John Scalzi

AZ ÖSSZEOMLÓ BIRODALOM

IMPRESSZUM

John Scalzi: The Collapsing Empire Copyright © 2017 by John Scalzi

Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: John Scalzi: The Collapsing Empire A Tor Book, Macmillan Publishing Book, LLC., New York, 2017

Fordította: Benkő Ferenc

ISBN: 978-963-419-243-5 (epub) ISBN: 978-963-419-244-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Nicolas Bouiver - Sparth Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Ács Eleonóra Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Külön köszönet Tom Dohertynek, és mindenkinek a Tor Kiadónál.

Köszönöm, hogy hisztek bennem.

Emelem poharam a következő évtizedre.

(Legalább.)

ELŐSZÓ

A zendülők akár meg is úszhatták volna, ha össze nem roskad az Ár.

Természetesen a céheknél megvan a megengedett, szabályos módja a legénység lázadásának – egy olyan protokoll, mely már évszázadok óta létezik. A céh szabályzata megköveteli, hogy a személyzet egyik vezetője, lehetőség szerint a rangidős vagy az első tiszt, de még inkább a főmérnök, a főtechnikus, a főorvos vagy – bizonyos speciális körülmények esetén – a tulajdonos képviselője nyújtsa be a hajó birodalmi adjunktusának a Sérelmek Jegyzékét, aki egyeztet a hajó főlelkészével, szükség szerint tanúkat rendel be vallomástételre, és ők ketten alig egy röpke hónapon belül hivatalos közleményben fogják engedélyezni, avagy megtiltani a zendülést.

Az előbbi esetben a biztonsági tiszt hivatalából eltávolítja és elzárja a hajó kapitányát, akire a hajó következő állomáshelyén hivatalos kihallgatás vár; büntetése a hajójának, a rangjának és a kiváltságainak elvesztésétől kezdve egészen a vádemelésig és a letöltendő börtönbüntetéssel járó büntetőeljárásig, legsúlyosabb esetekben pedig akár a halálbüntetésig terjedhet. Utóbbi esetben a biztonsági tiszt mellett a panasztevő személyzeti tag tesz vallomást a céh hivatalos kihallgatásán s a többi, s a többi.

Ilyesmit nyilván senki sem tesz.

Itt jön a képbe az, ahogy a zendülések a valóságban zajlanak, fegyverekkel, erőszakkal, hirtelen halállal, állatok módjára egymás torkának ugró tisztikarral és tehetetlen, a saját seggét sem találó legénységgel. Ezután, a dolgok alakulásától függően, a kapitányt lemészárolják, és kihajítják az űrbe, végül pedig mindent visszadátumoznak az incidens előttre, hogy csecse és törvényes legyen a végeredmény.

Ellenkező esetben a zúgolódó tisztek és legénységi tagok ismerkedhetnek meg a légzsilip külső oldalával, a kapitány pedig kitölt egy Törvénytelen Zendülési Formanyomtatványt, amely minden egyes lázongót megfoszt a pótlékoktól és a nyugdíjtól, vagyis az éhező házastársak és a gyermekek két generáción át búcsút inthetnek a céhen belüli tisztségeknek, mivel olybá tűnik, hogy a lázongás örökölhető, akárcsak a szemszín vagy a bélpanaszok.

A Mesélj Még Egyet hídján Arullos Gineos kapitányt felettébb lefoglalta egy valódi, szóval nem hivatalos úton kezdődött lázadás, és ha őszinte akart lenni magához, akkor igencsak rosszul állt a szénája. Pontosabban fogalmazva, amint rangidős tisztje és a legénység lángvágóikkal átégetik a válaszfalat, Gineos és a híd személyzete jó eséllyel egy később megnevezendő „baleset” áldozatául esnek.

– A fegyverszekrény üres – közölte Nevin Bernus harmadtiszt az ellenőrzés után.

Gineos erre csak biccentett; még szép, hogy üres. A fegyverszekrényt úgy programozták, hogy csupán öt tiszt nyithassa ki: a kapitány, a szolgálatos tisztek és Bremman biztonsági tiszt. Ötük közül valaki a legutóbbi szolgálata alatt eltüntette a fegyvereket. Ollie Inverr első tiszt tűnt a leglogikusabb elkövetőnek, mivel most épp ő tüsténkedett azon, hogy cimboráival az oldalán átvágja a falat.

Gineos nem volt teljesen fegyvertelen. Alacsony sebességű tűvetőt rejtegetett a csizmájában, ez a szokás még bandája, a Versenykutyák tagjaként ragadt rá, akikkel kamaszkorában Grusgott lakótelepén lógott. Az egyetlen lövedéket közeli használatra tervezték; az egy méternél nagyobb távolságoknál csupán felbosszantaná a célpontot.

Gineos nem áltatta magát azzal, hogy a vető megmenti őt vagy a csapatát.

– Helyzet? – kérdezte Gineos Lika Dunntól, aki fáradhatatlanul igyekezett elérni a Mesélj tisztikarának maradékát.

– Fanochi parancsnok jelentése óta semmi hír a gépészetről – közölte Dunn. Eva Fanochi riasztott elsőként, mikor a részlegét lerohanta a parancsnokhelyettes vezetésével ostromló fegyveres csürhe, minekutána Gineos lezárta a hidat, és riadóztatott. – Vossni főtechnikus nem felel, ahogy dr. Jutmen sem. Bremmant bezárták a kabinjába. – Ezzel Piter Bremmanra, a Mesélj biztonsági tisztjére célzott.

– Mi hír Egertiről? – Lup Egerti volt a tulajdonos képviselője, és többnyire annyi hasznát vették a fedélzeten, mint hal a biciklinek, de ő több mint valószínű, hogy ellenezne mindenféle lázadást, mivel az ilyesmi árt az üzletnek.

– Semmi. Akárcsak Slavinról és Preenről. – Utóbbi két név a birodalmi adjunktust és a lelkészt takarta. – Niin tiszthelyettes sem adott még életjelet.

– Mindjárt áttörnek – mutatott Bernus a burkolatra.

Gineos elhúzta a száját. Sosem kedvelte különösebben az első tisztjét, akit a céh erőltetett rá a Tois-ház, a Mesélj tulajdonosainak ajánlásával. Gineos szívesebben látta volna Niin tiszthelyettest maga után következőként a parancsnoki láncban.

Rámenősebbnek kellett volna lennie. Majd legközelebb.

Persze nem valószínű, hogy lesz még egy esélyem, gondolta Gineos. Neki annyi, akárcsak a hozzá hű tiszteknek, már aki még nem jutott erre a sorsra, és mivel a Mesélj az Árban halad, és ott is lesz még egy hónapig, a hajó fekete dobozát sem lőheti ki, hogy mások tudomást szerezzenek az igazságról. Mire a Mesélj a Mezsgyénél kilép az Árból, addigra felsikálják a mocskot, elkapálják a bizonyítékokat és egyeztetik a meséket.

Tragikus, ami Gineosszal történt, mondják majd mindannyian. Egy robbanás. Számtalan halott. Ő pedig bátran visszament, hogy minél többet megmentsen a legénységéből. Vagy valami ilyesmi.

A válaszfal megadta magát, a belőle kimetszett fémtömb egy perccel később már a padlón hevert, a helyén pedig a legénység három, villámvetővel felszerelt tagja lépett be, akik ide-oda fordulva tartották szemmel a híd személyzetét, akik viszont meg se moccantak – nem látták értelmét. Az egyik fegyveres felmutatta a „tiszta” jelzést, mire Ollie Inverr első tiszt a falon tátongó nyíláson át belépett a hídra. Kiszúrta Gineost, és hozzálépett. Az egyik cinkostársa egyenesen a kapitányra szegezte villámvetőjét.

– Gineos kapitány! – üdvözölte Inverr.

– Ollie! – viszonozta Gineos a köszönést.

– Arullos Gineos kapitány, a Kereskedelmi Szállítócéh Egyesített Szabályzata 38.

cikkelyének 7. paragrafusa alapján ezennel…

– Ne rizsázz, Ollie! – szakította félbe Gineos.

– Mond valamit – mosolyodott el Inverr.

– Elismerem, igazán remekül megtervezted a zendülést. A gépházat foglaltad el először, hogy ha minden kötél szakad, még mindig fenyegetőzhess azzal, hogy felrobbantod a motorokat.

– Köszönöm, kapitány. Valóban igyekeztem a lehető legkevesebb áldozattal átvészelni az átmeneti időszakot.

– Vagyis Fanochi még él?

– A „lehető” legkevesebbet mondtam, kapitány. Sajnos Fanochi főgépész nem bizonyult túl alkalmazkodónak. Hybern segédgépészt előléptettük.

– A tisztikarból hányan estek fogságba?

– Emiatt nem kell aggódnia, kapitány.

– Nos, legalább meg sem próbálod eljátszani, hogy nem fogsz megölni.

– Leszögezném, mennyire sajnálom, hogy idáig fajultak a dolgok, kapitány. Őszintén tisztelem magát.

– Már mondtam, hogy ne rizsázz, Ollie.

– Sosem kedvelte a bókokat – mosolyodott el ismét Inverr.

– Nem akarod elmondani, miért szervezted ezt a lázadást?

– Ami azt illeti, nem.

– Ennyit megtehetnél. Legalább tudjam, miért fogok megdögleni.

Inverr vállat vont.

– Pénzért, mi másért? Jókora, a Mezsgye hadseregének szánt fegyverszállítmányt viszünk, hogy bevethessék a lázadók ellen. Puskák, villámvetők, rakétakilövők. Maga is tudja, hisz aláírta a jegyzéket. Alpine-ban kerestek meg azzal, hogy adjam el inkább a zendülőknek a szállítmányt. Harminc százalékkal magasabb áron. Jó üzletnek tűnt.

Belementem.

– Kíváncsi lennék, hogy juttatnád el nekik a fegyvereket. A Mezsgye űrkikötője a kormányuk kezében van.

– Sosem jutottak volna el odáig. Amint kilépünk az Árból, lerohannak minket a „kalózok”, hogy kipakolják a rakományt. Maga és mindazok, akik nem vesznek részt a tervben, odavesznek a támadás során. Pofonegyszerű, könnyű, és minden túlélő boldogan, meggazdagodva távozik.

– A Tois-ház viszont nem lesz boldog – szúrta közbe Gineos a Mesélj tulajaira célozva.

– A hajó és a rakomány biztosítva van. Túlélik.

– Viszont Egertinek nem fognak örülni. Vele végeznetek kell, márpedig ő Yanner Tois veje.

A Tois-ház pátriárkájának említésére mosoly ült ki Inverr arcára.

– Megalapozott információim vannak arra nézve, hogy Tois nem törne le túlzottan, ha özveggyé tennék a kedvenc fiát. Akad még bőven szövetség, amelyet megszilárdíthat egy házassággal.

– Más szóval mindent alaposan elterveztél.

– Ez nem személyes ügy, kapitány.

– Az elég személyesnek tűnik, ha pénzért gyilkolják meg az embert, Ollie.

Inverr már nyitotta is a száját, hogy visszavágjon, mikor a Mesélj Még Egyet váratlanul kiesett az Árból, és ezzel olyan szirénák egész sorozatát szólaltatta meg, amelyeket a fedélzeten senki – Gineost és Inverrt is beleértve – sem hallott az akadémiai szimulációk óta.

Gineos és Inverr néhány szempillantás erejéig csak álltak, és döbbenten hallgatták a riadót. Majd mindketten az állomásukhoz lépve munkához láttak, mivel a Mesélj váratlanul kikerült az Árból, és ha nem jönnek rá, hogy jussanak vissza bele, akkor minden kétséget kizáróan baszhatják.

És most álljon itt némi magyarázat.

Ebben az univerzumban nem létezik „fénysebességnél gyorsabb” utazás. A fény sebessége nem csupán jópofa ötlet, hanem törvény. Elérni képtelenség, és minél jobban megközelítik, annál nagyobb energiát emészt fel a haladás, márpedig ekkora sebességgel száguldozni alapból borzalmas ötlet, mivel a világűr csupán jórészt üres, és bármivel koccan össze az ember űrhajója a fénysebesség jelentős hányadával haladva, az bőven elég ahhoz, hogy lángoló fémdarabkákká változtassa a törékeny gépezetet.

Ráadásul még így is évekig, évtizedekig, sőt évszázadokig tartana, míg a jármű maradványai elzúgnának az eredetileg kijelölt úti cél mellett.

A fénynél sebesebben nem lehet utazni. Viszont ott van az Ár.

A laikusok nyelvén szólva az Ár a téridő egy, a mi dimenziónkkal párhuzamos folyama, amely lehetővé teszi a fénysebességnél gyorsabb utazást az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának, avagy röviden „Az Egyesülés”- nek az egész területén. Az Árt a vele közvetlen kölcsönhatásba kerülő csillagok és bolygók által kialakított „zúgókon” át lehet elérni, amelyek lehetővé teszik, hogy egy hajó becsusszanjon, és egy másik csillagig meglovagolja a sodrást. Az Ár biztosította az emberiség túlélését a Föld elveszejtése után, mivel általa virágzásnak indult a kereskedelem az Egyesülés tagjai között, így biztosítva, hogy minden egyes emberi előőrshöz eljusson a túléléshez nélkülözhetetlen ellátmány – amelyet külön-külön képtelenek lettek volna előállítani.

Persze ez csupán holmi elvont magyarázata az Árnak. A jelenség a lehető legtávolabb áll bármiféle folyóvíztől – ez egy multidimenzionális, membránszerű metakozmológiai struktúra, amely topográfiailag komplex módon lép kölcsönhatásba a helyi téridővel, részlegesen és rendszertelenül, ám korántsem elsősorban a gravitáció alakítja, miszerint a hozzáférésre képes hajók nem a szó hagyományos értelmében lépnek bele, hanem csupán kihasználják a helyi téridőhöz képest relatív vektori természetét, amely, mivel nem kötik világegyetemünk sebességről, gyorsulásról és energiáról alkotott törvényei, a fénysebességnél gyorsabb utazás látszatát biztosítja a helyi megfigyelők számára.

És még ez is egy meglehetősen silány magyarázata a jelenségnek, mivel az emberi nyelvek lószart sem érnek, ha egy madáretetőnél bonyolultabb eszköz felépítését kell leírniuk. Az Ár pontos leírásához olyan magas szintű matematikai ismeretekre lenne szükség, amelyet az Egyesülés többmilliárdnyi lakója közül jó, ha néhány százan birtokolnak, és még ők maguk is éppenhogy képesek értelmesen használni vagy elmagyarázni. Felteszem, te nem tartozol közéjük. Sőt, ha már itt tartunk, Gineos kapitány és Inverr első tiszt sem.

De Gineos és Inverr annyival tisztában voltak, hogy majdnem teljes képtelenség – és az Egyesülés több száz éves történelme folyamán jóformán hallatlan –, hogy egy hajó minden átmenet nélkül kikerüljön az Árból. A jelenség véletlenszerű törései miatt időnként megesett, hogy a hajók a legközelebbi emberi bolygótól vagy előőrstől fényévekre léptek vissza az űrbe. Így a céh úgy tervezte a járműveit, hogy hónapokig, sőt akár évekig önellátók legyenek – muszáj volt nekik, mivel az Egyesülés rendszerei között az utazási idő még az Ár segítségével is két héttől akár kilenc hónapig is tarthatott –, de jelentős különbség volt az öt-vagy tízévnyi önellátás, amelyre a legnagyobb céhes hajók képesek voltak, és az örökké tartó önellátás között.

Mivel a fénysebességet képtelenség átlépni. Csak az Ár létezik.

És ha véletlenül kilöki magából az embert valahol két csillag között, akkor annak annyi.

– Meg kell tudnunk, merre vagyunk – mondta a konzolját elfoglaló Inverr.

– Megoldom – felelte Lika Dunn.

– Akkor engedjük ki az antennákat – szólt Gineos. – Mivel kilökődtünk, lennie kell itt egy kimeneti zúgónak, azaz meg kell találnunk a bemeneti párját.

– Már intézem is – mondta Bernus a konzolja mellől.

Gineos bekapcsolta a hidat a gépházzal összekötő kommunikációs csatornát.

– Hybern főgépész! – szólt. – Az Ár váratlanul kivetette a hajót. Azonnal indítsák be a hajtóműveket, és gondoskodjon arról, hogy a tolómezőnknek elég energiája legyen extrém magas gravitációban történő manőverezéshez!Nem akarunk zselévé változni.

– Öööööh… – jött a válasz.

– A kurva életbe! – nyögte Gineos Inverr-re pillantva. – A te talpasod, Ollie, hát foglalkozz vele te!

Inverr aktiválta a saját kommunikációs paneljét.

– Hybern, itt Inverr első tiszt. Nem fogtad fel a kapitány parancsát?

– Nem úgy volt, hogy lázadunk? – kérdezte Hybern, akit csodagyerekként tartottak számon a gépészet területén, minek folytán sebesen haladt felfelé a céh ranglétráján.

De még nagyon-nagyon fiatal volt.

– Most zuhantunk ki az Árból, Hybern. Ha nem találunk módot arra, hogy mihamarabb visszajussunk, mind cseszhetjük. Így parancsba adom, hogy engedelmeskedj Gineos kapitánynak. Értetted?

– Igenis, uram! – jött a válasz pillanatnyi szünet után. – Intézkedem. Vészhelyzeti hajtómű-beállítások aktiválva. Öt perc a teljes energiáig. De, izé, valószínűleg csúnyán el fog bánni a motorokkal, uram. És asszonyom.

– Jussunk vissza az Árba, majd utána ráérünk ezen aggódni – vágta rá Gineos. – Csippantson rám, amint készen állnak! – Lekapcsolta a csatornáját. – Piszok rossz időt választottál a lázadásra – szúrta oda Inverrnek.

– Megvan a pozíciónk – jelentette Dunn. – Huszonhárom fényévnyire vagyunk a Mezsgyétől, hatvanegyre Shiraktól.

– Helyi gravitációs kutak?

– Semmi, asszonyom. A legközelebbi csillag egy vörös törpe, tőlünk három fényévnyire. Azonkívül semmi jelentős a környéken.

– Akkor mégis hogyan vetődtünk ki, ha nincs gravitációs kút? – kérdezte Inverr.

– Eva Fanochi valószínűleg tudná erre a választ – jegyezte meg Gineos. – Kár, hogy végeztél vele.

– Ez nem a legalkalmasabb idő erre a vitára, kapitány.

– Megvan! – kiáltotta Bernus. – Bejárati zúgó százezer kilométerre! Csakhogy…

– Csakhogy mi? – kérdezte Gineos.

– Távolodik tőlünk – közölte Bernus. – Ráadásul zsugorodik.

Gineos és Inverr összenéztek. Mindketten úgy tudták, hogy az Áron nyíló ki-és bejárati zúgók mérete és helyzete állandó. Csakis ezért használhatók a mindennapos kereskedelmi hajózásban. Még egyikük sem tapasztalt olyat, hogy egy zúgó egyszerre mozogjon és zsugorodjon.

Ráérünk ezen töprengeni, döntötte el Gineos magában.

– Hozzánk képest mekkora a relatív sebessége, és milyen gyorsan zsugorodik?

– Úgy tízezer kilométer per órával távolodik tőlünk, és úgy fest, másodpercenként körülbelül tíz métert zsugorodik – jelentette Bernus. – De sem a sebességnél, sem a zsugorodásnál nem tudom, hogy állandó értékekről beszélünk-e. Egyszerűen ennyit mérek most.

– Küldje át a zúgó adatait! – utasította Inverr Bernust.

– Megkérnéd a bandádat, hogy várjanak odakint? – kérdezte Gineos Inverrtől a felfegyverzett munkásokra mutatva. – Nem túl könnyű úgy koncentrálni, ha villámvetőket szorítanak az ember fejéhez.

Inverr felpillantott a fegyvert szorongató cinkosaira, majd bólintott, mire azok a falon tátongó nyílás felé vették az irányt, majd kiléptek rajta.

– Maradjatok a közelben! – szólt Inverr a távozók után.

– Betáplálnád végre az irányt? – kérdezte Gineos. – Mielőtt még ránk záródik.

– Egy perc – felelte Inverr. Míg dolgozott, csend honolt a hídon. Végül: – Igen. Ha Hybern átadja nekünk a hajtóműveket a következő néhány percre, akkor bőven lesz időnk átérni.

Gineos megnyitotta a gépház kommunikációs csatornáját.

– Hybern, mi van a motorokkal?

– Még harminc másodperc, asszonyom!

– Hogy állunk a tolómezőkkel? Gyorsan fogunk haladni?

– Attól függ, mennyire veszi igénybe a hajtóműveket, asszonyom. Ha minden energiát a haladásra fordítunk, azt el kell venni valahonnan. Először a többi rendszertől, de idővel a mezők is sorra kerülnek.

– Inkább haljunk meg gyorsan, mint lassan, ugye, Hybern?

– Öööhh… – jött a felelet.

– A hajtóművek készen állnak – jelentette Inverr.

– Látom. – Gineos a monitorára bökött. – Átadom a navigációt – mondta Inverrnek. – Vigyél ki minket innen, Ollie!

– Baj van – szólalt meg Bernus.

– Még szép – nyugtázta Gineos. – Most mégis micsoda?

– A zúgó felgyorsult, és egyre jobban zsugorodik.

– Rajta vagyok – mondta Inverr.

– Így is megcsináljuk? – kérdezte Gineos.

– Valószínűleg. A hajó nagyobb része biztosan.

– Ez mégis mit akar jelenteni?

– Azt, hogy a zúgó nagyságától függően lehet, hogy hátrahagyjuk a hajó egy darabját.

Van a karó és a gyűrű. A karó egy hosszú oszlop. A gyűrű átmérője egy kilométer. A karó talán átjut. A gyűrű lehet, hogy nem.

– Akkor elpusztul a hajó – nyögte Dunn.

– Ez nem olyan, mintha szilárd akadályba ütköznénk – rázta a fejét Gineos. – Minden, ami kívül esik a zúgó határain, egyszerűen hátramarad. Mintha borotvával vágnák le.

Lezárjuk a gyűrű küllőibe vezető zsilipeket, és megúszhatjuk. – Figyelmét ismét Inverr-re fordította. – Persze csak ha átformálhatjuk a buborékot. – A buborék a helyi tér-idő apró védőmezeje volt, amelyet egy, a Mesélj által generált energiamező ölelt körbe. Ez a hajóval tartott az Árba, mivel odabent a szó szoros értelmében nem létezett a hely fogalma. Ha egy hajó nem tudott magával vinni egyetlen darabot sem a helyi téridőből, úgy a szó minden létező értelmében megszűnt létezni.

– Átformálhatjuk a buborékot – felelte Inverr.

– Biztos vagy benne?

– Ha nem, akkor már nem fog számítani.

Gineos egy mordulással nyugtázta, majd Dunnhoz fordult.

– Riadóztassa az egész hajót, és a gyűrűből mindenki jöjjön át a karóba! – Visszafordult Inverrhez. – Mennyi időnk van, amíg elérjük a zúgót?

– Kilenc perc.

– Annál kicsit több – helyesbített Bernus. – A zúgó még mindig gyorsul.

– Üzenem, hogy öt percük van – közölte Gineos Dunn-nal. – Azután lezárjuk a gyűrűt. Ha a zsilip rossz oldalán rekednek, akkor lehet, hogy hátramaradnak. – Dunn bólintott, majd kihirdette a parancsot. – Felteszem, a kabinjukba zárt foglyoknak legalább egy részét kiengeded – fordult a kapitány Inverrhez.

– Piter ajtaját behegesztettük – közölte amaz. Kijelzőjére meredve apró módosításokat végzett a Mesélj pályagörbéjén. – Rajta már nem lesz időnk segíteni.

– Remek.

– Nagyon szoros lesz, ugye tudja?

– Bejutni a zúgón?

– Igen. De az is, ha hátrahagyjuk a gyűrűt. Kétszázan vagyunk a hajón. Szinte az összes élelem és felszerelés a gyűrűben van. Mi pedig még egy jó hónapra vagyunk a Mezsgyétől. Még a legjobb esetben sem fog mindenki célba érni.

– Akkor felteszem – sóhajtott Gineos –, már el is tervezted, hogy engem esztek meg először.

– Ez nagylelkű áldozat lenne öntől, kapitány.

– Képtelen vagyok eldönteni, hogy viccelsz-e, Ollie.

– Pillanatnyilag én is, kapitány.

– Ennél jobb alkalmam már sosem lesz arra, hogy elmondjam, igazából sosem kedveltelek.

Inverr erre csak mosolygott, de a szemét nem vette le a képernyőjéről.

– Tudom, kapitány. Ez volt az egyik oka annak, hogy belementem a zendülésbe.

– Ez és a pénz.

– Ez és a pénz, pontosan – helyeselt Inverr. – Most pedig hagyjon dolgozni!

A következő percekben Inverr bizonyította, hogy bármilyen hiányosságai is vannak első tisztként, valószínűleg még mindig ő a legfantasztikusabb navigátor, akit Gineos életében látott. A bejárati zúgó nem egyenes vonalban távolodott a Mesélj től; inkább kitért és ugrált, láthatatlan táncosként pattant ide-oda, jelenlétét egy alig hallható, zümmögő rádiófrekvencia jelezte, ahol az Ár találkozott a téridővel. Bernus követte a zúgót, és folyamatosan jelezte a legfrissebb adatokat; Inverr elvégezte a beállításokat, és kérlelhetetlenül közelített a zúgóhoz a Mesélj jel. Talán az emberiség történelme során ez volt az űrutazás leglenyűgözőbb manővere. A történtek dacára Gineos megtiszteltetésnek érezte, hogy a szemtanúja lehet.

– Izé, azt hiszem, bajban vagyunk! – harsant Hybern kinevezett főmérnök hangja a kommunikátorból. – Elértük azt a pontot, mikor a hajtóműveknek más rendszerektől kell elvonniuk az energiát a működéshez.

– Kellenek a tolómezők – szögezte le Gineos. – Minden egyéb másodlagos.

– Nekem kell a navigáció is – szólt fel sem nézve Inverr.

– A tolómezők és a navigáció nélkülözhetetlen – pontosított Gineos. – Minden egyéb másodlagos.

– Mi a vélemény a létfenntartásról? – kérdezte Hybern.

– Ha fél percen belül nem oldjuk meg a helyzetet, nem oszt, kapunk-e levegőt – közölte Inverr a kapitánnyal.

– A navigáción és a tolómezőkön kívül mindent lekapcsolni! – adta ki a parancsot Gineos.

– Vettem – nyugtázta Hybern, és a Mesélj ben keringő levegő szinte azon nyomban kezdett hűvösnek és áporodottnak tűnni.

– A zúgó átmérője lecsökkent két kilométerre – jelentette Bernus.

– Ez szoros lesz – helyeselt Inverr. – Tizenöt másodperc a zúgóig!

– Átmérő egy egész nyolc tized kilométer.

– Menni fog.

– Átmérő másfél kilométer!

– Bernus, könyörgök, fogja be!

Bernus befogta. Gineos felállt, megigazította a ruháját, majd az első tisztje mellé lépett.

Inverr magában kezdte számolni az utolsó tíz másodpercet, de hatnál félbehagyta, hogy bejelentse a téridőbuborék átformálását, majd háromnál folytatta. Mikor elérte a nullát, a kissé mögötte álló Gineos rajtakapta, hogy mosolyog.

– Bejutottunk. Mindannyian. Az egész hajó.

– Lenyűgöző munkát végeztél, Ollie – dicsérte Gineos.

– Igen, szerintem is. Nem mintha fényezni szeretném magamat.

– Csak nyugodtan. Megmentetted az egész legénységet.

– Köszönöm, kapitány – felelte Inverr. Még mindig mosolyogva Gineos felé fordult, aki ezt a pillanatot kihasználva előhúzta a csizmájába rejtett tűvetőt, és első tisztjének bal szemgolyójához nyomva meghúzta a ravaszt. A lövedék halk pukkanással hatolt a férfi szemébe. Inverr másik szeme rendkívül meglepettnek tűnt, aztán tulajdonosa holtan roskadt a fedélzetre.

A fal túloldalán rögvest felharsant Inverr cinkosainak riadója, és felemelték a villámvetőiket. Gineos feltette a kezét, mire istennek hála, megálltak.

– Meghalt – közölte, majd a másik kezét Inverr munkaállomásának kijelzőjére tette.

– És ezennel élesítettem azt a parancsot, amely a hajó minden egyes zsilipjét kirobbantja a buborékba. Abban a másodpercben, amikor a kezem lekerül innen, a hajón mindenki meghal, titeket is beleértve. Így a ti kezetekben a döntés, hogy ki hal meg ma: csak Ollie Inverr, vagy mindenki. Ha lelőtök, mindenkinek annyi. Ha tíz másodpercen belül nem dobjátok el a fegyvereket, mindenkinek annyi. Ti döntötök.

Mindhárman eldobták a villámvetőiket. Gineos intett Dunn-nak, aki odalépett, hogy összeszedje őket, az egyiket Bernusnak nyújtotta, a másikat pedig a kapitánynak, aki levette a kezét a kijelzőről, hogy átvegye. Ennek láttán az egyik zendülő eltátotta a száját.

– Kurva élet, milyen hiszékeny vagy – vetette oda Gineos, majd a villámvetőt egy pöccintéssel kábításra állította, és sebesen leszedte mindhármukat. Eszméletlenül rogytak a padlóra.

Dunn és Bernus felé fordult.

– Gratulálok az előléptetésükhöz. Most pedig le kell rendeznünk néhány lázadót.

Lássunk hát munkához.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Cardenia Wu-Patrick az apja, Batrin halála előtti héten ideje nagy részét a betegágy mellett töltötte, mivel amikor tájékoztatták a pácienst, hogy az állapota elérte az orvostudomány lehetőségeinek határát, és csupán a tüneti kezelés maradt, úgy döntött, hogy inkább otthon, a saját ágyában várja az elkerülhetetlent. Cardenia pedig, aki egy ideje már tisztában volt a közelgő véggel, további értesítésig lemondta minden programját, és beállíttatott egy kényelmes széket apja ágya mellé.

– Nincs jobb dolgod, mint hogy itt ücsörögj? – tréfálkozott Batrin a lányával és egyetlen élő gyermekével, mikor az leült mellé.

– Pillanatnyilag nincs – jött a felelet.

– Kétlem. Bármibe lefogadom, hogy valahányszor kilépsz a szobából, azon nyomban lerohannak a talpnyalóid mindenféle aláírásra váró dologgal.

– Tévedsz – tiltakozott Cardenia. – Mindent az igazgatótanács kezében hagytam. A közeljövőben minden csökkentett módban üzemel.

– Amíg meg nem halok – tette hozzá Batrin.

– Amíg meg nem halsz.

Erre Batrin felkuncogott, erőtlenül – mostanában már minden csak így ment.

– Attól tartok, ez már igencsak a közeli jövő zenéje.

– Próbálj nem gondolni rá – tanácsolta Cardenia.

– Te könnyen beszélsz. – Pár percre mindketten hallgatásba merültek, ám ekkor Batrin egy nesz hallatán összevonta a szemöldökét, és a lányához fordult. – Ez meg mi?

Cardenia kissé félrehajtotta a fejét.

– Az éneklésre célzol?

– Valahol énekelnek?

– Hívek egész serege gyűlt össze odakint – emlékeztette Cardenia.

Erre Batrin elmosolyodott.

– Biztos, hogy azok?

Batrin Wu, Cardenia apja hivatalosan VI. Attavio, a Független Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának emperátora, az Origó és a Környező Államok királya, az Egyesült Egyház feje, a Föld Örököse és Mindenek Atyja, a Wu-ház nyolcvanhetedik emperátora volt, amely egészen I. Rachela próféta-császárnőig vezette vissza a vérvonalát, aki egy személyben volt az Egyesülés alapítója és az Emberiség Megmentője.

– Egészen biztos – felelte Cardenia. Brightonban voltak, Origófő, az Origó bolygó fővárosának császári rezidenciáján, amely apja egyik kedvenc helye volt. A hivatalos birodalmi trónus több ezer kilométer magasban volt, a gravitációs kút túlsó végén, a Xi’an gigászi űrállomásán, amely az Origó felszíne felett lebegett, a városból pedig egy sötétségben úszó hatalmas, tükröződő tányérnak tűnt – azaz tűnne, ha Origófőnek bármi köze lenne a bolygó felszínéhez. Akárcsak az Origó legtöbb települését, úgy a főváros helyét is először robbantással, majd véséssel alakították ki a planéta kőzetében, csupán egy-egy megfigyelőkupola és épület pettyezte a felszínt. E kupolák az örök homályra meredtek, várták a napkeltét, melyet a kötött keringésű bolygó sosem nyújthat, és amelytől, ha el is jönne, úgy főne meg az Origó lakossága, mint krumpli a fazékban.

VI. Attavio gyűlölte a Xi’ant, és sosem maradt ott a feltétlenül szükségesnél tovább.

Ott meghalni pedig a legkevésbé sem állt szándékában. Brighton volt az otthona, és odakint talán ezernél is több híve gyűlt a bejárat elé, hogy őt éltessék, vagy időnként rázendítsenek a birodalmi himnuszra, netán a „Mit mondasz”-ra, a birodalmi futballcsapat szurkolói indulójára. Cardenia tudta jól, hogy mindannyiójukat alaposan megmotozták, mielőtt a kúria egy kilométeres körzetébe mehettek, hogy a császár hallhassa őket. Akadtak köztük olyanok is, akiket meg sem kellett vesztegetni.

– Hánynak kellett fizetnünk? – kérdezte Batrin.

– Alig párnak – felelte Cardenia.

– Mind a háromezer ember, aki eljött az anyám virrasztására, pénzért tette. Sok pénzért.

– Népszerűbb vagy az anyádnál. – Cardenia sosem találkozott a nagyanyjával, III.

Zetian császárnővel, de az őt övező legendák hallatán mindig megborzongott.

– Egy szikla is népszerűbb lenne anyámnál – mondta erre Batrin. – De ne áltasd magad, gyermekem. Az Egyesülés történetében egyetlen igazán népszerű emperátort se találsz. Nincs benne a munkaköri leírásukban.

– A legtöbbjüknél mégis jobban kedveltek – vetette fel Cardenia.

– Ezért nem kellett mindenkinek fizetned.

– El is küldethetem őket, ha akarod.

– Felesleges. Tudakold meg, lehet-e dalt kérni.

Ezután Batrin ismét elszenderedett, majd amint Cardenia megbizonyosodott arról, hogy mélyen alszik, felállt a székéből, és átment apja magánirodájába, amelyet egyelőre csupán elbitorolt tőle, ám tudta, hogy előbb-utóbb úgyis rá fog szállni. Mikor kilépett apja hálószobájából, elcsípte, ahogy egészségügyi szakértők egész hada, élükön Qui Drinin birodalmi orvossal, körbeveszi az apját, hogy megmosdassák, ellenőrizzék az életjeleit, és gondoskodjanak a kényelméről, már amennyire ez lehetséges olyasvalakinél, aki egy fájdalmas és gyógyíthatatlan betegségben szenved, amelyből esélye sincs felépülni.

A magánirodában Naffa Dolg, Cardenia frissen kinevezett vezérkari főnöke várta.

Naffa megvárta, amíg Cardenia a szoba kicsiny hűtőszekrényéhez lépett, kivett egy üdítőt, leült, kinyitotta az italt, kortyolt kettőt a dobozból, majd letette azt apja asztalára.

– Alátét – mondta Naffa a főnökének.

– Ez komoly? – kérdezte Cardenia.

– Ez az asztal eredetileg II. Turinu tulajdona volt – mutatott rá Naffa. – Hatszázötven éves. Genevieve N’don apjától kapta ajándékba, aki később az apósa lett, miután…

– Elég – emelte fel a kezét Cardenia. Átnyúlt az asztal felett, megragadott egy apró, bőrkötéses könyvet, maga elé húzta, és rátette az italát. Aztán meglátta Naffa ábrázatát.

– Most meg mi van?

– Á, semmi – mondta Naffa. – Csak annyi, hogy az „alátét” Chao Kiegészítések a Racheline-doktrinákhoz című művének első kiadása, vagyis közel ezeréves, felbecsülhetetlen értékű, ráadásul annak a puszta gondolata, hogy bárki rátegye az italát, a legnagyobb eretnekségnek számít.

– Ó, az isten verje meg! – Cardenia ismét belekortyolt az üdítőbe, majd az asztal melletti szőnyegre tette. – Most boldog vagy? Vagy a szőnyeg is felbecsülhetetlen értékű?

– Ami azt illeti…

– Megállapodhatnánk abban, hogy rajtunk kívül ebben a szobában valószínűleg minden több száz éves, valami vállalhatatlanul híres történelmi személy ajándékozta az egyik ősömnek, és vagy felbecsülhetetlen értékű, vagy többet ér, mint amennyit az ember az élete során megkeres? Mi lehet ebben a szobában, amire nem illik ez a leírás?

– Azt hiszem, talán az a hűtő – mutatott Naffa a szóban forgó gépre.

Cardenia végül talált egy alátétet, felkapta az üdítőjét a szőnyegről, és rátette.

– Felteszem, ez az alátét négyszáz éves, és a Mezsgye hercegének ajándéka – szólt epésen, majd az asszisztensére pillantott. – Eszedbe ne jusson helyeselni!

– Nem fogok – húzta elő Naffa a táblagépét.

– De tudod a választ, ugye?

– Kérések érkeztek az igazgatótanácstól – mondta erre Naffa, figyelmen kívül hagyva főnöke utolsó kérdését.

Cardenia égnek emelte a kezét.

– Mi sem természetesebb. – Az igazgatótanács három céhes képviselőből, három parlamenti miniszterből és az egyház három érsekéből állt. Más időkben a bizottság jelenti az emperátor közvetlen kapcsolatát az Egyesülés három fő hatalmi ágához.

Pillanatnyilag rájuk bízták, hogy biztosítsák a kormányzás folytonosságát az emperátor uralmának végén. Kezdték az őrületbe kergetni Cardeniát.

– Először is azt szeretnék, hogy tégy nyilatkozatot a hálózaton, hogy, idézem: „enyhítsd a birodalom aggodalmát” apád állapotával kapcsolatban.

– Haldoklik, méghozzá gyors ütemben – szögezte le Cardenia. – Ezt hogy adjam elő megnyugtatóan?

– Szerintem szívesebben fogadnának egy kissé megindítóbb nyilatkozatot. Küldtek is egy beszédet.

– Semmi értelme a birodalom nyugtatgatásának. Mire a beszédem elér a Mezsgyére, addigra apám kilenc szabványhónapja halott lesz. Még Bremen is két hétre van.

– De ott van az Origó, a Xi’an és a rendszer további nemzetei. Közülük még a legtávolabbiak is csupán öt fényórányira vannak.

– És tisztában vannak az állapotával.

– Nem az állapotáról van szó, hanem a folytonosságról.

– A Wu-dinasztia történelme évezredekre nyúlik vissza, Naffa. Annyira senkit sem aggaszt a folytonosság.

– Nem az efféle folytonosság nyugtalanítja a népet. A mindennapi életük miatt aggódnak. Változások jönnek, függetlenül a következő emperátor személyétől. Csak a rendszerben háromszázmillió birodalmi alattvaló él, Cardenia. Te vagy az örökös.

Tudják, hogy a dinasztia nem fog változni. Minden más viszont igen.

– El sem hiszem, hogy az igazgatótanács mellé állsz az ügyben.

– Ismered a mondást az elromlott óráról?

– Olvastad a beszédet?

– Persze. Rettenetes.

– Hogy állsz az átírással?

– Már elkészültem.

– Még valami?

– Kíváncsiak, megváltozott-e az álláspontod Amit Nohamapetant illetően.

– Miféle álláspontom? Hogy találkozzunk, vagy hogy összeházasodjunk?

– Úgy vélem, remélik, hogy az első idővel a másodikhoz vezet.

– Egyszer már volt hozzá szerencsém. Annyi elég is volt belőle. A házasság pedig szóba sem jöhet.

– Az igazgatótanács valószínűleg előre láthatta a vonakodásodat, mivel emlékeztetni kívánnak, hogy fivéred, a néhai koronaherceg is beleegyezett, hogy érdekházasságot kössön Nadashe Nohamapetannal.

– Szívesebben venném el őt, mint a fivérét.

– Előre látva ezt az érvet, az igazgatótanács emlékeztetni kíván, hogy feltehetőleg ez a megoldás is mindkét fél megelégedésére szolgálna.

– Őt sem fogom elvenni – torkolta le Cardenia. – Egyiket sem kedvelem. Borzalmas népek.

– Borzalmas népek, ám a házuk a kereskedelmi céh egyik legbefolyásosabbja, ráadásul szövetségre kívánnak lépni a Wu-házzal, minek révén a birodalom, évszázadok óta először, a céhekkel egyenrangúvá válhatna.

– Ez a te véleményed, vagy az igazgatótanácsé?

– Nyolcvan százalékban az igazgatótanácsé.

– Húsz százalékban egyetértesz velük? – Cardenia döbbenetet színlelt.

– Húsz százalékban elfogadom, hogy a politikai házasság létező dolog, ami megesik az olyan emberekkel, mint te vagy, akit egy hajszál választ el csupán attól, hogy emperátor legyen, és aki mögött hiába áll több évezredes vérvonal, attól még szövetségesek nélkül képtelen lenne ráncba szedni a céheket.

– Most van az, amikor elmeséled, hogy az elmúlt ezer évben a Wu-dinasztia emperátorai egytől egyig a céhek bábjai voltak?

– Most van az, amikor emlékeztetlek, hogy nem csupán a személyes barátságunk és az udvari politikában való jártasságom miatt neveztél ki erre a posztra, hanem mert a Wu-dinasztia történetéből doktoráltam, és jóval többet tudok a családodról, mint te magad – mondta Naffa. – De természetesen a másik lehetőség is áll.

– Persze az a veszély nem áll fenn, hogy a céhek bábjaivá satnyulunk – sóhajtotta Cardenia.

Naffa némán meredt a főnökére.

– Ez vicc? – kérdezte Cardenia.

– Maga a Wu-ház is kereskedőcsalád, hajóépítési és fegyvergyártási monopóliummal – emlékeztette Naffa. – Ahogy a hadsereg vezetéséért is az emperátor felel, és nem a céhek. Úgyhogy nem; bajosan tudnák a céhek vagy az ezeket irányító házak megkísérelni, hogy akár egy röpke időre magukhoz ragadják a hatalmat a ház vagy a birodalom felett. Ezzel együtt apád rendkívül figyelmetlenül végezte a kereskedőházak felügyeletét, engedélyt adva többüknek, köztük a Nohamapetanoknak is, hogy olyan hatalmi központokat építsenek ki, amelyekre az elmúlt két évszázadban nem volt példa. Méghozzá úgy, hogy a képletből természetesen kihagyják az egyházat, amely önmagában egy hatalmi központ. Ráadásul számítanod kell arra, hogy mindegyikük egyre több és több hatalmat akar majd magához ragadni, mivel arra számítanak, hogy gyenge kezű emperátor leszel.

– Kösz – mondta Cardenia szárazon.

– Ez nem személyes ügy. De mindenkit váratlanul ért a trónra kerülésed.

– Nekem mondod?

– Az emberek nem tudnak hová tenni.

– Kivéve az igazgatótanácsot, akik mihamarabb férjhez adnának.

– Meg akarnak őrizni egy bimbózó szövetséget.

– Szövetséget borzasztó emberekkel.

– Az igazán kedvesek ritkán jutnak hatalmi pozícióba.

– Azt mondod, én vagyok a szabályt erősítő kivétel? – érdeklődött Cardenia.

– Sose mondtam, hogy kedves lennél – felelte Naffa.

***

– Nem akartam, hogy a te nyakadba szakadjon mindez – mondta később Batrin Cardeniának, aki visszatért a hálószobába, és helyet foglalt a székén. A férfit álmában ellátó egészségügyi személyzet már visszavonult a szomszédos szobákba. Ismét kettesben maradtak a számtalan orvosi gépezet között.

– Tudom – nyugtatta Cardenia. Már számtalanszor beszéltek erről, de a lány tudta, hogy ezúttal sem ússza meg.

– A fivéredet neveltem erre – folytatta Batrin, Cardenia pedig bólogatva hallgatta apja monoton hangját. Fivére, Rennered Wu igazából csak a féltestvére volt, Glenna Costu, a császári hitves gyermeke, míg Cardenia egy futó viszony gyümölcse volt az emperátor és Cardenia anyja, Hannah, az ősi nyelvek professzora között. Hannah Patrick akkor találkozott az emperátorral, mikor körbevezette a Spode Könyvtár ritkaságainak gyűjteményében az Origófői Egyetemen. Ezután a páros tudományos levelezést folytatott, majd néhány évvel a császári hitves váratlan halálát követően az emperátor megajándékozta Hannah-t a Quasīdat al-Burda egy ritka kiadásával, majd nem sokkal később, mindkettejük nagy meglepetésére, Cardeniával.

Már Rennered volt a kijelölt örökös, Hannah Patrick pedig alapos megfontolás után úgy döntött, inkább tenne űrsétát szkafander nélkül, mint hogy a birodalmi udvar állandó kellékévé váljon. Következésképpen Cardenia gyermekkora, noha kényelmes volt, a hatalmi harcok ingoványától távol zajlott. Cardeniát elfogadták az emperátor lányának, és neves apjával is rendszeresen, bár ritkán találkozott. Néhanapján az osztálytársai azzal cukkolták, hogy „hercegnő”-nek nevezték, de nem túl gyakran és korántsem erőszakosan, mivel, ahogy arra rövid úton fény derült, valóban hercegnő volt, a birodalmi testőrsége pedig gondosan ügyelt a látszatra.

Gyermekkora és felnőttkora első évei normálisan teltek, már amennyire az ismert világegyetem leghatalmasabb embere lányának élete normális lehet. Az Origófői Egyetemen tanult modern irodalmat és pedagógiát, és diploma után komolyan fontolóra vette, hogy szakmai védnökséget vállal valamilyen művészeti programban vagy kezdeményezésben, melyet rászorulóknak indítanak.

Erre Rennerednek sikerült kinyíratnia magát versenyzés közben; elbűvölően régimódi kocsijával nekicsapódott a falnak egy hivatásos autóversenyzők részvételével megtartott jótékonysági futamon, és jobb szó híján lefejezte magát. Cardenia sose nézte meg a balesetről készült felvételt – a fivéréről volt szó, miért is tette volna –, de később elolvasta a helyszínelők jelentését, amely cáfolta bármiféle szándékosság gyanúját, felsorolta a jármű biztonsági berendezéseit, és annak az elenyésző lehetőségét, hogy egy efféle baleset nemhogy halállal, de lefejezéssel végződjön.

Cardenia később megtudta, hogy Rennered a futam utáni jótékonysági árverésen hozta volna nyilvánosságra az eljegyzését Nadashe Nohamapetannal. Ez a két esemény később elválaszthatatlanul összekapcsolódott az elméjében.

Cardenia sosem állt igazán közel Renneredhez – fivére már kamasz volt, mikor ő született, és sosem jártak egy társaságba –, de bátyja mindig kedvesen bánt vele.

Gyermekként messziről bálványozta a fiút és kicsapongó életét, és ahogy nőtt, úgy ismerte fel, hogy a császári hírnév terhének mekkora része kerülte el őt, hogy a testvére vállára nehezedjen. Megkönnyebbülten látta, hogy a másik képes ezt elviselni.

Úgy tűnt, sokkal jobban élvezi a húgánál.

De neki vége, és a birodalomnak hirtelen új trónörökös kellett.

– Talán untatlak? – kérdezte Batrin.

– Ne haragudj – mentegetőzött Cardenia. – Eszembe jutott Rennered. Bárcsak itt lenne!

– Ebben egyetértünk. Bár meglehet, más okból.

– Boldogabb lennék, ha ő lépne a nyomodba. Sokan vannak ezzel így.

– Meghiszem azt, gyermekem. De ide hallgass, Cardenia! Nem bánom, hogy te leszel az örökösöm.

– Köszönöm.

– Komolyan mondom. Renneredből igazán remek emperátor lett volna. Szó szerint erre született, akárcsak én. Te viszont nem. De nem biztos, hogy ez rossz dolog.

– Szerintem igenis az. Fogalmam sincs, mit csinálok – ismerte be Cardenia.

– Egyikünk sem tudta, mit csinál – szögezte le Batrin. – Az az egyetlen különbség, hogy te tisztában vagy ezzel. Ha Rennered ülne itt, ő ugyanilyen tanácstalan lenne, csak jóval magabiztosabb. Pontosan ezért esne pofára rögtön az elején, akárcsak én, az anyám vagy a nagyapám. Talán te megtöröd a családi átkot.

Cardenia elmosolyodott.

Batrin leheletnyit oldalra billentette a fejét.

– Még mindig nem tudod, mit gondolj rólam, ugye? – kérdezte.

– Nem – vallotta be Cardenia. – Örülök, hogy jobban megismerhettük egymást az utóbbi néhány hónap során. De… – Tenyérrel felfelé felemelte a kezét. – Ez az egész…

– Meg akarod ismerni az apádat, mégis arra kell összpontosítanod, hogy felkészülj rá, az egész világegyetem élére állsz – mosolygott Batrin.

– Nevetségesen hangzik. Pedig így van.

– Ez az én hibám. Tudod, hogy nem akartunk gyereket. Én legalábbis semmiképp. – Cardenia bólintott. – Mindenki, még anyád is azt mondta, hogy célszerű lenne, ha távol tartanám magam tőled. Örömmel beleegyeztem.

– Tudom. Ezt sose róttam fel neked.

– Valóban nem, de el kell ismerned, hogy furcsa volt – mondta Batrin.

– Nem tudom, mire célzol.

– A szó szoros értelmében hercegnőnek születtél, mégsem akként nőttél fel. Azt hiszem, okkal vélem úgy, hogy a legtöbb ember neheztelne ezért.

– Nekem tetszett, hogy választhattam – vont vállat Cardenia. – Nyolcéves koromban egy kissé nehezteltem. De amint elég idős lettem ahhoz, hogy megértsem, mit jelent hercegnőnek lenni, már örültem, hogy a javát kihagytam.

– Mégsem tudtál elmenekülni előle.

– Hát nem – értett egyet Cardenia.

– Egy porcikád sem akar emperátor lenni, ugye?

– A legkevésbé sem. Jobban örülnék, ha egy unokatestvérem vagy egy nagybátyám örökölné a tisztséget.

– Ha Rennered hamarabb megnősül, és gyermeke születik, az megoldotta volna a problémádat. De nem így történt. Különben is, ha elveszi azt a Nohamapetan lányt, és gyerekük születik, akkor a nőből régens lenne. Nem tartanám jó ötletnek, hogy minden ellenőrzés nélkül irányítsa a birodalmat.

– Te akartad, hogy elvegye.

– Ilyen a politika. Tőled, gondolom, már most elvárnák, hogy hozzámenj a fivérhez.

– Persze.

– Mert politikailag előnyös.

– Te is ezt akarnád?

Batrint elfogta a köhögés. Cardenia töltött neki egy pohár vizet, majd az ajkához emelte, hogy kortyolhasson belőle.

– Köszönöm. És nem. Nadashe Nohamapetan szívtelen és gonosz, de Rennered sem volt éppen ártatlan. Ebben nagyon emlékeztetett anyámra. Nem hagyta volna elkanászodni a feleségét, ráadásul mindketten élvezték volna a kihívást. Te nem hasonlítasz Renneredre, és Amit Nohamapetanban nincs meg a nővére zsenialitása.

– Ráadásul unalmas.

– Rövid, de velős megfogalmazás.

– De te magad mondtad, hogy politikailag előnyös házasság lenne.

Batrin szinte észrevétlen vállrándítással felelt.

– Hát aztán? Hamarosan emperátor leszel.

– És akkor senki nem mondhatja meg nekem, mit kell tennem.

– Ugyan, dehogy! – helyesbített Batrin. – Mindenki meg akarja majd mondani neked, mit kell tenned. De nem muszáj mindig engedned.

***

– Mennyi ideje van még hátra? – kérdezte Cardenia Qui Drinintől vacsora közben.

Pontosabban fogalmazva Cardenia vacsorázott a lakrészhez tartozó külön ebédlőben, amelynek díszítése csupán nevetségesen és nem gusztustalanul volt fényűző, így örömteli változatosságot nyújtott a kúria többi részéhez képest. Drinin nem evett, csupán várta, hogy jelentést tehessen. Cardenia megkérdezte, vele tartana-e, de a férfi olyan gyorsan utasította vissza, hogy a trónörökösben felmerült, nem sértett-e meg akaratlanul valamilyen birodalmi protokollt.

– Attól tartok, asszonyom, a legjobb esetben is legfeljebb egy nap – felelte Drinin. – A veseműködése jóformán leállt, és noha ezen tudunk segíteni, ez a rendszer csak alig valamivel előzte meg a többit. A keringési, a légző-és egyéb rendszerek is mind gyógyíthatatlan károsodást szenvedtek. Az apja megérti, milyen emberfeletti erőfeszítés lenne még néhány nappal meghosszabbítani az életét. Úgy döntött, nem kér belőle. Most már csak a kényelméről gondoskodhatunk.

– De még magánál van – szúrta közbe Naffa. Ő sem evett.

Drinin bólintott, majd ismét Cardeniához fordult.

– Ne számítson arra, asszonyom, hogy ez sokáig így lesz, főleg mivel a vérében folyamatosan halmozódnak a méreganyagok. Távol álljon tőlem a színpadiasság, de ha valami fontosat szeretne közölni az apjával, arra jobb minél előbb sort keríteni.

– Köszönöm, doktor – mondta Cardenia.

– Nincs mit, asszonyom. Megkérdezhetem, ön hogy érzi magát?

– Lelkileg vagy testileg?

– Mindkettő, asszonyom. Tudom, hogy néhány hete telepítették a hálózatát. Csak biztos akarok lenni abban, hogy nincsenek mellékhatásai.

Cardenia hátranyúlt, és megérintette a pontot a tarkóján, ahol beültették a császári neurális hálózat magját, amely egy jó hónap alatt bele fog nőni az agyába.

– A beültetés utáni héten volt némi fejfájásom – mondta. – Azóta semmi.

– Nagyon jó – bólintott Drinin. – A történelmi adatok tanúsága szerint a fejfájás korántsem ritka. Természetesen ha egyéb mellékhatások jelentkeznének, kérem, tudassa velem mihamarabb. Mostanra már be kellett fejeződnie a beágyazódásnak, de sosem lehet tudni.

– Köszönöm, doktor – szólt Cardenia.

– Asszonyom! – Drinin biccentett, és elindult az ajtó felé.

– Drinin doktor!

A szólított megtorpant, és visszafordult.

– Asszonyom?

– Megtisztelne, ha az átmeneti időszak után személyzetével együtt továbbra is az emperátor szolgálatában maradna.

Drinin egy mosoly kíséretében mélyen meghajolt.

– Természetesen, asszonyom – mondta, majd távozott.

– Ugye tudod, hogy nem kell az uralkodói személyzet minden egyes tagját megkérned, hogy maradjon? – kérdezte Naffa a doktor távozása után. – Arra rámenne az első hónapod.

Cardenia a doktor háta mögött becsukódott ajtó felé intett.

– Ez a férfi évtizedekig fog felelni az egészségemért – szögezte le. – Szerintem nincs abban semmi, hogy személyesen kérem a maradásra. – Felnézett az asszisztensére. – Tudod, milyen furcsa, hogy nem eszel velem? Csak állsz ott a tableteddel, és várod az utasításaimat.

– A személyzet nem étekezik együtt az emperátorral.

– De igen, ha az emperátor parancsba adja.

– Megparancsolod, hogy egyek veled abból a gusztustalan akármiből, amit vacsorázol?

– Ez nem gusztustalan, ez fahéjhalas kagylóleves. És nem, nem adom parancsba.

Csak mondom, hogy ha akarsz, csatlakozhatnál Cardenia barátodhoz vacsorára.

– Kösz, Car – mondta Naffa.

– A legutolsó dolog, amire most szükségem van, az, hogy folyton személyzet legyél.

Igazából barátokra van szükségem. Olyan barátokra, akik nem akadnak fenn azon, ki vagyok. Kiskoromban te voltál az egyetlen gyerek az ismerőseim között, aki nem csinált ügyet abból, hogy hercegnő vagyok.

– A szüleim republikánusok – emlékeztette Naffa a barátnőjét. – Ha máshogy bánnék veled az apád személye miatt, kitagadnának. Még azon sem tették túl magukat, hogy neked dolgozom.

– Erről jut eszembe, hogy amint emperátor leszek, címet is adhatok neked.

– Ne merészeld, Car – figyelmeztette Naffa. – Akkor még ünnepekre se mehetnék haza.

– Hogy hangzana az, hogy „bárónő”?

– A fejedre borítom a hallevest, ha így folytatod – fenyegetőzött Naffa. Cardenia elmosolyodott.

***

– Láttam a videódat – mondta Batrin, mikor legközelebb felébredt. Cardeniának feltűnt, milyen igaza volt Drininnek; az apja egyre tompább és zavartabb lett. – Amelyikben rólam beszélsz.

– Vélemény? – érdeklődött Cardenia.

– Igazán kedves. A tanács írta, ugye?

– Nem. – Az igazgatótanács panaszt emelt Naffa átírt beszéde miatt, de Cardenia tájékoztatta őket, hogy vagy Naffa szövegét mondja, vagy semmit. Élvezte az első győzelmét az emperátort ellensúlyozó háromfejű politikai erő felett. Próbálta nem áltatni magát azzal, hogy a trónra kerülése után sokszor érhet el efféle diadalt.

– Helyes – nyugtázta Batrin. – Légy független emperátor, lányom! Ne engedj másoknak!

– Emlékezni fogok rá.

– Úgy legyen! – Batrin behunyta a szemét egy percre, mint aki elbóbiskolt. Majd ismét kinyitotta, és Cardeniára pillantott. – Kiválasztottad már a császári nevedet?

– Arra gondoltam, megtartom a sajátomat – vetette fel Cardenia.

– Mi? Dehogy! – tiltakozott Batrin. – A saját neved hagyd meg a saját világodnak.

Barátoknak, házastársaknak, gyermekeknek és szeretőknek. Szükséged lesz egy titkos névre. Nem adhatod oda a birodalomnak.

– Anyám melyiket használta a számtalan neved közül?

– Batrinnak hívott. Legalábbis többnyire ezt használta. Hogy van az anyád?

– Jól. – Három évvel korábban Hannah Patrick elfogadta az Origótól tízheti Ár-útra levő Guelph Technológiai Intézet igazgatói posztját. Mostanra bizonyára már elértek hozzá a hírek az emperátor rohamosan romló egészségéről. Azt pedig csak jóval később fogja megtudni, mikor lett a lányából emperátor. Cardenia tudta jól, hogy az anyja meglehetősen vegyes érzésekkel fogadja a trónra kerülését.

– Fontolgattam, hogy elveszem – merengett Batrin.

– Már mesélted. – Cardenia kissé máshogy hallotta a történetet az anyjától, de ezzel most nem akart előállni.

Az emperátor bólintott, és témát váltott.

– Javasolhatok neked egy nevet? Uralkodói használatra.

– Azt megköszönném.

– Grayland.

– Ezt nem ismerem – ráncolta a homlokát Cardenia.

– Várd meg a halálomat, aztán nézz utána. Utána látogass meg, és megbeszéljük.

– Úgy lesz.

– Helyes, helyes. Jó emperátor lesz belőled, Cardenia.

– Köszönöm.

– Muszáj lesz. A jövőben mindenekfelett erre lesz szüksége a birodalomnak.

Cardenia nem tudta, mit felelhetne, így csak bólintott, majd apja kezéért nyúlt. A férfi meglepődött, de gyöngéden megszorította.

– Azt hiszem, most alszom egyet – mondta. – Elalszom, és te leszel az emperátor.

Nem bánod?

– Legyen hát! – nyugtázta Cardenia.

– Rendben. Helyes. – Batrin olyan erőtlenül szorította meg Cardenia kezét, hogy a lány alig érezte. – Ég veled, Cardenia, kislányom. Bocsáss meg, nem szántam elég időt arra, hogy szeresselek.

– Semmi baj – suttogta Cardenia.

Batrin elmosolyodott.

– Látogass meg.

– Úgy lesz.

– Helyes – szólt Batrin, majd elbóbiskolt.

Cardenia ott ült az apja mellett, és várta, hogy emperátor legyen belőle.

Nem kellett sokáig várnia.

MÁSODIK FEJEZET

Kiva Lagos épp állatias kefélésbe gabalyodott a segédpénztárossal, akit az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém Lankaranból a Mezsgyére tartó útjának elmúlt hat hetében fűzött, mikor Waylov Brennir másodtiszt hívatlanul belépett a nő lakosztályába.

– Szükségünk van önre – közölte.

– Pillanatnyilag dolgom van – mutatott rá Kiva. Végre-valahára sikerült bemelegednie, úgyhogy Waylov baszhatja (persze nem szó szerint, inkább a halál), nem fog kizökkenni csupán azért, mert amaz bepofátlankodott. Ritka a megfelelő hangulat. Az emberek néha szexelnek, ő pedig hívatlanul állított be. Ha belefutott, az kizárólag az ő hibája. A segédpénztáros kicsit zavarban volt, de Kiva egy gyöngéd nyomással értésére adta, hogy a mulatság folytatódni fog.

– Fontos az ügy.

– Higgye el, ez is.

– Az egyik vámtiszt nem hagyja, hogy lepakoljuk a hajóról a zabgyümölcsöt – közölte Brennir. Ha meg is döbbentette vagy megbotránkoztatta az, amit látott, remekül leplezte. Leginkább unottnak tűnt. – Márpedig azért jöttünk a Mezsgyére, hogy eladjuk a megmaradt zabgyümölcsöt. Ha nem sikerül, vagy nem szerzünk engedélyt, cseszhetjük. Ön a tulajdonos képviselője. Önnek kell majd elmagyaráznia az anyjának, hogy ez az út miért döntötte anyagi csődbe a családját. Úgyhogy talán jó ötlet lenne, ha most rögtön csatlakozna Blinnikka kapitány megbeszéléséhez ezzel a vámtiszttel, hátha ön meg tudná oldani a problémát. De akár folytathatja is a fiatalember kúrogatását, asszonyom. Bizonyára ez is ugyanolyan fontos tevékenység az ön, a hajó és a családja jövője szempontjából.

– A bús picsába! – foglalta össze Kiva. A gerjedelme végképp elillant, és a segédpénztáros, az ő kis hódítása pillanatnyilag elég szánalmasan festett. – Megdöbbent, milyen merészen oda mer vágni annak, aki bármikor kirúghatja a bánatba, Brennir.

– Nem rúghat ki, asszonyom – szögezte le Brennir. – Én a céh alkalmazásában állok.

Akkor jön, vagy sem?

– Gondolkozom.

– Mennem kell – szólalt meg a segédpénztáros. – Mármint, akár mehetnék is.

Menjek?

Kiva sóhajtva nézett le a játékszerére.

– Mikor is kezdődik a szolgálatod?

– Három óra múlva.

– Akkor itt maradsz. – Kibogozta összegabalyodott végtagjaikat, magára kapott valamit, amit a külvilág elfogadhatónak ítélhet, majd követte Brennirt.

Az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém egy ötös volt, vagyis mérete és felépítése okán papíron képes lett volna önerőből ellátni a teljes legénységét durván öt szabványéven át anélkül, hogy bármi megromlana, a lét-és egyéb fenntartórendszerek megadnák magukat, a személyzet tagjai pedig, miközben reménytelenül várnák a segítséget, elképzelhetetlen borzalmakat követnének el egymás ellen a hátralevő röpke időszakban, ahogy az a végtelen űrben rekedt legénységeknél elkerülhetetlenül bekövetkezett.

A gyakorlatban viszont az Egyesülés nemzeteit összekötő Árnak köszönhetően az emberi állomások egyike sem volt kilenc hónapnál távolabb egymástól. Az ötösök és nővéreik, a tízesek készleteiből általában annyit fordítottak a legénységre, amennyiből egy éven át élhetnek – három hónapos hibahatárral –, míg a fennmaradó teret és rendszereket a rakomány foglalta el, és, mint az Igen, Uram esetében, az asztoponika, amelynek segítségével a hajó tulajdonosainak monopóliuma alá tartozó terményeket nevelték és szállították előőrstől előőrsig.

A Lagos-ház, az Igen, Uram tulajdonosai a citrusfélék monopóliumát birtokolták. Az egész nemzetség, a magtól a termésig, az ősi fajtáktól, mint a citrom, egészen az olyan legújabb hibridekig, mint a gabin, a pikáncs vagy a zabgyümölcs. Az utóbbiak ügyében érkezett az Igen, Uram a Mezsgyére üzletelni – eladni az odavezető úton a hajón felnevelt és betakarított gyümölcsöt, továbbá termelési engedélyeket árulni a helyi gazdáknak, akik a Lagos család nevében ebben a rendszerben is megkezdenék a termelést.

Legalábbis ez volt a terv. Csak most valami seggarc vámhivatalnok úgy döntött, átbassza őket.

Kiva belépett az Igen, Uram tanácstermébe, ahol Tomi Blinnikka kapitány, Gazson Magnut főpénztáros és valami gerinctelen fasztarisznya birodalmi vámtiszt várakozott.

Kiva egy biccentéssel üdvözölte Blinnikkát és Magnutot, majd leült az asztalukhoz. Kiva elbocsátotta Brennirt, aki távoztában behúzta maga mögött az ajtót.

– Hallgatom. Mi a probléma? – kérdezte Kiva, amint Brennir távozott.

– Kiva úrnő, Pretan Vanosh felügyelő vagyok, a Mezsgye birodalmi vámhivatalának helyettes vezetője – kezdte mondandóját a gerinctelen fasztarisznya.

– Elbűvölő – vágott a szavába Kiva. – Mi a gond?

– A closterovírus a gond – felelte Vanosh. – Ez egy kórokozótörzs…

– A családom már nyolcszáz éve monopóliumot élvez a citrusfélék termesztésében, Mr. Vanosh – szakította félbe Kiva. – Tudom, mi az a closterovírus. Ahogy azt is tudom, hogy immár kétszáz éve az utolsó feljegyzett esetnek, amikor valamely általunk árusított vagy szabadalmaztatott termékben kimutatták. A génsebészeink ellenállóra tervezik a terményeinket.

Vanosh halványan elmosolyodott, majd egy aktát nyújtott át Kivának.

– Újraindították a stoppert, Kiva úrnő – magyarázta. – Kilenc hónappal ezelőtt a testvérhajójuk, a Nem, Uram, Biztos Vagyok Benne egy rakomány újfajta törzzsel megfertőzött grépfrútoltvánnyal futott be. A fertőzés elterjedt a gyümölcskertjeikben, és tönkretette az ügyfeleik terményeit.

– Hát aztán? – kérdezte Kiva. – Ha valóban így történt – és nem fogom elfogadni ezt az állítást, amíg a mi szakértőink ki nem vizsgálják az ügyet –, kártalanítjuk az ügyfeleket, és felszámoljuk a kerteket. A zabgyümölcsrakományunknak ehhez semmi köze.

– Ez nem ilyen egyszerű – folytatta Vanosh. – A vírus átterjedt a Mezsgye néhány helyi terményére, köztük a csak nálunk termő banura is. Egész provinciákat kellett karantén alá helyeznünk, hogy megállítsuk a terjedését. Az élelmiszerárak az egekbe szöktek. Az emberek rettegnek egy esetleges éhínségtől. A Mezsgye hercegét már így is lekötötte egy lázadás. Ez csak rontott a helyzeten. – Vanosh Lagos felé hajolt az asztal fölött. – Hogy világosan fogalmazzak, Kiva úrnő, a Lagos-ház az egész bolygót destabilizálta.

Kiva hitetlenkedve meredt a gerinctelen fasztarisznyára.

– Nem gondolhatják, hogy szándékosan…

Ezúttal Vanoshon volt a sor, hogy félbeszakítsa Lagost.

– Kiva úrnő, kevéssé számítanak házának szándékai, a lényeg az, amit tett. Ezúttal csupán annyit, hogy olajat öntött a tűzre. Amíg nem tisztázzák magukat a bíróság előtt, addig attól tartok, fel kell függesztenünk a Mezsgyére érvényes kereskedelmi engedélyüket.

– Én erről semmit nem tudok – ingatta a fejét Kiva.

– A vírusról mindent megtalál a jelentésben.

– Nem a kurva vírusról beszélek! Hanem a destabilizációról, az éhínségről vagy a többi baromságról. Ezt nem varrhatják a nyakunkba.

– Biztosíthatom, Kiva úrnő, hogy nem varrtunk mindent a családja nyakába. De eleget ahhoz, hogy az az engedély bevonásához vezessen.

– Meg akar szorongatni? – kérdezte Kiva.

– Ezt hogy érti? – pislogott Vanosh.

– Jól hallotta. Meg akar szorongatni? Kenőpénzt akar kicsikarni?

– Kenőpénzt?

– Azt.

– Nem tudom, hogy a beszélgetésünk mely része alapján feltételezi, hogy kenőpénzre utazom, Kiva úrnő.

– A kurva mindenit, ne kéresse magát! – csattant fel Kiva. – Tegyünk úgy egy percre, mintha mind felnőttek lennénk, és nem kellene finomkodnunk, ha üzletről van szó.

Nyögje ki, mit akar – hüvelykjével Magnut felé bökött, akinek lerítt az arcáról, hogy maga sem hiszi el, hogy tanúja ennek a szóváltásnak –, Magnut pedig majd elintézi.

Vanosh Magnuthoz fordult.

– Gyakran veszteget meg birodalmi vámtiszteket, Magnut főpénztáros?

– Erre ne feleljen! – szólt közbe Blinnikka kapitány. A főpénztárosról lerítt, hogy felettébb örül a parancsnak. Blinnikka Vanoshhoz fordult. – Őszintén sajnálom, felügyelő. Tulajdonosunk képviselője érthető okokból pillanatnyilag feszült, így óvatlanul választotta meg a szavait. Biztosíthatom, nem szokásunk a birodalmi tisztek megvesztegetése, és Kiva úrnő sem kívánt arra célozni a kitörésével, hogy bármelyikük hajlana ilyesmire. Ugye jól mondom, Kiva úrnő?

Kiva hosszan csillaghajója kapitányára meredt. Tekintete azt üzente: ugye, gecire tréfálsz, pajtás, viszont a másik szeméből az sütött, hogy kurvára nem viccelek, te seggfej, így figyelmét ismét Vanoshra fordította.

– Valóban. Csupán rossz tréfa volt. Őszintén sajnálom.

– Javaslom, komédiásként ne próbáljon karriert csinálni, Kiva úrnő – szúrta oda Vanosh.

– Megszívlelendő javaslat, örök hálám.

– Akárhogy is nézzük, Kiva úrnő és Blinnikka kapitány, mintha azt feltételeznék, hogy engem terhel a felelősség a terményeik betiltása és a kereskedelmi engedélyük bevonása miatt.

– És nem így van? – érdeklődött Kiva.

Vanosh újabb halvány mosolyra húzta a száját, aminek láttán Lagos eltöprengett, képes-e egyáltalán másmilyenre.

– Ha rajtam múlna, Kiva úrnő, elfogadnám a kenőpénzt, utána letartóztatással fenyegetném meg mindhármukat, hogy zsebre vághassak egy második, még nagyobb összeget.

– Tudtam én! – csattant fel Kiva. – Maga sunyi kis faszszopó.

Vanosh apró biccentéssel jelezte beismerését.

– Csakhogy ebben az esetben felsőbb szintről jött a parancs. Hogy a lehető legpontosabban fogalmazzak, Kiva úrnő, bármilyen tiltás, amely az ön zabgyümölcsét, valamint a hajója és a családja Mezsgyén zajló kereskedelmét illeti, egyenesen a hercegtől származik. – Vanosh átadott egy másik iratot, ezúttal egy merített papírra írt régimódi, a hercegi címert ábrázoló viaszpecséttel lezárt levelet, amely világosan jelezte, hogy a Mezsgye hercege kibaszott komolyan gondolja. – Vele kell megbeszélniük – foglalta össze.

Kiva átvette.

– Hát ez aztán kurva érdekes – szólt.

– Való igaz – ismerte el Vanosh. – Megenged egy javaslatot, Kiva úrnő?

– Tessék.

– A Mezsgye hercege birtokolja a bolygó legnagyobb részét. Nem lenne bölcs dolog a lefizetésével próbálkozni.

***

Egy egész napig tartott, míg megszerveztek egy találkozót a Mezsgye hercegével.

Mezsgyefő kikötője nem engedélyezte, hogy a hajókról bárki közvetlen kompot indítson – „Néhányra rálőttek leszállás közben.” –, így Kivát a komp a Birodalmi Állomáson, az üzleti élet krémjének otthont adó gigászi űrállomáson tette le, és az űrliften, amelyet becenevén csak karónak hívtak, és amelyet, a lázongók támadásait elkerülendő, erős páncélzattal szereltek fel, lement a kikötőbe. Itt találkozott a család egyik helyi udvaroncával, aki gyors üdvözlés után a kocsijához vezette.

– Mi a rosseb ez? – kérdezte Kiva a jármű láttán, amely inkább emlékeztetett kisebbfajta tankra, mint autóra.

– Ahhoz, hogy elérjük a herceg palotáját, át kell kelnünk néhány zűrös körzeten, Kiva úrnő – magyarázta az udvaronc.

– Maga szerint ez nem feltűnő egy kissé? Csak egy neonreklám hiányzik róla „Lőjetek le!” felirattal.

– Asszonyom, pillanatnyilag szinte minden célpontnak minősül, ami mozog. – Az udvaronc kinyitotta az utasoldali ajtót. – Ami azt illeti, az is, ami túl sokáig van egy helyben. – Egy intéssel befelé terelte, Kiva pedig vette a célzást.

A minitank utastere legalább a maga módján kényelmesnek bizonyult. Kiva leült, bekötötte magát, és üdvözölte két utastársát a fülkében, akik a családja végrehajtói voltak a Mezsgyén.

Egyikük kezet nyújtott Lagosnak.

– Kiva úrnő, Eiota Finn vagyok, a Lagos-ház helyi adminisztratív igazgatóhelyettese.

– Kiva elfogadta, a nő pedig a harmadik utas felé intett. – Ő pedig Jonan Rue, az itteni jogi irodája vezetője. – Rue biccentett.

– Üdv! – köszönt Kiva mindkettejüknek.

– Ön talán nem emlékszik, de mi egyszer már találkoztunk – mondta Finn Kivának. – Mielőtt még a Mezsgyére osztottak be, az anyja ikoyi irodájában dolgoztam. Ön akkor még természetesen gyermek volt.

– Persze. Hát ez aztán remek történet, Finn, de talán megbocsát, amiért pillanatnyilag pont leszarom, hogy hatéves koromban találkoztunk. Tudni akarom, mi ez a faszom blokád.

– Le sem tagadhatná, hogy az anyja lánya – mosolyodott el Finn. – Ő ugyancsak egyenes és lényegre törő.

– Igen, a családom seggfejek gyülekezete – legyintett Kiva, miközben a kocsi egy rándulással elindult. – Magyarázatot várok.

Finn biccentett Rue-nak.

– Pillanatnyilag két akadály áll előttünk, Kiva úrnő, ráadásul ezek összefüggnek. Az egyik a blokád. A másik a lázadás.

Kiva erre a homlokát ráncolta.

– Mi közünk van nekünk a lázadáshoz?

– Politikai szempontból semmi. Csak egy felkelés a sok közül.

– A sok közül? Mégis hány zendülést lát ez az istenverte sárteke?

– Évtizedenként egyet-kettőt – mondta Finn. – A bolygót jó okkal hívják Mezsgyének, Kiva úrnő. Ez az Egyesülés legtávolabbi emberi előőrse, ehhez a legkörülményesebb eljutni, és az egyetlen, ahol a lakóknak nem garantálják az utazási előjogokat.

Évszázadok óta a birodalom renitenseinek és lázadóinak szemétdombja. Nem juhászodnak meg abban a pillanatban, hogy idekerülnek.

Az elhangzottak mintegy aláhúzásaként valami hangosan koppant az egyik oldalfalon.

– Mi volt ez? – kérdezte Kiva a sofőrt.

– Próbalövés, asszonyom. Felesleges aggódnia.

– Ne aggódjak, mikor rám lőnek?

– Ha komolyan gondolnák, rakétával támadnának.

Kiva ismét Finnre fordította a figyelmét.

– És ezen minden évtizedben keresztülmennek?

– Igen. Egyszer-kétszer.

– Semmi nincs, ami lekötné az ittenieket? Sportesemények? Társasjátékok?

– A forrongások általában a külső provinciákra korlátozódnak – magyarázta Rue. – Fellángolnak, a regnáló herceg kiküldi a Nemzetőrséget, amely pár hónap alatt pontot tesz az ügy végére. Ezúttal azonban más a helyzet.

– Ez szervezett – vette át a szót Finn. – Ráadásul komoly tűzerő áll mögöttük.

– Igen, erre magamtól is rájöttem – mondta Kiva. – De még mindig nem értem, mi közünk van nekünk ehhez.

– Ahogy már mondtam, politikai szempontból semmi – folytatta Rue. – Csakhogy ez a bizonyos lázadás felettébb költségesnek bizonyult. Hátráltatja az üzletet, ami az adóbevételek csökkenésével jár. A hiányzó bevételt márpedig ki kell pótolni valamivel.

– Tőlünk?

– Tőlünk – helyeselt Rue.

– És nem csak tőlünk – tette hozzá Finn. – A herceg minden céhes érdekeltséget megszorongat. Kezdetnek megemelte az adókat és a vámot, méghozzá a lehető legmagasabb törvényes szintre.

– De még ez sem volt elég – folytatta Rue. – Ezen a ponton a hercegből kitört a kreativitás.

– Amint megkapta a jelentést a fertőzött grépfrútról, a herceg azonnal befagyasztotta a Lagos-ház számláit – magyarázta Finn. – Elvileg zálognak tekinti, amíg törvényesen fel nem mérik a Mezsgyén esett károkat, amelyeket a vírus helyi terményekre való átterjedése okozott.

– Ez mégis miért a mi felelősségünk? – kérdezte Kiva.

– Talán nem az – vetette fel Rue. – Ezt majd a bíróság dönti el. De ha a herceg be tudja bizonyítani, hogy a vírus a mi gondatlanságunk révén fertőzte meg a Mezsgye ökoszisztémáját, akkor a birodalmi törvény szerint jogosult a kárpótlás és a büntetés kiszabására.

– Mindeközben pedig, nehogy átcsoportosítsuk a bevételeinket az Ikoyira, távol a herceg hatáskörétől, befagyasztotta az itteni számláinkat – fejezte be Finn.

– De valójában nem zálogként használja, ugye? – kérdezte Kiva, kimutatva az apró, golyóálló ablakon. – A herceg ebből finanszírozza a lázadás leverését.

Rue halványan elmosolyodott. Úgy festett, a Mezsgyén mindenki csak így képes mosolyogni.

– Ami azt illeti, amint a herceg kihirdette a szükségállapotot, azon nyomban államosította a bankokat. A hivatalos álláspont szerint így akar gátat vetni a pénzügyi pániknak és a spekulánsoknak. De a céhes bankok vezetősége szerint rájár a számlákra.

– Milyen kedves tőle – horkantott Kiva.

– Nem rossz terv, már ami a Lagos-házat illeti – ismerte be Finn. – Ha leveri a lázadást, akkor a peres eljárások lezárásáig marad ideje arra, hogy visszategye a bankszámlákról elemelt pénzt. Az pedig évekig is tarthat.

– Ha pedig veszít, az már nem fogja érinteni, hiszen jó eséllyel belehal – tette hozzá Rue.

Kiva felmordult, és kinézett az ablakon. Odakint a Mezsgye fővárosa, Inverness suhant tova a maga lepusztult, boldogtalan valójában, a távolban kormos füstöt eregető tüzekkel.

– Úgy áll?

– Hogy áll? – kérdezte Finn.

– Vesztésre áll?

Finn és Rue összenéztek.

– Nem ő lenne a Mezsgye első trónfosztott hercege – felelte Finn.

– Lehet, de mi a helyzet ezzel a mostanival? – kérdezte Kiva. – Csak az időmet vesztegetem, ha ezzel a seggfejjel bájolgok?

– Ami azt illeti, nem áll jól a herceg szénája – mondta Rue egy perc töprengés után. – Beszélik, hogy a provinciákban sok a dezertőr, még katonai vezetők is átálltak, és velük együtt a katonáik is. A jövő hétre talán már tudni fogjuk, mire futnak ki a dolgok.

Kiva felfelé mutatott.

– Mi a helyzet azokkal a baromarcokkal? A birodalmiakkal. Elvégre a herceg egy átokverte nemesember. Biztosan rossz néven vennék, ha a nyílt utcán, a jónép szeme láttára végeznék ki.

– A Mezsgye már csak ilyen, Kiva úrnő – mondta Rue. – Amíg az Egyesülés megkapja a maga százalékát a kereskedelemből, minden egyéb belső ügynek minősül.

– Még a herceg halála is?

– Nem ő lenne a Mezsgye első trónfosztott hercege – ismételte Finn.

– Mindjárt megérkezünk – közölte a sofőr. – Eltart majd néhány percig, amíg átjutunk a biztonsági ellenőrzéseken. Asszonyom, elkérhetném a palotába szóló meghívóját?

Kiva előreadta, majd ismét a beosztottjaihoz fordult.

– Röviden összefoglalva azért jöttem ide, hogy könyörögjek ennek az anyaszomorítónak, hogy eladhassam a zabgyümölcsömet. És ha enged, akkor szinte biztos, hogy minden bevételt visszatart zálogként, úgyhogy búcsút inthetünk neki.

– Néhány évre biztosan – helyesbített Finn. – A legjobb esetben.

– Mi a faszért nem látták ezt előre? – kérdezte Lagos Finntől, ujjával a jócskán megerősített palota felé bökve, amelyet már jól láttak a szélvédőn át. – Csak ülünk itt az ujjunkat szopogatva, miközben ez a baromarc a mi kontónkra gyakorolja a célba lövést a lázadóin?

– Be kell valljam, előre láttam – szólt Finn. – Ezért történt, hogy a befagyasztott számlák értéke a felére csökkent abban a percben, ahogy befutottak az első jelentések a fertőzésről.

– Hol a pénz másik fele? Elásta a hátsó kertben?

– Bizonyos értelemben. A Lagos-ház számos fedőcégen keresztül jó néhány ingatlan tulajdonosává vált.

Kiva körbemutatott a városon.

– Remélem, nem itt. Ez a kurva város a végét járja.

– Dehogy! Leginkább Tomnahurich és Claremont provinciáiban. Főleg Claremontban. Az ottani gróf nagyon lelkesen vált meg jó néhány pompás birtokától.

Mihamarabb készpénzhez akart jutni.

– Nem túl meglepő. A nemesség nem örvend nagy népszerűségnek a lázadások során.

– Valóban nem, Kiva úrnő.

A kocsi ismét megindult.

– Lenne még két dolog, amit feltétlenül tudnia kell, mielőtt találkozik a herceggel – mondta Rue Kivának.

– Hallgatom.

Rue átadott egy papirost.

– Először is utánanéztünk a vírusnak, ahogy kérte. A világon semmiféle bizonyíték nem volt a grépfrútoltványok fertőzöttségére, amíg meg nem érkeztek ide, a Mezsgye gyümölcsöseibe. Sem a raktárakban tárolt gyümölcsökön, sem pedig a Nem, Uram indulása előtt tesztelt mintákon.

– Vagyis szabotázsra gyanakszik. – Kiva átvette a papírt, és rápillantott.

– Valóban ez a legvalószínűbb. De hogy ezt képesek leszünk-e bíróság előtt is bizonyítani, az már más lapra tartozik. Amivel el is érkeztünk a másik ügyhöz. A hercegnek van egy tanácsadója az egyik céhes házból. Nem fog örülni, ha megtudja, melyikből.

Lagos felpillantott.

– Ezt kurvára nem mondhatja komolyan.

– A Nohamapetanház az.

***

A hercegi kastélyt Kinmyliesnek hívták, és annyira túlcicomázták, hogy lakóiról azonnal tudni lehetett, hogy nem ismerik a különbséget túlzás és elegancia között.

Kiva, aki olyan elképesztően vagyonos emberek leszármazottjának vallhatta magát, akik pont leszarták, lenyűgözi-e a látogatókat a pénzük, megborzongott, amint a falak közé lépett. Elkelne ennek a helynek egy durva tisztítótűz, gondolta, miközben végeláthatatlan folyosók egész során vezették végig, meg sem állva a Mezsgye hercegének irodájáig.

– Még valami – mondta Finn Kivának, amint megjelent a kíséretéül kijelölt hopmester. – A herceg az alacsony műveltség jelének tartja a káromkodást. Próbáljon tartózkodni tőle.

Micsoda faszfej, gondolta Kiva, mikor belépett a herceg irodájába, amely pontosan olyan émelyítően csicsás volt, mint a palota többi része. Úgy tartja a családi szóbeszéd, hogy Kiva Lagos első szava a „bazmeg” volt, és ebben senki nem kételkedett, figyelembe véve, mennyire hajlott a szabadszájúságra Kiva anyja, a Lagos-ház feje, Huma Lagos grófnő. A népeket inkább az lepte volna meg, ha nem így történik. Kiva káromkodott, amióta az eszét tudta, és mivel Lagos grófnő lányának született, hiába volt a hatodik a sorban, vagyis esélye se volt örökössé válni, mégse mert senki ellentmondani neki.

Erre itt van ez a pöcsmadár, akinek mintha jabongot dugtak volna a valagába.

A kérdéses pöcsmadár a rektálisan tárolt jabonggal irodája bárpultjánál álldogált, kezében egy pohárka borostyánszín itallal, arcán akkora szakállal, amelyben egy madárfészek is vígan elfér, és nevetett. Mellette pedig, családja mesterkélten egyszerű fekete ruhájában, poharat szorongatva nem más állt, mint Ghreni Nohamapetan.

A hopmester megköszörülte a torkát, mire a herceg felnézett.

– Kiva Lagos úrnő – jelentette a férfi, majd távozott.

– Drága Kiva úrnő! – köszöntötte a Mezsgye hercege, miközben ellépett a bártól. – Üdvözlöm, isten hozta!

– Felség! – viszonozta az üdvözlést Kiva egy apró biccentés kíséretében. Mint háza mátriárkájának lánya, valamint családja rangidős képviselője ezen a bolygón, szimplán „herceg”-nek is szólíthatta volna a férfit anélkül, hogy bárki a szemére vetné. De megalázkodni jött, így akár neki is állhat a nyelvbarnításnak.

– Hadd mutassam be a tanácsadómat, Ghreni úrfit a Nohamapetan-házból.

– Már találkoztunk – mondta Ghreni a hercegnek.

– Nem mondja!

– Osztálytársak voltunk – magyarázta Ghreni.

– Kicsi a világ – jegyezte meg a herceg.

– Az bizony – nyugtázta Kiva.

– Nohát akkor! Üljön le, Kiva úrnő! – A herceg az íróasztala előtt álló egyik szék felé intett. Lagos leült a bútornak titulált túltömött borzadályba, amely kis híján elnyelte, Ghreni pedig a jobbján helyezkedett kényelembe. A herceg is helyet foglalt saját széknek csúfolt ülőalkalmatosságában, az asztal túlsó oldalán, amelynek az árából egy átlagos család házat is vehetett volna. – Őszintén bánom, hogy ilyen körülmények között kell találkoznunk.

– Megértem, uram. Kellemetlen lehet, ha zendülők vannak az ember küszöbén.

– Tessék? Nem – tiltakozott a herceg, Kiva pedig észrevette, hogy Ghreni szája széle mosolyra rándul. – Nem arra célzok. Hanem a háza által behurcolt fertőzés okozta kellemetlenségre.

– Biztos abban – puhatolózott Kiva –, hogy mi hoztuk be, uram?

– Mire céloz ezzel?

– Arra, hogy a szakértőink semmi nyomát nem találták sem a raktárunkból vett mintákon, sem a Nem, Uram on. Csak a gyümölcsösökben bukkant fel.

– Ez nekünk is újdonság – jegyezte meg Ghreni.

– Valóban? – szúrta oda Kiva, egyenest a férfira nézve. – Ha így van, akkor olvassák el a képviselőim jelentését. – Ismét a hercegre pillantott. – De nem csupán ezt nyújtották be a titkárának, hanem egy kérelmet is a kereskedelmi tilalmunk felfüggesztésére.

– Úgy vélem, a tilalom feloldása nem lenne bölcs döntés – szólt közbe Ghreni. – Minden tiszteletem a képviselődnek és a szakértőidnek, Kiva, de amíg alaposan ki nem vizsgáljuk a jelentést, addig a hercegnek, a Mezsgye polgárainak érdekében, jó oka van feltételezni, hogy minden általatok behozott termék ugyanúgy fertőzött.

– Attól tartok, ebben a barátjának adok igazat – mondta Kivának a herceg. – Bizonyára hallotta, hogy a vírus átterjedt a banunkra. Bizonyos területeken az egész termést elpusztította. Nem kockáztathatunk meg még egy ilyen katasztrófát. A banupusztulás az egyik fő oka ennek az egész lázadásnak.

– Megértem az aggodalmát, uram, ezért a Lagos-ház hajlandó segítő kezet nyújtani.

A herceg a szemét összehúzva pillantott Kivára.

– Ezt hogy érti?

– Úgy tudom, zálogként lefoglalta a számláinkat, amíg a bíróság nem tisztáz minket a károkozás vádja alól.

Kiva elcsípte, hogy a herceg egy pillanatra Ghrenire villantotta a tekintetét, mielőtt őrá nézett volna.

– Valóban így történt. Ez volt az egyetlen helyes megoldás.

– Engedje meg, hogy hivatalosan felajánljam ezeket az összegeket mint a Lagos-ház nyújtotta kölcsönt, hogy a segítségükkel leverhesse a lázadást. Remek konstrukcióink vannak.

– Ez… felettébb nagylelkű öntől – felelte a herceg.

– Az üzlet az üzlet – felelte Kiva. – A Lagos-háznak nem fűződik érdeke ahhoz, hogy elmozdítsa a posztjáról, uram. Ráadásul ennek segítségével eddig elérhetetlen tőkéhez jutna. Miért ülne olyan pénzen, amelyhez nem nyúlhat? Vegye inkább hasznát.

– Attól tartok, ez nem ilyen egyszerű – szúrta közbe Ghreni.

– Igazából ez pont ennyire egyszerű – vágott vissza Kiva. – Beleírhatjuk a szerződésbe, hogy amennyiben a Lagos-ház felelőssége bebizonyosodik, a kölcsön fedezi a károkat és minden költséget, továbbá a kamatokból futja a büntetésekre is.

– Nem a jogi oldal számít, hanem a látszat – mondta Ghreni.

– Az a látszat, hogy a herceg minden követ megmozgat a népe védelméért, rosszul fest? Rosszabbul, mint annak a látszata, hogy azért váltják le, mert inkább a sajtójáért aggodalmaskodik?

– Uram, ez vesztegetésnek tűnik – fordult Ghreni a herceghez.

– Mégis mire fel? – fakadt ki Kiva.

– Ez a nagy kérdés, nemde? – replikázott Ghreni.

– Kiva úrnő, mégis mit várna a Lagos-ház a nagylelkűségéért cserébe? – kérdezte a herceg.

– Minden tisztelettel ismétlem, uram, ez nem nagylelkűség. Ha a per elbukik, házunk vissza fogja kérni a kölcsönt. Üzlet az egész.

– De szeretnél valami egyebet is, nemde? – kérdezte Ghreni.

– Még szép, hogy szeretnék! Engedélyt arra, hogy eladhassam az isten… – Kiva az utolsó pillanatban kapott észbe – …áldotta zabgyümölcsömet, uram. És ha így lesz, akkor az eladásból és az engedélyezésből befolyt összeget nem visszük magunkkal az Igen, Uram on. Itt marad önnél a kölcsön részeként.

– Az összes vírussal együtt, amely a terményetekkel érkezhetett – tette hozzá Ghreni.

Kiva a hercegre pillantott az asztal fölött.

– Uram, a Birodalmi Állomáson is vannak szakértők. Amúgy is szúrópróbaszerűen vizsgálják a rakományunkat. Boldogan engedélyezem a zabgyümölcsünk beható vizsgálatát, ha ezzel biztosíthatom önt, hogy tiszta, és nem jelent fenyegetést a Mezsgye életközösségére.

A Mezsgye hercege legalább úgy tett, mint aki végiggondolja az ötletet, végül mégis Ghrenire pillantott, aki egykedvűen ült, és a fejét rázta.

– Kiva úrnő, mind az ajánlata, mind pedig az aggodalma igazán kedves. De úgy vélem, nem lesz szükséges ilyesféle módszerekhez folyamodnunk. Hiszem, hogy rövidesen elfojtjuk a lázadást. Ekképpen az ajánlatára nem lesz szükségünk. A zabgyümölcsöt illetően pedig, amíg alkalmunk nem nyílik jelentése alapos áttanulmányozására, addig az óvatosságra voksolok. Attól tartok, az ítélethozatalig nem oldhatom fel a családjára rótt kereskedelmi blokádot. Bizonyára megérti.

– A nyakadat teheted rá, köcsög – morogta Kiva, és felállt.

– Pardon? – szólt a herceg, és felkelt a székéből. Ghreni is felállt.

– Köszönöm az idejét, uram. Hívna nekem egy hopmestert, hogy kitaláljak ebből az átokverte útvesztőből?

– Engedje meg, hogy kikísérjem Kiva úrnőt, uram – ajánlkozott Ghreni behízelgő hangon.

– Természetesen. – A herceg egy biccentéssel búcsúzott kettejüktől, és ismét a pultja felé vette az irányt.

– A kurva anyád! – mondta Kiva Ghreninek, amint becsukódott mögöttük a szoba ajtaja.

– Én is örülök, hogy látlak – felelte Ghreni.

– Reménykedj, nehogy kiderüljön, hogy a Nohamapetanház áll a szaros vírus mögött. Mert ha úgy lesz, akkor visszajövök a Mezsgyére, és felfalom a kibaszott szívedet.

– Természetesen mindig szívesen látlak.

– És tényleg így van?

– A vírusra célzol?

– Még szép.

– Természetesen nem, de ha így is lenne, nem lehetsz olyan ostoba, hogy azt hidd, pont neked ismerném be.

– Megspórolnál nekem egy utat.

– Mégis mi lenne abban a vicces?

– Szemernyit sem változtál, Ghreni.

– Te pedig ne bánkódj, Kiva. – Ghreni a hátuk mögé, a herceg irodája felé intett. – Azzal a kölcsönajánlattal kis híján megfogtad. Okos húzás volt, beismerem. A céh házaként minden nemesnek nyújtott kölcsönt, amely a birodalmi rendszer védelmét szolgálja, a birodalom biztosít. Ügyes biztosíték.

– Akkor miért kellett seggbe kúrnod?

– Azt hittem, mostanra már hozzászoktál.

Kiva egy horkantással felelt.

– Azt hitted, az elkerülte a figyelmemet, Ghreni? Még hogy osztálytársak voltunk!

Egy lófaszt.

– Sokkal diplomatikusabban fogalmaztam, mint amire te képes lennél. „Basztunk, mint az állatok, valahányszor a fiatalember meglátogatta a nővérét az egyetemi kollégiumban.” – Eszembe sem jutott így fogalmazni – vágott vissza Kiva. – Megmondták, hogy ne káromkodjak. És hogy van az a szararc nővéred?

– Nem túl boldog. Kis híján a birodalom koronahercegnője lett, erre Rennered Wu elveszítette a fejét abban a versenybalesetben.

– Micsoda tragédia ez neki.

– Ő is így gondolja. Persze Rennerednek is az. Úgy tudom, az emperátor balkézről való lánya lett az új örökös. Azt hiszem, a fivérem be fog próbálkozni nála.

– Íme, a Nohamapetan-család színe-java! Romantikusok gyülekezete.

– Annak idején egyszer sem panaszkodtál.

Kiva megtorpant, és Ghrenire nézett. A férfi is megállt.

– Annak idején egy agyatlan balfasz voltam. De annak vége.

– Akkor ezzel az első vagy a Lagos-családban – jegyezte meg Ghreni.

– Miféle ajánlatot tettél annak a töketlen hercegnek?

– Egy, a neve Ferd, nem pedig „töketlen”. Kettő, már a feltételezés is sértő, hogy ajánlatot tettem neki.

– Rávetted, hogy elutasítson egy több millió márkás kenőpénzt.

– Látod, megmondtam én, hogy vesztegetés! Igazam volt.

– Senki sem szalaszt el ennyit, csak ha jobb ajánlatot kapott.

– Erről semmiképpen nem beszélhetek, Kiva. Pláne nem neked.

– Ne csináld, Ghreni! Ez nem a vírusról szól. Itt vagyunk a kibaszott Mezsgyén. Kilenc hónapomba fog kerülni, hogy visszatérjek az Origóra, utána még három az Ikoyiig.

Bármit is árulsz el most, addigra már lejárt lemez lesz.

– Íme, az első tévedésed, Kiva: azt hiszed, csakis ezt a bolygót érinti mindaz, amit itt teszek.

– Nem tudom követni.

– Tudom. Pontosan ezt akartam elérni. – Ghreni ismét megtorpant, majd előremutatott. – Kövesd ezt a folyosót! Utána a másodikon balra, majd az elsőn rögtön jobbra. Így visszajutsz abba a csarnokba, ahol bejöttél.

Kiva bólintott.

– Sosem volt szokásod a legvégsőkig elmenni, ugye, Ghreni?

– Nem ismersz igazán. – A férfi lehajolt, és gyöngéd csókot nyomott Kiva arcára. – Ég veled, drága Kivám! Tudod, sosem számítottam arra, hogy valaha viszontlátlak. Az igazán fontos emberek nem jönnek a Mezsgyére. Arra sem számítok, hogy az útjaink valaha ismét keresztezik egymást. De mindennek dacára fontos vagy nekem. Úgyhogy örülök, hogy jutott erre egy percünk.

– Bármi is legyen ez.

Ghreni elmosolyodott.

– Hamarosan eszedbe jut majd a szó – mondta, azzal otthagyta Kivát.

***

– Ne kíméljenek! – mondta Kiva Blinnikka kapitánynak és Gazson Magnutnak, amint visszatért az Igen, Uram ra.

– Nagyjából hatvanmillió márkát kellett volna kiszámláznunk a licenc-, és tiszteletdíjakra a Mezsgyén – kezdte Magnut. – Nullával fogunk zárni mindent befagyasztottak, valószínűleg sosem kapjuk vissza. Becsléseink szerint a zabgyümölcskészlet nagyjából húszmilliós bevételt jelentene, és ehhez jönne az első licencdíjak és részvények további tízmilliós összege. Ezek helyett is üres kézzel távozunk. Ehhez jön még további tízmillió márkányi egyéb rakomány, amelyet más megállóknál szedtünk össze, de most nem tudjuk lepakolni és eladni, úgyhogy azt is nullázhatjuk. Aztán van még a rakomány, amelyet mi csak kézbesítünk a Mezsgyére, és a lepakolására is megkaptuk az engedélyt, de több hétre karantén alá helyezték egy olyan raktárba, amely a világűrbe nyílik. Mi már messze járunk, mire megtörténik a kézbesítés, az ellenértéket pedig a következő Lagos-hajó, az Azt Hiszem, Kettesben Maradtunk kapja majd meg, amely húsz szabványhónap múlva fog ideérni.

– Más szóval százmillió márkás veszteség – foglalta össze Kiva.

– Kerestünk negyvenmillió márkát a legutóbbi három megállóban, úgyhogy összességében úgy hatvanmillió márkás veszteség jön ki. Viszont ez az utolsó megálló a fuvarlevélen. Utána irány vissza az Origóra, hogy célba vehessük az Ikoyit.

Lagos bólintott. Az Árral több irányból el lehetett jutni a Mezsgyére, de csupán egyetlen visszaút volt – a Mezsgyétől az Origóig vezető áramlat. Az Ár hullámai előbb vagy utóbb mind eljutottak az Origóra. Csakhogy ez azt jelentette, hogy a Mezsgyéről az Origóra vezető útjuk során semmilyen módon nem tudják kiegyenlíteni a veszteségeiket.

– Várom az ötleteket – szólt Kiva. – Kapitány?

– Az volt a célunk, hogy meghonosítsuk a Mezsgyén a zabgyümölcsöt – töprengett a kapitány. – Az Egyesülésben már mindenkinek tele van vele a hócipője.

Betakaríthatjuk, amink még van, nem mintha jelen pillanatban lenne választásunk, utána vákuumszárítással kivonhatjuk belőle a vizet, a koncentrátumot pedig eladhatjuk az Origón. De a családjának ott már van licence. Panaszt tehetnek a Birodalmi Kereskedelmi Kamaránál, ha áron alul kezdünk árulni.

– Igaza van a kapitánynak – helyeselt Magnut. – Ha pedig idomulnánk az árakhoz, azzal túltelítenénk a piacot. Legfeljebb néhány millió márkát kereshetnénk, de a licencek, amelyek létfontosságúak a Lagos-családnak a hosszú távú sikerhez, elértéktelenednének.

– Röviden összefoglalva, maguk szerint baszhatjuk.

– Röviden és velősen, asszonyom, pontosan így van.

Kiva egy percre a tenyerébe temette az arcát, majd ismét Blinnikkára nézett.

– Mikor távozunk a Mezsgyéről?

– Ha már a Birodalmi Állomáson vagyunk, elvégeztetjük a karbantartást, Gazson pedig új tagokat toboroz a személyzetbe a Lankaranban elveszítettek helyére. Még legalább egy hétig itt leszünk.

– El tudnánk húzni ezt az időt?

– Nem igazán – töprengett Blinnikka. – A jelenlegi dokkunkra kilenc nap múlva már megvan a jelentkező. A Birodalmi Állomásnak márpedig kell egy nap a rakományellenőrzésre és a helyreállításra. Hét napunk van, utána távoznunk kell.

– Akkor legyen hét nap.

– Mégis mire? – érdeklődött Magnut.

– Hogy valami kurva csoda kihúzzon minket a szarból – felelte Kiva. – Nem túl nagy kérés, ugye?

HARMADIK FEJEZET

A törvény szerint VI. Attavio emperátor halálának pillanatában Cardenia lett az új emperátor. A valóságban viszont semmi sem ilyen egyszerű.

– Hivatalosan ki kell hirdetned a gyászidőszakot – mondta neki Naffa Dolg abban a teremben, amely váratlanul és immár véglegesen az ő irodája lett. Alig percekkel voltak az apja halála után; a férfi testét épp elszállították a hálószobából azon a hordágyon, amely szinte minden emperátor testét cipelte már, akinek kijutott az a szerencse, hogy az otthonában térjen örök nyugalomra. Cardenia látta a hordágyat, amely magánlakosztályának egyik félreeső szobájában hevert, és kísérteties látványnak tartotta, majd rájött, minden esélye megvan annak, hogy egy nap az ő testét is azzal szállítják el. A hagyományoknak bőven akadt hátulütőjük.

Cardenia magában kuncogott.

– Car? – kérdezte Naffa.

– Beteges gondolataim támadtak – magyarázta Cardenia.

– Nincs szükséged néhány perc egyedüllétre?

– Csak néhányat kaphatok?

– Az emperátorváltás sűrű időszak – emlékeztette Naffa a tőle kitelő legtapintatosabb módon.

– Mennyinek kellene lennie a hivatalos gyászidőszaknak?

– A szokás öt szabványnapot ír elő.

Cardenia bólintott.

– Az Egyesülésnek öt nap jut. Nekem öt perc.

– Majd később visszajövök – mondta Naffa, és felállt.

– Ne! – rázta a fejét Cardenia. – Adj tennivalót, Naf!

Naffától bőven kaphatott.

Először is: a gyász hivatalos kihirdetése. Cardenia végigment az apja (és, hacsak másként nem dönt, immár az ő) titkárának, Gell Dengnek az irodájába vezető folyosón, aki majd továbbítja a parancsot. Cardenia aggódott, hogy valami hivatalosnak hangzót kell diktálnia, de Deng már elő is készítette neki a nyilatkozatot – ami a legkevésbé sem lepte meg. Az Egyesülés fennállása óta számtalan emperátor jött és ment már.

Cardenia átolvasta a nyilatkozatot, melynek tartalmát az idő szentelte meg, és a szokás szentesítette. A nyelvezetét ódonnak és porosnak találta, de nem volt olyan lelkiállapotban, hogy felülvizsgálja. Így inkább bólintott egyetértése jeléül, majd felemelt egy tollat, hogy aláírja, de elbizonytalanodott.

– Mi a gond, felség? – kérdezte Deng, Cardenia agyának egy távoli szeglete pedig felismerte, hogy hivatalosan ekkor szólították így először.

– Nem tudom, hogyan írjam alá – magyarázta. – Még nem választottam uralkodói nevet.

– Ha megfelel, egyelőre nyugodtan hitelesítheti a birodalmi pecséttel.

– Igen, köszönöm.

Deng elővette a viaszt és a pecsétet, az előbbit megolvasztotta, az utóbbit pedig átadta Cardeniának, rábízva a préselést. Úgy is tett, a pecsétnyomó pedig kirajzolta a Wu-család zöld viaszba ágyazott címerét, felette az uralkodói koronával. Az ő koronájával.

Cardenia visszaadta a pecsétet Dengnek, és csak ekkor vette észre, hogy a férfi zokog.

– Immár hivatalos – közölte. – Immár ön az emperátor, felség.

– Meddig szolgálta az apámat? – kérdezte Cardenia.

– Harminckilenc évig – felelte Deng, aki, úgy tűnt, az összeomlás szélén áll. Cardenia ösztönösen felé nyúlt és átölelte, de egy pillanatra rá észbe kapott, és elengedte.

– Sajnálom – mentegetőzött. – Hibát követtem el.

– Ön az emperátor, felség – mondta erre Deng. – Azt tesz, amit akar.

– Ügyelj arra, nehogy mostantól bárkihez illetlenül közeledjek! – kérte Cardenia Naffát, miután távoztak a titkár irodájából.

– Szerintem imádnivaló volt – tiltakozott Naffa. – Szegény öregúr! Durva napja lehetett.

– Meghalt a főnöke.

– Igaz, de azt is joggal hiheti, hogy oda a munkája. Általában ilyenkorra az új emperátor bizalmasai már azon vannak, hogy minél több hatalmi pozíciót megszerezzenek. Márpedig az övé is ebbe a csoportba tartozik.

– Nekem nincsenek bizalmasaim – mondta Cardenia. – Mármint rajtad kívül.

– Ne aggódj, nem lesz hiány önkéntesekben.

– Mi a következő?

– Fél órán belül találkozol az igazgatótanáccsal.

Cardenia a homlokát ráncolta.

– Ennyi idő alatt nem jutunk el a Xi’anra. – Az igazgatótanács, akárcsak a birodalmi államapparátus legjava, az Origó feletti hatalmas űrállomáson végezte a munkáját.

Naffa erre felvonta a szemöldökét.

– Neked nem is kell menned sehová – közölte. – Immár te vagy az emperátor. Ők jönnek hozzád. Drinin doktor néhány órával ezelőtt jelentette nekik, hogy rosszabbodik apád állapota. A tanács remélte, hogy ideérnek, és vigaszt nyújthatnak neked a távozása után. Megjegyzem, ezek az ő szavaik.

Cardenia elképzelte az apja halálos ágya körül tébláboló kilenc igazgatótanácsi tagot, amint megfosztják őket, kettejüket a körülményekhez képest többé-kevésbé bizalmas utolsó pillanataiktól, és viszketni kezdett a tenyere.

– El ne felejtsek köszönetet mondani nekik!

Naffa ismét felhúzta a szemöldökét, de nem tett megjegyzést.

– Pillanatnyilag a díszteremben vannak. Az épület túlsó végében.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Most mit szeretnél csinálni?

– Azt hiszem, pisilnem kell.

Naffa biccentett, majd elkísérte Cardeniát a magánlakosztályába.

– Negyed óra múlva visszajövök – mondta a főnökének.

– Mit csinálsz addig?

– Ugyanazt, mint te, csak egy hangyányit kevésbé fényűző körülmények között. – Cardenia elmosolyodott, Naffa pedig magára hagyta.

Amint a lakrészébe ért, Cardenia agya elraktározott mindent, amit most csinált elsőre. Először vagyok ebben a szobában emperátorként, sorolta. Először veszek fel egy táblagépet emperátorként. Először megyek a vécére emperátorként. Először cipzárazom ki a nadrágomat emperátorként. Először ülök a vécén emperátorként. Ééééééés most pisilek először emperátorként. Mennyi első alkalom.

– Mesélj Grayland emperátorról! – utasította Cardenia a tabletjét a vécén ülve.

– Grayland emperátor alapítás után 220-tól 223-ig uralkodott – szólalt meg a táblagép kellemes hangja, ahogy felbukkant a képernyőn a keresőprogram. Az Egyesülés új naptárat vezetett be onnantól kezdve, hogy I. Rachela próféta-emperátor megalapította a birodalmat, ami kifejezetten arrogáns dolog volt – elvégre már volt egy tökéletesen működő naptárrendszerük, amely szerint az Egyesülés alapítása a 26. század végén történt – de Cardenia gyanította, hogy semmivel sem arrogánsabb, mint amit bármely birodalom tett, ha esélye nyílt rá. – Uralkodásának jelentős eseményei között tartják számon Lamphun megalapítását, a Dalasýsla eltűnését, és Gunnar Olafsennek az emperátor elleni merényletét 223-ban.

– Miért lett merénylet áldozata?

– A tárgyalásán Gunnar Olafsen váltig állította, hogy az emperátor nem tett meg mindent annak érdekében, hogy megmentse a Dalasýsla polgárait.

– Igaza volt?

– Csupán keresőprogram vagyok. Politikai ügyekről nincs véleményem.

Cardenia bosszankodva az égnek emelte a tekintetét. Mondasz valamit, arctalan számítógép, gondolta.

– Hogy veszett el a Dalasýsla-rendszer?

– Az Ár odáig vezető ága 222-ben eltűnt – felelte a táblagép.

Ja, tényleg, jutott Cardenia eszébe. Beugrottak az általános iskolai órák az Egyesülés történelméről. Dalasýsla egyike volt annak a számtalan korai településnek, amelyek csúnya véget értek, mielőtt a Wu-emperátorok, valamint az Egyesülés vallási és társadalmi dogmái végleg leszámoltak az ellenállás legjavával. Csakhogy a legtöbb efféle település háború, éhínség vagy betegség áldozatává vált. Ez a rendszer viszont azért veszett el, mert hirtelen nem találtak módot arra, hogy az Ár segítségével eljussanak oda, vagy távozzanak onnan. Egész egyszerűen… elillant, nyom nélkül eltűnt a térképről.

Cardenia betöltötte a merénylet szócikkét, amely tartalmazta Olafsen, a Dalasýslán született hajómérnök fényképét, aki a Toun Sandin nevű birodalmi tízesen állomásozott. Ő végzett Grayland emperátorral, és vele együtt kíséretének több mint száz tagjával, méghozzá úgy, hogy lezárta a jendoubai hivatalos útról az Árban hazafelé tartó Toun Sandin gyűrűjét, amely az úrnő szállását foglalta magába, és kilökte a hajót körülvevő téridőburokból egyenesen az Árba, ahol a szerkezet megszűnt létezni.

– Ez aztán a vidám történet! – morogta Cardenia az orra alatt. Nem értette pontosan, miért is javasolta neki az apja a Grayland nevet, hacsak nem vette biztosra, hogy egy elégedetlen szolga merényletének áldozata lesz. Ez finoman szólva bosszantotta.

Átfutotta a szócikk maradékát, és megakadt a szeme azon, hogy annak idején a tudósai által benyújtott vizsgálati eredmények alapján Grayland elrendelte a bolygó evakuálását, ám a parlamentben többek között a rendszer miniszterei és a céhek is hátráltatták a kiürítést, emiatt elhúzódott az evakuálás, míg végül késő lett. Olafsen az emperátort hibáztatta a késlekedésért, noha egészen mást kellett volna vádolnia.

De emperátorból csupán egy van, gondolta Cardenia. És az pont az ő hajóján utazott. – Hahó! – szólt Naffa a másik szobából. – Hogy haladsz?

– Mindjárt végzek – felelte Cardenia. Befejezte a dolgát, kezet mosott. A fürdőszobából kilépve Naffát pillantotta meg, aki egy nagyon komoly egyenruhát emelt a magasba, melyet Cardenia méretére igazítottak.

– Az meg micsoda? – hüledezett Cardenia.

– Hamarosan a világegyetem utánad következő kilenc leghatalmasabb emberével találkozol – felelte Naffa. – Nem ártana kicsit kiöltöznöd.

***

A Nagyon Komoly Egyenruha merev volt, de korántsem annyira, mint az igazgatótanács.

Amint Cardenia belépett a katedrálisszerű bálterembe, a tanács kilenc tagja odalépett hozzá, és mélyen meghajoltak.

– Felség! – üdvözölte Gunda Korbijn, a Xi’an érseke és az igazgatótanács kinevezett vezetője. – Fogadja legmélyebb együttérzésünket e napon apja, az emperátor halála miatt. Kétség sem férhet hozzá, már elfoglalta a helyét a próféta oldalán, a Túloldalon.

Cardenia, aki tisztában volt azzal, hogy az emperátorból hiányzott mindenfajta vallásosság, dacára annak, hogy kinevezésével hivatalból az Egyesülés Egyházának fejévé vált, elnyomott egy apró vigyort.

– Eminenciád lekötelez.

– Az egész tanács nevében végtelen hűségünkről biztosítom önt, a Wu Birodalmi Házat és az Egyesülést.

– Hogyne, és nagyon köszönjük – felelte Cardenia, először használva az uralkodói többest és a nagyságrendekkel hivatalosabb uralkodói hangnemet, amelyre oly sokat oktatták az elmúlt évben. Kell egy kis idő, mire megszokom, gondolta. Naffára pillantott a szeme sarkából, aki nem húzta fel a szemöldökét a váltás hallatán. Bizonyára későbbre tartogatja.

A társaság mély meghajlásban maradt, amitől Cardenia kezdte kínosan érezni magát, amíg észbe nem kapott, hogy az ő engedélyére várnak.

– Csak tessék! – szólt kissé feszengve, és egy intéssel jelezte, hogy felegyenesedhetnek. Úgy is tettek. Cardenia a bálterem közepén terpeszkedő hosszú asztal felé mutatott. – Foglaljunk helyet, és térjünk a lényegre!

A tanács leült, a sor rang szerint indult az emperátor asztalfőn álló székétől, leszámítva Korbijn érsek asszonyt, aki Cardeniával szemben foglalt helyet. Az emperátor szemügyre vette az öltözéküket – az Egyház püspökei finom, bíborral szegett vörös köntöst viseltek, a céhek képviselői a hivatali fekete-arany egyenruhájukat, a parlament küldöttei pedig egyszerű kék öltönyt. Tulajdon Nagyon Komoly Egyenruhája császári zöldben pompázott, peremén smaragdzöld paszomány sötétlett.

Úgy festünk, mint egy doboz színes zsírkréta, ötlött fel Cardeniában.

– Ön mosolyog, felség – jegyezte meg Korbijn érsek leültében.

– Apánkra emlékeztünk, aki gyakran emlegette találkozóit a tanáccsal.

– Remélem, jókat mesélt rólunk!

Nem, nem mondhatnám. – Hogyne, természetesen.

– Felség, a következő néhány nap kritikus fontosságú. Ki kell jelölnie a gyász idejét…

– Már megtettük, eminenciás asszonyom. A szokásos öt napban határoztuk meg.

– Nagyon helyes – nyugtázta Korbijn, és egy fintorral sem jelezte, hogy zavarná a közbevágás. – Ez idő alatt önnek sajnálatos módon rengeteg dolga lesz. – A nő az Origó püspöke, a Cardenia jobbján helyet foglaló Vear felé biccentett, aki egy bőrkötésű mappát húzott elő, abból pedig egy vaskos papírköteget, amelyet átnyújtott Cardeniának. – Segítségképpen bátorkodtunk egy ütemtervet készíteni önnek. Számos megbeszélést tartalmaz, valamint hivatalos és magánjellegű találkozókat a céhekkel, a parlamenttel és az egyházzal.

Cardenia elfogadta ugyan a papirosokat, de nem nézett rájuk, átadta őket a széke mögött álló Naffának.

– Köszönjük.

– Szeretnénk biztosítani, hogy az átmeneti időszak során mindent féltő gonddal, a lehető legnagyobb tisztelettel fogunk kezelni. Tudjuk, milyen nehéz időszakon megy most keresztül, és rengeteg újdonsággal kell szembenéznie. Minden segítséget megadunk, hogy az új szerepkör átvétele minél zökkenőmentesebb legyen felséged számára.

Segítséget adnátok, vagy inkább utasításokat? – A hálánk nem ismer határokat, érsek asszony. Féltő aggodalma melegséggel tölt el minket.

– De más aggodalmaink is vannak – szólt közbe Lenn Edmunk, az egyik céhes képviselő. Az Edmunk-ház birtokolta a marhák és a sertések kereskedelmi monopóliumát, beleértve mindenféle terméket a tejtől a sertésbőrig. – Az apja és a céhek közötti ügyek jelentős része lezáratlan maradt, beleértve több monopólium-átadást és kereskedelmiútvonal-engedélyt.

Cardeniának feltűnt, hogy Korbijn érsek összeszorította az ajkát; Edmunk nyilván engedély nélkül szólt közbe.

– Úgy tudtuk, hogy az efféle ügyeket először a parlamentnek kell felterjeszteni, és csak utána hozzánk, hogy jóváhagyjuk, vagy elutasítsuk.

– Felség, az apja biztosított minket, hogy hamar pontot tesz az ügyek végére.

– Olyan módon, amely figyelmen kívül hagyja a parlament hatáskörét, Edmunk úr?

– Természetesen nem, asszonyom – felelte Edmunk egy pillanatnyi gondolkodás után.

– Örömmel halljuk. Távol álljon tőlünk, hogy e korai, vészterhes időkben azt éreztessük a parlamenttel, hogy a szerepe csupán tanácsadói, és ki van szolgáltatva az emperátor kénye-kedvének. – A balján ülő Upeksha Ranatungához, a parlament rangidős tanácsi képviselőjéhez fordult, aki hálásan bólintott. – Apánk olyan hatalmi egyensúlyban hitt, amely elősegítette az Egyesülés virágzását: a parlamenté a törvény és az igazság, a céheké a kereskedelem és a gyarapodás, az egyházé a lelki élet és a közösség. És ezek fölött áll az emperátor, mindenek anyja, a rend avatárja.

– Mindezzel együtt, asszonyom…

– Ne felejtsék, hogy a Wu-háznak is van céhe – szakította félbe a már nyilvánvalóan türelme fogytán lévő Edmunkot Cardenia. – Így nem fogjuk félresöpörni a céhek érdekeit. Ráadásul az egyház anyja és a parlament szerény tagjai vagyunk egy személyben. Érdekünkben áll, hogy minden téren egyenlő bánásmódot gyakoroljunk.

A maga idejében fogunk foglalkozni a céhek ügyeivel, Edmunk úr. De nem vagyunk az apánk. Nem teszem semmissé az önnek tett ígéreteit, ugyanakkor ezek nem kötnek engem. Már én vagyok az emperátor, nem pedig az apám.

Így ni, gondolta Cardenia, higgadtan farkasszemet nézve Edmunkkal. Ezen rágódhatsz egy darabig. Edmunk lehorgasztotta a fejét.

– Asszonyom! – mondta.

– A parlamentet illetően, asszonyom, előhozakodnék egy másik komoly üggyel – emelte fel a hangját Ranatunga. – A híreink szerint a Mezsgyén zajló zendülés veszedelmes szakaszához ért. A Mezsgye hercege mindenkit biztosított arról, hogy ura a helyzetnek, de a Birodalmi Tengerészgyalogság ott állomásozó parancsnokának véleménye már korántsem ilyen derűlátó. Becslése alapján a herceg két szabványéven belül el fog bukni. Ez az üzenet persze kilenc szabványhónapja érkezett. Ki tudja, meddig fajult azóta a helyzet?

– Közbeavatkoztak a tengerészgyalogosaink?

– Ebben az apja ugyanazt vallotta, mint előtte oly sok emperátor: a Mezsgyét bízzuk a Mezsgyére. A tengerészgyalogosok feladata leginkább az, hogy engedély nélkül senki ne hagyhassa el a bolygót. A parancsnok szerint az emperátor – mármint az előző – egyetlen parancsa az volt, hogy ügyeljenek Claremont grófjának biztonságára.

– Az meg kicsoda?

– Én emlékszem rá, asszonyom – szólt Korbijn. – Egy sofalai kisnemes, akit az ön apja emelt fel. Barátok voltak az egyetemen. Fizikus, az Árt tanulmányozta.

– Miért száműzte őt apánk?

– Édesapja a Glenna úrnővel kötött házassága előtt ajánlotta fel neki a címet.

Nem erősséged a finomkodás, gondolta Cardenia. Az érsek kimondatlanul közölte vele, hogy apja és ez a gróf egy pár voltak Batrin házassága előtt, amely inkább volt dinasztiák közti frigy, mivel a Costu-ház állt az egyik leghatalmasabb céh élén.

A gondolat valahol meglepte Cardeniát, mivel mióta ismerte az apját, semmilyen jelét nem adta annak, hogy az unalmas heteroszexuális kapcsolatokon kívül más is érdekelné. De mindennek megvan a maga helye és ideje, ezt pedig úgy hívták, „egyetem”, ráadásul akárhogy is nézte, nem a gróf lenne az első kellemetlen uralkodói szerető, akitől a regnáló emperátor végül egy nagyon-nagyon messzire szóló előléptetéssel szabadult meg. Ez legalább megmagyarázza a tengerészgyalogosokat.

– Egyelőre apám intézkedéseit visszük tovább, de később mindenre kiterjedő tájékoztatást kérünk – biccentett Cardenia megértése jeléül.

– Ez az általunk összeállított ütemtervben szereplő egyik megbeszélés témája – magyarázta Korbijn. – És most, hogy legalábbis érintettük a házasság témáját…

– Ugye nem most akarja felhozni Amit Nohamapetan ügyét? – kérdezte Cardenia, kissé kiesve a hivatalos hangnemből, amelyet korábban magára öltött.

– A Nohamapetan-család ragaszkodik a követeléséhez – felelte Korbijn szinte mentegetőzve.

– Nem a fivérünk vagyunk. Nem ígértünk házasságot a Nohamapetanoknak.

– Minden tiszteletem az öné, asszonyom, de a Nohamapetanház úgy véli, hogy nem a fivére és Nadashe úrnő adták a szavukat egymásnak, hanem a Wu-és a Nohamapetanház. És a precedens szerint az érvelésük helytálló. 512-ben Davina koronahercegnő az Edmunk-ház egyik örökösének jegyese volt, ám elhunyt az esküvő előtt. A fivére, a későbbi I. Chonglin elvette az eredeti hitves egyik unokatestvérét, mégpedig azért, mert a megállapodás már életbe lépett.

– Hogy halt meg Davina koronahercegnő? – fordult Cardenia Naffához.

– Öngyilkos lett, felség – felelte Naffa. – Kiugrott a Xi’an egyik légzsilipén. A búcsúlevele szerint nem gondolta, hogy a házasság az ő javát szolgálná.

Cardenia visszafordult Ledd Edmunkhoz.

– Reméljük, nem hiszi, hogy ez bármilyen rossz fényt vetne önre, Edmunk úr.

– Köszönöm, asszonyom.

– Asszonyom, hadd javasoljam én is, hogy legalább fontolja meg Amit Nohamapetan ajánlatát – kötötte az ebet a karóhoz Korbijn. – Eltekintve minden elméleti egyezségtől az önök házai között, a Nohamapetanház a céheken belül is hatalommal bír. – Korbijn Edmunkra pillantott, aki, mivel még mindig az emperátort figyelte, ezt nem vette észre.

– Számos, esetlegesen felmerülő probléma és konfliktus a céhekkel jó előre megoldható lenne ezzel a szövetséggel.

Cardenia hűvös mosollyal válaszolt.

– Egyetlen ház sem tiltakozik a nász ellen?

– Nem, asszonyom – felelte Edmunk.

– Ez esetben – mondta Cardenia lenyűgözve – olyan mértékű egyetértés uralkodik a céhek között, amelyre legalább egy évezrede nem volt példa.

– Úgy vélem, az Egyesülésen belül mindenki egyetért abban, hogy az utódlás kérdését minél előbb rendezni kellene – szólt Korbijn.

Ezzel sikerült megsértenie Cardeniát.

– Megtisztel, érsek asszony, hogy a tanács szemmel láthatólag egyetért abban, hogy a méhünk a legfontosabb részünk.

Korbijnban volt annyi tisztesség, hogy elpiruljon.

– Elnézését kérem, felség. Távol álljon tőlem, hogy ilyesmit sugalljak. De az emperátor bizonyára tisztában van azzal, hogy amennyiben történne vele valami, úgy a Wu-házon belül számtalan unokatestvére nyújtaná be követelését a trónra.

Számtalan elégedetlenkedő van köztük azóta, hogy a bátyja után ön – jogosan – trónörökössé lépett elő. Az egyértelmű örökösödési sor elejét venné a kérdéseknek.

– És egy esetleges polgárháborúnak – tette hozzá Ranatunga.

– Abban egyetérthetünk, milyen kicsi az esélye annak, hogy még a koronázásunk előtt elhalálozunk? – kérdezte Cardenia a tanácsot.

– Jogos a felvetés, asszonyom – mosolyodott el Korbijn.

– Akkor javaslom, addig tegyük félre a kérdést. Ha szeretné – biccentett Cardenia Korbijn felé –, adja a Nohamapetanház tagjainak a legjobb székeket a koronázáson, utána pedig beszélünk Amit Nohamapetannal.

– Igenis, asszonyom.

– A hangsúly a „beszéden” van. Remélem, egyetértünk ebben a dologban, és Nohamapetan úrnak esélye sem lesz, hogy félreértse a szándékainkat.

– Igen, asszonyom.

– Helyes. Van még valami?

– Egyetlen apróság – mondta Korbijn. Cardenia várt. – Tudnunk kellene az uralkodói nevét.

– Grayland vagyunk – szólt Cardenia rövid szünet után. – II. Grayland.

***

– Gyűlölöm az uralkodói többest – vallotta be Naffának.

Az igazgatótanáccsal történt találkozó után fellifteztek a Xi’anra, az Egyesülés szívébe, hogy Cardenia, azaz immár II. Grayland megkezdhesse a hivatalos hatalomátvételt.

Amint megérkezett, azonnal a saját érdekeiket és terveiket dédelgető tanácsadók, udvaroncok, hízelgők és asszisztensek hada vette körül. Cardenia az első óra után belefáradt, és még előtte volt az egész élete.

– Mi zavar benne? – érdeklődött Naffa.

– Olyan fennhéjázó.

– Te vagy az emperátor – mutatott rá Naffa. – A szó szoros értelmében te vagy az egyetlen ember az univerzumban, aki önhittség nélkül használhatja.

– Tudod jól, hogyan értem.

– Tudom hát. De szerintem nincs igazad.

– Szóval szerinted állandóan használnom kellene.

– Ezt nem mondtam – tiltakozott Naffa. – De ne tagadd, hogy fantasztikus módja a hatalom érvényesítésének! Ó, szóval nem értesz egyet velem? Cseszheted, mert az én szavazatom duplán számít! Cardenia elmosolyodott.

Végre kettesben maradtak a xi’ani birodalmi palota magánlakrészében. Naffa kilökdöste az ajtón az összes asszisztenst, udvaroncot és tanácsadót. Cardeniának már csupán egyetlen teendője maradt erre a napra, és ez magánlakosztályának egyik ajtaja mögött rejtőzött. És ezt csakis az emperátor nyithatta ki és léphetett be rajta.

Legalábbis Cardenia így magyarázta el Naffának, aki erre elhúzta a száját.

– Csakis az emperátor.

– Bizony.

– Mi történik, ha valaki más lép be? Kutyákat uszítanak rá? Lézerek égetik hamuvá?

– Nem hinném.

– A szolgák bemehetnek? Vagy a karbantartók? Netán az emperátor dolga ott a takarítás? Van odabent egy kis porszívó? Neked kell port törölnöd?

– Miért érzem úgy, hogy nem veszed ezt komolyan? – sóhajtott Cardenia.

– Igenis komolyan veszem – tiltakozott Naffa. – De a tálalás kétségekkel tölt el.

Mindketten az ajtóra néztek.

– Nos? – nógatta Naffa. – Ennyi erővel akár túl is eshetnél rajta.

– Te merre leszel?

– Ha akarod, itt is megvárhatom, míg végzel.

– Nem tudom, meddig fog tartani – rázta a fejét Cardenia.

– Akkor a lakosztályomban leszek, tudod, a palota túlsó végén, ahová a főudvarmester száműzött.

– Majd teszek én arról.

– Inkább ne tegyél! – csítította Naffa. – Szükséged van egy kis távolságra mindenkitől, engem is beleértve. – Felállt. – Ugyanabban az épületben lakunk. Csak épp tizenhat szárnynyi távolságra.

– Nem hinném, hogy a palotának lenne tizenhat szárnya.

– Huszonnégy nagyobb egysége van.

– Hát, te már csak tudod.

– Persze hogy tudom – nyugtázta Naffa. – Hamarosan te is tudni fogod. – Meghajolt. – Jó éjszakát, felség! – Mosolyogva távozott. Cardenia megvárta, amíg egyedül marad, majd az ajtóra fordította a figyelmét.

Ahogyan a palotában minden, úgy ez az ajtó is gazdagon díszített volt, Cardenia pedig lassan rájött, hogy ideje lesz hozzászoknia a „díszes” stílushoz; bármennyire is csábította a lehetőség, mégsem égethet mindent porrá, hogy aztán tiszta, egyenes vonalakkal mindent újrarajzoljon. Hiába emperátor, mindennek van határa.

Az ajtón nem volt sem kilincs, sem billentyűzet, sem más, ami nyithatta volna.

Cardenia zavarodottan simította rá a tenyerét, titkos gomb után kutatva.

Az ajtó félrecsúszott.

Az ujjlenyomatomhoz kódolták? , töprengett Cardenia, majd belépett. Háta mögött az ajtó a helyére csúszott.

Hatalmas helyiségbe lépett, amely az uralkodói lakosztály hálószobájánál is nagyobb volt, ennélfogva tágasabb, mint azok a lakások, ahol Cardenia felnőtt. Teljesen üres volt, leszámítva egy padot, amelyet a bal oldali falba rögzítettek. Cardenia odalépett, és leült.

– Itt vagyok – szólt bárkihez, aki hallhatja.

Fényalak bukkant fel a terem közepén, és megindult felé. Cardenia felnézett a közeledő figurára, amelyet a mennyezetbe épített mikroprojektorok hoztak létre.

Önkéntelenül is eltöprengett a dolog fizikáján, de csupán egy pillanatig, mert a képmás föléje magasodott.

– II. Grayland emperátor – üdvözölte egy meghajlás kíséretében.

– Tudod, ki vagyok – szólt Cardenia, mellőzve az uralkodói többest.

– Igen – felelte a kép. Sem nemnek, sem pedig kornak nem mutatta látható jelét. – A nevem Jiyi. Üdvözlöm az Emlékteremben. Árulja el, hogyan tudnék a segítségére lenni.

Cardenia hiába tudta, miért van ott, mégis habozott.

– Az emperátoron kívül bejöhet ide bárki más?

– Nem – felelte Jiyi.

– És ha én hívok be valakit?

– A koncentrált fénypászmák és hanghullámok a trónon levő emperátoron kívül bárkinek elviselhetetlenné tennék a belépést.

– Nem bírálhatom felül?

– Nem.

– Én vagyok az emperátor! – És egy géppel vitatkozom, tette hozzá gondolatban Cardenia, de nem mondta ki.

– A próféta rendelkezett így – magyarázta Jiyi. – Az ő parancsai pedig sérthetetlenek.

Cardenia ennek hallatán hátrahőkölt.

– Ez a szoba az első emperátor idejében jött létre – hitetlenkedett.

– Igen.

– A Xi’an akkor még nem létezett.

– E szobát a palota más elemeivel együtt Origófőről költöztették ide a Xi’an alapításakor. A többi szárny mind e köré épült.

Cardenia elméjében megjelent a birodalmi palota köré épülő Xi’an képtelen, szinte komikus képe.

– Más szóval ezeréves vagy – mondta végül Jiyinek.

– Az általam tárolt információ az Egyesülés alapításáig nyúlik vissza – közölte Jiyi. – A tárolására használt berendezést rendszeresen korszerűsítik, akárcsak e szoba funkcionális elemeit és a képet, melyet maga előtt lát.

– Nem azt mondtad, hogy az emperátoron kívül senki sem léphet be ide?

– Automatizált karbantartás, asszonyom – magyarázta Jiyi, és Cardenia mintha valami humoros felhangot érzékelt volna. Ettől egy pillanatra ostobának, majd kíváncsinak érezte magát.

– Te élsz, Jiyi? – kérdezte.

– Nem – felelte Jiyi. – Ebben a szobában semmi sem él, leszámítva persze önt, asszonyom.

– Persze – nyugtázta Cardenia némi csalódottsággal a hangjában.

– Úgy érzem, ezt a témát kimerítettük – jegyezte meg Jiyi. – Valami másban a segítségére lehetek?

– Igen – felelte Cardenia. – Beszélni szeretnék az apámmal.

Jiyi bólintott, és eltűnt. Abban a pillanatban egy másik alak öltött formát a szoba közepén. Cardenia apja, Batrin, a néha VI. Attavio emperátor volt az. A lányára pillantott, elmosolyodott, és odalépett hozzá.

Az Emléktermet I. Rachela próféta-emperátor hozta létre nem sokkal az Egyesülés alapítása után, mikor első emperátorként trónra lépett. Minden egyes uralkodót elláttak egy személyes érzékelőhálózattal, amely átszőtte az egész testüket, és nem csupán azt raktározta el, amit viselőjük valaha látott, hallott vagy mondott, hanem minden más érzést, tettet, érzelmet, gondolatot és vágyat, amely valaha előfordult bennük vagy körülöttük.

Az Emlékterem a legelső, I. Rachela próféta-emperátor óta az Egyesülés minden egyes emperátorának gondolatait és emlékeit megőrizte. Ha Cardeniának úgy tartaná kedve, bármely ősének feltehetne bármilyen kérdést róluk, az uralkodásukról, a korukról. A válaszok emlékekből, gondolatokból, felvételekből és valós énjük számítógépes modelljéből jönnének, belső életük minden apró momentumából, amelyeket évtizedeken át rögzítettek kifejezetten e terem részére.

Ezek az információk csupán egyetlen helyen voltak hozzáférhetők: az Emlékteremben. És csakis egyetlen ember, az épp trónon ülő emperátor számára.

Cardenia önkéntelenül végigsimított a tarkóján, ahol beleültették a hálózati magot, hogy aztán beszője a bensőjét. Egy nap minden, amit emperátorként teszek, itt lesz, gondolta. A gyermekem és az ő gyermekeik is láthatják. Minden emperátor úgy fogja tudni, ki voltam, ahogy arra a történészeknek esélyük sem lehet. Felnézett apja szellemére, amely immár közvetlenül előtte állt, és megborzongott.

A jelenés észrevette.

– Nem örülsz, hogy láthatsz? – kérdezte.

– Alig néhány órája láttalak – felelte Cardenia, miközben felállt a padról, és szemügyre vette apja képmását. Tökéletes volt. Már-már szilárd. De Cardenia nem ért hozzá. – Akkor halott voltál.

– Most is az vagyok – felelte VI. Attavio. – A tudatom, mely a lényegemet jelentette, eltávozott. Minden más elraktározódott.

– Vagyis nincs öntudatod?

– Nincs, de úgy felelhetek neked, mintha lenne. Kérdezhetsz tőlem bármit, én válaszolok.

– Mit gondoltál rólam? – bukott ki a kérdés Cardeniából.

– Mindig kedves fiatal hölgynek tartottalak – felelte VI. Attavio. – Okosnak.

Figyelmesnek. De szerintem nem lesz belőled jó emperátor.

– Miért nem?

– Mert az Egyesülésnek pillanatnyilag nem egy kedves emperátorra van szüksége.

Igazából sosem is volt, de elviseli, ha épp semmi fontos következményekkel járó dolog nem történik. De most nem ilyen időket élünk.

– Ma nem voltam kifejezetten kedves az igazgatótanáccsal – vetette fel Cardenia, de még ő is kihallotta a védekezést tulajdon szavaiból.

– Biztos vagyok benne hogy a halálom árnyékában, a legelső találkozó alkalmával az igazgatótanács kínosan ügyelt a visszafogottság és a tiszteletteljesség látszatára.

Ráadásul most igyekeznek felmérni, mennyire engedhetik el a pórázodat, hogy mindent, amit akarnak, elérhessenek. Nem kell sok idő, és rövidebbre fogják majd.

– Nem tudom, mennyire tetszik nekem ez a kegyetlenül őszinte éned – szólt Cardenia egy perc szünettel később.

– Ha megfelel, választhatod azt a beszédmódomat, amely jobban igazodik a valós énemhez.

– Más szóval egész életedben hazudtál nekem.

– Nem többet, mint bárki másnak.

– Milyen megnyugtató.

– Életemben ember voltam, saját egóval, mint mindenki más. Megvoltak a saját vágyaim és szándékaim. Itt már nem vagyok más, mint emlék, az egyetlen célom pedig az, hogy segítselek téged, a jelenlegi emperátort. Hiába dicsérne bárki, már nincs büszkeségem, a tiédet pedig csak akkor növelném, ha erre utasítanál. De ezt nem javaslom. Megszűnnék hasznos lenni.

– Szerettél?

– Attól függ, mit értesz szeretet alatt.

– Ez nagyon kitérő és önző válasznak tűnik.

– Ragaszkodtam hozzád. Ugyanakkor kellemetlen terhet jelentettél, amíg nem volt rád szükség örökösként. Mikor koronahercegnővé váltál, megkönnyebbültem, amiért nem gyűlöltél. De nem hibáztattalak volna érte.

– A halálod előtt azt mondtad, bánod, hogy nem jutott időd arra, hogy jobban szeress.

– Jellemző lenne rám, hogy ilyesmit mondjak – biccentett VI. Attavio. – Azt hiszem, akkor komolyan is gondoltam.

– Nem emlékszel rá.

– Még nem. Az utolsó pillanataimat még nem töltötték fel.

Cardenia ejtette a témát.

– A javaslatod szerint a II. Graylandet választottam uralkodói névnek.

– Igen. Legalább ezt az adatot felvitték az adatbázisunkba. És helyes.

– Utánaolvastam.

– Igen, erre meg is akartalak kérni.

– Megtetted a halálod előtt. Miért kérted, hogy őutána nevezzem el magam?

– Mert reméltem, hogy a példája láttán komolyan veszed majd a jövőt és amit megkövetel tőled – szólt VI. Attavio. – Ugye tudsz Claremont grófjáról a Mezsgyén?

– Persze – felelte Cardenia. – Egy régi szeretőd.

– Nem, egyáltalán nem – mosolyodott el VI. Attavio. – Egy barátom. Egy nagyon jó barát és tudós. Aki olyan információkat terjesztett elém, amelyet senki más nem ismert és nem is akart megismerni. Akinek az udvar, a kormány, sőt az Egyesülés tudósainak ostoba közösségétől távol kellett végeznie a munkáját és a kutatásait. Ő már több mint harminc éve gyűjti az adatokat. Többet tud arról, ami következik, mint bárki más.

Valamiről, amire készen kell állnod, de attól te még messze vagy. Ráadásul aggódom, hogy nem lesz benned elég erő ahhoz, hogy átlásd.

Cardenia meredten nézte a VI. Attavio alakját öltött jelenést, amely halvány, barátságos, zavart mosollyal az arcán álldogált.

– Nos? – szólalt meg végül Cardenia. – Mi lenne az?

NEGYEDIK FEJEZET

– Ki tudná közületek megmondani, mi az Egyesülés? – kérdezte a planetárium középpontjában álló Marce Claremont.

A terem székein ülő nyolcévesek közül sokan felnyújtották a kezüket. Marce végignézett rajtuk, igyekezett kiválasztani azt, aki mindenkinél lelkesebben akar válaszolni. Végül a második sorban ülők közül mutatott rá egy jelentkezőre.

– Igen? Te, ott.

– Ki kell mennem a mosdóba – mondta a gyermek. Marce látta, hogy az egyik felnőtt kísérő a szemét forgatva felpattan, megragadja az ifjonc kezét, és megindul vele a mosdók felé. Ezután másik jelentkezőt választott.

– Az a nemzetközösség, amiben mindannyian élünk – szólt a kislány.

– Nagyon helyes – dicsérte Marce, és egyetlen koppintással a tabletjén eltompította a fényeket, hogy elkezdje az előadását. – A rendszerközösség, amelyben élünk. De mit jelent ez igazából?

Mielőtt folytathatta volna, a planetárium kissé megrázkódott, ahogy a hangjuk alapján két elfogó elhúzott az egyetem tudományos részlege felett, amelynek a planetárium is a része volt. A gyermekek összerezzentek a hangra, a kísérők pedig igyekeztek megnyugtatni őket, azt mondogatva, hogy minden rendben.

Marce kételkedett abban, hogy bármi is rendben lenne. Az Opolei Egyetem, amely a tudományos központnak otthont adott, messze volt a fővárostól és a harcok középpontjától. Csakhogy az elmúlt héten a dolgok végzetes fordulatot vettek a herceg és a hozzá hű erők kárára, így mostanra a legtávolabbi provinciákban is gombamód szaporodtak a lázadók, és mindaz az erőszak, amely egy forradalommal jár.

Hatalmas meglepetésként érte, mikor aznap megjelent egy gyerekekkel teli busz a tudományos központ előtt; feltételezte, hogy az egyetemhez hasonlóan minden iskola felfüggesztette az oktatást. De utána megpillantotta a csemetéket kísérő felnőttek ábrázatát. Komor eltökéltség tükröződött rajtuk, hogy ameddig csak lehet, folytatják a hétköznapi gyakorlatot, kerül, amibe kerül.

Marce, aki a személyzet egyetlen olyan tagja volt aznap reggel, aki nem a takarítóbrigádhoz tartozott, és csupán néhány anyagért jött be, melyek még nem voltak fent a hálózaton, nem mert csalódást okozni nekik. Elvitte az egész csoportot a planetáriumba, és agyában mélyre ásva igyekezett felidézni az Egyesülésről szóló szabványprezentációt, amelyet a túrákat vezető docensek szoktak tartani.

– Semmi baj – nyugtatta az ifjoncokat. – Azok a repülők csak átrepülnek felettünk.

Csupán erre visz az útjuk, semmi több. Az egyetem biztonságban van. – Ezzel valószínűleg távol állt az igazságtól, mivel az Opolei Egyetemen szép számmal voltak a lázadók szimpatizánsai a narkós diákoktól kezdve, akik bármilyen mozgalomhoz szívesen csatlakoznának egészen a kényszeresen szembenálló professzorokig, akik szívesen odamondogatnak a hercegnek, amennyiben nem kerül veszélybe a szerződésük. A legtöbbjük, diákok és oktatók vegyesen, pillanatnyilag valószínűleg a pincében kuksol. Marce, aki meggyőződéses apolitikus volt, noha semmi haszna nem származott belőle, nem hibáztatta őket.

Így vagy úgy, de teljesen felesleges azzal ijesztgetni egy csapat nyolcévest, hogy az egyetemet valószínűleg el fogják foglalni a lázadók vagy a herceg csapatai. Most az volt Marce dolga, hogy elterelje a figyelmüket. Talán egy jó darabig ez lesz az utolsó viszonylag normális napjuk. Akár ki is hozhatna belőle valamit.

Marce ismét megérintette a táblagépét, mire egy csillagtérkép jelent meg a planetárium középpontja felett az eleddig üres levegőben. Közben megnyugtató, csilingelő zene szólt. Az öt másodperce még nyugtalankodó nyolcévesek lelkesen zsibongtak a látványra. Akárcsak a felnőttek.

– Ez a csillagtérkép magában foglalja az Egyesülést alkotó összes rendszert – magyarázta Marce. – Az Origótól a Mezsgyéig itt van minden egyes csillag, amely körül élünk. Ki akarja megmutatni, melyik a miénk?

Az összes kicsi kéz a magasba lendült, mindegyik más és más irányba mutatott.

Marce rákoppintott az egyik csillagra a tabletjén. A kivetítő ráközelített a csillagra meg a körülötte keringő két Föld típusú bolygó és három gázóriás alkotta naprendszerre.

– Ezek vagyunk mi – közölte. – A napunktól a második bolygó. Ez a Mezsgye, és azért kapta ezt a nevet, mert ez az Egyesülés mindentől legtávolabb eső tagja.

Marce ismét behozta a teljes csillagtérképet.

– Tehát ezek a világűr azon csillagai, amelyeket az Egyesülés a magáénak vall, de nem mindegyikük naprendszere alkalmas az életre. Ami azt illeti, a több mint ötezer csillagrendszerből alig negyvenhétben élnek emberek. – Egyetlen mozdulatára az Egyesülés naprendszerei kissé fényesebben kezdtek ragyogni, hogy a gyerekek jól láthassák őket. A rendszerek többsége térben nem volt túl közel egymáshoz; véletlenszerűen helyezkedtek el, akár gyémántok a tengerpart homokjában.

– Miért vannak olyan messze egymástól? – kérdezte az egyik gyerek, ami kifejezetten kapóra jött, mert pont ez lett volna a bemutató következő pontja.

– Kiváló kérdés! – dicsérte Marce. – Az ember azt hinné, hogy az emberlakta rendszerek egy csoportban helyezkednek el, hogy az utazás könnyebb legyen, de nem az űr kapcsolja őket össze, hanem az Ár.

Most vonalak ágaztak le az emberek rendszereiből, összekötve őket egymással, ami ismét lelkes zsivajt váltott ki a gyerekekből.

– Az Ár olyan, mint egy szuperrövid átjáró az űrben – magyarázta Marce. – Alapesetben több évtized, netán évszázad kellene ahhoz, hogy az ember eljusson egyik naprendszerből a másikba. Még a legközelebbi rendszereket is több fényév választja el egymástól, és hagyományos hajtóművekkel még ennek a viszonylag rövid távolságnak a megtétele is eltartana húsz-harminc évig. A legkorszerűbb hajóink, a „tízesek” sem képesek ilyen hosszú útra. Az Ár segítségével hetek, legfeljebb hónapok alatt megtehetjük ezeket az utakat. De ennek van egy feltétele: csakis olyan rendszerekhez utazhatunk, amelyek közelében elhalad az Ár.

Ráközelített egy másik rendszerre, amely ezúttal tíz bolygóból állt, és kinagyította az egyiket.

– Tudja valaki, melyik bolygó ez? – Nem érkezett válasz. – Origó a neve, és ez az Egyesülés központja. Kitaláljátok, hogy miért?

– Mert ott lakik az emperátor?

– Nos, igen, de megvan annak is az oka. – Marce egyetlen koppintása után az Origót vonalak egész örvénye fogta közre, amelyek behálózták a bolygó feletti űrt. – Az Origó az egyetlen hely az egész Egyesülésben, ahol az Ár összes hulláma összefut; az egyetlen hely, ahonnan és ahová az Egyesülés szinte minden rendszeréből közvetlen út vezet.

Ezért vált a kereskedelem és az utazás legfontosabb csomópontjává. Ha az ember nem utazhatna át az Origón, akkor az Egyesülés bizonyos bolygóit többévnyi távolság választaná el egymástól. Ezért is hívják „Origó”-nak. Bizonyos értelemben ez a világegyetemünk központja.

– Nem építhetnénk átjárókat az Árban a bolygók között? – Ez a kérdés az egyik felnőttől származott, akit szemmel láthatóan úgy lekötött a bemutató, hogy megfeledkezett arról, hogy a kérdezősködés a gyerekeknek van fenntartva.

– Nagyon szeretnénk, de nem tudunk – felelt mindennek ellenére Marce. – Az Ár nem áll az irányításunk alatt, és ha őszinték akarunk lenni magunkhoz, még nem is sikerült pontosan megértenünk. Az univerzum egyfajta természetes jelensége. Képesek vagyunk felhasználni, de azonkívül, hogy megyünk, amerre sodor minket, nem tudunk sok mindent kezdeni vele. Ami azt illeti, pont ebben gyökerezik az Egyesülés egyik legszokatlanabb tulajdonsága.

Marce távolított, letörölte a csillagtérképet, és kirajzolta az Egyesülés negyvenhét rendszerének hálózatát. A rendszerek központjában vörös törpék ugyanúgy álltak, mint napszerű sárga csillagok, a körülöttük keringő bolygók száma pedig egytől egészen tucatig terjedt. A rendszerek képei nem voltak méretarányosak, ráadásul néhány bolygó képmása már-már komikus sebességgel siklott körpályáján. Néhány gyerek felkacagott.

– Az itt látható naprendszerek mindegyikében élnek emberek, noha a bennük keringő bolygók többsége nem alkalmas az emberi életre. – Marce ismét ráközelített az Origóra. – Például, íme, az Origó, amelynek nincs légköre, ráadásul kötött keringésű.

Más szóval a bolygó egyik féltekéje mindig a nap felé néz, így elképesztően forró, míg a másik az ellenkező irányba néz, azaz teljesen fagyott. Az Origó lakóinak a felszín alá kellett költözniük a túléléshez.

Távolított, és kiválasztott egy másik rendszert.

– Itt, a Morobe-rendszerben csakis gázóriások vannak; hatalmas égitestek, amelyeknek nincs leszállásra alkalmas felszínük. Az ember nem tudna megélni rajtuk.

Noha vannak holdjaik, a többségük úgyszintén nem alkalmas emberi életre. Így itt űrállomásokon lakunk, amelyeket az úgynevezett Lagrange-pontokra vagy más, stabilizálható helyekre telepítenek. Egyszóval immár így él az emberiség: szilárd felszín esetében a föld alatt, vagy nagy űrállomásokon. Az egész Egyesülésben csupán egyetlen hely maradt, ahol az emberiség a bolygó felszínén lakik. – Marce távolított, majd újból ráközelített a Mezsgyére, amely fehér felhőkkel pettyezett kékeszöld üveggolyóbisként ragyogott a kijelzőn. – Ezek vagyunk mi. Ez a Mezsgye.

– És mi van a Földdel? – kérdezte az egyik gyerkőc, ahogy azt ilyenkor valaki mindig megkérdezi.

– Remek kérdés! – mondta Marce. – A Föld az emberiség szülőhazája, a felszínén ugyanúgy szabadon járhattunk, akárcsak a Mezsgyén. De a Föld nem része az Egyesülésnek. Több mint egy évezrede annak, hogy elveszett vele a kapcsolat, mikor az oda vezető egyetlen Árhullám eltűnt.

– Ez hogy történhetett? – Ismét a felnőtt szólt közbe, akit rögvest lehurrogott az egyik kollégája. Marce erre csak mosolygott.

– Ez bonyolult dolog – vágott bele. – Laikus nyelven szólva az a legegyszerűbb válasz, hogy a világegyetemben minden mozgásban van, még a naprendszerek is, és ez a mozgás időnként kihat az Árra. Röviden összefoglalva: a Föld elmozdult, mi is elmozdultunk, az Ár hulláma pedig eltűnt.

– Ez megismétlődhet?

– Bint! – figyelmeztette valaki a kérdezősködő illetőt.

– Miért? Engem érdekel.

– Semmi baj – nyugtatta Marce magasba emelt kézzel. – Ami azt illeti, egyszer valóban megismétlődött, több mint hétszáz évvel ezelőtt, amikor elvesztettük a kapcsolatot a Dalasýsla nevű rendszerrel. Ez még azelőtt történt, hogy részletesen feltérképeztük a helyi Árhullámokat. Kiderült, hogy a Dalasýslára vezető Árhullám már a kolonizálás kezdetén is roskadozott, csupán néhány száz évre volt szüksége a teljes bezáruláshoz. Viszont az Egyesülés többi Árhulláma az elmúlt több évszázadban stabil és jórészt változatlan maradt.

Úgy tűnt, ezzel kielégítette Bint kíváncsiságát, Marce pedig megörült annak, hogy a fickónak nem tűnt fel, hogy valójában kikerülte a kérdést.

A távolban felhangzó dörömbölés nyomán hirtelen csend ereszkedett a planetáriumra. Az egyik felnőtt a közönségből élesen beszívta a levegőt, majd elhallgatott.

– Azt hiszem, mára ennyi fért bele az időnkbe – mondta Marce. – Köszönöm, hogy eljöttek, remélem, még viszontlátjuk egymást. Nagyon örülnénk neki. – Méghozzá egy olyan napon, amikor nem szól ágyútűz néhány kilométerre tőlünk. Felkattintotta a terem világítását, és búcsút intett a kitóduló gyerekeknek és felnőtteknek. Az egyik kísérő visszafordult, és néma köszönömöt tátogott feléje. Marce mosolyogva visszaintett.

– Még a háború közepén is túrákat vezet – harsant egy új hang a planetárium hátsó traktusából. – Igazán nemes dolog. Ostoba, de nemes.

Marce felnézett, megpillantotta a beszélőt, és újból elmosolyodott.

– A szó szoros értelmében nemesek vagyunk, nemde, hugi?

A rendőregyenruhát viselő Vrenna Claremont viszonozta a mosolyt, és megindult a lépcsőn lefelé a fivéréhez.

– A Mezsgye nemeseiként olyanok vagyunk, mint kiskakas a szemétdombon.

Fabatkát sem ér. Főleg most, hogy a hercegnek hamarosan a kezébe adják a saját seggét, a lázadók meg szép lassan minden birtokát felszabadítják. Nem túl elszállt gondolat, hogy hamarosan a többi nemesi tulajdon is fel fog szabadulni.

– Nekem mindössze néhány könyv és egy kollégiumi szoba minden tulajdonom – szögezte le Marce. – Szerintem csalódottak lesznek.

– Már professzor vagy. Kiköltözhetnél a koliból.

– Bentlakó tanító vagyok. Így alacsonyabb a lakbér.

– Egy gróf fia, és a lakbéren spórol – csóválta a fejét Vrenna.

– Be kell látnod, hogy nem vagyunk papírforma szerinti nemesek.

Újabb dörrenés harsant a távolban, de ezúttal közelebbről, mint legutóbb.

– Minden erőmmel azon vagyok, hogy ne essem most pánikba – mondta Marce.

– Észrevettem – nyugtázta Vrenna. – Mármint nem akartam felhozni. De észrevettem.

– Nem folyhat mindannyiunknak jeges víz az ereiben.

– Nem folyik jeges víz az ereimben. Csupán tudom, milyen messze vannak a robbanások, úgyhogy nem most fogok aggódni miattuk.

– Milyen messze vannak?

– Úgy öt kilométerre. A dokkoknál, ahol a herceg serege igyekszik egy halom teherkonténer alá temetni a zendülőket. Valószínűleg nem fog sikerülni. Többségük már messzire jár, a stratégiai fontosságú források felé tartanak. Mi ketten amúgy is az ellenkező irányba megyünk.

– Komolyan?

– Igen. Apa küldött, hogy felvegyelek.

– Miért?

– Egyrészt azért, mert dúl a háború, és noha nem hinném, hogy az ágyútűz egyhamar közelebb jön, nincs garancia arra, hogy az egyetem és azzal együtt a kollégiumi szobád nem fog lángolni, mire legközelebb lemegy a nap.

– Ilyen rossz a helyzet? – kérdezte Marce.

– Ühüm – bólintott Vrenna. – Neked talán kiment a fejedből, de a házat megfigyelés alatt tartja a Birodalmi Tengerészgyalogság. Ha a lázadók egy kilométernél közelebb jönnek, az űrből égetik őket hamuvá. Más szóval az egész bolygón az most a legbiztosabb hely.

– Ezt apa elmondta a hercegnek?

– Tudod, attól tartok, ez a részlet kiment a fejéből.

Ennek hallatán Marce ismét elvigyorodott.

– Kettő: apa mutatni akar nekünk valamit.

– Mégis micsodát?

– Adatot.

– Ha esetleg világosabban fogalmaznál, az örvendetes lenne.

– Annyit mondott, hogy tudni fogod, miről van szó, és nem lenne bölcs dolog nyilvános helyen kitárgyalni.

– Ó! – mondta Marce.

– Ühüm.

Újabb morajlás.

– Ez közelebbinek tűnt – állapította meg Marce.

– Tévedsz. Ettől függetlenül ideje indulnunk. Ha tovább várunk, még a végén kiszúrják, milyen kiváló célpont is a sikló.

***

Útközben mégis kiszúrták, milyen kiváló célpont a sikló, méghozzá nem is egyvalaki.

– Gyorsabban! – noszogatta Marce a testvérét.

– Ha akarod, szívesen átadom a kormányt. Vezess csak te a tetők fölött anélkül, hogy beleütköznél ezekbe az átkozott kéményekbe! – vágott vissza Vrenna.

A húga további zaklatása helyett Marce inkább kinézett a sikló buboréküvegén túl elterülő Opole utcáira. A lakónegyed utcái jórészt épnek tűntek, csupán néhány, az autójához cipekedő embert látott, akik mintha épp elköltözőben lettek volna. A főutakon viszont összetorlódtak az autók, számos helyen dugóban álltak.

Ez komoly erőfeszítésekre vallott; Marce gyanította, hogy a legtöbb sofőr kikapcsolta a robotsofőrt, hogy maga vezesse a kocsiját, vagy félelemből, vagy mert úgy vélték, hogy a kormány valahogy megakadályozza majd a haladásukat. Akárhogy is, a végeredmény az lett, hogy ezek a függetlenné vált autók az egész közlekedést káoszba taszították.

Ráadásul Marce időről időre megpillantott egy, az utcákon masírozó katonai menetoszlopot, páncélosokkal a soraik közt, ahogy egy biztosítandó és/vagy felszabadítandó városrész vagy ilyesmi felé igyekeztek.

– Nem lesz ennek jó vége – mondta Marce a testvérének.

– Mikor volt? – kérdezett vissza a nő lebukva a Warta, az Opolén keresztülfolyó széles folyó felé. Berepült a siklóval a közepe fölé, tisztes távolságot tartva mindkét parttól, hogy valakinek nehogy megint eszébe jusson kóstolgatni őket. Marce gyanította, hogy a húga törvénybe ütköző módon vezeti a siklót – e repülőkben a robotpilóta szériatartozék, ráadásul a városon belül kötött légifolyosókat kell használniuk, hogy elkerüljék a légtér többi használóját. A Warta közepe nem tartozott a kijelölt utak közé. Ugyanakkor az is eszébe jutott, hogy aznap a rendfenntartó erőknek bőven akadt ennél nagyobb gondjuk.

A sikló idővel maga mögött hagyta Opolét, a tájon dombok emelkedtek, a folyó pedig lustán kanyargott tovább a külvárosoknak, majd falvaknak otthont adó lankák között.

Később keskeny mellékfolyó ágazott le belőle, és elkanyarodott egy másik dombság felé. Vrenna ezt követte, és néhány percen belül elérték a házat.

„A ház”, hivatalos nevén a Claremont-kúria arról a tartományról kapta a nevét, amelynek az apjuk immár majd negyven szabványévvel ezelőtt a grófjává vált, és ahonnan a családjuk neve is származott. Volt egy korábbi gróf is, akivel Marce sosem találkozott, hiszen akkor még meg sem született; őt egy, a birodalmi udvarba szóló megbízatással vették rá címe elhagyására. Marce-nak mindig úgy mesélték a történetet, hogy a fickót nem kellett sokat győzködni. Jobb udvari tisztviselőnek lenni, mint nemesnek egy elhagyatott planétán. Az előző gróf olyan sebesen távozott, hogy hátrahagyta bútorainak többségét és jó néhány házi kedvencét – macskákat, amelyek tökéletesen elégedettek voltak az új lakókkal, legalábbis addig, amíg enni kaptak.

– Gyere! – noszogatta Vrenna, mikor kiléptek a siklóból a garázs melletti leszállópályán. – Ne várakoztassuk apát!

Apjuk, Jamies, Claremont grófja az irodájában figyelte a forradalom képeit a falra szerelt monitoron. Amikor beléptek, a képernyőre mutatott.

– Nézzétek ezt a marhaságot! – dohogott.

– A forradalmak már csak ilyenek – felelte Vrenna.

Jamies felhorkant.

– Ez nem forradalom! A „lázadókat” valószínűleg a kereskedőcéhek pénzelik, akik meg akarják úszni az importadót. Vagy ilyesmi. A herceg ezt nem hagyhatja. Vagy ilyesmi. Így hát a „lázadók” leváltják a herceget, a helyére pedig benyomnak valami nagyravágyó nemesembert, aki csökkenti az illetéket. Az emperátor az első szóra jóváhagyja, mert a világon senki sem törődik a Mezsgye belügyeivel. Ráadásul úgy gondolják, hogy húsz év múlva úgyis eljátsszuk majd ugyanezt.

– Talán nem?

– Ezúttal nem. – Jamies az asztalához lépett, felkapta a tabletjét, és átadta Marce-nak.

– Végre megvan. A bűnjel. És az utolsó adatmorzsa, amelyre az előrejelzési modellhez szükségem volt.

Marce átvette a szerkezetet, és nekiállt átolvasni az anyagot.

– Mikor történt ez?

– Hat hete. Egy Mesélj Még Egyet nevű hajó rendellenességet tapasztalt az Árban, utána pedig megfigyeltek egy vándorló zúgót is, amely egyezik az előrejelzésemmel.

Megfigyelték, rögzítették, megerősítették és követték. Minden egybevág. Minden szempontból pontosan ugyanolyan, mint amit kerestünk. Minden, az Árról alkotott gyanúnkat megerősíti.

Marce abbahagyta az anyag tanulmányozását, hiszen órákra lett volna szüksége ahhoz, hogy elolvassa és értelmezze, és inkább az apjára nézett.

– És te biztos vagy ebben?

– Szerinted elmondanám, ha nem lennék az? – kérdezett vissza Jamies. – Olyannak ismersz, aki nem kezelte kivételes óvatossággal az elméleteket egész életében?

Szerinted nem próbáltam minden, számomra elérhető módon megcáfolni? Szerinted azt akarom, hogy pontos legyen?

– Nem, apa – rázta a fejét Marce!

– Ne érts félre, Marce. Azt akarom, hogy minél alaposabban átolvasd. Feltétlenül meg kell találnod, ha valamit kihagytam! Ha valamit nem vettem észre. Mert hiába ujjong a bennem élő tudós attól, hogy milyen ugrásszerű fejlődést jelent ez az Ár fizikájának megértésében…

– …emberi lényként abban reménykedsz, tévedés az egész – fejezte be a mondatot Marce.

– Pontosan – helyeselt Jamies. – Igen, mindennél jobban a világon.

Mióta Marce az eszét tudja, az apja ezt nevezte a család titkának: mérések minden egyes hajó navigációs adatai alapján, amely az utóbbi négy évtizedben megfordult a Mezsgyén. Jamies, Claremont grófja a Mezsgye birodalmi főauditora volt. Azért vizsgálta az adatokat, nehogy bármelyik hajó valaha letérhessen a birodalmilag engedélyezett kereskedelmi útvonalról – ilyeténképp elkerülve a vámterheket és az egyéb megkövetelt adóformákat –, amelyeket nem ritkán évekkel, sőt évtizedekkel előre elterveznek. Ebben a formában a gróf egyike volt a tucatnyi birodalmi főauditornak, akikből egy jutott minden rendszerbe, és ők gondoskodtak arról, hogy a pénz oda jusson, ahová jutnia kell: elsősorban az emperátor zsebébe, másodsorban a céhekhez, utána pedig szép sorban mindenki máshoz.

Valójában Jamies, Claremont grófja le sem szarta ezt a zöldséget. A maga módján jól végezte a birodalmi főauditor kötelességeit, elsősorban úgy, hogy kiosztotta azt az alattvalóinak azzal a figyelmeztetéssel, hogy minden vesztegetés, amely túl egyértelmű ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyják, büntetést von maga után. De korántsem ezért jött a Mezsgyére, és a barátja, VI. Attavio emperátor sem ezért helyezte ide. Tényleg az volt a feladata, hogy rendellenességeket keressen a hajók navigációs adatai közt, de korántsem kereskedelmi célokból. Olyan adatokat keresett, amelyek alátámasztják az elméletét, melynek csírája még akkor fogant meg benne, mikor az Origófői Egyetem hallgatója volt. Eszerint az Egyesülést meghatározó Ár hullámai korántsem engedelmeskednek az „együttműködés ereje” elméletnek – vagyis annak, hogy az Egyesülést átszövő Árhullámok szokatlan sűrűsége és kölcsönhatása által létrejött egy olyan stabil hullámmozgás az Áron belül, amelynek révén a csatornák évezredeken át nyitottak és változatlanok maradnak.

Jamies utánaolvasott az elmélet mögötti számításoknak, és rájött arra, amire mások nem, vagy inkább amit nem akarták elhinni: hogy az „együttműködés ereje” egy értelmetlen adathalmaz volt, és hogy a Földhöz és a Dalasýslához vezető Árhullámok összeomlása a modern Árelmélet nézeteivel szemben nem csupán kivétel, de egyenesen előjel volt. Ennyit mondott el Batrin barátjának, a frissen megkoronázott VI.

Attavio emperátornak, megmutatta neki az adatokat, és figyelmeztette, hogy egy újabb összeomlás akár még ebben az évszázadban bekövetkezhet.

Batrin belátta, van esély arra, hogy az adatok helytállóak. Ahogy azt is felismerte, hogy ez fenyegeti a kereskedelem és az Egyesülés állandóságát, és az egyház jó eséllyel istenkáromlásnak tekintené. Így két dolgot is tett Jamies barátjáért. Először is azzal, hogy gróffá tette, megvesztegette, hogy hallgasson. Majd elküldte a Mezsgyére, az Egyesülésen belüli legtávolabbi pontra, ahol olyan állást adott neki, amely ellátta a szükséges adatokkal ahhoz, hogy megerősítse, vagy elvesse az elméletét, végül figyelmeztette, hogy senkinek ne meséljen a munkájáról.

Jamies jórészt engedelmeskedett. Csupán feleségének, Guice-nak, illetve, mikor már elég nagyok lettek, az ikreiknek, Marce-nak és Vrennának mondta el. Feltételezte, hogy az emperátor nem bánná. Guice sajnálatosan korai halálával a sírig hordozta a titkát.

Vrenna azért tudta megtartani, mert kivételes érzéke volt hozzá. Marce pedig azért, mert kellő érdeklődést és érzéket mutatott az Ár fizikája iránt, így Jamies rá támaszkodott, ha ellenőriztetni akarta az eredményeit.

Most pedig végre meghozta a gyümölcsét a sokéves csendes, módszeres adatgyűjtés és elemzés. Jamies, Claremont grófja igazolta az emberiség történelmének talán az Ár használatbavétele óta legnagyobb felfedezését. Ha a tudóstársadalom tudomást szerezne erről, elárasztanák az összes létező díjjal.

Már ha addigra még létezne az Egyesülés, amely ezt lehetővé tenné.

– Egyszóval igaz – mondta Vrenna az apjának és a fivérének. – Az Ár összeomlik.

– Az Ár az az Ár – helyesbített Jamies. – Az nem csinál semmit. Viszont a mi elérésünk az Árhoz, na, az vitathatatlanul csökken. Az Ár hullámainak szokatlan állandósága, amely elősegítette az Egyesülés kialakulását, a végéhez közeledik. A hullámok szép sorban el fognak záródni. Az Egyesülés rendszerei egymás után magukra maradnak.

Hosszú időre. Talán mindörökre.

– Mennyi időnk maradt? – kérdezte Vrenna.

– Tíz év – felelte Marce. – Legfeljebb. – A szeme sarkából az apjára pillantott. – Ha apa becslései tökéletesen pontosak, akkor még annál is kevesebb. Talán olyan hét-nyolc évünk lehet az összes helyi Árhullám eltűnéséig. Többségük még addig sem fogja bírni.

Jamies a fia felé fordult.

– És ezért kell elmenned.

– Hogy mi? – hüledezett Marce.

– El kell menned – ismételte Jamies.

– Hová?

– Természetesen az Origóra. El kell vinned az adatokat az emperátornak.

– Azt hittem, az emperátornak rendszeresen küldöd a friss eredményeket – mondta Vrenna az apjának.

– Ez csak természetes. Távozó hajókkal havonta küldtem a kódolt adatokat.

– Hát küldd ezt is ugyanúgy – javasolta Marce.

– Nem értheted – rázta a fejét Jamies. – Az egy dolog, hogy az emperátor képben marad, amíg csak az adatelemzéssel vagy az elmélet finomításával vagyok elfoglalva.

Az viszont teljesen más, ha az elmélet megerősítést nyert, és az Egyesülést fenyegeti.

Szüksége lesz valakire, aki elmagyarázza neki. Utána pedig másokkal is megérteti. Majd megvitatja mindenkivel, az összes tudóssal és politikussal, akik a saját pecsenyéjüket sütögetve próbálnak majd minden lehetséges módon belekötni. Valakinek muszáj odamennie.

– Egyetértek – helyeselt Marce. – És erre te vagy a legalkalmasabb.

Jamies válaszra nyitotta a száját, mikor titkára, Doung Xavos bedugta a fejét a szobába.

– Nagyuram, Ghreni Nohamapetan úrfi érkezett látogatóba önhöz. Azt állítja, a herceg kívánságát teljesíti.

– Jöjjön csak – szólt Jamies, és a gyermekeire nézett.

– Elmenjünk? – kérdezte Vrenna.

– Inkább maradjatok. – Jamies a képernyő felé intett, ahonnan egyre csak áradtak a forradalomról szóló hírek, mire az magától kikapcsolt. Jamies leült az asztalához, és biztatta a gyerekeit, hogy kövessék a példáját. Úgy is tettek.

A feketébe öltözött Ghreni Nohamapetan belépett a szobába, Marce pedig figyelte, ahogy az apjához járult, hogy üdvözölje. Ghreni és a Claremont-testvérek nagyjából egykorúak voltak, de az ikerpár sosem barátkozott a Nohamapetan sarjjal; alig néhány éve érkezett a Mezsgyére, hogy a családja érdekeit képviselje. Csupán egy-két alkalommal látták a hercegi palota összejövetelein, és egyszer hivatalosan bemutatták őket egymásnak. Marce élénken emlékezett, Ghreni milyen gyorsan végigmérte őket, azt latolgatva, származhat-e politikai előnye új ismerőseiből, és mikor a nyilvánvaló válasz a nem volt, onnantól kezdve udvariasan semmibe vette őket. Marce-ot ez egy kissé még mindig bosszantotta, Vrenna viszont szórakoztatónak találta, ahogy az lenni szokott.

– Claremont gróf! – köszönt Ghreni Nohamapetan egy meghajlás kíséretében.

– Ghreni úrfi! – viszonozta Jamies. – Micsoda öröm! – Intett Marce-nak és Vrennának, akik felálltak. – Bizonyára emlékszik a gyermekeimre.

– Természetesen. Marce úrfi, Vrenna kisasszony! – Ghreni egy-egy biccentést küldött feléjük, amelyet viszonoztak, majd mindketten visszaültek. A kötelező köröket letudva Ghreni figyelme ismét a családfő felé fordult.

– Nagyuram, a herceg bizalmas ügyben küldött, így megkérdezném, ellenére lenne-e, ha kettesben beszélgetnénk.

– A gyermekeim a legbizalmasabb tanácsadóim, nincsenek titkaim előttük. A jelenlétükben ugyanolyan nyíltan beszélhet bizalmas ügyekről, mintha négyszemközt társalognánk.

Ghreni egy pillanatnyi szünetet tartott, és Marce lefogadta volna, hogy ragaszkodni fog ahhoz, hogy kettesben maradjon az apjukkal. A szeme sarkából Vrennára pillantott, akinek kényszeredett mosoly ült az arcán. Végül a vendég bólintott.

– Legyen hát, rendben.

– Milyen ügyben érkezett, Ghreni úrfi?

– Kétségkívül ön is tisztában van azzal, milyen komoly fenyegetést jelentenek a hercegre nézve a lázadók.

Erre Vrenna felhorkant.

– Más szóval jó esélye van arra, úrfi, hogy búcsút mondhat a hercegi címének – jegyezte meg.

– A herceg valamivel derűlátóbb, mint a lánya – mondta Ghreni Jamiesnek. – Mindazonáltal a fenyegetés valós, és a herceg új eszközöket keres arra, hogy növelhesse a stratégiai előnyét.

– Például?

– Fegyvereket, nagyuram.

– Van egy antik villámvetőm, melyet az előző gróf hagyott itt – merengett Jamies. – És úgy hiszem, Vrennánál mindig ott van a kézifegyvere. Ezeket leszámítva nem hinném, hogy lennének fegyvereink.

– A herceg természetesen tisztában van ezzel. Vagyonuk viszont van.

– Nem mondhatnám. A grófi ranggal megdöbbentően kevés bérbe adható ingatlan jár, helyi vagy az egész Egyesülésre kiterjedő monopólium pedig egyáltalán nem. Egy cím csupán, semmi több. Főauditori fizetést kapok, valamint a kúria fenntartási költségeit. Nemrég eladtam néhány birtokomat, de így sem vet fel a pénz.

– Nem az ön pénzére gondoltam, nagyuram – nevetett Ghreni. – Hanem az emperátoréra. Azt akarjuk felhasználni, hogy megvehessük a hercegnek a szükséges fegyvereket.

Ennek hallatán Jamies arca elsötétedett.

– Magyarázatot kérek, uram!

– A herceg tisztában van azzal, hogy főauditorként minden birodalmi adó és bírság az ön hivatalán megy keresztül, mielőtt elküldik a xi’ani kincstárba.

– A továbbítás nem az én hivatalom dolga. Hanem a helyi birodalmi bank igazgatójáé.

– Természetesen. Át is beszéltem a dolgot Han igazgatónővel, aki hajlandó segíteni a herceg vállalkozását. Továbbá arról is tájékoztatott minket, hogy amennyiben valaki nem a megszokott úton akarja eljuttatni a birodalmi adókat és bírságokat a Xi’anba, azt az ön hivatalának kell jóváhagynia.

– Ez, noha igaz, túlontúl le van egyszerűsítve. Engedélyezhetem az adók és a bírságok közvetlen felhasználását olyan birodalmilag jóváhagyott tervezetekre, mint építkezés vagy infrastruktúra, elvégre amúgy is ilyesfélékre használnák az adót. Így időt spórolunk, mivel nem küldjük el azt a pénzt, amely amúgy is visszajönne.

– Igen. És ha utánanéz a feljegyzéseiben, akkor láthatja, hogy két éve, mikor kezdetét vette a mostani lázadás, a herceg kérésére a birodalmi parlament jóváhagyta az elfojtásához felhasználandó fegyverek beszerzési költségeit.

– Szükségtelen utánanéznem, Ghreni úrfi, így is tudom, hogy a szükséges forrásokat elkülönítették, a fegyvereket pedig beszerezték és elszállították.

– Akkor kétségkívül arról is tud, hogy a fegyvereket szállító hajó, a Mesélj Még Egyet kalózok támadásának esett áldozatul, amikor kilépett az Árból. Kapitánya és legénysége vitézül küzdött a támadók ellen, de végül a legénység nagy része elesett, köztük az első tiszt, a biztonsági tiszt és a tulajdonos képviselője, a hajó rakományának pedig lába kélt.

A Mesélj Még kis híján el sem jutott a dokkhoz.

– Tudok a Mesélj Még ről.

– Arra célzok, hogy a fegyverek most a kalózok kezében vannak. És bár a lázadóknak akarják eladni őket, talán mégis meggyőzhetők arról, hogy a herceggel kössenek üzletet.

– Erre való a hercegi kincstár – mutatott rá Marce.

– Csakhogy, Marce úrfi, a kétéves harc kiürítette a herceg kincstárát, ráadásul megnehezítette az adók és az egyéb bevételek beszedését. Segítségre szorul.

– Azt már megkapta – mutatott rá Vrenna. – A parlament jóváhagyta a fegyvereket.

Viszont a bolygó és az Ár zúgója közti űr felügyelete a herceg hatáskörébe tartozik. Ha kalózok garázdálkodnak arrafelé, akkor a herceg hanyagul végezte a dolgát.

Ghreni ismét a grófra fordította a figyelmét.

– A herceg tisztában van kérése szokatlan voltával. Úgy érvel, méghozzá szerintem helytállóan, hogy a parlament neki szánta a fegyvereket, így ha további forrásokat tudna biztosítani a számára ezek visszavásárlására, azzal az ő szándékukat érvényesítené.

– Szerintem ez nem olyan jó érvelés, mint azt a herceg hiszi – jegyezte meg Jamies. – Ahogy arról is tudok, hogy az itteni birodalmi helyőrség parancsot kapott arra, hogy ne avatkozzanak az ügybe.

Ghreni bólintott.

– A herceg nagyon is tisztában van azzal, hogy pillanatnyilag ön, Claremont grófja az egyetlen nemesember a birodalmi hadsereg védelme alatt. És ezt érdekesnek találja.

– Nincs ebben semmi érdekes, Ghreni úrfi. Ahogy azt ön is megjegyezte, az Egyesülés pénze az én hivatalaimon megy keresztül. Az emperátor vigyáz a vagyonára. Pontosan ezért nem hinném, hogy szívesen látna bármilyen váratlan késedelmet. És velem sem lenne túl elégedett.

– A herceg számolt ezzel az eshetőséggel.

– Milyen kedves tőle – jegyezte meg Jamies. – Tekintve, hogy nem ő kerülne emiatt börtönbe.

– Ne csinálja, gróf úr! Bízzon a hercegben! Ne feledje, kilenc hónap választ el minket az Origótól és a Xi’antól. E kilenc hónap alatt a herceg véget vethet a lázadásnak, és minden kölcsönt kamatostul visszaadhat. Minden erejével igyekszik majd meggyőzni az emperátort arról, hogy ön és Han igazgatónő az Egyesülés érdekeit szem előtt tartva cselekedtek. Mindeközben arról is biztosítja, hogy a hűsége nem marad jutalom nélkül.

Jamies felkacagott.

– Hát nem ironikus? Azt akarja megvesztegetni, akitől pénzt akar szerezni, Ghreni úrfi.

– A herceg úgy látja, hogy a hűség nem csupán pénzben mérhető.

– És Han igazgatónőt sikerült meggyőznie ezzel az érveléssel.

– Természetesen.

– Tehát, ha jól értem – mondta Jamies –, arra kér, hogy – mivel az a személy, akit már behálózott, egymaga ezt nem tudja megtenni – törvényellenesen utaljak át birodalmi pénzeket a hercegnek, hogy olyan fegyvereket vásároljon, amelyeket egyszer már kifizetett, de tulajdon hanyagsága miatt elveszített. Kárpótlásképpen a birodalmi állam ellen elkövetett bűntettért valamiféle bizonytalan, mondjuk úgy, jutalmat ajánl, amely még csak nem is pénz. Így van?

– Én nem így fogalmaznék – tiltakozott Ghreni. – Ahogy a herceg sem.

– Természetesen nem. Mégis pontosan ezt kéri.

– Más szóval nem óhajtja kisegíteni a herceget – foglalta össze Nohamapetan.

– Ezt nem mondtam – felelte Jamies, amin Marce nagyon meglepődött. A húgára pillantott, de képtelen volt olvasni az arcáról. – Segíthetek a hercegnek. De nem akarom, hogy akár ön, én vagy a herceg, ha már itt tartunk, megpróbál bármi másnak beállítani ezt az egész ügyet.

Jamies felállt, és egy intéssel jelezte, hogy vége a beszélgetésnek. Marce és Vrenna is felállt. Nohamapetan vette a lapot, és meghajolt.

– Mit mondjak a hercegnek? – kérdezte.

– Üzenem neki, hogy egy héten belül megkapja a válaszom – felelte Jamies.

– Minden tiszteletem, nagyuram, de a jelenlegi helyzetben egy hét hosszú idő.

– Nem annyira, mint az a tizenöt év, Ghreni úrfi, melyet börtönben tölthetek, ha rosszul sül el az ügy.

– Alázatosan kérem, hadd mondhassam azt a hercegnek, hogy öt napon belül meglesz a válasz. Ennyi idő bizonyára neki is meg fog felelni.

Jamies, úgy tűnt, megfontolja a dolgot.

– Legyen hát, Ghreni úrfi. Öt nap.

– Köszönöm, nagyuram! – Meghajolt. – Ha a herceg személyesen jönne el önhöz, mint mondjak, hol találja?

– Itt leszek – mondta Jamies. – Mindig itt vagyok. Mindig itt voltam.

Ghreni újból meghajolt, megfordult, és távozott. Marce megvárta, amíg Vrenna az iroda ajtajához lép, és becsukja, csak utána szólalt meg.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy beleegyezel ebbe – mondta az apjának.

– Miért ne? – kérdezte Jamies.

Marce teljesen elhűlt.

– Időt akarsz nyerni – jegyezte meg Vrenna visszatérve.

– Így van – felelte Jamies.

– Időt, de mégis mire?

– Hogy végül mit se számítson. – Jamies a tabletre mutatott, amely még mindig Marce kezében volt. – Lemodelleztem az Árhullámok összeomlását, fiam. Évekbe telik, míg mind eltűnnek. De néhányuk már az összeomlás szélén áll. – A képernyőre koppintott. – Az innen az Origóra vezető az elsők között omlik össze. Becsléseim szerint a folyamat már meg is kezdődött.

– Meddig tart, amíg teljesen eltűnik? – kérdezte Vrenna.

– Még egy évig. De a bejárati zúgó felől kezdődik. A legjobb esetben is csupán egy hónap van az összeroskadásig. Legrosszabb esetben egy hét. Ezután képtelenség lesz elérni. Minden egyes hajó, amely a Mezsgyén dokkol, itt fog maradni. Örökre. – Jamies a fiához fordult. – Még egy érv amellett, hogy azonnal útra kelj. Ha nem indulsz mihamarabb, örökre itt ragadsz.

– Neked kellene menned – ismételte Marce az apjának.

– A herceget hamarosan megbuktatják – rázta a fejét Jamies. – Minden nemest megfigyelés alatt tartanak, hátha valamelyikük megpróbálja elhagyni a bolygót. Most pedig már Ghreni Nohamapetannak is válasszal tartozom a pénz dolgában. Ha csak elhagyom a házat, rögvest úgy gondolnák, hogy menekülőre fogtam. Figyelnek engem.

Téged viszont nem.

– Van benne logika, Marce – vetette közbe Vrenna. – Te vagy az egyetlen, aki ugyanolyan jól el tudod magyarázni ezt a dolgot, mint apa. Ráadásul rád nem fognak gyanakodni.

– Főleg, hogy Vrennát tettem meg örökösömnek – tette hozzá Jamies.

– Tessék? – hüledezett Marce.

– Igen, tessék? – kontrázott Vrenna.

– Amint tudomást szereztem az Ár összeomlásáról, Vrennát tettem meg hivatalos örökösömnek – magyarázta Jamies a fiának. – Így már ürügyed is van a távozásra a Mezsgyéről, mivel nem fogsz örökölni. Most aztán senki nem akadékoskodhat.

– Nem akarok grófnő lenni! – tiltakozott Vrenna. – Birodalmi auditor pedig végképp nem!

– Nyugalom – csitította Jamies. – Hamarosan nem lesz mit auditálni.

– Ez… nem túl megnyugtató.

Jamies a lányára mosolygott, majd visszafordult a fiához.

– Nemrég eladtam néhány birtokomat. Az összeg, amit kaptam értük, biztosan elég lesz arra, hogy feljuss egy hajóra, aztán letelepedj az Origón.

– Mégis mennyi? – kérdezte Marce.

– Úgy nyolcvanmillió márka.

– Szentséges ég!

– No, igen – mondta Jamies. – Talán nem mondtam igazat Ghreni Nohamapetannak a vagyoni helyzetemről. A lényeg az, Marce, hogy immár van módod, okod és alkalmad a Mezsgye elhagyására. Indulj! Azonnal! Mondd el az emperátornak, amit tudunk. Ha szerencsénk van, még lesz ideje felkészülni.

– Felkészülni, mire?

– A birodalom összeomlására – felelte Jamies – és az ezt követő sötétségre.

ÖTÖDIK FEJEZET

Csoda nem történt ugyan, de a következő hét Kiva Lagos szerint az ezután következő legjobb dolgot hozta el neki: Sivouren Donhert.

– Ő az egyik franchise-partnerünk – magyarázta Gazson Magnut egy fontoskodónak tűnő férfiról, aki éppen annak a dokknak a földszintjén lődörgött, amely az Igen, Uram ideiglenes otthonául szolgált a Birodalmi Állomáson. A franchise-partner egy halom zabgyümölcsös láda mellett ácsorgott, amelyben a gyümölcs lassan elérte a teljes érettséget. Az egész dokkot nehéz virágillat lengte be, amely az elkövetkezendő néhány napban hamar avassá válik majd. Magnut és Lagos egy üresen álló irodában időztek, amelyet az állomás biztosított a dokk mindenkori használójának; fentről bámulták a szerencsétlen fazont.

– Oké – nyugtázta Kiva. – Ki nem szarja le?

– Fizetne azért, hogy a családjával együtt velünk tarthasson. Az Igen, Uram on.

– El a Mezsgyéről? Mégis hová?

– Azt mondja, azt majd később kitalálja.

Erre Kiva felhorkantott.

– Nem mintha az Egyesülésben nem lenne már minden hely zsúfolásig tele.

Évtizedek óta nem építettek új előőrsöt vagy ástak ki új várost.

– Erre is rámutattam. Azt mondta, legyen ez az ő dolga.

Kiva ismét a férfira pillantott.

– Ez nem egy utasszállító, Gazson.

– Nem, asszonyom – helyeselt Magnut. – De szabadjon megjegyeznem, kárunk nem származhat belőle. Pillanatnyilag hiányos a legénységünk, és korántsem halad olyan jól a toborzás, mint reméltem. Ha más nem, őrködni beoszthatjuk a családjával, és még fizethet is a megtiszteltetésért.

– Mi nehezíti meg a toborzást?

– Dúl a háború – vont vállat Gazson.

– Ő el akar menni – mutatott rá Kiva.

– Ez nem ugyanaz, asszonyom. Ő örökre el akarja hagyni a bolygót, és a családját is magával akarja vinni. Mindenki, akinek itt van a családja, a rokonaival akar maradni. A felszínen tömegek vándorolnak minél messzebb a csataterektől. Menekültválság van odalent. Be kell valljam, akkor sem adtunk volna el túl sok zabgyümölcsöt, ha nem fagyasztják be az engedélyünket. A piac jelenleg jóformán halott.

– De megmaradt volna az összes licencdíjunk és a hasznunk – jegyezte meg Kiva.

Aztán elhallgatott, és ismét lenézett a dokkban őgyelgő férfira. – Mit is mondott, hogy hívják ezt a fazont? – kérdezte Gazsont.

– Sivouren Donher.

– Jó franchise-partnerünk volt?

– Az egyik legsikeresebb. Ez az egyik oka a kérésének. Szerintem azt hiszi, tartozunk neki.

– Valóban? – kérdezte Kiva. – Akkor azt hiszem, jobb, ha felhozzuk.

Gazson bólintott, és elindult a férfiért.

Közelebbről megnézve Sivouren Donher középkorú, kissé elhízott személynek bizonyult, akinek az arcán olyan sebesen váltakozott az arrogancia és az idegesség, hogy Kiva lefogadta volna, ő maga nincs is tudatában. Lerítt róla, hogy néhány nappal azelőttig meg volt győződve arról, hogy bármit képes túlélni, amit a lázadás hozhat, de hirtelen ráébredt a tévedésére.

– Kiva úrnő! – köszönt Donher meghajolva. Ránézett az üres székre, amelyen előzőleg az érte elsiető Gazson Magnut ült. Egyértelműen arra várt, hogy felajánlják neki, egyenlő felek, meg ilyesmi.

– Le akar lépni a Mezsgyéről – kezdte Kiva anélkül, hogy hellyel kínálta volna. A sarokban álló Magnut, aki szintén nem foglalt helyet, egy leheletnyit felhúzta a szemöldökét az etikett ilyetén szándékos semmibevételére.

– Igenis, asszonyom.

– Gazson azt mesélte, hogy maga az egyik legsikeresebb franchise-partnerünk – biccentett Kiva Magnut irányába.

Donher mosolyogva bólintott.

– Jól szolgáltam a családját, Kiva úrnő.

– Meséljen, mégis, mennyire „jól”?

– A jelenlegi fizetési időszakban a Lagos-ház négymillió márkát kapott a cégeimtől.

Mármint fog kapni, amint sikerül pontot tenni a herceggel folyó kellemetlen ügy végére.

– Négymillió márka – merengett Kiva. – Nem is rossz. Egyáltalán nem rossz.

– Nagyon köszönöm, asszonyom.

– Tehát miért akarnék belehugyozni a saját levesembe?

– Asszonyom? – pislogott Donher.

– Maga az egyik legsikeresebb pénzcsinálóm. Ha itthagyja a Mezsgyét, elapad a pénzcsap. Ha jobban meggondolom, azzal járnék a legjobban, ha visszaküldeném a dolgára a gyümölcsösökbe és a gyárakba.

– Asszonyom… háború dúl.

– Hát aztán? Az embereim szerint itt mindennapos az efféle faszkolódás. Néhány hónap, és megy minden tovább a maga útján.

– Ezúttal nem, asszonyom. Most más a helyzet. A herceget hamarosan megbuktatják.

Előbb vagy utóbb mindenkit, aki az oldalán áll, levadásznak és megölnek. Családostul.

– És felteszem, maga a herceg puszipajtása, nemde?

– Gyakori vendég vagyok az udvarban, asszonyom. Akárcsak a feleségem, aki a hercegné közeli barátnője. Néha mi is vendégül láttuk őket a kúriánkon.

Kiva összehúzta a szemét.

– De maga nem nemes.

– Nem, asszonyom – vont vállat Donher. – Szóba került, hogy idén esetleg lovaggá ütnének. A nejemmel jelentős adománnyal támogattuk a herceg kórházalapítványát.

De ezek a dolgok most a levegőben lógnak.

– Ühüm. – Kiva alaposan megnézte magának ezt a beszari kis törtetőt, és úgy döntött, eléggé kiismerte. – Négymillió.

– Hogy mondja, asszonyom?

– Nem csupán a hajómra szeretne feljutni, Donher. Arra is kér, hogy oldjam fel a Lagos-házzal kötött franchise-megállapodása alól. Hogy mondjak le az erről a bolygóról származó bevételünkről. Ez négymillió márkájába fog kerülni.

– Már megegyeztem a vezérigazgató-helyettesemmel, hogy vigye tovább az üzletet…

– dadogta Donher.

– Mi magával egyeztünk meg, Donher – szakította félbe Kiva.

– A cégeimmel, asszonyom…

– De azok már nem a magáéi – szúrt oda Kiva, ismét félbeszakítva a férfit. – Maga elhúzza a valagát erről a vidékről. A családom pedig nem ezzel a senkiházi vezérigazgató-helyettessel kötött üzletet. Lehet, hogy a saját seggét képtelen lenne megtalálni zseblámpával és térképpel. Mi, a Lagos-ház, ismét kénytelenek leszünk megvizsgálni a cégét. A mi dolgunk lesz kideríteni, hogy megéri-e üzletet kötni azzal a bizonyos igazgatóhelyettessel. Ha nem, a mi koncessziónkat kell kivonnunk a bolygóról, ami idővel egy rakat elkerülhetetlen jogi hercehurcához fog vezetni, majd ez a seggfej beperel minket, és emiatt mi inthetünk búcsút egy rakás pénznek.

– Biztosíthatom, Kiva úrnő…

– Maga a világon semmiről nem tud biztosítani engem, Donher. Már nem. Maga már lekerült a térképről. Ezennel szó szerint gecire haszontalanná vált a számomra.

Számomra egyetlen biztosíték létezik, és az a pénz. Méghozzá rengeteg. Jelen esetben négymillió márka. Készpénzben, különben jöhet a közmondásos „fel is út”. Ez az ajánlatom.

Érdekes látvány, ahogy az embereknek kifut a vér az arcukból. Kiva könyvekben már olvasott ilyesmiről, de mostanáig még egyszer sem látta a saját szemével. Donher pirospozsgás, izzadt képe egy pillanat alatt holtsápadttá változott, melyet hideg verejték lepett.

– Talán félreértettem, asszonyom… – hebegte.

– Ó, a legkevésbé sem – felelte Kiva. – Úgy tervezi, hogy elhagyja a bolygót, és sosem tér vissza. Egy olyan helyen kell elölről kezdenie, ahol nincs koncessziója, sem pedig biztosítéka arra, hogy új partnereket talál. A családjával együtt csak úgy van esélye megteremteni az új lehetőségeket, ha tejel. – Elhallgatott, és felmérte Donhert. – Ha tippelnem kellene, úgy tíz-tizenöt milliót sejtek a személyes adattömbjén. – Rámutatott.

– Talán ott is lapul a mellényzsebében. Vagy tévedek?

Donher nem felelt.

– Akkor térjünk vissza az üzletre – bólintott Kiva. – Négymillióért felszabadítom a szerződéses kötelezettsége alól.

– Igenis, Kiva úrnő! – hajolt meg Donher, jelezve, hogy részéről az üzlet megköttetett.

– Végeztünk – mondta Kiva. – Hány embert hoz magával?

– Rajtam kívül jön a nejem és a gyermekeink. A feleségem anyja. Két szolga.

– Hány gyerek?

– Három. Két lány és egy kisfiú.

– Milyen édes család! Fejenként félmillió az útiköltség.

Kiva látta, ahogy a pír foltokban visszatér Donher arcára.

– Ez botrányos! – sikerült végül kinyögnie.

– Meglehet – ismerte el Kiva. – De teszek rá. Kis családja kilenc hónapig lesz összezárva velünk, amíg elérjük az Origót. Az kilenc hónapnyi élelem, oxigén és hely a hajónkon.

– Az újabb négymillió márka!

– Lenyűgöző a matematikatudása, Donher.

– Nem tudom kifizetni.

– Nocsak, nocsak.

– Biztosan meg tudunk egyezni, úrnőm.

– Már elnézést – kacagott fel Kiva –, de azt hiszi, az ár alkuképes? El akar húzni a bolygóról. Ezek az áraim. Ha nem tetszik, nyugodtan érdeklődjön máshol. Ha jól tudom, a Mesélj Még Egyet hamarosan indul.

– Ami azt illeti, asszonyom, azt visszatartották – szólt közbe Magnut. – A herceg letartóztatta a kapitányt. Valószínűleg úgy hiszi, az ő engedélyével szálltak át a kalózok, hogy elvigyék a fegyverszállítmányt.

– Aha.

– Úgy fest, eredetileg az első tiszttel kötöttek üzletet, aki zendülést szervezett, de elbukott. A kapitány úgy döntött, mégis nyélbe üti a boltot a kalózokkal. Nagyobb bevételért. Állítólag.

– Nocsak. – Kiva visszafordult Donherhez. – Akkor egy lehetőség máris kiesett.

– Kiva úrnő, hárommillió márkát ajánlhatok viteldíjként. A négymillió mellett, amelyben már megállapodtunk, öné a vagyonom több mint fele.

– Más szóval a szolgái itt maradnak – foglalta össze Kiva. – Hacsak nem akar egyet mégis elhozni, és hátrahagyni a drága mamát.

Donher arcából ismét kezdett kifutni a vér.

– Ez hihetetlen! – harsogta Kiva. – Maga tényleg itthagyná az anyósát! Ravasz róka!

– Nem igaz – tiltakozott Donher minden meggyőződés nélkül.

– Egy jó tanács, Donher. Ezzel a fejjel senkivel ne álljon le kártyázni a hajón. A gatyája is rámenne. Szóval hétmillió márkánál tartunk. Szeretne még valamit magával vinni? Rakományt esetleg?

– Ha megengedi, asszonyom.

– Természetesen megengedem. Kilónként ezer márkáért, a raktér lefoglalásáért pedig előre kérek félmillió márkát. Ami a foglalóból marad, visszafizetjük.

Donher mostanra megtanulta, hogy hiába alkudozik.

– Igenis, asszonyom!

A nő Magnutra mutatott.

– Gazsonnál kell fizetnie, mielőtt elmenne, hogy intézkedjen. Előre, az egészet. Öt napon belül indulunk. Gazsontól megkapja a pontos időpontot. Ha nincs a hajón családostul tizenkét órával előtte, akkor mind itt maradnak, a pénzt pedig megtartjuk.

Megértette?

– Igenis, asszonyom!

– Akkor végeztünk. Menjen vissza a dokk földszintjére, és ott várja meg Gazsont!

Donher meghajolt, és távozott. Magnut becsukta mögötte az ajtót.

– Ez lenyűgöző volt, asszonyom – mondta Kivának, amint Donher visszatért a dokk földszintjére.

Kiva ismét felhorkant.

– Mit tanultunk ma, Gazson? – kérdezte.

– Hogy Sivouren Donher nagyon el akar tűnni a bolygóról?

– Azt tanultuk meg, hogy annyira el akar tűnni a bolygóról, hogy hajlandó hét és fél millió márkát kipengetni – helyesbített Kiva. – Ez pedig azt jelenti, hogy vannak mások is, akik ugyanennyit vagy akár többet is kiköhögnének ugyanezért.

– Arra gondol, asszonyom, hogy még több menekültnek nyújtsunk menedéket?

– Menekülteknek? Nem. Száműzötteknek? Igen.

– Mi a különbség?

– Fejenként jó félmillió márka, Gazson.

– Aha. Szóval mégiscsak utasszállítók leszünk.

Kiva vigyorogva mutatott le Donherre, aki újra búskomoran ácsorgott egy halom zabgyümölcsös láda mellett.

– Épp most zsebeltünk be hét és fél millió márkát egyetlen ostoba seggfejtől – közölte. – Ezzel leírtuk az egész kurva út anyagi veszteségének tizenkét és fél százalékát. Még néhány hasonszőrű, és végül kijövünk nullszaldósra. Ennyit megér, hogy elviseljük néhány hónapig a fennhéjázó pofájukat.

Magnut Donher felé intett a fejével.

– Ennek sikerült megszereznie az úti okmányokat a családjának és a szolgáinak is.

De nem áll majd rendelkezésére mindenkinek, aki velünk akar utazni, és meg is engedheti magának. Még ha meg is kapnák a távozási engedélyt, a legtöbb kormányhivatal zárva tart, így nem tudnák megszerezni a papírokat.

– Ez hol a mi bajunk?

– Mikor az Origóra érünk, és szélnek eresztjük ezeket a… számkivetetteket, és ők nem tudják bemutatni az úti okmányaikat, akkor minket megbírságolhatnak embercsempészésért. Szóval igenis, bajunk lehet belőle.

– De csak akkor büntetnek meg minket, ha bizonyítani tudják, tudtunk arról, hogy nincs engedélyük, nem?

– Valahogy úgy – felelte Magnut. – De ennél azért bonyolultabb.

– De a lényegét tekintve így van – mondta Kiva. – Szóval, ha vannak úti okmányaik, és mit ad isten, kiderül, hogy hamisítványok, de mi ezt nem tudtuk megállapítani, akkor a háznak valószínűleg elengedik a bírságot.

– Igen, asszonyom.

Kiva felhúzta a szemöldökét, ezzel jelezve Magnutnak – anélkül, hogy bármi terhelő elhangzott volna –, hogy menjen, és keressen valakit, aki rövid idő alatt elfogadható hamis utazási engedélyeket tud készíteni, hasson oda, hogy a hamisító pofátlan összeget kérjen értük, amelyre a Lagos-ház még ráteheti a „beszerzési jutalékot”. És persze ha a hamisított iratokat valaha visszakövetnék hozzájuk, Kiva és tágabb értelemben véve a Lagos-ház helyett maga Magnut viszi el a balhét.

Magnut mély sóhaja és udvarias bólintása ékesen jelezte, hogy nagyon is jól megértette a helyzetet.

– Akkor kezdje el hirdetni, hogy várjuk a számkivetetteket! Ha helyet akarnak, jobb, ha sietnek. És legyen náluk készpénz!

***

Számkivetettek garmadája jelentkezett. És ezer örömmel hoztak készpénzt.

Persze nem mindegyikük bizonyult Sivouren Donherhez mérhető főnyereménynek.

Nem akart mindenki magával cipelni egy ötfős családot, plusz a sleppet. De mindez összeadódott: a magányos menekülők, a párok és az időnként felbukkanó három-négy fős családok, fejenként mind félmillió márkáért, és ehhez jöttek a rakományok költségei, továbbá az iratok és a további fejpénzek a Lagos franchise-partnerek vagy üzlettársak esetén, akikből sok akadt, elvégre Kiva külön utasította Magnutot, hogy keresse meg őket a tömegben, és kezelje kiemelten őket.

Kiva két napon belül már csupán ötmillió márkára volt attól, hogy nullszaldósra hozza ki az utat.

– Egy kibaszott üzleti zseni vagyok – mondta Blinnikka kapitánynak, immár az Igen, Uram fedélzetén.

– Vagy csak hasznot húz a háborúból – vetette fel Blinnikka.

– Nem árulok semmit a szemben álló feleknek – tiltakozott Kiva megrökönyödve, de aztán igyekezett egy gúnyos félmosollyal elintézni a megjegyzést. – Csak felajánlom a szolgálataimat azoknak, akik el kívánják hagyni a harcteret. Akár emberbaráti szolgálatnak is vehetjük. Életeket mentek.

– Fejenként félmillió márkáért.

– Nem állítom, hogy szívjóságból teszem.

– Engem hidegen hagy.

– Lehet, hogy még nyerünk is ezen az úton – mutatott rá Kiva. – Ez ellen bezzeg nem tiltakozott.

– Igaz – ismerte be Blinnikka. – Jelen körülmények között a veszteség minimalizálása is nyereségnek tekinthető. Én nem veszítem el a posztomat. Ön pedig nem kerül kínos helyzetbe az anyja és a Lagos-ház előtt. Anyagi szempontból nagyon is logikus a terve.

– De?

– Nincs de. Igaza van. Újabb emlékeztető arra, hogy a háború csak a gazdagoknak jó.

Akik elmehetnek, meg is teszik. Akik nem, szenvednek.

Kiva egy percre elhallgatott.

– Bassza meg a lelkiismeretét! – mondta végül.

– Igenis, asszonyom!

Felcsippant Kiva táblagépe, Gazson Magnut kereste.

– Hamarosan látogatót kap – mondta, mikor Kiva fogadta a hívást.

– Mégis ki az?

– Bizonyos Ghreni Nohamapetan úrfi. Azt állítja, ismerik egymást.

– Ó, a kurva életbe! – nyögte Kiva. – Mit akarhat az a szánalmas fostenger?

– Úgy hiszem, az ön száműzöttes tervével kapcsolatos a dolog. Legalábbis arról érdeklődött.

– És mit mondott neki?

– Azt, hogy ezt önnel kell megbeszélnie. Erre nekiállt szemtelenkedni meg a rangjával érvelni, mire egészen addig idéztem neki az Egyesülés kereskedelmi szabályzatát, amíg végül dühében feladta. Aztán a lakájához fordult, és megparancsolta neki, hogy szerezzen egy kompot az Igen, Uram ra. Hamarosan ott lesz.

– Fogtam – nyugtázta Kiva, majd bontotta a kapcsolatot. A kapitányhoz fordult. – Készen áll egy kis űrügyvédkedésre?

– Természetesen – mosolyodott el Blinnikka.

– Helyes. Indulás.

***

– Kiva úrnő! – köszönt Ghreni Nohamapetan, miután a kompkikötőben befejeződött a zsilipelés folyamata, és ismét levegővel telt meg a helyiség. – Milyen csodás viszontlátni téged!

– Komolyan? – kérdezte Kiva.

– Részemről igen, bár ez csak az én véleményem. – Ghreni biccentett a kapitánynak is. – Maga bizonyára Blinnikka kapitány.

– Igen, nagyuram – hajolt meg Blinnikka.

Ghreni válaszul biccentett, majd ismét Kivára fordította a figyelmét.

– Négyszemközt kellene beszélnünk – javasolta.

– Miről?

– Arról, hogy a menekülteken nyerészkedsz.

– Erről nincs mit beszélnünk.

– A herceg más véleményen van.

– Kapitány! – szólt hátra Kiva Blinnikkának.

– Nagyuram, háborús idők esetén az Egyesülés világosan fogalmaz a menekültek jogaival, valamint a környező hajók és legénységeik segítségnyújtási kötelezettségével kapcsolatban. Ezek az Egyesülés alapkövei, amelyek magától a Prófétától erednek.

Ghreni erre örömtelen mosollyal válaszolt.

– Csodás gondolat, kapitány, csupán az mocskolja be, hogy maguk fejenként félmillió márkáért viszik el a menekülőket.

– Ami azt illeti, épp az imént beszélgettünk a kapitánnyal a kevésbé szerencsések szenvedéseiről – szólt közbe Kiva.

– Tényleg? – hitetlenkedett Ghreni.

– Egy: bekaphatod, és kettő: igen. – Kiva Blinnikkára pillantott. – Jól mondom?

– Igen, valóban szóba került.

– Felteszem, most jön az a magyarázat, hogy a fejenként félmilliós viteldíj igazából azokat a rászorulókat fogja megsegíteni, akiket, a sorsuk felett érzett aggodalomból, szintén magukkal visznek.

– Talán. Gondolom, nehezedre esik ezt elhinni, Ghreni, mondjuk világéletedben nagyképű kis szarcsimbók voltál.

– Ezt a jellemhibámat egykor elbűvölőnek tartottad, Kiva úrnő. – Ghreni a kapitány felé fordult. – Félretéve a menekültekre vonatkozó törvényeket, tisztában kell lennie a Mezsgye különleges helyzetével az Egyesülésen belül. Sokan élnek itt, akik nem távozhatnak csak úgy. Okkal kerültek ide.

– A főpénztárosunk tisztában van a Mezsgye és bizonyos lakóinak különleges helyzetével – közölte Blinnikka. – Senkit sem fogunk elvinni, akinek nincs engedélye a távozásra.

– Ugye nem bánja, ha ezt mi is ellenőrizzük? – kérdezte Ghreni.

– A legkevésbé sem – felelte Blinnikka. – A helyi birodalmi vámhivatal bizonyára minden információt a rendelkezésére bocsát majd, amit csak kíván.

– A herceg inkább személyesen vizsgálná meg az utaslistát.

– Elnézését kérem, nagyuram – rázta a fejét Blinnikka –, de az Egyesülés szabályai szerint az ilyen adatokat a vámhivataltól kell beszerezni, és nem közvetlenül a hajótól.

– Bizonyára megteszik ezt a szívességet a hercegnek.

– Arra kéred a kapitányt, hogy szegje meg az Egyesülés törvényeit? – kérdezte Kiva.

– Jelentős átfedés van a herceg érdekeltsége és az Egyesülés törvényei között.

– Azzal én is baszottul tisztában vagyok, hála annak, hogy a herceged embargót hirdetett az árumra. De ezúttal nem ez a helyzet, ugye, kapitány?

– Valóban nem, úrnőm – helyeselt Blinnikka.

– Még valami? – Kiva dacosan Ghrenire nézett.

– Ha már itt vagyok, szívesen körbenéznék a fedélzeten – mondta Ghreni röpke szünet után.

– Egy kibaszott tárlatvezetésre vágysz? – képedt el Kiva.

– Ha nem bánnád.

– Mert három nappal indulás előtt biztosan nincs fontosabb dolgunk a te kíváncsiságod kielégítésénél.

– Valóban nem hinném.

– Ez egy ügyes kísérlet arra, hogy négyszemközt beszélhessünk, ugye?

Ghreni megadóan a magasba emelte a kezét, mintegy elismerve, hogy lebukott.

Kiva biccentett, majd Blinnikkához fordult.

– Elviszem a gyártószintre. Ha ismét szükségem lesz arra, hogy a birodalmi törvénykönyvből idézzen, hívni fogom.

Blinnikka távozott.

– Gyere, essünk túl rajta! – szólt Kiva, egy intéssel jelezve Ghreninek, hogy kövesse.

A kompkikötő az Igen, Uram törzsének, e hosszú, szelvényes tűnek a tatjában helyezkedett el, ebből ágazott le két különálló gyűrű, amelyek többek között a termelő-és gyártórészlegeknek adtak otthont. Mindkettő úgy forgott, hogy alapvetően 0,5 G-t biztosítsanak, amelyet tolómezőkkel egészítenek ki, hogy a benti tényleges tömegvonzás 1 G legyen. A különböző részegységekben különböző változatokat alkalmazhattak, ha a termelés vagy valami egyéb úgy kívánta.

Ghreni meg is jegyezte, amint beléptek az egyik gazdasági modulba.

– Mintha egy trambulinon járna az ember.

– A zabgyümölcs 0,8 G-n nő a legjobban – bólintott Kiva –, úgyhogy erre állítjuk be ezeket a modulokat.

– A Mezsgye gravitációja valamelyest meghaladja az 1 G-t. Erről ugye értesíteni akartátok azokat, akik megvették a licenceteket?

– Nem arra célzok, hogy más gravitáción meg sem terem – tiltakozott Kiva. – Ott is ugyanúgy kikel. Ráadásul odalent igazi zabgyümölcsbokrokat ültethetnek, nem kell az itt használt hidroponikus kultúrára hagyatkozniuk. – A növesztőpolcok felé intett, amelyeken sűrűn elhelyezett lámpák világították meg a tápoldatból kikandikáló termést. – A Mezsgyén egyvalamiből nincs hiány, és az a termőföld. Kár, hogy a köcsög herceg miatt már ez sem számít.

– Ne feledd, hogy a Lagos-ház miatt elszabadult egy vírus, amely kiirtott egy helyi gabonafélét.

– Ne feledd, hogy feldughatod magadnak, mert semmi közünk hozzá, és ezt te is jól tudod.

– Hiányoztál, Kiva. Senki más nem bánik ilyen remekül az altesti kifejezésekkel.

– Te viszont nem, de azért kösz.

Ghreni a zabgyümölcs felé intett.

– Mégis mi a tervetek mindezzel?

– Kövess a következő csarnokba, és meglátod.

A következő gyűrű egy feldolgozórészleg volt, amelyet a hatékonyság érdekében 1,1 G-re állítottak be.

– Kifacsarjátok őket – állapította meg Ghreni.

– Facsarjuk, koncentráljuk, gyümölcskrémet csinálunk a maradékból, meg efféle szarságok – bólintott Kiva. – Nem mintha sokra mennénk a közvetlen eladással. Semmi értelme a saját franchise-partnereink ellen versengenünk. Gondoltunk rá, de ezzel csak elmérgesítenénk a dolgokat. Így amint visszaérünk az Origóra, utánajárunk, eladhatjuk-e a felesleget a birodalmi kormánynak. Tudja az ég, talán élelmezési segélyként szétosztják a rászoruló családoknak, a Lagos-ház pedig adókedvezményt kap.

– Tehát, ha jól értettem, te jól fogsz kijönni az útból.

– Ez még bizonytalan. Ha a birodalmi kormány nem kezdi el lapátolni ezt a fost a kajasegélyekbe, akkor a nyakunkon marad az egész.

– A Lagos-könyvelők bizonyára vannak olyan dörzsöltek, hogy elássák a veszteséget.

Ha ezt összeadod a Mezsgyét elhagyni igyekvőktől kizsarolt fejpénzzel, még az is lehet, hogy nyereséggel zársz.

– A te szádból gazemberségnek hangzik.

– Nem annak szántam. Mire valók a céges házak, ha nem gyarapodnak? Ez a céljuk.

A te célod. És az enyém.

– Te viszont még nem tértél a lényegre – jegyezte meg Kiva.

– Akkor hadd térjek rá, Kiva: a herceget aggasztja, hogy esetleg bizonyos személyek megpróbálnak elutazni a hajóddal.

– Értem. Hát aztán?

– Olyanok, akik iránt a herceg bizonyos okokból érdeklődik.

– Hogy önmagamat ismételjem: hát aztán?

– Ha bármelyikük befizetne hozzád az útra, a herceg tudni akar róla.

Kiva felnevetett.

– Ez valami kibaszott vicc, ugye, Ghreni? A herceg miatt kell gyümölcspépet gyártanom és gazdag seggfejekkel paroláznom.

– A herceg szívességet kér tőled, mint nemes a nemestől.

– A herceg feldughat magának egy töltött puskát.

Ghreni ismét biccentett.

– Nagyjából erre számítottam. Így felhatalmazott arra, hogy kenőpénzt ajánljak.

– Miért?

– Hogy értesíts minket, ha bizonyos személyek megpróbálnak helyet foglalni a hajódra. És hogy szólj nekünk, ha sikerül is nekik.

– Rengeteg pénzt kapok az útért – közölte Kiva.

– A herceg kifizeti a kieső bevételed.

– Még hogy kieső! Ha együttműködést akar, annak az ára fejenként kétmilliónál kezdődik.

– Nem érzed, hogy kicsit sokat kérsz?

– A herceg minimum hatvanmilliómmal törölte ki a seggét, úgyhogy nem, nem érzem soknak!

– Fejenként egymillió márka.

– Nocsak, nocsak, Ghreni! Úgy teszel, mintha én kérnék tőled szívességet!

– A herceg akár úgy is dönthet, hogy nagyon-nagyon megnehezíti a távozásotokat.

– Az én kapitányomat is rács mögé dugja, mint a Mesélj Még Egyetét?

– Szóval hallottad.

– Az űr egy kis falu. Már megkaptuk az engedélyeinket, Ghreni. Már jóváhagyták a távozásunkat. A herceget pedig inkább az köti le, hogyan őrizze meg a trónját és az életét.

– Fejenként másfél millió márka.

– Két és fél millió márka, és ha folytatod az alkudozást, feljebb megy az ár.

– A herceg nem egy pénzeszsák.

– Esetleg kölcsönözhet abból a vagyonból, amelyet tőlem kobzott el az a rohadék.

– Tudod mit? Ez nem is rossz ötlet.

– Kapd be! Most azért ment fel hárommillióra, mert felbosszantottál.

Ghreni békülékenyen magasba emelte a kezét.

– Kiva! Elég. Megegyeztünk.

– Hárommillióban?

– Igen.

– Tízmilliót pedig azonnal leteszel zálogba, nehogy a végén még átbassz engem.

– Azonnal intézkedem, amint visszaértem a Birodalmi Állomásra.

– Mégis kit kerestek?

– Claremont grófját és bármelyik gyerekét.

– Kölykök?

– Mármint a gyerekei? Nem. Mindketten elmúltak harminc szabványévesek. Ikrek.

Egy férfi és egy nő.

– Mire kellenek?

– Hárommillió márkáért megmondom.

– Ne legyél pöcs!

– Nem számít. Csak az számít, hogy tudjunk róla, ha el akarják hagyni a bolygót.

– Ha kapcsolatba lépnének velünk, mi legyen?

– Akkor üzensz nekem, és mi majd összeszedjük őket a Birodalmi Állomáson, mielőtt az Igen, Uram fedélzetére lépnének.

– Más szóval mindenről te gondoskodsz.

– Igen.

– Bedobjátok őket a kútba, vagy ilyesmi?

– Emiatt ne főjön a fejed.

– Talán seggfej vagyok, Ghreni, de nem akarok gyilkosságban tettestárs lenni.

– Nem tervezzük senki meggyilkolását. Csak nem akarjuk, hogy távozzanak.

– Még valaki? Már ha tartod a hárommilliós fejpénzt.

– Nem. De értékelem az erkölcsi tartásod rugalmasságát.

– Te magad mondtad, az a lényeg, hogy pénzt keressünk.

Amint Ghreni elhagyta az Igen, Uram ot, Kiva rácsipogott Gazson Magnutra.

– Tegyen meg nekem valamit!

– Jelen pillanatban meglehetősen sok a dolgunk, asszonyom. – Kiva tudta, hogy Magnut ennél nyíltabban sosem fogja a képébe vágni, hogy baszódj meg, dolgozom. – Igen, tudom, de ez halaszthatatlan.

– Mégis mi?

– Fontos lenne, hogy valaki diszkréten, méghozzá tényleg kurva diszkréten, nem véletlenül mondom, kiderítené nekem, kicsoda Claremont grófja, és miért fosik tőle ennyire a herceg. Ugyanez áll a kölykeire is.

– Igenis, asszonyom. Mennyi időm van erre?

– Egy órával ezelőtt megteszi.

– Értettem.

– És ha már úgyis benne van a dologban, derítse ki, mi az ördögöt keres Ghreni Nohamapetan ezen a bolygón, és miféle kapcsolatban áll a herceggel.

– Azt már tudjuk, hogy tanácsadó.

– Bizony, én pedig azt tudom, hogy az elmúlt három napban mindig az ő randa pofájába bottlottam, ha keresztbetettem a hercegnek. Magánál az efféle faszkolódás talán elmegy véletlennek, de nálam soha.

– Ugyanaz a határidő erre is, asszonyom?

– Igen.

– Ez sokba kerülhet.

– Hát költsön.

– Mennyit?

– Amibe csak kerül. Mindent csapjon hozzá a következő távozó útiköltségéhez.

– Igenis, asszonyom!

Kiva kilépett a beszélgetésből, és behozta az Igen, Uram egyik külső, kompkikötő melletti kamerájának képét a tabletjén. Ghreni Nohamapetan birodalmi űrállomás felé haladó járműve lassan elenyészett a távolban.

– Mire készülsz, te átokfajzat? – mondta ki hangosan Kiva. – És mire készül a családod? – Mert bármit is forgat Ghreni a fejében, az csakis egy nagyobb Nohamapetan-terv része lehet. És bármit is forgatnak a fejükben azok a seggfejek, az senkinek nem jelent jót, pláne nem a Lagos-családnak. Vagy, ha már itt tartunk, a trónon ülő Wu-háznak sem. Vagy az egész Egyesülésnek, ha nem akar mindenkit felsorolni.

Kiva figyelte az immár apró ponttá zsugorodott kompot, és eszébe jutott, hogy talán azzal járna a legjobban, ha kilőné az Igen, Uram védelmi rendszerének rakétájával.

Tudta, hogy utána magyarázkodnia kellene. Tudta, hogy technikailag ez gyilkosság lenne. Tudta, hogy ezzel minden bizonnyal háborút robbantana ki a Lagos-ház és a Nohamapetanház között, és az előbbi, dacára minden hatalmának, hosszú távon valószínűleg veszítene.

Másrészről viszont jelen pillanatban ő sokkal jobban érezné magát tőle.

Kiva kényszeredetten letette a táblagépét, és úgy döntött, valami mással foglalja el magát, ám saját bevallása szerint később keservesen megbánta ezt az elhatározását.

HATODIK FEJEZET

A koronázási palást nehéz volt, az olaj, amellyel felkenték, úgy bűzlött, mintha száz éve megromlott volna, a korona a bőrébe mélyedt, és kidörzsölte, izzadt, a koronázási szertartás majd egy óra hosszat tartott, és mindennek a tetejébe Cardeniának pont az előző este jött meg, és úgy görcsölt, mintha valaki vaskesztyűs kézzel szorongatta volna a méhét.

Igen, kösz az érdeklődést, valóban ez volt II. Grayland emperátor életének legcsodásabb napja.

A Xi’an székesegyháza – az ő székesegyháza, ami azt illeti, mivel a hagyomány szerint nemcsak emperátorrá vált, de az Egyesült Egyház fejévé, gyakorlatilag a Xi’an és az Origó bíborosává is, szóval olyan nincs, hogy nincs katedrálisa – tágas, kőből és üvegből emelt épület volt a Korai Egyesülés stílusában. Cardenia eltöprengett annak abszurditásán, hogy egy űrállomás belsejében húzták fel ezt a gigászi kőépületet, bár nem túl sokáig merengett, mivel a Xi’an teljesen valószerűtlennek tűnő belterei a dombokkal, a patakokkal és az erdőkkel, valamint a zsúfoltság látszatát elkerülendő, mesterien elrejtett közigazgatási épületekkel, lakófolyosókkal és kereskedelemmel hamar eszelős kuncogást váltottak ki belőle.

A Xi’ani Székesegyház padjaiban több ezer embernek jutott hely, és ezen a napon mindegyik foglalt volt. Az Egyesülés államainak és a céh családjainak képviselői, valamint az Egyesülés Egyházába tartozó hírességek és nemesek mind figyelték – feltehetően áhítattal –, ahogy Gunda Korbijn érsek asszony végigzümmögte a szöveget.

Cardenia egyszer csak észrevette, hogy Korbijnnak egy mikrofon rejtőzik a bal fülében, leleplezve azt, hogy még az érsekben sem lehet megbízni, hogy fejből levezényli az egész szertartást. Ettől Cardenia némileg megkönnyebbült, és a világ ismét emberi léptékűre zsugorodott.

Cardeniának nem rejtőzött hangszóró a fülében, de hát furcsamód passzív szerepre kárhoztatták az esemény során: járt és ült. Egy viszonylag egyszerű, birodalmi zöld öltözékben végigvonult a Xi’ani Székesegyház főhajójában, megállt a kereszthajónál, és ott várta meg Korbijn nyitóimáját és szentbeszédét. Ezután az érsek felszólította Cardeniát – vagyis inkább II. Graylandet –, hogy csatlakozzon hozzá a szentélyben, melynek középpontjában egy térdeplőzsámoly állt, fölötte pedig a birodalmi pecsét mozaikképe. Cardenia letérdelt, lehajtotta a fejét, és várta, hogy Korbijn és segédei mindenfélét rátegyenek.

Először jött a fent említett olaj, amelynek bűze szinte azon nyomban öklendezésre ingerelte. Majd az ünnepélyes skarlátszín palást és a medállal díszített aranyfonat, utóbbi az Egyesült Egyház jelképe, míg az előbbit főnix, a próféta szimbóluma díszítette. Ezzel véget ért kinevezése a Xi’an és az Origó bíborosává, ennélfogva az Egyesült Egyház fejévé.

Ezután egy aranyláncon függő kulcs következett, amellyel jelképesen belépést nyert a parlament termeibe, amely a Xi’annak a birodalmi palotával átellenes oldalán állt, így jelképezve (legalábbis elméletben, gyakorlatban nem mindig) a parlament emperátortól való függetlenségét. E függetlenségre önmagában az rácáfolt, hogy mindig is az emperátor volt a Xi’an képviselője a parlamentben, és noha ez a cím az általánosan elfogadott vélemény szerint inkább tiszteletbeli és jelképes volt, mégis ugyanolyan szavazati joggal járt, mint a többieké. A szokás azt is megkövetelte az emperátortól, hogy tartózkodjon a szavazástól törvényhozási ügyekben, elsősorban az olyan törvények esetében, amely révén előnyre tehetett szert (a neki nem tetsző javaslatokat pedig egyszerűen megvétózná). De időről időre feljegyeztek egy-egy emperátortól származó szavazatot, amely mindig megbotránkoztatta a parlament hétköznapi tagjait.

A kulcsot kavics nagyságú pecsétgyűrű követte, ez jelképezte azt, hogy Cardenia megörökölte a Wu-ház mátriárkájának címét. E szerep hivatalosan elkülönült az emperátori kötelezettségeitől; noha a Wu-ház az uralkodó dinasztia, ugyanakkor a céh egyik háza is, a csillaghajó-építési és a fegyverkezési monopólium birtokosa. Könnyű lenne azt mondani, hogy a Wu-ház pont e monopóliumok révén vált uralkodó családdá. Emperátorként Cardeniának nem kell aktív szerepet vállalnia a ház mindennapi ügyleteiben; ezeket szétosztják az unokatestvérek között, akik kifejezetten rossz szemmel néznék a közbeavatkozását. Mégis ő lett a Wu-pecsét birtokosa, amelyet a balján hordott, hogy maradjon hely a jobbján a birodalmi pecsétnek.

Az ezután következő gyűrűhöz képest eltörpült a Wu-ház gyűrűje. Mellé megkapta az öklömnyi smaragdban végződő szertartási jogart, valamint az egyházat, a parlamentet meg a birodalmi házat jelképező rubintokkal, gyémántokkal és smaragdokkal díszített koronát, amely nehéz volt, mint a dög, és szinte rögvest leszedte a bőrt Cardenia homlokáról. A jogar, a korona és a pecsétgyűrű egyúttal azt is jelezte, hogy megkapta a némileg szerényebb, az Origó és a Környező Nemzetek Királynőjének címét. Ezek mellé jöttek a különböző hercegi, grófi és bárói címek, amelyeket Cardenia az Egyesülés különböző szétszórt államaiban kapott, és amelyekkel soha semmiféle konkrét dolga nem lesz.

Korbijn minden pillanatot fennkölt mondatokkal húzott alá, minden egyes Cardeniára helyezett tárgyat ünnepélyes szavakkal kísért, és ezt így folytatta, mindent ima, szentbeszéd, netán mindkettő követett. A verejtékező és görcsöktől szenvedő Cardenia viszonylag hamar azt kívánta, bárcsak megúszhatta volna egy űrlappal.

Korbijn megfordult, egyenesen Cardeniára nézett, és ekkor, végre-valahára a térdepelésen kívül mást is kért tőle.

– Emelkedjen fel, II. Grayland, az Egyesített Államok Szent Birodalmának és a Kereskedelmi Céheknek Emperátora, az Origó és a Környező Nemzetek Királynője, az Egyesített Egyház feje, a Föld Örököse és Mindenek Anyja, a Wu-ház nyolcvannyolcadik emperátora, és foglalja el a helyét!

Cardenia nagy levegőt véve kihúzta magát; egy pillanatig a jogar segítségével őrizte meg az egyensúlyát – az első és valószínűleg az utolsó alkalom, hogy valamiféle hasznát veszi. A ceremónia végeztével a koronaékszereket (hála az égnek) leszedegetik róla, és visszaküldik őket a széfbe, hogy ott várják a következő emperátor trónra lépését, bárki is legyen az. De pillanatnyilag még mindegyik őrá nehezedett.

Ez egyáltalán nem jelképes, gondolta.

Megfordult, hogy szembenézzen a nemesek, a hírességek és a képviselők hadával.

Az első sort az igazgatótanács foglalta el, Korbijn természetesen igazoltan hiányzott.

Mögöttük a Wu-ház képviselői, közülük pedig igencsak kilógott az anyja nevében jelen levő nagybátyja, Brendan Patrick és unokatestvérei, Moira és Justin. Hannah Patrick még hetekig nem fog hallani lánya trónra lépéséről, és ugyanakkor szerez majd tudomást róla, mint tulajdon kinevezéséről Tacuarembó bárónőjévé, amely egy tiszteletbeli cím az emperátor saját készletéből. Ez a kinevezés valószínűleg egyszerre fogja idegesíteni és feldobni az anyját.

Naffa Dolg jó néhány sorral hátrébb foglalt helyet republikánus családja körében.

Cardenia meghatódott, amiért annak dacára, hogy elvből elutasították a birodalmi uralom minden formáját, mégis eljöttek, hogy támogassák őt és a lányukat. Naffáék sora és a Wuknak helyet adó közeli padok között ültek a különböző céhes családok mátriárkái és pátriárkái, egytől egyig nemesek.

A harmadik sorból pedig Amit és Nadashe Nohamapetan bámult mereven Cardeniára, mintha holmi hosszú távú terv , vagy oldalszalonna lenne.

Vagy mindkettő, gondolta Cardenia.

Mögötte Korbijn érsek asszony halkan megköszörülte a torkát, mintha így jelezné, hogy ne tökölődjön. – Én, Cardenia Wu-Patrick, miután jog szerint elfogadtam az egyház és az állam ezen eszközeit, II. Grayland emperátorrá, királynővé, az egyház fejévé, a Föld Örökösévé és Mindenek Anyjává válok. Hozzanak mindenkinek állandó békét és bőséget az Egyesülés elvei, melyeket még a próféta fektetett le!

– Éljen soká az emperátor! – jött a felelet az első sortól kezdve egészen a kakasülőig, a nyomában pedig felharsant a lelkes éljenzés, amelyet Cardenia az izzadás és a görcsök dacára is élvezett. Zene harsant; a „Prófétanő indulója” Higeliac tollából, az alapítás utáni harmadik évszázadból, egy kamarazenekar előadásában, melyet ügyesen elrejtettek a kereszthajó egyik falmélyedésében, hogy több hely jusson a padoknak. A bedobozolt zenekar erőfeszítéseit hangszórók közvetítették; a koronázás még mindig éljenző nézőserege felállt, mikor II. Grayland megtette első lépéseit, le a szentélyből, végig a padok közti folyosón, ahonnan gyorsan lefordult egy mellékfolyosóra, ahol segítői már várták, hogy elkísérjék egy apró irodába, ahol megszabadíthatják a koronájától, a jogarától és az egyéb vackoktól, miközben az ajtó előtt a birodalmi testőrség tagjai vigyáznak az épségére.

– Azt hiszem, egész jól ment, felség – mondta Naffa.

Cardenia zavartan nézett fel, elvégre éppen vetkőztették.

– Az előbb még a közönségben láttalak.

– Mert ott is voltam.

– Hogy értél ide ilyen gyorsan?

– Úgy, hogy ez a munkám – szögezte le Naffa, és mintegy varázsütésre megjelent a kezében egy írótábla. – Hogy bírod?

– Ugye soha többé nem kell ezt végigszenvednem?

– Elképesztően ritka, hogy egy emperátort kétszer koronáznak meg, így hát nem, soha többé nem kell ezt még egyszer végigcsinálnod.

– Most pedig mondd azt, hogy hazamehetek.

– Mivel maga a Xi’an is az emperátor tulajdona, így bizonyos értelemben otthon vagy.

– Riasztó gondolat.

– Prózaibban megfogalmazva: még nem mehetsz haza. A következő tíz percben fel kell venned azt a hivatali egyenruhát, amelyet most Dochae kezében láthatsz. – Naffa a nevezett segéd felé biccentett, aki valóban egy nagyon hivatalos öltözéket tartott készenlétben. – Utána pedig ki kell menned a díszerkélyre, és integetned kell annak a néhány tízezer embernek, akik éppen szorgosan pusztítják a székesegyház gyepét annak reményében, hogy megpillanthatnak. Öt percet leszel odakint, utána visszatérünk a palotába, ahol egy órán át ötperces audienciák követik egymást, köztük egy perc szünettel, utána pedig jön a tízperces audienciák újabb órányi sora, ezúttal kétperces szünetekkel. Utána meg kell jelenned a koronázási ünnepélyen, ahol rövid beszédet kell tartanod…

Cardenia felnyögött.

– …amelyet jó előre megírtam neked, és különben is, senki sem fogja végighallgatni, mivel senkit sem kötelez semmire. Az ünnepély ezután következő három órájában felsorakoznak előtted a támogatóid, akikkel kezet kell fognod, és mindenki közös fényképet és videót akar majd, ami, gyanítom, pontosan olyan pokoli élmény lesz, mint amilyennek elsőre hangzik. Ekkor, és csakis ekkor tudsz majd lazítani és enni egy keveset, úgyhogy javaslom, amíg Dochae rád adja a ruhádat, egyél néhány müzliszeletet. Esetleg igyál egy kis vizet.

– Könnyíthetek magamon?

– Ott van a mosdó. A bal oldali ajtó. Kérdezned sem kell, mindent megtalálsz bent, amire pillanatnyilag szükséged van.

– Örök hála. Örülök, hogy legalább valaki nem felejtette el, hogy én is csak ember vagyok.

– Még szép. Nem kell sietned, amíg egy percen belül végzel.

Cardenia ismét felnyögött, és elindult a vécé felé.

Hét perccel később már el is pakolták Cardenia koronázási öltözékét, ráadták a meglepően kényelmes, koronázás utáni egyenruháját, és testőrök sorfala vette körül a liftben, mely a székesegyház kilátószintjére vitte, ahol már várta a díszerkély. Cardenia végighordozta rajtuk a tekintetét, és rá kellett döbbennie, hogy a palotán kívül valószínűleg soha többé nem lehet egyedül egy liftben.

Kinyílt a liftajtó, és Naffa már ott várt rá a díszerkélynek nevezett benyíló mellett.

– Igazán leállhatnál ezzel! – kérte Cardenia. – Kiver tőle a víz.

– Nyugi! túloldali liften jöttem fel. Abban másik testőrosztag teljesít szolgálatot.

– Üdv a világomban!

– Már itt vagyok egy ideje. Remélem, észrevetted.

Cardenia felkacagott, és már emelte a lábát, hogy kilépjen a liftből, mikor hirtelen valami visszalökte. A kinevezési erkély felrobbant. Már nem volt öntudatánál, amikor nekicsapódott a lift hátsó falának.

***

– Komoly esély van arra, hogy az Ár hullámai, amelyek összekötik az Egyesülést, pont a te uralmad alatt omlanak össze – mondta Cardeniának álmában az apja, VI. Attavio, jobban mondva az ő számítógépes kivetülése.

Cardenia tudta jól, hogy álmodik, ahogy azt is, hogy az álma, legalábbis pillanatnyilag, az Emlékteremben tett első látogatásának megismétlődése. Nem tudta, hogyan vagy mikor szenderedett el, és agyának azon része, amely elég éber volt ahhoz, hogy felismerje, mikor álmodik, rettegett a választól. Maradj ennél a beszélgetésnél, ez biztonságos, ezt mondogatta agyának e kis része, Cardenia hát így tett, úgy mondta a saját szövegét, mintha könyvből olvasná.

– Ez hogyan fog megtörténni? – kérdezte Cardenia.

– Nem vagyok tudós – felelte VI. Attavio. – De Claremont grófja az. Már három évtizede gyűjti az adatokat. Rendszeresen továbbítja nekem a legfrissebbeket. Az általa összegyűjtött információk alapján az Ár állandósága illúzió, bizonyos időtartamon belül minden eltolódik, és hamarosan belépünk egy ilyen változó szakaszba. Állítása szerint egy ideje lassan, de biztosan elkezdődött, és hamarosan fel fognak gyorsulni a dolgok.

Korábban már történt ilyesmi.

– A Dalasýslával. Mikor az első Grayland volt az emperátor.

– Pontosan – bólintott VI. Attavio. – Őt is tájékoztatták, akárcsak engem, te pedig mindehhez hozzáférhetsz.

– Ha tájékoztatták, akkor miért nem cselekedett? Ha tudta, hogy el fog veszni a Dalasýslára tartó hullám, miért nem tett valamit az ügyben?

– Elmondhatnám, de miért nem kérdezed meg személyesen?

Cardenia nagyot nézett.

– Ő is itt van?

– Természetesen.

– De… elveszett az Árban. Nem hittem volna, hogy fennmaradt. – Az utolsó útja előtt feltöltötte magát. Az utolsó néhány napot leszámítva minden megvan.

Ezen Cardenia megütközött. Bizonyos szempontból volt értelme. Másrészről viszont furcsállta annak a gondolatát, hogy valaki… hiányos legyen.

– Jiyi, mutasd meg nekem I. Grayland emperátort!

Egy villanással később megjelent egy magas, terjedelmes nő képmása, és megindult feléje.

– Te vagy I. Grayland emperátor? – kérdezte Cardenia.

– Igen – felelte a nő.

– Te… tudod, mi történt veled? Hogy hogyan haltál meg?

– Igen, tisztában vagyok az információkkal.

– Milyen érzéssel tölt el? – Ez lényegtelen volt, de Cardeniának tudnia kellett.

– Semmit nem érzek. Egy személy számítógépes lenyomata vagyok. Mindezzel együtt az általam ismert adatok fényében úgy hiszem, az igazi Grayland emperátort rettentően feldühítené az ügy.

Cardenia elmosolyodott ennek hallatán. Majd összeszedte a gondolatait.

– Te tudtad, hogy össze fog omlani a Dalasýslára tartó Árhullám.

– Igen, több tudós kutatási eredményei sugallták, hogy a hullámot a pusztulás veszélye fenyegeti. Az adatok és a tulajdon értelmezésem alapján lehetséges, mi több, valószínű volt.

– Mégsem ürítetted ki a Dalasýsla-rendszert.

– Nem.

– Miért nem?

– Politika – felelte Grayland. – A Dalasýsla-rendszer húszmillió lakójának evakuálása embertelen tervezési és anyagi erőfeszítést követelt volna az Egyesülés részéről. Nem volt rá vállalkozó.

– A parlament nem akarta megmenteni húszmillió ember életét?

– Nem így tekintettek a problémára. Számukra úgy tűnt, hogy egy általuk gyengekezűnek tartott emperátor krízishelyzetet akar teremteni, hogy megfoszthassa a parlamentet a hatalmától. Ráadásul a kereskedelmi és a gazdasági helyzetre is fenyegetést jelent, mivel egy evakuáláshoz számtalan hajóra van szükség, őrületes összegekért.

– És mi lett az összeomlás eshetőségét taglaló eredményekkel?

– Meghallgatást tartottak, amely során az Árral foglalkozó többi fizikus megkérdőjelezte a kutatások minden pontját, elég kétséget teremtve ahhoz, hogy aláásson bármilyen, a cselekvésre irányuló politikai akaratot. Még a Dalasýsla képviselői is leszavazták a kiürítés elkezdésére vonatkozó indítványomat. Csupán egy, a probléma további tanulmányozására irányuló javaslatot szavaztak meg. Viszont nem különítettek el rá pénzt a birodalmi költségvetésből, így nem lett belőle semmi.

– Más szóval… – Nem tettél semmit. Cardenia ezt akarta mondani, de elhallgatott, mivel udvariatlanságnak tartotta, amitől Grayland azon nyomban védekező álláspontot venne fel. Ekkor eszébe jutott, hogy egy érzelmek nélküli számítógéppel beszélget. – Más szóval nem tettél semmit.

– Küldtem egy tanácsadót a helyi hercegnőnek, és megüzentem a seregnek meg a helyi birodalmi hivatalnokoknak, hogy mihamarabb siessenek minden dalasýslai segítségére, aki távozni akar.

– És úgy történt?

– Nem tudjuk. Az Árhullám szinte rögtön az után összeomlott, hogy elküldtem a tanácsadót.

– Vagyis húszmillió ember lett a politika és a bürokrácia áldozata.

– Igen. Természetesen nem azonnal. De az Egyesülés belső felépítését azzal a szándékkal alkották meg, hogy minden egyes rendszer a többitől függjön. Ha egyetlen rendszer az uralkodóházával és a monopóliumával együtt kiesik, többtucatnyi társa megmarad. De az az egy rendszer semmiképp. Idővel romlásnak indul. Az űrbeli lakóhelyek és az egyébként lakhatatlan bolygókon és holdakon létesített előőrsök karbantartás híján idővel egyre nehezebben javíthatóvá válnak. Ugyanez vár a farmokra és az élelmiszergyárakra. Az ellátáshoz szükséges létesítmények pusztulásával arányosan következik a társadalmi háló megjósolható összeomlása és a ráébredés arra, hogy az elszakadt rendszer lakóin mindent összevetve semmi sem segíthet. Az Árhullám összeomlását követő ellátási és társadalmi bukást figyelembe véve elkerülhetetlen a rendszerszintű tömeges pusztulás.

– Mennyi ideig tartott?

– A rendszer elvesztésekor parancsba adtam a Kaipara-rendszer rádióállomásainak, hogy hangolódjanak rá a Dalasýslára. Térben Kaipara volt hozzájuk a legközelebb, alig tizenhét fényévnyi távolságban. Mire meghallottak valamit, már halott voltam.

– De elcsíptek valamit.

– Alig valamicskét. Az én időmben a rendszerek közti kommunikáció legjava koncentrált adatfolyamok segítségével zajlott, így nehéz lett volna véletlenszerűen elcsípni valamit. Mikor parancsba adtam a rádióteleszkópoknak a hallgatózást, reménykedtem, hogy legalább egyvalakiben maradt annyi lélekjelenlét a Dalasýslán, hogy széles sávú adást indítson Kaipara felé. És ha jól értettem, valaki így is tett egy jó hónapig, két évvel az összeomlás után.

– Mi volt benne?

– Röviden? Polgárháború, gyilkosság, erőszak, a létfenntartó rendszerek és az élelmiszer-termelés szabotálása, személyi kultuszok felemelkedése. Van egy bizalmas jelentés, amelyet a fiam és örökösöm, III. Bruno készített.

– Bizalmas? – Cardenia VI. Attavióhoz fordult. – Még most is az?

– Igen, még mindig nem hoztam nyilvánosságra – felelte Attavio.

– Miért nem? Pláne most, hogy az Árat az összeomlás veszélye fenyegeti!

– Mert mindazon problémák, amelyek Grayland idejében léteztek, a miénkben, vagy, hogy pontos legyek, az enyémben sem tűntek el. A parlament tagjai még mindig a félreállításuk érdekében indított politikai lépésnek tekintenék. Senki sem akarja megfosztani a céhes házakat a kereskedelemtől vagy az előjogaiktól. Ráadásul ezúttal nem csupán egy rendszer esik majd áldozatul, mint a Dalasýsla esetén, hanem az összes. Nem lesz menekvés. Mindenhol az fog történni, ami annak idején abban a rendszerben. Amíg nem vagyok teljesen biztos a dolgomban, nem engedhetem ki ezt a szellemet a palackból.

Cardenia ezen a ponton tért el az álmában követendő forgatókönyvtől.

– Ez marhaság! – vágta VI. Attavio és I. Grayland szemébe. – Végünk, ha a dolgok a mostani medrükben haladnak tovább. Ha tudjuk, hogy közeleg az összeomlás, értesítenünk kell róla az Egyesülést. Véget kell vetnünk a házak monopóliumainak.

Minden rendszernek segítenünk kell, hogy felkészüljön az összeomlásra.

– Esélytelen – szögezte le VI. Attavio.

– Ezt nem tudhatod.

– Dehogyisnem. Én vagyok az emperátor. Vagyis voltam.

Cardenia I. Graylandhez fordult.

– Te megélted azt az összeomlást. Mi volt annak idején a válaszlépés?

– Merénylet áldozata lettem – mutatott rá Grayland. – A népet csupán egy darabig foglalkoztatta az elveszett rendszer, idővel mindenki úgy döntött, jobb felejteni. Az Ár többi hulláma stabilnak tűnt, a Dalasýsla emléke pedig mindenkit felkavart volna.

– Senki sem kívánja az Egyesülés végét. A Wu-ház aztán végképp nem. Túl sok hatalom és pénz forog kockán – magyarázta VI. Attavio.

– És az emberiség túlélése mit sem számít? – kérdezte Cardenia hitetlenkedve.

– Nem, ha az az Egyesülés végét jelenti.

– Az emberiség túlélése volt az Egyesülés lényege! – kiáltotta Cardenia.

És ez volt az a pillanat álmában, amikor VI. Attavio és I. Grayland egy emberként nevettek az arcába.

– Gyermekem, ez sosem volt az Egyesülés lényege – javította ki VI. Attavio.

– Csupán ez volt a hivatalos indoklás – helyeselt I. Grayland bólogatva.

– Akkor mi az értelme? – kérdezte még mindig kiabálva Cardenia. – Mi az Egyesülés valójában?

Ekkor újabb fénylény bukkant fel és indult el Cardenia felé, aki tudta, hogy az alak I.

Rachela próféta-emperátornak, az Egyesülés legendás alapítójának avatárja. I.

Rachelának kellett volna lennie, de inkább arra a Naffára emlékeztette, akit elsodort a díszerkélyen történt robbanás szele, akiről az volt Cardenia utolsó emlékképe, hogy cafatokra szaggatja a tűzfelhő, de most vérrel borítva állt Cardenia előtt I. Rachela szerepében, hogy lerántsa a leplet az Egyesülés létrejöttének céljáról.

– Szélhámosság az egész – jelentette ki.

Ekkor Cardenia, aki még álmában is képtelen volt tovább tagadni, hogy tisztában van a történtekkel, erővel felébresztette és tulajdon apró, de nagyon biztonságos kórházának egyik ágyában találta magát, körülötte a testőrsége, orvosok sorfala, élükön Qui Drininnel, és a birodalmi őrség egy kisebb osztaga, köztük ez az egy itt, közvetlenül mellette, aki közli vele, amit már amúgy is tudott, hogy jó barátja, Naffa Dolg halott.

MÁSODIK RÉSZ

HETEDIK FEJEZET

Az Opolei Egyetem mellett dúló harcok eléggé elcsitultak ahhoz, hogy Marce Claremont visszamehessen egyetemi szállására a kollégiumba, és összepakoljon egy útra, ahonnan valószínűleg nem lesz visszatérés.

Amitől felmerült benne a kérdés: mit vigyen magával az ember, aki örökre elmegy.

Bizonyos tényezők megkönnyítették Marce dilemmáját. Ami az öltözködést illeti, Marce már összepakolt; elég ruhája volt otthon, Claremontban, az opolei lakásában tartott holmikra nem volt szüksége. Ott különben is csupán néhány utcai pólója volt, amelyeket szitanyomással felvitt asztrofizikai poénok díszítettek. Marce többé-kevésbé biztos volt abban, hogy ezeket itt hagyhatja. A legtöbb ruhadarab, amelyet becsomagolt, jórészt semleges színű és szabású volt. Ahogy az apja rámutatott, az origói divat olyan gyökeresen más lehet, hogy elképzelhetőleg új ruhatárra lesz szüksége.

Az összes zenét, könyvet, képet, szórakozást és a számára értékes személyes üzeneteket egy hüvelyknyi adattömb tárolta hozzávetőlegesen százezer márka költőpénz társaságában. Ez utóbbihoz elméletileg csakis Marce biometriai azonosításával lehetett hozzáférni. Ezekre hát nem kell helyet pazarolnia.

Ezek után csak apróságok maradtak – dolgok, amelyekhez érzelmi kötelék fűzte.

Ezek zöme úgyszintén a Claremont-kúriában várta, részben azért, mert Marce ott élte le élete legnagyobb részét, egyrészt azért, mert a kollégiumi szállása nevetségesen apró volt. Az itt levő tárgyak közül Marce négyet választott ki. Két könyvet, amelyet az apjától kapott, az egyiket, amikor betöltötte tizenharmadik szabványévét, a másikat pedig doktorátusa megszerzésének alkalmából.

A harmadik egy elavult zenelejátszó, amelyet Vrennától kapott, aki el is vitte a ketyerét a Türkiz Titánok koncertjére, és sikerült aláírattatnia a négytagú bandából hárommal. Maga a készülék már nem működött, a Türkiz Titánok pedig évekkel ezelőtt feloszlott, tagjai feledésbe és/vagy félresiklott szólókarrierjükbe merültek. De ő megtartotta, hogy ne feledje életének e szakaszát, és emlékeztesse, annak ellenére, hogy Vrenna gyerekkorukban gyakran halálra idegesítette, néha igenis képes volt kedves gesztusokra.

Az utolsó dolog egy kopott plüssmalac, Turcsi volt, melyet az első születésnapjára kapott az anyjától, aki ugyanekkor egy Morci névre hallgató plüssmedvével lepte meg a húgát. Morcinak évekkel ezelőtt nyoma veszett – jó okuk volt feltételezni, hogy Vrenna egy saját gyártmányú rakétával bolygó körüli pályára állította –, de Turcsi megmaradt, és elkísérte Marce-t minden új otthonába. A papírforma szerint a malacnak kellene lennie az egyetlen anyai ajándéknak, amely megmaradt Marce-nak, a valóságban azonban a sok ajándék mellé számtalan emléktárgyat és kacatot összegyűjtött az évek során. A plüssállatra inkább kabalaként tekintett.

Marce a négy dolgot egy kis hátizsákba tömte, amelyet utána méricskélni kezdett.

Nem viszek el sok mindent magammal, gondolta. Minden erejével azon volt, hogy ne gondoljon túl sokat arra a tényre, hogy egy olyan helyért hagyja el a bolygót, ahol senkit nem ismer, és amely valószínűleg élete végéig az otthona lesz. A Mezsgye felé tartó Árhullám valószínűleg tovább él majd, mint az onnan távozó; talán még évekig nyitva fog állni. Elméletileg tehát megvolt az esélye annak, hogy idővel visszajöjjön.

Csak éppen nem volt túl valószínű. Marce úgy próbálta feldolgozni apja, testvére és az őt egész életében körülvevő emberek elvesztését, hogy a bolygó elhagyásának gyakorlati problémáival kötötte le a gondolatait.

Ezeknek a végére is járt; alig egy napja találkozott Gazson Magnuttal, az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém főpénztárosával, és elrendezte az utazást. Nem volt olcsó – ami azt illeti, Marce úgy számolta, életében nem kellett még semmire ennyit költenie –, Magnut pedig megpróbált számtalan egyéb kacatot, többek között hamis úti papírokat rásózni. Marce észrevette Magnut rosszul leplezett csalódottságát, amikor közölte vele, hogy rendben vannak az úti okmányai. Ennek elintézése után már csak a felmondás és a búcsúlevelek megírása maradt hátra, amelyek majd csak akkor jutnak el a címzettekhez, mikor az Igen, Uram már az Árt szeli.

Marce a vállára kapta a hátizsákját, még egyszer, utoljára végignézett a lakásán, és ráébredt, hogy nem fogja hiányolni. Ugyanolyan volt, mint az összes, egyetem által biztosított szolgálati lakás: minden szempontból feledhető. Aztán lement a lépcsőn, kilépett a kollégiumból, és végigment egy utcán, amely szinte teljesen üres volt, leszámítva néhány embert az utca túlsó végén, valamint egy furgont, amely pontosan Marce mellett állt meg, kicsapódott az ajtaja, feltárva a mögötte várakozó nagydarab férfiakat.

A furgon ezután ismét elindult, Marce pedig vele, mivel a nagydarab férfiak kiugrottak belőle, és magukkal rángatták, mielőtt feleszmélhetett volna. A maroknyi személyes holmiját rejtő hátizsák viszont ott maradt a járdán, ami megesik néha, ha elrabolják az embert.

***

Ghreni Nohamapetan rámosolygott Marce Claremontra az apró asztal fölött.

– Marce úrfi! Jó önt újra látni. Örülök, hogy ilyen gyorsan létrejött ez a találkozó.

– Ghreni úrfi! – felelte Marce. – Mivel ez egy emberrablás volt, nem gondolom, hogy komoly beleszólásom lett volna a dologba.

Egy ablaktalan szobában ücsörögtek, amely úgy festett, mintha egy teherkonténerben rendezték volna be – valószínűleg az is volt valaha, csak átalakították. Marce-nak fogalma sem volt a helyzetéről. A gorillák behajították a szobába, és alig tíz perccel később Ghreni már meg is érkezett.

– Nem szeretem az „emberrablás” kifejezést – közölte Ghreni.

– Minden tiszteletem az öné, Ghreni úrfi, de teszek rá, mit szeret.

– Megértem. – Ghreni hátradőlt a székében, úgy méricskélte Marce-t. – Azt beszélik, hogy el akarja hagyni a Mezsgyét.

– Ha úgy is lenne, mi köze hozzá?

– Elmondom. Háború folyik, a hercegnek pedig nem kerülte el a figyelmét, hogy nemesek vagy a gyerekeik, kortól függetlenül, próbálnak helyet foglalni a távozó hajókon.

– A háború már csak ilyen.

– Ebben egyetértünk – helyeselt Ghreni. – A herceg mindamellett vezetői képességei megkérdőjelezésének tekinti az ilyesmit, így felkér minden távozni vágyót, hogy maradjon.

– Azért raboltatott el, hogy átadja ezt a kérést, Ghreni úrfi? – kérdezte Marce.

– Valóban nem ez lenne a legjobb mód erre. Igaza van. Egészen más okokból hívtam ide. Bizonyára emlékszik, hogy a minap arra kértem az apját, hogy bocsássa rendelkezésünkre a birodalmi forrásokat.

– Arra is emlékszem, hogy azt felelte, megfontolja.

– Való igaz; más szóval udvariasan nemet mondott. És hogy egyértelmű legyek: ha valóban ez a válasza, akkor sem erkölcsi, sem jogi kivetnivalót nem találok benne.

Pontosan ezen okokból volt ez jó döntés a részéről.

– Majd továbbítom neki.

– Efelől nincs kétségem – mondta Ghreni. – De az még odébb van. Az a gond az apja válaszával, hogy dacára annak, hogy jogilag és erkölcsileg makulátlan, a hercegnek mégis nagyon kell a pénz, mert égető szüksége van a fegyverekre. A rendelkezésünkre álló időkeret figyelembevételével pedig a „talán” nem elég jó válasz nekünk. Tehát ahol nem válik be a meggyőzés, a kényszerítés még bejöhet.

– Váltságdíjat akar értem.

– Igen. És ezt őszintén sajnálom. Az apjára nem hat semmilyen más… mézesmadzag, amelyet én vagy a herceg ajánlhatunk. Úgy fest, nem érdekli a pénz, a hatalom, vagy bármi e világi dolog. Nem kötik hazafias érzelmek a Mezsgyéhez, sem hűség a herceghez. De kétségtelen, hogy nagyon szereti önt és a húgát. Innentől kezdve már csak az volt a kérdés, kettejük közül kit válasszunk. Gondoltunk a testvérére is…

Marce erre felkacagott, amit Ghreni a tőle telhető legnagyobb méltósággal fogadott.

– …de rájöttünk, hogy az ő megszerzése problémát okozhat.

– Arra céloz, hogy kibelezte volna az összes gorillát, akit a nyakára küld, aztán magát is levadászta volna, amint kiszed belőlük mindent?

– Pontosan erre gondolok. Ne vegye tiszteletlenségnek, de kettejük közül ön a könnyebb célpont.

Marce bólintott. Igazat adott neki. Ő tudós volt, míg Vrenna katona, legalábbis egészen addig az volt, amíg át nem vette Claremont rendőrőrsét. Kettejük közül ő az, akit nagyobb eséllyel elkaphatnak, ráadásul nem túl valószínű, hogy bárkinek kitörné a nyakát.

– Arról ne is beszéljünk, hogy vele ellentétben ön el akarta hagyni a bolygót.

– És?

– Ön még sosem hagyta el a Mezsgyét. Még akkor sem látogatta meg a Birodalmi Állomást, mikor a húga tengerészgyalogos volt. Érdekes, hogy pont most távozik.

– Maga mondta, háború van.

– Igaz, de nem hinném, hogy ez lenne az ok. Ha tényleg ez állna a döntése mögött, nem egyedül kelne útra. A testvére és az apja is mennének, vagy legalábbis kísérletet tennének rá. De egymaga megy. – Ghreni a zsebébe nyúlva kihalászta az adattömböt, és letette az asztalra. – És így legalább nem viszi magával a családi örökséget.

Marce az adattömbre meredt. Még az elrablásakor vették el tőle minden személyes tárggyal együtt, amelyet magánál és nem az immár elveszett hátizsákban tartott.

Ghreni feléje tolta.

– Vegye csak el!

Marce így is tett, és zsebre rakta.

– Letörölték?

– Nem. Nekem nem kellenek a képei vagy a zenéje, és attól tartok, a hercegnek több kell a családjától százezer márkánál. Amíg és amennyiben az apja nem segít nekünk, nem mehet innen sehová. És mivel azt hiszem, nagyon útnak akarja indítani, úgy vélem, hamarosan megkapjuk, amit akarunk.

– És ha mégsem?

– Az a legkevesebb, hogy nem engedjük el a bolygóról – vont vállat Ghreni.

– A legkevesebb.

– A hercegnek nagyon fontos az a pénz.

– Fontos annyira, hogy megöljön?

– Nem személyesen végezne önnel. De most, hogy mondja, napról napra több száz, sőt több ezer ember veszti életét ebben az ostoba lázadásban. Ha egyetlen élet, az öné fejében ezreket megmenthetünk, nem érné meg a kockázatot?

– Most komolyan jó dolognak akarja beállítani az elrablásomat?

Ghreni ismét megvonta a vállát.

– Abban biztos vagyok, hogy a herceg többek között ilyesféle érvekkel próbál könnyíteni a lelkiismeretén. Szerintem az nem aggasztja, hogy mennyi a valóság mögötte. A herceg ugyan sokoldalú, de nagy gondolkodónak nem nevezném.

– Ezzel nem mennek semmire.

– Majd meglátjuk. Mondjon, amit akar, a háború igenis sok mindenre mentséget jelent, pláne, ha a herceg megszerzi a fegyvereit, és elfojtja a lázadást. Addig is, Marce úrfi, végre megtudhatja, mennyit is ér az apjának. Ha nem is a személye, de az ok, amiért el akarta küldeni a bolygóról. Gondolom, még mindig nem hajlandó elárulni.

– A világon semmi köze hozzá.

– Tudom, hogy így gondolja. De biztosan meglepné, milyen nagyban játszom.

– Mivel a játékainak kétségkívül részét képezi az emberrablás, így bármit is tenne ezután, nem hinném, hogy különösebben megdöbbentene.

– Elismerem, újfent fején találta a szöget. Szívesen végighallgatom, ha esetleg elmondaná, miért akarta elhagyni a Mezsgyét.

Marce szótlanul bámult Ghrenire.

– Nem bánom – adta fel Ghreni egy perc némaság után. – Ha az apja nem lép elég gyorsan, noszogatásképpen egy kicsit meg fogjuk kínozni. Lefilmezzük és a többi.

Mindeközben az embereim újfent rá fognak kérdezni a dologra.

– A kínzás sosem eredményez őszinte választ.

– Tartja a mondás. Ismétlem, majd meglátjuk. – Ghreni felállt, és a konténer túlsó végébe mutatott. – Addig is, a vécét a túlsó sarokban találja, amott pedig a hűtő, tele vízzel és hideg élelemmel. – A hozzá közelebbi oldalra mutatott. – Itt az ajtó. Ha másfél méterre megközelíti, áram alá kerül. Ha megérinti, valószínűleg nem hal bele, de azt fogja kívánni, bárcsak úgy lenne. Ha valahogy mégis sikerül kinyitnia, az embereim a túloldalon gondoskodnak róla, hogy egy életre megbánja. Érthető voltam?

Marce bólintott.

– Helyes. – Ghreni végigmérte Marce-t. – Komolyan mondom, őszintén sajnálom a dolgot. Nem így terveztem ezt az egészet. Ahogy azzal is tisztában vagyok, hogy innentől felettébb feszült lesz a kettőnk viszonya.

– Az a legkevesebb – ismételte Marce Ghreni korábbi megjegyzését. Ghreni egy mosoly kíséretében távozott.

Marce a hűtőhöz lépett, kivett egy üveges vizet, és belekortyolt, miközben újból körbenézett börtönében. Asztali lámpa, vécé, hűtő. Matrac sehol. Hideg fémpadló és hideg fémfalak. A helyiség elejébe sétált, tisztes távolságot tartva a széles ajtótól.

Hangokat hallott a túloldalról, mély férfihangokat. Azt nem tudta kivenni, mit mondanak.

Hát ez csodálatos, gondolta. Az volt az egyetlen jó dolog az egészben, hogy Ghreni visszaadta az adattömbjét, ami többet ért, mint azt a másik gondolta. Máskülönben nagy szószban volt. Mostanra Ghreni Nohamapetan már biztosan felvette a kapcsolatot az apjával. Marce nem tudhatta, mit lép erre az apja. Egyfelől ez olyasmi volt, amit teljes mértékben elutasított. Másfelől abban igaza volt Ghreninek, hogy az egyetlen dolog, ami a világon igazán fontos volt a számára, az a gyerekei voltak.

Ráadásul az is problémát jelenthet, hogy a következő hetekben-hónapokban az Egyesülés márkái fokozatosan el fognak értéktelenedni, sőt, idővel fabatkát sem érnek majd. Ebben az esetben az apja talán szó nélkül kifizeti a váltságdíjat, elvégre hosszú távon, azaz pontosan a rövidnél hangyányival hosszabb távon egy fikarcnyit sem számít majd.

De itt van a felkelés dolga, amely a kezdetekben úgy tűnt, hamar véget ér, méghozzá a herceg bukásával, most új erőre kaphat a további fegyverekkel. Még több halál és pusztulás következik, egyre többen veszítik el az otthonukat – épp most, amikor minden helyi élete amúgy is a feje tetejére áll majd a bolygójukról távozó Árhullám összeomlásával.

Marce újabb kortyot ivott. Rettegett, és felettébb aggasztotta a személye épsége – Ghreni Nohamapetanról alkotott véleménye az volt, hogy a fickó nagyképű szociopata, és akár szórakozásból is megkínoztatná – ugyanakkor furcsamód távolságtartónak is tűnt. Ez az érzés talán csak a jelenlegi helyzete miatt tört rá, vagy a tudattól, hogy az emberi civilizáció a végéhez közeleg, úgyhogy a nagy dolgokhoz mérve az ő baja semmiség, netán mindkettő, képtelen volt rájönni. Egyszerre érzett félelmet és kimerültséget. Pillanatnyilag legalább az utóbbi ügyében tehetett valamit.

Így hát Marce Claremont visszatért a székéhez, leült, felrakta a lábát az asztalra, karba tette a kezét, behunyta a szemét, és megpróbált szundítani egyet.

Nem tudni, mennyi idő múlva arra riadt, hogy rázzák.

– Látogatód jött! – mondta egy ismerős hang.

Marce kinyitotta a szemét, pislogva próbált az előtte levő tárgyra fókuszálni. Turcsit, a plüssmalacát pillantotta meg. A Turcsi mögötti illető, aki a képébe tolta a játékot, a húga, Vrenna volt.

– Megtaláltál – szólt Marce kábán.

– Ez a dolgom – felelte Vrenna, fivére kezébe nyomva a malacot.

– Téged nem rázott meg az áram?

– Tessék? – Vrenna tanácstalannak tűnt.

– Nem fontos. Hogy találtál rám?

– Segítséggel. Majd később elmesélem. Tudsz járni?

– Jól vagyok.

– Akkor lépjünk olajra, mielőtt magához térne az a két húshegy, akiket elkábítottam.

Vrenna kivezette Marce-t a szobából, ami, ahogy azt gyanította, valóban egy teherkonténernek bizonyult, amely egy lepusztult raktárban állt. Nem Marce konténere volt az egyetlen; mellette további kettő állt, valószínűleg üresen. Az egyiktől hosszú vércsík vezetett végig a földön, mintha egy testet rángattak volna ki belőle.

Marce konténere előtt ketten hevertek a raktár padlóján, az a páros, akik berántották a furgonba. Még lélegeztek, hiába kívánta Marce minden porcikája ennek az ellenkezőjét.

– Mi ez a hely?

– Titkos büntetőtelepnek tűnik – felelte Vrenna.

– A hercegé?

– Meglehet. Gyere! – Vrenna kivezette fivérét a csarnokból, és egy jelzés nélküli kocsi felé taszigálta. Marce beszállt, bekötötte az övet, Vrenna pedig kézi vezérlésre állította a kocsit.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Marce körülnézve.

– Miféle többiek? – kérdezte Vrenna.

– Egyedül jöttél értem?

– Nem volt rá időm, hogy bizottságot szervezzek. – Vrenna szétnézett, és elindította a kocsit.

– És ha megsérültem volna? Ha nem tudok járni? Ha kettőnél többen őriznek?

– Kitaláltam volna valamit.

– Lenne pár megjegyzésem ezzel kapcsolatban.

– Visszavihetlek, ha akarod.

Marce felkuncogott, és szorosabban markolta a plüssmalacát.

– Ne figyelj rám, hugi! – mondta. – Csak kijött rajtam az elrablás utáni stressz.

Vrenna feléje nyúlt, és megfogta a fivére kezét.

– Tudom – nyugtatta. – Nyugodtan őrjönghetsz egy kicsit. Engem nem zavar.

Néhány percnyi viszonylag visszafogott őrjöngés után Marce felemelte Turcsit, és csak bámulta.

– Magaddal hoztad Turcsit.

– Való igaz. Úgy gondoltam, így nem járatod annyit az agyadat, amíg kihozlak onnan.

– Bejött, de engem az érdekel, egyáltalán hogyan tudtad visszaszerezni.

– Eljuttatták hozzám. A hátizsákoddal és minden cuccoddal együtt, ami az elrablásodkor nálad volt.

– Ez oké, de mégis, kik?

– Azok, akik vigyáznak rád.

– Valakik vigyáznak rám?

– Igen.

– Kicsodák?

NYOLCADIK FEJEZET

Kivának valószínűleg még egyetlen telefon sem okozott akkora kielégülést, mint Ghreni Nohamapetan hívása Marce Claremont eltűnése után.

– Marce Claremontnak nyoma veszett – közölte a férfi.

– Kinek? – felelte Kiva.

– Ne cseszekedj velem, Kiva! Tudni akarom, hol van.

– Honnan tudjam én azt? Arról nem volt szó, hogy nyomon kövessem. Ha jól értettem, az én feladatom az volt, hogy szóljak neked, amennyiben megpróbál helyet foglalni a hajómra. Lefoglalta, én pedig értesítettelek. Ha jól emlékszem, úgy volt, hogy a beszállásig békén hagyod. Az azonnali cselekvés mellett döntöttél. Úgyhogy úgy fest, csak magadra vethetsz.

– A Claremont mellett hagyott őrök szerint egy nő támadt rájuk.

– Nem én voltam.

– Vrenna Claremont volt.

– Mármint a húga, akit éveken át képeztek arra, hogy embereket öljön az állam nevében, aztán rendőrnek állt? Én is rá tippelnék.

– Tudni akarom, honnan jött rá, hogy a bátyja a célpontunk.

– Hát kérdezd meg.

– Kiva!

– Nem tőlem tudja, ha erre célozgatsz. Minek árulnálak el? Hárommillió márkám múlt azon, hogy elfogod.

– Akkor valaki a legénységedből tehette.

– Vagy mit szólsz ahhoz az elmélethez, hogy amikor megpróbáltad megzsarolni Claremont grófját a felnőtt gyerekei előtt, és nem kaptad meg rögtön, amit akartál, talán úgy gondolták, hogy egy magadfajta valagarc biztosan megpróbálja valami olyasmivel, mint az emberrablás, engedelmességre bírni az apjukat, úgyhogy jó előre felkészültek, különösen az, amelyik hajdanán egy kibaszott katona volt, most meg egy istenverte zsaru, Ghreni.

Monológját pillanatnyi csend követte a vonal túlvégén.

– Szeretném tudni, honnan hallottad ezt – törte meg végül a csendet a férfi.

– Onnan, hogy Marce Claremont kurvára elmondta – felelte Kiva. – Elmondta a főpénztárosomnak, amikor lefoglalta a helyet, aki továbbadta nekem, elvégre az a dolga, hogy mindenről tájékoztasson, ami a legkisebb veszélyt is jelentheti a hajómra.

Komolyan ekkora öntelt faszfej vagy, és nem gondoltál arra, hogy a Claremont kölykök elmondják? Ha nem dúlna ez a kikúrt háború, amely miatt jóformán parkolópályára kerültek a törvények, csak hogy a herceg még vergődhessen egy pár napig a bukása előtt, már rég a hűvösön csücsülnél zsarolásért, mert a herceg nyilván téged tenne meg bűnbaknak. A kurva mindenit, Ghreni! Megzsaroltál egy birodalmi hivatalnokot egy átokverte zsaru előtt. Mérhetetlen ostobaság szükséges egy ilyen húzáshoz.

Szavait ismét csend követte, Kiva pedig örömmel számolta a Ghreni válaszáig eltelő másodperceket. Hatig jutott.

– Hallottál Marce vagy Vrenna Claremontról?

– Faszér’ hallanék felőlük? – horkantott fel Kiva. – Nem velem van dolguk. Azt is kétlem, hogy tudnak a létezésemről. Nem hinném, hogy a főpénztárosomon kívül bárkivel is felvennék a kapcsolatot. És mielőtt megkérdeznéd, őt sem keresték az ostoba húzásod óta. Ha tippelnem kellene, egy másik, a Mezsgyéről távozó hajón próbálnak helyet találni.

– Milyen hajók indulnak nagyjából ugyanakkor, mint ti?

– Mi vagyok én, Ghreni, egy kurva forgalomirányító? Gőzöm sincs, és nem is érdekel.

– Szeretném, ha elhalasztanád az indulást.

– Miért tenném? Még ha akarnám is, mint ahogy nem akarom, a Birodalmi Állomáson bérelt dokkunkra már egy másik hajót osztottak be. Nincs hol maradnunk.

– A rendszerben maradhatna a hajótok.

– Vagy a terv szerint folytathatnánk az utunkat, mert van egy kibaszott menetrendünk, te pedig úgyse érnél ide.

– Az adósod lennék – közölte Ghreni.

Kiva hangosan felkacagott.

– Ismételd meg, Ghreni! Tudni akarom, másodjára is ugyanilyen vicces-e!

– Annak idején barátok voltunk.

– Annak idején összejártunk kefélni. Nem ugyanaz. Ha valaki, hát te igazán tudhatnád.

Újabb csend.

– Beszélni akarok veled a hárommillió márkáról.

– Meghiszem azt!

– Claremont nincs a markomban. Nem tudom, ezek után miért kéne fizetnem neked.

– Azért, mert az üzletünk úgy szólt, hogy értesítelek, amint helyet foglal a hajómra.

Így is történt. A többi a te bajod. Nem az én hibám, hogy kontárokat béreltél fel.

– Kiva, ha a tudomásomra jut, hogy szereped volt az eltűnésében, azt nagyon megbánod.

– Tudod, erre két válaszom is van. Egy, bekaphatod, te szaros seggű korcs. Kettő, ha benne is lettem volna, mi a faszt tehetnél? Elhagyom a Mezsgyét, te seggfej. Egy éven belül otthon leszek, és irodai munkát vállalok. Elegem van a hajózásból. Te pedig itt maradsz, és pattanás leszel a világűr seggén. Úgyhogy fenyegetőzz csak, te gerinctelen pöcs. Lófaszt sem érsz vele.

Ghreni felsóhajtott.

– Kiva! Mindennek dacára valahol még mindig kedvellek.

– Meghatsz, Ghreni. Komolyan, szívemből mondom.

– Ezért mondom el már most, hogy gőzöd sincs, mi jön ezután, és miért lenne bölcs döntés mellém állnod.

– Örömmel töltene el, ha melléd állhatnék, Ghreni. Az viszont már annál kevésbé, hogy visszaadjak hárommillió kibaszott márkát azért, mert nem gondoltad végig az üzletünk feltételeit. Vagy hogy eljátsszam, hogy berezeltem, mert fosod itt nekem a szót arról, mennyire meg fogom bánni, ha átváglak. Nőj fel, Ghreni, a mocskos kurva életbe!

– Arra kérlek, értesíts, ha Claremonték kapcsolatba lépnek veled. És természetesen úgy értem, hogy bárkivel a legénységedből.

– Ezer örömmel. További félmillió márkáért.

– Kiva!

– Mit kivázol, Ghreni? Üzletelünk. Információt akarsz. Azelőtt örömmel fizettél érte.

A magam részéről továbbra is szívesen értesítelek. Ráadásul jelentősen olcsóbban.

– Ugye tudod, hogy még mindig vannak embereim a Birodalmi Állomáson, akik arra várnak, mikor jelenik meg a dokkodnál?

– Természetesen. A helyedben én is így tennék. De ne hidd, hogy meg fogod találni.

Ha van egy csöppnyi esze, talál mást, aki elviszi erről a rohadt sártekéről. És, jegyzem meg, nem sértődnék meg emiatt. Már bezsebeltem tőle a félmilliós viteldíjat, és a pénztártól való távozás után nem fogadok el reklamációt. Ráadásul azt is hozzátenném, hogy ennek hála jött ki végre-valahára nullszaldósra ez az egész elbaszott túra. Na jó, ennek és a te hárommilliódnak.

– Gratulálok.

– Köszönöm.

– Most merre vagy? Az állomáson, vagy a bolygón?

– A bolygón; az itteni embereinkkel találkozom indulás előtt. Üzenem a köcsög hercegednek, hogy várjuk vissza a pénzünket, méghozzá kamatostul. Már ha a jövő héten még a nyakán lesz a feje, amiben immár hivatalosan is kételkedem, és a legkevésbé sem zavarna.

– Eljönnél velem vacsorázni?

– Tessék? – hüledezett Kiva.

– Eljönnél velem vacsorázni, mielőtt elindulsz?

– Felétek hány étterem tart nyitva polgárháború idején?

– Akár hozzám is átjöhetsz.

Kiva kacagott.

– Szavamra, a helyzet dacára te még most is megdöntenél!

– Nem fogok hazudni, nem tiltakoznék. Annak idején jók voltunk együtt.

– Meghiszem azt! – ismerte el Kiva. – De csak akkor, amikor a szó szoros értelmében basztunk, mert azonfelül csak kibasztunk egymással. Akkor is, és most is.

– Elismerem. Értesíts, ha Claremonték kapcsolatba lépnének veled.

– Majd benyújtom a számlát.

– Rendben.

– Öröm veled üzletelni, Ghreni.

Ghreni egy horkantás kíséretében bontotta a kapcsolatot.

– Ugye tudja, hogy ha vele vacsorázik, megpróbálta volna megölni? – kérdezte Vrenna Claremont. Kiva a lány és Marce társaságában a Lagos-ház helyi hivatalának egyik tárgyalójában ült.

– Akkor eltörtem volna a kicseszett gerincét – közölte Kiva, mire Vrenna elmosolyodott.

– Térjünk vissza arra a részre, amikor elmondta Ghreni Nohamapetannak, hogy helyet foglaltam a hajójára – kérte Marce.

– Hát aztán?

– Elmondta neki?

– Már megbeszéltük, hogy igen.

– Miért?

– A hárommillió márkáért, melyet az információért ajánlott.

– Oké, de utána elraboltatott, bezáratott, és azt tervezte, hogy megkínoz és megöl.

– Azonnal szóltunk a nővérének, amint túszul ejtették – vont vállat Kiva –, mert figyeltettem magát az embereimmel. Utána megadtunk neki minden információt, amire szüksége lehetett a kiszabadításához. A pokolba is, még a hátizsákját is odaadtuk azzal a cuki plüssmalaccal, hogy bizonyítsuk, milyen kibaszott komolyak a szándékaink.

– És ha bajom esik? Vagy meghalok?

– Mindkettőt megúszta.

– De…

Kiva felemelte a kezét.

– Lezárhatnánk ezt a témát annyival, hogy őszintén szólva pont leszarom, mennyire felzaklatta a dolog? Ha megsérül, netán otthagyja a fogát, bocsánatot kérnék. De megúszta, úgyhogy kuss! Én úgy látom, Ghreni akarta magát annyira, hogy kifizessen nekem hárommillió kibaszott márkát, utána előbb vagy utóbb amúgy is elraboltatta volna, attól függetlenül, hogy megtud-e tőlem valamit. Ha már ez a helyzet, úgy döntöttem, inkább keresek vele. Eddig veszteségesek voltunk, most már nem vagyunk.

Ráadásul megadtam a húgának minden információt ahhoz, hogy kihúzza a szarból. Ne rinyáljon annyit, a kurva mindenit.

– Én… Fogalmam sincs, mit mondjak erre – nyögte Marce.

– Kezdhetné egy köszönömmel – vetette oda Kiva, és észrevette Vrenna mosolyát.

– Azt hiszem, ezt kihagynám – felelte Marce.

– Rendben. Akárhogy is, zárjuk le a témát, és lépjünk tovább, jó?

Marce hallgatásba süllyedt, csak ült a vigyorgó húga mellett, Kivának pedig feltűnt, hogy a maguk módján mindketten vonzók. Marce a maga tudálékos, ám valószínűleg figyelmes és tapintatos módján, Vrennából pedig sütött, hogy ha az ember egyéjszakás kalandba bonyolódna vele, fele-fele esélye lenne arra, hogy az ágya gyújtósként végzi a kandalló mellett. Ghreni teljesen őszintétlen meghívása akarva-akaratlan is Kiva eszébe juttatta, hogy immár egy hét telt el a legutóbbi, orgazmusra tett kísérlete óta a segédpénztárossal, azóta pedig még ahhoz is túlságosan elfoglalt vagy pipa volt, hogy magához nyúljon.

Ez Kiva szemében minden poénkodás nélkül egy seggbekúrt tragédiának minősült, amit valamiképpen orvosolnia kell. Még az is megfordult a fejében, vajon valamelyik Claremont iker hajlandó volna-e a segítségére lenni ebben az ügyben. Úgy tippelte, hogy Marce semmiképpen, legalábbis pillanatnyilag nem – lerítt róla abbéli meggyőződése, hogy Kiva hárommillió márka fejében tétlenül nézte az ő elrablását, és valahol igaza is volt –, Vrenna viszont talán készségesebb lenne. Kiva bánta, hogy az idő, a szükség és a körülmények összjátéka lehetetlenné tette.

– Kiva úrnő! – szólította meg Vrenna.

– Elnézést – szabadkozott Kiva. – Csak eszembe jutott a szex, és elméláztam.

Vrenna elmosolyodott.

– Meg kell oldanunk, hogy feljuttassuk Marce-t a hajójára – mondta. – Ghreni Nohamapetan még mindig azt tervezi, hogy őrséget állít a Birodalmi Állomásra, az elrablására.

– Ghreni csak a főbejáratot figyelteti – közölte Kiva. – A szolgálati bejáratot nem.

– Ezzel mire céloz? – kérdezte Marce.

– Arra – nézett rá Kiva –, hogy nem Marce Claremontként fog a fedélzetre lépni, hanem mint Kristian Jansen, a személyzet tagja.

– Azt mégis hogy csináljam?

– Úgy hiszem, hogy a helyfoglalásnál Gazson Magnut megpróbált eladni magának néhány hamis úti okmányt.

– Így van. De nem volt rájuk szükségem.

– Most már van. Pontosabban intézkedtem a beszerzésük dolgában.

– Amiért kétségkívül fizetni fogok – tette hozzá Marce.

– A beszerzési árat, nem azt a kibaszottul felsrófolt összeget, amit másoktól legombolunk.

– Az utazási papírok még csak a kezdet – jegyezte meg Vrenna. – A teherszállítók legénységének szüksége van biometrikus azonosítókra. Minden tiszteletem, de ha Nohamapetan hajlandó hárommilliót fizetni Marce fejéért, akkor biztosan figyelteti a személyzeti bejáratot is, vagyis hozzáférése van az állomás biometriai adatbankjához is.

– Most csempésznek először embert a személyzet tagjának álcázva? – kérdezte Kiva.

Visszafordult Marce-hoz. – Borotválja le a fejét, beültetett parókát kap tenyésztett hajból. Szakállat is. Ha bárki kitépi egy hajszálát, a DNS Kristianéval fog egyezni, nem a magáéval. A hamis írisz-és retinamintához kap egy kontaktlencsét, és egy hüvelykmintát a megfelelő ujjlenyomattal és DNS-sel. Valamint vastagított talpú cipőt.

Teljesen új külseje lesz. Amíg nem vesznek vérmintát, nem lesz baj.

– És ha vérmintát vesznek? – kérdezte Marce.

– Ez esetben baszhatja. De ez nem szokásuk.

– Senkinek nem fog feltűnni, hogy létrehoztak egy embert a semmiből? – kérdezte Vrenna.

– „Kristian” már korábban is dolgozott nekünk – magyarázta Kiva. – Minden rendszerben, ahol megfordulunk, tartunk egy-két ilyet. Akárcsak az összes ház.

– Miért? – érdeklődött Marce.

– Mert néha valami nagykutya rábaszik, és sürgősen fel kell szívódnia, mielőtt valami ilyesféle alak – hüvelykjével Vrennára bökött – elcsípi, és mehet a kalitkába. A dolgok jelenlegi állása szerint hamarosan Ghreni is kénytelen lesz hasonló módszerhez folyamodni.

– Vagyis az egész utat Kristianként kell megtennem.

– Igen, ez lesz a neve. Amint beléptünk az Árba, levetheti a kamudarabokat. Majd frissítjük a rendszerben. De van egy bökkenő: az egész út során játszania kell a személyzet tagjának szerepét.

– Erre miért van szükség? – kérdezte Vrenna.

– Mert „Kristian” egy igazi melós helyét veszi el. Ha az ő helyét foglalja, osztoznia kell a kötelességeiben is. Ez van.

– Felteszem, fizetést nem fogok kapni.

– Dehogyisnem! Ugyanannyit, mint mindenki más. Nem mintha lenne alkalma költekezni, egyenesen az Origóra megyünk.

– Visszatéríti a már kifizetett viteldíjat?

– Ne hülyéskedjen!

– Próbálkozni lehet – vigyorodott el Marce.

– Megjegyzem, az új személyazonosságnak is ára van. Méghozzá nem alacsony.

– És hogyan jutunk ki innen? – vetette fel Vrenna. – Ha korábban nem is tette, az biztos, hogy Nohamapetan ezek után figyeltetni fogja az épületet.

– Egyelőre egyikük se megy sehová. – Kiva Marce-ra mutatott. – Ő itt marad; a mi embereink fognak idejönni, hogy kipofozzák. Utána Kristianként távozhat. – Vrennára mutatott. – Magának itt kell megvárnia, amíg elindulunk. Elnézést.

– Ennél rosszabb helyen is voltam már bezárva – vont vállat Vrenna.

Kiva bólintott, aztán felállt.

– Visszamegyek a hajóra. – Egy biccentéssel búcsút vett Vrennától. – Magával soha többé nem találkozom, ami, úgy hiszem, nagy kár. – Vrenna elmosolyodott, Kiva pedig ismét Marce felé fordult. – Mi biztos találkozunk a hajón, de nem fogunk összejárni.

Szóval nagyon örültem, üdvözlöm az Igen, Uram fedélzetén, és örök hála, amiért még egyszer, utoljára kicseszhettem Ghreni Nohamapetannal, mielőtt örökre búcsút veszek attól a faszfejtől.

Marce mosolyogva bólintott, Kiva pedig távozott a tárgyalóból. Helyi személyzete már megkapta az eligazítást a Claremont testvérekkel kapcsolatos tennivalóikról, és figyelmeztették őket, hogy ha kiszivárog védenceik személyazonossága vagy rejtekhelye, a Lagos-ház mindegyik tagja személyes ügyének érzi majd, hogy legalább hat nemzedéken keresztül baszogassa a családjukat. Meglehetős biztonsággal vélte úgy, hogy senki nem fog köpni.

Miközben beszállt a páncélozott járműbe, amely a harcoló vagy rommá lőtt körzeteket megkerülő kanyargós úton visszavitte a kikötőbe, Kivának két dolog járt a fejében.

Először is az, hogy a Mezsgyén dúló polgárháború egyszerre adott és elvett – a zabgyümölcs és a monopóliumok szempontjából a Lagos-ház durván rábaszott, viszont elég gazdag pofa jelentkezett a hajójára ahhoz, hogy nyereséggel zárja az utat. Mikor ezt a nyereséget hozzáadják a licenc-és az egyéb díjakhoz, amelyeket előbb-utóbb úgyis behajtanak a Mezsgyén, a Lagos-ház a többi ház és a felettük gyakorolható hatalom tekintetében igencsak jó pozícióba kerül. Ráadásul mindez Kiva érdeme, amit otthon ki tud majd használni.

Másodsorban pedig, noha hagyta, hogy a Claremont ikrek végighallgassák a beszélgetését Ghreni Nohamapetannal, a kirakós egy fontos darabjáról nem tudtak, amelyről Kiva igen. Olyan nyomozók áldásos tevékenysége során derült fény erre, akiket Gazson Magnutnak arcpirító összegekkel sikerült szóra bírnia.

A Mezsgye hercege sosem utasította Ghreni Nohamapetant, hogy kérje Claremont grófját a birodalmi tőke felhasználásának engedélyezésére. Arra meg végképp nem adott engedélyt annak a faszfejnek, hogy elrabolja a gróf valamelyik gyerekét váltságdíj fejében. Mindkét terv saját agyszülemény volt.

Mi a fenére készülsz, Ghreni? , kérdezte Kiva magában, miközben autója a kikötő felé araszolt. Mit forgatsz a fejedben? És ha már itt tartunk, mi a faszt tervez a családod többi tagja?

KILENCEDIK FEJEZET

– A helyszínelők által összegyűjtött bizonyítékok homályosak, felség – közölte Sir Hibert Limbar, a birodalmi őrség feje, aki az emperátor biztonságáért felelt. Sir Hibertről lerítt az a szent meggyőződés, hogy hamarosan állástalan lesz. – Egyes tanúk állítása szerint látták, hogy valamit kilőttek a székesegyház előtti tömegből az erkélyre, de nincs rá perdöntő felvétel. Ha rá is lőttek a tömegből, az erkélyt úgy tervezték, hogy minimum egy tüzérségi támadás kellene a lerombolásához. Arra jutottunk, hogy bármilyen szerkezet is okozta a robbanást, azt előre elhelyezték. De nem tudjuk. Némi időre lesz szükségünk a helyzet tisztázásához.

Cardenia bólintott. A magánlakosztályában pihent, a palotában, a füle még mindig csöngött, és az agyrázkódása miatt orvosi felügyelet alatt állt, de ezt leszámítva sértetlenül megúszta. Legalábbis testileg. A szíve helyén Naffa alakú lyuk tátongott.

Limbar, Korbijn érsek és a Naffa szerepét ideiglenesen átvevő Gell Deng társaságában lábadozott. Rajtuk kívül Amit Nohamapetan tartózkodott még a szobában Cardenia által egyelőre érthetetlen okokból, bár gyanította, hogy hamarosan mindenre fény derül.

– A jelentések a tömegben felrobbant pokolgépekről, amelyek nagyjából az erkélyen történt robbanással egy időben léptek működésbe, ugyancsak ködösek. Eleve zűrzavar uralkodott, de ez csak olaj volt a tűzre – foglalta össze Limbar.

– Hány áldozat van a tömegben? – kérdezte Cardenia.

– Asszonyom, fontosabb dolgok miatt kellene…

– Mégis miért? – kérdezte Cardenia, és uralkodói üzemmódba kapcsolt, amelynek segítségével pont elég vastag páncélt öltött magára az őt körülvevő, borzalmas híreket szajkózó emberek ellen. – Nem mi vagyunk az emperátor? Nem a mi polgárainkról van szó? Hány?

– Legalább nyolcvan, asszonyom. Továbbá úgy száz megsérült, közülük többen súlyosan.

– És a katedrálisban? Hány áldozat?

– Kettő, asszonyom. Naffa Dolg és az őrség egyik tagja, egy másik őr pedig súlyosan megsebesült.

– És ki a felelős?

– Még nem tudjuk biztosan. Senki sem ismerte el. – Limbar biccentett Amit Nohamapetannak. – De Nohamapetan úrfi olyan információkkal szolgálhat, amelyeket hasznosnak fog tartani.

Cardenia Amit felé fordult, és fáradtan üdvözölte.

– Miről lenne szó, Nohamapetan úr?

– Felség, bizonyára tudja, hogy néhány évvel ezelőtt Ghreni öcsém elment a Mezsgyére, hogy ott képviselje az érdekeinket. Az azóta eltelt idő alatt a Mezsgye hercegének bizalmas tanácsadójává vált, aki jó ideje dacol egy jól szervezett és finanszírozott lázadással. Az ön apja és a parlamentje jóváhagyta további tőke és felszerelés biztosítását a herceg és seregei számára, szükség esetén akár a helyi Birodalmi Állomás tengerészgyalogosainak nyílt, közvetlen bevetését is. Öcsém azt írta bizalmas jelentésében, hogy amint a szavazás híre elérkezett a Mezsgyére, a lázadók azonnal bosszút esküdtek.

– Azt állítja, hogy mindez a Mezsgye lázadóinak a műve? – kérdezte Cardenia.

– Mondanom sem kell, asszonyom, hogy a fivérem jelentései meglehetős késéssel érkeznek – ismerte el Amit. – Ez a kiterjedt birodalmak egyik legsúlyosabb problémája.

Minden hír késik, ha egyáltalán megérkezik. De, igen. A fivérem hangsúlyozta, hogy terveznek valamit.

– Mikor érkezett ez a jelentés az öccsétől?

– Nagyjából három szabványhónappal ezelőtt kaptuk kézhez, asszonyom, vagyis ezelőtt kilenc hónappal küldte el.

– Arra nem gondolt, hogy értesítse apánkat?

– A Nohamapetanház nem szándékozott ilyesmivel zaklatni az apját alaposabb vizsgálódás nélkül, főleg a betegsége alatt. Minden rendszerből, ahol érdekeltségeink vannak, kapunk bizalmas jelentéseket mindenféle helyi forrongások fellángolásáról.

Önmagában ez a beszámoló sem lógott ki a sorból. Ráadásul az elemzőink feltételezték, hogy bármiféle válaszcsapás csak a Mezsgye birodalmi érdekeltségeire jelenthet veszélyt, nem az itteniekre. Talán megnyugtatja, hogy Ghreni fivérem feltétlenül értesítette volna a helyi rendfenntartókat, hogy felkészülhessenek. Utólag persze már azt mondom, hogy tovább kellett volna adnunk az információinkat. Elnézését kérem, asszonyom.

– Senki sem gondolta, hogy ilyen messzire ér a kezük – tette hozzá Korbijn érsek.

– Itt ön képviseli az igazgatótanácsot – mondta neki Cardenia. – Ossza meg velünk, mi a véleményük.

– Sötéten látják a dolgokat – közölte Korbijn. – Merényletkísérlet a koronázás napján.

Rombolás az egyház legszentebb szentélyében. Tucatnyi halott egy ártatlanok elleni gerinctelen támadásban. A tanács kész ön mögé állni, bárhogy is dönt, asszonyom.

Akárcsak a céhek, a parlament és – erről a leghatározottabban biztosíthatom – az egyház is.

– Mind készen állunk – szögezte le Amit.

– Hálásan köszönjük – bólintott Cardenia, majd Limbarhoz fordult. – Mi a véleménye a Mezsgyét illető elméletről?

– További vizsgálatokra lesz szükségünk, de a Nohamapetan úr által eddig megosztott információk meggyőzőek. Felkutatjuk a Xi’anon és az Origón rejtőzködő mezsgyei nacionalistákat, és utánanézünk a hátterüknek, hátha fény derül valamire.

Ha vannak helyi kapcsolataik, rá fogunk bukkanni.

– De mihamarabb! – utasította Cardenia.

– Igenis, asszonyom.

– Önnek mik a tervei, asszonyom? – érdeklődött Korbijn. – Tudom, tapintatlan a kérdés, de több ezren maradtak itt, és várják, hogy megtudják, a koronázás tekintetében mi legyen a következő lépés. Az Origó-rendszer többi része szintén erre vár. Már egy nap eltelt.

– Meddig tartanak a koronázási ünnepségek?

– Öt napig, asszonyom – közölte Gell Deng.

– Akkor most öt gyásznap következik – kezdte Cardenia. – A koronázás kezdetétől számítjuk. Gondoskodjanak arról, hogy az áldozatok megkapják a végtisztességet. – Korbijnhoz fordult. – Tartson misét a tiszteletükre ma este a székesegyházban! – Korbijn bólintott. – A gyászidőszak után beszédet intézünk az egész rendszerhez és az Egyesüléshez.

– A parlament nem várhat addig a hivatalos állásponttal – mutatott rá Korbijn.

– Nem arra céloztunk, hogy addig álljon le a nyomozás vagy a munka.

– Igenis, asszonyom.

– A köztes időben elvonulunk a nyilvánosság elől. – Dengre nézett. – A következő néhány nap erejéig Gell lesz a hivatalos kapcsolattartó. – Visszafordult Korbijnhoz. – Reméljük, az igazgatótanács nem bánja, ha egy darabig még nekik kell a közigazgatási ügyekkel foglalkozniuk.

– Nem, természetesen nem.

– Amint elkészülnek, átküldöm a naprakész jegyzőkönyveket, és bármikor kereshet, ha kérdése lenne – mondta Limbar.

– Hálásan köszönjük – felelte Cardenia, és felállt. Mindenki más is így tett, megértve, hogy távozhatnak. Csak Deng maradt ülve, tudta, hogy rá még szükség lesz.

– Felség, ha beszélhetnénk négyszemközt – szólt Amit Nohamapetan, miközben a többiek távoztak.

– Persze, Nohamapetan úr – felelte Cardenia. Még mindig állt, és nem is kínálta hellyel a férfit, reménykedve abban, hogy érti a célzást, és rövidre fogja a mondanivalóját.

Amit elértette; Dengre pillantott, aki mozdulatlanul ült a székén, jelezve, hogy a beszélgetés nem lesz annyira bizalmas. Közelebb lépett Cardeniához, de tisztes távolságra tőle megállt, és halkan megszólalt.

– Személyesen akartam kinyilvánítani részvétemet e tragikus veszteség miatt – mondta. – Tudom, hogy közel álltak egymáshoz Naffa Dolggal. Kegyetlen dolog elveszteni a szeretteinket, ahogy azt a húgom is megtanulta az ön bátyjának elvesztésekor.

Ó, de ravasz, gondolta Cardenia. Amit Nohamapetan még a részvétnyilvánítás során sem tudta megállni, hogy ne emlékeztesse, családja még mindig a sajátjának tekinti az emperátor házastársának posztját. Végignézett a férfin, és a jellegtelen arc és jellegtelen test mögött meglátta az állítólag jellegtelen elmét, amelyet kielégít a jellegtelen örömök hajszolása. Nyilvánvalóan a húga és az öccse voltak a Nohamapetan-szervezet agya. Ő csupán egy tumor. Csak azért jelent meg ezen a megbeszélésen, hogy hasznos információval szolgáljon, és ezzel meg az ezt követő emberi megnyilvánulással megkedveltesse magát Cardeniával. Mindez gondosan megírt forgatókönyv alapján.

Cardenia belegondolt annak lehetőségébe, hogy hozzámenjen, és gyerekeket szüljön ennek a hólyagnak, és alig sikerült visszafognia egy illetlen borzongást.

– Hálásan köszönjük, Nohamapetan úr, jólesik az aggodalma.

Ha Amit fel is figyelt az uralkodói többes használatára, nem hagyta, hogy ilyesmi megzavarja.

– Remélem, hogy az illő idő elteltével ismét találkozhatunk, boldogabb és barátságosabb körülmények között.

– Csak reménykedhetünk – felelte Cardenia. Ezek a körülmények azt feltételezik, hogy tartod a harminc lépés távolságot, gondolta.

Csakhogy Amit nem volt gondolatolvasó, és az óvatosan kétértelmű szavakat önmagára nézve kedvezően értelmezte, ahogy azt Cardenia eltervezte, bármennyire is gyűlölte, hogy pont most kell ilyesmire szorítkoznia. A férfi mosolyogva meghajolt, majd távozott. Cardenia megvárta, amíg becsukódik mögötte az ajtó, csak ekkor engedte el magát egy kicsit.

– Minden rendben, asszonyom? – kérdezte Deng.

– Nem – felelte Cardenia. – A barátom meghalt, ez a féreg pedig még mindig nem tett le arról, hogy összehozza a házasságunkat. – Hirtelen elhallgatott, és Deng felé fordult. – Elnézést, Gell – szabadkozott. – Nem akartam így beszélni. Csak… Megszoktam, hogy Naffa van mellettem. És vele nyíltan beszélhettem, mikor kettesben voltunk.

Az öreg titkár az emperátorára mosolygott.

– Felség, az apjának négy évtizeden át voltam hűséges, és ha kellett, néma szolgája.

Ez a munkakörrel jár. Nem is remélem, hogy átvehetem kedves barátja helyét. De annyit megígérhetek, hogy mindig nyíltan beszélhet velem, ha szeretne. Immár önhöz köt a hűség.

– De hisz nem is ismer – szólt Cardenia.

– Minden tiszteletem az öné, asszonyom, de téved. Évek óta ismerem. Először az apja és a vele való különös, de melegszívű kapcsolata révén. Az utóbbi évben pedig eleget láttam ahhoz, hogy sikerüljön többé-kevésbé kiismernem. Ha mást nem is, de azt tudom, asszonyom, hogy méltó a hűségemre.

Cardenia szemét elfutotta a könny.

– Legalább egyvalakire már számíthatok. Kezdetnek megteszi.

– Most mit tehetek önért? – kérdezte Deng.

– Életre tudja kelteni Naffát?

– Nem, asszonyom.

Cardenia hüvelykjével a Nohamapetan háta mögött becsukódott ajtóra bökött.

– El tudja intézni, hogy ez a féreg leszálljon rólam?

– Ha ezt óhajtja, asszonyom.

– De nem tanácsolja.

– Úgy vélem, nem az én hatásköröm tanácsot adni az emperátornak.

– Valakitől azonnal tanácsot kell kérnem. Maga nélkül egyedül maradok.

– A magam tanácsa helyett hadd mondjam el, mit gondolt az apja a Nohamapetanokról. Ez talán segítheti a döntését – mondta Deng. – Biztosan nem bánná, ha most már önnek is elmondanám.

– Kérem!

– Az apját lenyűgözte a nagyravágyásuk. Viszont nem tartotta őket különösebben bölcsnek. Az volt a véleménye, hogy ha nem tartja szemmel őket, nagyon sokat árthatnak neki. Ezért döntött végül úgy, hogy ráveszi a Nohamapetan-családot, adják hozzá Nadashe lányukat az ön bátyjához. Úgy hitte, így összhangba hozhatják az ambícióikat, a Nohamapetanoknak pedig eggyel több okuk lenne arra, hogy ne csináljanak ostobaságot. Ezek az ő szavai, nem az enyémek.

– Vagyis maga szerint apám azt akarná, menjek hozzá Amit Nohamapetanhoz, hogy ezzel kordában tartsam őket.

Deng kissé elkínzott képet vágott.

– Igen? – kérdezte Cardenia.

– Ez nem lesz szép – mondta Deng.

– Akkor is hallanom kell.

– Az apja úgy vélte, azért működhetett az ön bátyja és Nadashe házassága, mert jól kiegészítették egymást. Kiegészítették, nem kikészítették. Ugyanezt nem gondolta ön és Amit esetében. Önt passzívnak tartotta, Amitot pedig ostobának. A kettejük házassága miatt pedig Nadashénak, a jelenlegi Nohamapetan-nemzedék rangidősének ambíciói kielégítetlenek maradnának. Ez pedig gondot jelentene önnek. És a trónra nézve is.

– Az talán az jobban tetszett volna neki, ha Nadashét veszem el – töprengett Cardenia.

– Jaj, csak azt ne – nyögte Deng. – Az a nő átgázolna önön. Legalábbis, öhm… az apja szerint – tette hozzá gyorsan.

– Az apám nem tartott engem túl nagyra.

– Épp ellenkezőleg, nagyon is jó véleménnyel volt önről, asszonyom. De annak jobban örült volna, ha a bátyja megéri, hogy emperátorrá koronázzák.

– Be kell valljam, Gell, én is. Mégsem így történt. Ezért vagyunk itt.

– Igen, asszonyom. És mit óhajt az emperátor?

– Mikor lesz Naffa temetése?

– Két nap múlva.

– Elmegyek rá.

Deng ismét fájdalmas fintorra húzta az arcát.

– Mi az?

– Üzenete érkezett a Dolg-család képviselőjétől, asszonyom. Még korábban, említeni is akartam. A család nehezményezné a megjelenését a temetésen, mivel az rengeteg biztonsági intézkedéssel járna, különösen most. Ráadásul Naffa családja republikánus, akárcsak a szertartáson megjelenők zöme, így az ön jelenléte esetleg valami meggondolatlanságra késztetné a család néhány barátját.

– Nem akarják, hogy miattam törjön ki valami csetepaté – sommázta Cardenia.

– Attól tartok, nagyjából így lehetne összefoglalni.

– Akkor beszélni szeretnék a szüleivel.

– A levél alapján jobb lenne, ha ezzel is várna. Ahogy kivettem belőle, a szülők nem önt hibáztatják. De más dolog az, hogy nem hibáztatják, és megint más, hogy eszükbe juttatja, azért halt meg a lányuk, mert önnek dolgozott. Pillanatnyilag ezt elég…

nehezen dolgoznák fel.

Cardenia sóhajtott, és szótlanul ült néhány pillanatig.

– Nagyon sajnálom, asszonyom – szólalt meg végül Deng.

Cardenia legyintett.

– Az lenne a legkevesebb, ha vállalnám a költségeket.

– A szülőkét? – kérdezte Deng. Cardenia bólintott. – A temetésre céloz, ha jól értem.

– A világon mindenre célzok. Meghalt a lányuk, aki a barátom volt. Ezenkívül nem sok mindent tehetek értük. Ugye?

– Ön az emperátor – biccentett Deng. – Ezt valóban megteheti.

– Akkor kérem, intézkedjen.

– Igenis, asszonyom – állt fel Deng. – Tehetek még valamit önért?

Cardenia megrázta a fejét. Deng meghajolt, összeszedte a holmiját, és az ajtó felé indult.

– Merre találom? – kérdezte Cardenia. – Ha szükségem lenne magára.

Deng megfordult, és elmosolyodott.

– Mindig a közelben leszek, asszonyom. Csak hívnia kell.

– Köszönöm, Gell.

– Asszonyom! – A férfi távozott.

Cardenia megvárta, amíg elég messze jár a szobától, csak aztán kezdett el zokogni, hosszan és jólesően, talán hetedszer vagy nyolcadszor Naffa halála óta.

Ekkor eszébe jutott a legutóbbi találkozója Naffával, és az ott elhangzottak. Nem a valóságban, hanem álmában.

Cardenia az Emlékterem ajtajára pillantott, de pár percig még ülve maradt, csak töprengett. Aztán felpattant, és kinyitotta az ajtót.

Jiyi abban a pillanatban megjelent, amint belépett.

– Üdvözlöm, II. Grayland emperátor! Hogy van?

– Egyedül – felelte Cardenia, és ahogy kimondta, már gyűlölte a kamaszos túlzást, de ez volt az igazság.

– Az Emlékteremben mindig egyedül van – mondta Jiyi. – Más szempontból viszont itt sosem magányos.

– Ezt te találtad ki?

– Nem hinném – felelte Jiyi. – Évekkel ezelőtt programozták belém.

– Miért?

– Mert idővel mindegyik emperátor azt mondja nekem, hogy egyedül van.

– Mindegyik emperátor?

– Igen.

– Ettől… furcsamód jobban érzem magam.

– Ez a leggyakoribb reakció.

– Ugye itt van a Próféta? I. Rachelára célzok.

– Igen.

– Beszélni szeretnék vele, kérlek.

Jiyi bólintott, majd eloszlott, átadva helyét egy apró, minden szempontból átlagos külsejű, középkorú nőnek, ami jelentősen eltért a Próféta megszokott képmásaitól, amelyeken ifjú volt, leomló hajú és markáns arccsontú. A képmás a legkevésbé sem hasonlított ezekre.

Ráadásul cseppet sem hasonlított Naffára. Cardenián ettől egy pillanatra bénító csalódottság lett úrrá, aztán némán megszidta magát ezért. Az álmán kívül a világon semmi oka nem volt arra, hogy bármiféle hasonlóságot várjon Naffa és a Próféta között.

– Te vagy I. Rachela? – kérdezte Cardenia az alaktól.

– Az vagyok.

– Az Egyesülés és az Egyesült Egyház alapítója.

– Többé-kevésbé.

– Többé-kevésbé?

– Ez mindkét esetben kissé bonyolultabb ennél. De úgy döntöttünk, hogy jól szolgálná a legendámat az, ha mindkettőnek én leszek az alapítója, így végül ez a döntés született.

– Valóban próféta voltál?

– Igen.

– Vagyis tudtad, hogy az Egyesülésről szóló jóslataid és az egymásrautaltság elvei valóra fognak válni.

– Nem, természetesen nem.

– De hisz most mondtad, hogy próféta voltál.

– Bárkiből lehet próféta. Csak annyit kell mondania, hogy minden, amit mond, Istentől ered. Vagy az istenektől. Vagy valami mindenható szellemtől. Nevezd, ahogy akarod. Az már korántsem olyan lényeges, hogy a kimondott dolgok valósággá válnak-e.

– De amit mondtál, valóra vált! Egyesülésért szónokoltál, és az létre is jött.

– Igen, nagy szerencsém, hogy így alakultak a dolgok.

– Vagyis nem tudhattad, hogy valóra válik-e.

– Már mondtam, hogy nem. De tagadhatatlan, hogy sokat tettünk a valóra váltásáért, és hogy az elkerülhetetlenség látszatát keltsük. És természetesen a folyamat misztifikálása is segített.

Cardenia összehúzta a szemöldökét.

– Te egy egyház alapítója vagy.

– Igen.

– De ahogy így elhallgatlak, nem tűnsz túlzottan vallásosnak.

– Nem, a legkevésbé sem vagyok az.

– Nem hiszel sem Istenben, sem istenekben.

– Természetesen nem. És amikor megterveztük az egész egyházat, az isteni oldalát szándékosan a lehető legtágabban értelmezhetőre alkottuk. A nép nem bánja, ha egy vallás természetfeletti oldala csupán nagy vonalakkal van leírva, amíg a mögötte álló szabályrendszer világos. Ez a mi művünk. Félig-meddig a konfucianizmust tekintettük mintának, ami szó szerint véve nem egyház, és ahhoz adtunk hozzá általunk hasznosnak vélt elemeket más vallásokból.

– Vagyis nem hiszel a saját egyházadban!

– Dehogynem – felelte Rachela. – Olyan erkölcsi szabályrendszert hoztunk létre, amellyel összefoghatjuk a különböző emberlakta rendszereket. Méghozzá azért, mert a mi szemszögünkből ez kívánatos, és valamilyen szinten szükségszerű volt. Mivel hiszek e tanokban, így az egyház küldetésében is. Legalábbis ami az alapításakor volt a küldetése. Idővel minden ember alkotta intézmény messzire kerül az alapító szándékaitól. Ez újabb érv a tiszta szabályok mellett.

– De az isteni háttér hazugság.

– Úgy döntöttünk, hogy semmivel sem valótlanabb, mint bármely más vallás isteni eredője. Akárhogy is nézzük, a bizonyítékok száma megegyezik.

Cardenia kissé megszédült. Egy dolog úgy vélni, hogy az Egyesülés legelterjedtebb egyháza kamu, és Cardenia pontosan így hitte, mióta az eszét tudta. Ez akkor okoz kellemetlenséget, ha az ember a nevezett egyház fejévé lép elő, de ezt legalább megtarthatja magának. Az viszont egész más, ha a vallás alapítója vagy legalábbis a legfontosabb emlékeiből alkotott szimuláció erősíti meg a gyanúját.

– Naffának igaza volt – nyögte Cardenia. – Az Egyesülés egy átverés.

– Nem tudom, ki az a Naffa.

– Egy barátom volt – magyarázta Cardenia. – Felbukkant egy álmomban, a te bőrödbe bújva jelent meg előttem, és azt állította, hogy az egész Egyesülés szélhámosság.

– Ha én mesélném ezt a történetet, akkor azt mondanám, hogy a Próféta rejtélyes látomást bocsátott rám – jegyezte meg I. Rachela.

– Csak egy álom volt.

– A mi szakmánkban nem létezik ilyesmi. Az emperátorok nem szoktak csak úgy álmodni. Nekik látomásaik vannak. Ez a dolguk. Legalábbis az volt, amikor az első emperátorrá váltam.

– Hát, láttam, amit láttam, és az nem látomás volt. Csak egy álom.

– Egy álom, amely elgondolkodtatott. Egy álom, amely további tudás keresésére sarkallt. Egy álom, melynek hatására tőlem, a Prófétától kértél tanácsot. Nekem ez nagyon látomásszerűen hangzik.

Cardenia tátott szájjal meredt I. Rachelára.

– Hihetetlen vagy.

– Marketingesként dolgoztam, mielőtt próféta lettem – felelte I. Rachela. – Azután is, de akkor már máshogy neveztük.

– Kicsit nehezemre esik elhinni mindazt, amit elmondtál nekem.

– Nincs ebben semmi szokatlan – biccentett I. Rachela. – Előbb-utóbb minden emperátor lekéri az emlékem, hogy lefolytassuk ezt a beszélgetést. A legtöbbjük hozzád hasonlóan reagál.

– A legtöbbjük? És a többiek?

– Ők örülnek, hogy a tippjük helyesnek bizonyult.

– És te hogy érzed magad ettől?

– Nem érzek semmit. Nem élek. A szó szoros értelmében itt sem vagyok.

– Az Emlékteremben az ember mindig egyedül van, de sosem magányos.

I. Rachela ismét bólintott.

– Ezt én mondtam. Vagy legalábbis valami nagyon hasonlót.

– Az Egyesülés tényleg egy átverés? – kérdezte Cardenia egyenesen.

– Erre korántsem egyszerű a válasz.

– Halljam a rövid verziót!

– A rövid verzió „Igen, de…”. A valamivel hosszabb pedig „Nem, és…”. Melyiket hallgatnád meg szívesebben?

Cardenia egy percig I. Rachelára meredt. Aztán az Emlékterem padjához lépett, és leült.

– Mondj el mindent! – kérte.

TIZEDIK FEJEZET

– Viszketek – sziszegte Marce Claremont a húgának.

– Hol? – kérdezett vissza Vrenna.

– Az egész fejem – felelte Marce.

Ahogy meghagyták neki, Marce a szemöldökét és a szempilláit leszámítva kopaszra nyírta az egész koponyáját, helyette pedig tenyésztett hajat és szakállat kapott, amelyet egy hámréteg vastagságú, valódi bőrből létrehozott rétegbe ágyaztak, és olyan ragasztóval rögzítettek a sajátjához, amelyet – ahogy az anyagot az arcára felvivő illető elmondta – valódi emberi kollagénből kevertek. Ezután jött a hamis ujjlenyomat, amelytől Marce úgy érezte, mintha ragasztószalag lenne a hüvelykjén, és folyamatosan küzdött az ellenállhatatlan inger ellen, hogy letépje. Majd a kontaktlencsék, melyek megváltoztatták a szeme színét és az írisze mintáját, ráadásul még hamisított holografikus szaruhártyát is tartalmaztak, hogy a hamis szempár a mélység illúzióját keltse.

– Ráadásul alig látok velük.

– Viszont jól áll neked ez a szemszín – állapította meg Vrenna. – Akár meg is tarthatnád, miután feljutottál a hajóra.

– Jaj, de vicces valaki!

A lift előtt várakoztak, amely az előcsarnokba viszi majd Marce-t. Az Igen, Uram frissen szerződtetett legénységének oda szólt a gyülekezési parancs, hogy jóváhagyják a papírjaikat, majd utána átszállítsák őket a kikötőbe, hogy onnan a fedélzetre léphessenek. Ez kapóra jött Marce-nak, hogy elvegyülhessen a legénység között.

Ugyanakkor azt is jelentette, hogy valószínűleg ezek élete utolsó pillanatai, amelyeket a testvérével tölthet.

– Üzenem apának, hogy sajnálom, amiért nem tudtam elköszönni – mondta Vrennának.

– Meglesz. Megérti majd. Nem fog örülni, de meg fogja érteni. Rendbe jön.

– És mi lesz veled? Te is rendbe jössz?

– Az a specialitásom – mosolyodott el Vrenna. – Ha máshogy nem megy, majd elfoglalom magam. Azt beszélik, hogy hamarosan a Mezsgye minden lakója nagyon-nagyon elfoglalt lesz. Nekem legalább van tervem.

– Mégis mit tervezel?

– Először is lelógatom Ghreni Nohamapetant egy tetőről, amiért elrabolta a fivéremet.

Marce felnevetett, de ekkor jelzett a lift csengője, és feltárult az ajtó.

Vrenna keményen megölelte a bátyját, gyors puszit nyomott az arcára, majd gyengéden belökte a liftbe.

– Gyerünk! – nógatta. – Mondj el mindent az emperátornak! Ments meg mindenkit, ha lehet! Aztán gyere vissza!

– Megpróbálok.

– Szeretlek, Marce – búcsúzott Vrenna, amikor az ajtó kezdett bezárulni.

– Szeretlek, Vrenna – búcsúzott Marce, mielőtt becsukódott volna.

Marce-nak húszemeletnyi ideje maradt, hogy megregulázza az érzelmeit.

A kinyíló liftajtón túl több tucat embert látott lézengeni, köztük hárman a Lagos-ház hivatali egyenruháját viselték. Egyikük Marce-ra pillantott.

– Mi a rossebet csinál abban a liftben? – kérdezte a nő.

– A mosdót kerestem – felelte Marce.

– Ott nem fogja megtalálni. Szálljon ki onnan!

Marce kiszállt. Az illető a kezét nyújtva kérte a papírjait, ő pedig készséggel átadta.

– Kristian Jansen – ismételte a nevét, miután átfutotta az iratokat.

– Úgy hívnak.

– Knud Jansen rokona?

– Nem hinném.

– Egyszer hajóztam már vele. Ő is a Mezsgyén született.

– Errefelé sok a Jansen.

A nő biccentett, majd felemelte a táblagépét.

– Hüvelyket. – Marce a tablethez nyomta hamis ujjlenyomatát, amely beolvasta a rátapasztott ujjbegyet. Aztán Marce arcához emelte az eszközt. – Ne pislogjon! – A kamera a masina hátulján beolvasta Marce kontaktlencséjét.

– Úgy fest, maga valóban Kristian Jansen, nincs adóssága, nem körözik, a céhes szakszervezeti díjat befizette, és jók a személyi értékelései – foglalta össze a nő. – Üdv a fedélzeten!

– Nagyon köszönöm, öhm…

– Ndan. Gtan Ndan tiszthelyettes.

– Köszönöm, asszonyom.

– Nincs mit, matróz. – Ndan Marce hátizsákjára pillantott. – Nem hozott sok poggyászt.

– Lába kélt a másik táskámnak.

– Szívás – bólintott Ndan. – Elhelyezés után keresse meg a szállásmestert, és szerezzen új felszerelést! Botrányos árat fog érte leszurkolni, de ez a maga baja. Van márkája?

– Egy kevés.

– Ha szűkében lenne, keressen meg engem! Adok kölcsön.

– Ez igazán kedves.

– Dehogy az. Ez csak üzlet. Az én kamataim is botrányosak. – Ndan az előtéren át egy odakint várakozó buszra mutatott. – Arra szálljon fel! Úgy öt percen belül indulunk.

Hogy áll a pöcse?

Kellett egy pillanat, amíg Marce rájött, hogy Ndan a mosdóra céloz.

– Megleszek.

– Akkor indulás! – A nő elfordult, további feldolgozandó újoncokat keresve.

Marce-nak öt másodpercre volt szüksége, hogy eljusson a buszig, de mindvégig védtelennek érezte magát. Gond nélkül sikerült felszállnia a buszra, helyet keresett, és leült. Az ablakból felpillantott a Lagos-ház épületére, és felötlött benne, hogy Vrenna talán épp lefelé néz. Pillanatnyi sajnálatot érzett Ghreni Nohamapetan iránt, akiből testvére hamarosan valószínűleg a szart is kiveri. Ekkor tompa dörrenés hallatszott a távolban, gyanúsan hasonlított egy épületbe csapódó tüzérségi lövedék zajára, Marce-nak pedig eszébe jutott, hogy Vrennának és az apjának ennél sürgősebb dolga is lesz a közeljövőben.

A busz meg sem állt a kikötőig, ahol újabb igazoltatás és ujjlenyomatvétel következett a birodalmi vámhivatalnál, majd megindultak felfelé a karón, amely komoly csalódást okozott Marce-nak, mivel nem voltak ablakok, a zsúfolt utazókabin videomonitorai pedig csak a vámhivatal hivatalos hirdetményeit és reklámjait közvetítették.

Függőleges útjuk közben Marce észrevette, hogy (hamis) haját mintha a koponyájához préselték volna. Ezt szóvá tette a szomszédjának, aki a táblagépéből fel sem nézve bólintott.

– Tolómező – vetette oda, majd visszatért az olvasnivalójához.

Marce magában bólintott. A tolómezőkkel sikerült az emberiségnek a legjobban megközelítenie a mesterséges gravitációt, amely segítségével a tárgyakat „felülről” – bármilyen irányt is jelentsen ez egy adott helyzetben – tolják lefelé ahelyett, hogy alulról húznák, ahogy a gravitáció működését nagy általánosságban értelmezik. A tolómezők fizikájának felfedezése egy véletlen eredménye volt. Még a földi tudósok próbáltak kidolgozni egy módszert egy kis méretű helyi téridőbuborék kialakítására a csillaghajók körül, hogy kihasználhassák a frissen felfedezett Ár előnyeit, és eközben számtalan matematikai vargabetűt tettek. Ezeknek a legtöbbje semmilyen haszonnal nem kecsegtetett, kivéve az egyiket, és pillanatnyilag pont ez préselte lefelé Marce haját.

Marce felpillantva kiszúrta a tolómező generátorcsöveit, amelyek foszforeszkáló villámokként futottak végig az utasfülke teljes hosszán. Természetesen értette a tolómezők működését, mivel ez az Ár fizikájának állandó részhalmazát képezte. De még sosem hagyta el a Mezsgyét. Még sosem érezte a saját bőrén. Az első tapasztalatot kissé nyugtalanítónak találta. Nem tetszett neki az érzés, amelyet nagyjából egy hatalmas, a fejére és a vállára nehezedő kéz nyomásaként tudott leírni, az pedig főleg nem, ahogy hamis haja a koponyájára simult. A fülkében körbenézve felfigyelt a személyzet tapasztaltabb tagjainak rövidre nyírt, netán szoros fonatba vagy lófarokba kötött frizurájára, és ráébredt, hogy megvan ennek az oka.

A karó után a Birodalmi Állomás következett, amelynek forgó gyűrűrésze adott otthont az állomáson hosszabb ideig tartózkodó tengerészgyalogosoknak és a birodalmi személyzetnek, továbbá ott volt a tolómezőkkel egyensúlyban tartott kereskedelmi szektor, ahol az érkező hajók lerakodták és intézték rakományukat. Marce és a legénység többi tagja a kereskedőnegyednél szállt le, a férfi pedig azonnal rájött, hogy az állandó lakók miért szeretnek inkább a gyűrűben lakni. Az itteni, szabványos 1 G-re állított tolómezők nyomása elviselhetetlennek tűnt.

Miközben Marce-t és a legénység többi tagját az Igen, Uram legénységének gyülekezőhelye felé vezették, megpillantott egy csapat, a rakodótérben várakozó illetőt.

Ezek lennének hát az Igen, Uram utasai, és ő is köztük lehetne, ha Ghreni Nohamapetan nem rabolja el, és nem teszi célponttá. Az utasokról lerítt, hogy nem menekültek.

Pontosan annak tűntek, amik voltak – gazdagoknak. Úgy nyüzsögtek a gyerekeikkel és a kilónként ezer márkát kóstáló csomagjaikkal, mintha valami kalandtúrára indulnának, nem pedig örökre menekülnének a bolygóról.

Dacára annak, hogy minden porcikájával közéjük vágyott, Marce a szíve mélyén mégis elítélte őket, akik tényleg megszabadulhattak minden gondjuktól csupán azzal, hogy fizettek, ahogy a csövön kifér.

Na, ez már képmutatás, fordult meg a fejében. Talán tényleg az volt. De ő legalább nem gyávaságból távozik. Hanem azért, mert valakinek értesítenie kell az emperátort, utána pedig el kell magyaráznia a parlamentnek és mindenki másnak, hogy közeleg a vég. És úgy alakult, hogy ő lett ez az ember.

Nem, ez még mindig képmutatás, mondta magában. A rakteret elhagyva egy alagútba jutottak, amely a szemlére kijelölt csarnokra és egy kompra nyílt.

Egy utolsó igazoltatás és ujjlenyomat-leolvasás után a komp lekapcsolódott a Birodalmi Állomásról, és megindult az Igen, Uram felé. Itt sem voltak ablakok – ezeket szerkezeti gyengeségnek ítélték az űr vákuumával szemben –, de Marce-nak ezúttal sikerült rácsatlakoznia a kamerák adására a tabletjén. Így megláthatta az Igen, Uram lassan formát öltő, egy hosszú csőből és két forgó gyűrűből álló ormótlan, de a maga módján furcsamód lenyűgöző testét. Amely az elkövetkezendő kilenc hónapban az otthona lesz.

– Micsoda kibaszott trágyadomb! – jegyezte meg a szomszédja, miután rápillantott Marce képernyőjére.

– Szerintem gyönyörű – tiltakozott Marce.

– Messziről talán jól fest. De vannak barátaim, akik már szolgáltak Lagos-hajón.

Minddel csak a baj van. A Lagos-háznál a fogukhoz verik a garast. Addig hajtják a hajóikat, amíg darabokra nem esnek, és csak akkor javítják őket, ha különben szétrobbannának. Ijesztő.

– Mégis itt vagy, és beállni készülsz egy Lagos-hajó legénységébe.

– Eredetileg a Mesélj Még Egyet en akartam szolgálni, de azt zár alá vették. Úgy hallottam, a kapitány átengedte a rakományt egy csapat kalóznak. Váltottam. Az utolsó pillanatban. Megérte. Pokoli világ vár a Mezsgye polgáraira.

– A lázadók.

A férfi biccentett.

– Azok, meg a másik dolog. Az Árhullám.

– Tessék? – hüledezett Marce. Letette a táblagépét, és minden figyelmét az útitársára fordította.

– Van egy barátom a Mesélj Még legénységében – ő szerezte nekem a melót –, aki azt mesélte, hogy félúton ide kizuhantak az istenverte Árhullámból, és ha nem jutnak vissza az utolsó pillanatban, egy életre a semmiben rekedtek volna. Az egyik cimborája szerint ez nem is az első alkalom volt. Bármerre is néz az ember, mindenfelé megzakkantak az Árhullámok. Csak idő kérdése, és egy hajó tényleg kint maradjon. És az egyszer biztos, hogy nem akarok a Mezsgyén rekedni, ha tényleg bekövetkezik.

Kealakekuai vagyok. Hazamegyek.

– Most hallok erről életemben először – mondta Marce.

– Akkor az utóbbi néhány évben nemigen hajózhattál ki. Aki rendszeresen jár, az hallotta a pletykákat.

– Csak pletykák?

– Persze hogy csak pletykák, a rossebbe is, mi mások lehetnének? – felelte a férfi bosszankodva. – Öt évbe telhet, amíg egy hírmorzsa bejárja a világűrt, és mindenki máshogy adja tovább. Vagyis nem a történetre, hanem a mintákra kell figyelni. Ezek pedig azt sugallják, hogy valami baszott furcsa dolog történik az Árral.

– Vagyis a céhek tudnak róla.

A férfi lesajnáló tekintettel nézett Marce-ra.

– Nem akarják tudni. Ha egy hajó belép az Árba, és többé nem kerül elő, elkenik azzal, hogy jaj, kalóztámadás áldozata lett, mielőtt jelentést küldhettek volna. Vagy nem sikerült kialakítania maga körül a buborékot, mielőtt belépett, úgyhogy köddé vált. Mindig van magyarázat, amelyben nem az Ár a hibás. Nem akarják elhinni. És ha ők nem hiszik el, akkor ki fogja figyelmeztetni az Egyesülést? Te? Én? A magunkfajták véleményével törlik a seggüket.

– Talán nem.

– Akkor te próbálkozz meg vele, aztán majd mesélj. Én csak haza akarok jutni.

Gyerekeim vannak. Viszont akarom látni őket.

A komp hangos puffanással landolt az Igen, Uram fedélzetén.

– Nem aggaszt, hogy történhet valami a hajóval útközben? – kérdezte Marce, miközben arra vártak, hogy kiegyenlítsék a zsilipben a nyomást.

– Szerintem ez a hajó még biztonságos. A következőt már nem várnám meg.

– Miért nem?

– A Mesélj Még en dolgozó cimborám szerint ez a hullám, amely a Mezsgyéről távozik, egyre rizikósabb.

– Hogyhogy?

– Honnan tudjam? Csak egy pletyka, ember! Nem álltak elő tudományos jelentéssel.

De a barátom piszkosul ideges lett. Arra is gondolt, hogy hajót vált, és inkább velünk jön. Csakhogy a Mesélj Még teljes legénységétől tanúvallomást várnak, ő pedig nem tudott elfogadható hamis okmányokat szerezni. A biometrikus leolvasókat nehéz átverni.

– Hallottam.

– Más szóval itt ragadt – összegezte az útitársa. – És attól fél, hogy örökre.

– A Mezsgyénél rosszabb helyen is ragadhatna egész életére – vetette fel Marce.

Erre a másik horkantott egyet.

– A lakható felszín nem embernek való hely. Első szóra lecserélném egy bolygó körüli lakásra.

– A Föld felszíne is lakható volt.

– El is hagytuk. – Kinyílt a komp ajtaja, a legénység pedig elkezdett kimasírozni.

– Hogy hívják a barátodat? – kérdezte Marce a férfit. – A Mesélj Még ről.

– Miért? Részvéttáviratot küldenél neki?

– Lehet.

A másik vállat vont.

– Sjo Tinnuin. Az én nevem meg Yared Brenn, ha esetleg érdekelne.

– Jansen.

– Nem az érdekel, hol születtél. De mindegy. – Brenn elballagott, mielőtt Marce megmagyarázhatta volna.

Egy órával később Marce túl volt az eligazításon, és megmutatták neki a hálóhelyét is, egy elszigetelhető priccset egy teremben, amelyen tizenöt társával osztozott.

Mindegyiküknek jutott egy priccs és egy szekrény, viszont osztoztak a mosdón és a lakótéren, mely utóbbi nem volt elég mind a tizenhatuknak. Újoncként neki jutott a legócskább ágy, a legfelső, a vécéhez legközelebbi négyesen, a csészéből kiszivárgó gázok gyülekezési magasságában.

Marce becsusszant az ágyába, amely fölött már alig volt hely ahhoz, hogy felüljön, és összekötötte a tabletjét a hajó rendszerével. Már várt rá egy üzenet, hogy hol és mikor jelentkezzen az új felettesénél.

Marce elindított egy alkalmazást, amelynek segítségével névtelenül és biztonságosan üzenhetett Vrennának – így is tett. Itt Kristian barátod, írta.

Már elköszöntem tőled. Elrontod a pillanatot, jött Vrenna válasza.

Marce elvigyorodott. Kérlek, keress meg nekem valakit. Egy Sjo Tinnuin nevű fickót. A Mesélj Még Egyet legénységéhez tartozik. Méghozzá azelőtt, hogy az Igen, Uram eléri az Ár zúgóját. Rendben. Minek? Mert hallott egy pletykát arról, ami engem felettébb érdekel. Imádom, amikor ködösítesz. Különösen az olyan ügyekben, melyekkel mostanában dolgom akadhat. Elég ködös? Tökéletesen. Helyes. Sokat segítene, ha megtudnád, hol hallotta a szóbeszédet. Piszkosul furcsa, hogy ennyire konkrét dologról sustorogjanak. Rajta vagyok. Milyen a hajó? Akkora a priccsem, mint egy zoknisfiók. Irigyellek. Nekem csak egy hatalmas ágy jut a palotában, egy akkora szobában, mint egy kisebb falu. Gyűlöllek. Én is téged, Kristian. Vigyázz magadra. Üzenek a hajónak, amint híreim vannak. Kösz, és Marce itt kis híján „hugi”-t gépelt, de észbe kapott, és pontot tett a mondat végére. Ezután lekapcsolta a tabletjét, elzárta a priccsét, és eltöltött néhány percet a kényelmetlenül szűkös sötétben, ahol megérezte a honvágy első szúrásait.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

– Arra kért, hogy mindenképp értesítsem, ha valami szokatlan történik az úton – jelentette Tomi Blinnikka kapitány Kivának. Két napja hagyták el a Mezsgyét, és még egy volt hátra az Ár azon zúgójáig, amelyen belépve az Origó felé indulhatnak. Kiva és Blinnikka az Igen, Uram hídjáról nyíló kapitányi irodában volt Nubt Pinton biztonsági felügyelő társaságában. A szobában legfeljebb ketten férhettek el kényelmesen, Pinton pedig elképesztően nagydarab volt. Kiva megesküdött volna, hogy érzi az izzadsága ízét.

– Mi az? – kérdezte.

Blinnikka bekapcsolt egy tabletet, és megmutatta Kivának; az Igen, Uram űrbeli helyzetének valós idejű adatai álltak rajta, továbbá a tőlük legfeljebb egy fénypercnyire elhelyezkedő tárgyak és hajók logaritmikus leképzéssel létrehozott térképe.

– Egy hajó közeledik felénk.

– Felénk, vagy a zúgó felé?

– Felénk. Feltérképeztük az útját, és nagyjából tizennégy óra múlva keresztezi a miénket. Mikor először megláttam, azt feltételeztem, hogy szintén a zúgóhoz tart, csak nem vette észre, hogy az útjában vagyunk. Fél százalékkal gyorsítottam, hogy biztosan elkerüljük egymást. Nem reagáltak azonnal, de az elmúlt néhány órában épp annyit gyorsítottak, hogy alkalmazkodjanak a mi sebességünkhöz. Vitán felül kiszúrtak minket.

– Más szóval kalózok.

– Pontosan.

– Ostoba kalózok.

Egy hajóra akkor érdemes lecsapni, mikor kilép az Árból, nem pedig előtte, hisz a gyorsulás kíméletlenül az Ár zúgójába sodorná a kiszemelt hajót. A kalózhajók általában viszonylag aprók, gyorsak, és szinte kivétel nélkül helyiek voltak – más szóval nem rendelkeztek olyan felszereléssel, amellyel téridőbuborékot tudnának kialakítani a járművük körül. Ha belépnek az Árba, nekik annyi. Egy távozó hajót támadó kalózcsapatnak nagyon kevés ideje lenne arra, hogy sikeresen megtámadja, megszállja, kipakolja, majd elhagyja áldozatát.

– Vagy ostobák, vagy betonbiztos tervük van.

– Elbánunk velük, igaz?

Az Igen, Uram felszereléséhez védekező fegyverek teljes arzenálja tartozott, és támadó fegyverek terén sem kellett szégyenkeznie. Ez utóbbiakat a törvény igazából tiltotta a kereskedőhajókon, de bekaphatják, mert az űrben megeshet, hogy az embernek először lőnie kell, és később hazudni a dologról a céhes vizsgálatkor.

– A hajó túlságosan messze van ahhoz, hogy felmérhessük a valódi erejét, de ha hihetünk a tolójeleinek, akkor egy Winston osztályú fregattal van dolgunk. Bizonyára szanaszét módosították, de mindennek dacára megmaradt aprónak, ami korlátozza a támadóképességét. Valószínűleg elbánunk velük. Már ha tényleg a hajó kifosztása a céljuk.

– Mi mást forgathatnak a fejükben? Meghívnak uzsonnára?

– Nem tudhatjuk. A jelenlegi álláspont szerint résen vagyunk, és figyelünk.

– Ha azonnal rákapcsolunk, a zúgóig lerázhatjuk.

Blinnikka a fejét rázta.

– Abban a pillanatban, hogy a szükségesnél nagyobb sebességre kapcsolunk, eláruljuk, tudjuk, hogy a nyomunkban vannak. Ők is felgyorsítanak, valószínűleg úgy, hogy hamarabb utolérjenek. Ha az a terv, hogy lehagyjuk őket, akkor azt a lehető legutolsó pillanatig kell halogatnunk, amikor már elég közel vannak ahhoz, hogy megcélozzuk őket a papíron nem létező rakétáinkkal. Persze csak akkor, ha a szokásos kalózkodással próbálkoznak.

Kiva azon kapta magát, hogy egyre ingerültebb.

– A mi esetünkben mit nevezne szokatlan kalózkodásnak?

– Nem tudjuk, és pont ez a lényeg. Rossz irányból közelednek, ráadásul még akkor sem maradna elég idejük arra, hogy mindent kipakoljanak, ha nem kellene még meg is harcolniuk velünk. De azt is tudniuk kellene, hogy pillanatnyilag semmi nincs nálunk, amit érdemes lenne ellopni. A kalózoknak megvannak a kémeik az állomásokon, akiktől mindent megtudhatnak a hajókról és a fuvarleveleikről. Ez alapján választanak célpontot. Ahhoz viszont egyáltalán nem kell dörzsöltnek lenniük, hogy tudják, az egyetlen, a Mezsgyén felvett rakományunk emberekből áll, hiszen ebből nem csináltunk titkot. És hacsak nem vágynak mindennél jobban zabgyümölcssűrítményre, akkor semmi érték nincs a fedélzeten.

– Tudják, hogy semmi értékes vagy hasznos nincs nálunk, mégis a nyomunkban vannak.

– Igen. Pont ez aggaszt engem.

– Értem – biccentett Kiva. – Mi más?

– Az egyik utasunk furcsán viselkedik – jelentette Nubt Pinton.

– Az összes utasunk gazdag seggfej – közölte Kiva. – A furcsa viselkedés része az úgynevezett bájuknak.

Pinton halványan elmosolyodott.

– Elhiszem, ha mondja – felelte. – Bár ebben az esetben nem egy különc utas okoz problémát, hanem egy olyan, aki módszeresen felderíti a hajót. – Pinton magához vette a tabletjét, és átküldött róla egy videót a Kiva kezében tartott eszközre. Egy férfi sétálgatott a hajó folyosóin, és nézelődött.

– Uramisten, a pasas sétál, végezzünk vele! – élcelődött Kiva.

– Nem az a lényeg, mit csinál, hanem, hogy merre. Nem véletlenszerűen vagy összevissza járja be a hajót. A gépészeti, a meghajtási és a létfenntartási rendszereket üzemeltető területeken szúrták ki.

– És csak ezeken a helyeken?

– Nem – felelte Pinton. – Máshol is megfordult. De csak ide tért vissza. Sose megy messzire, és sose marad sokáig. De visszatér.

– Miért nem zárják el a kikúrt utasokat? – kérdezte Kiva, letéve a tabletet. – Más sem hiányzik, mint hogy ezek a pénzes pöcsök összevissza kolbászoljanak a hajón.

– Ez volt az eredeti terv, és ami azt illeti, valóban adtunk minden utasnak egy listát azokról a helyekről, ahova semmiképp se mehetnek.

– Ez a csávó meg tojik rá.

– Nem, de nagyon közel jár. De például nem kizárólag a gépházra koncentrál.

Hanem a hajónak azon helyeire, ahonnan könnyedén szabotálhatja a gépészeti rendszereket.

– Ezzel vissza is tértünk az első kibaszott kérdésemhez, Pinton.

Pinton megrázta a kezében tartott táblagépet.

– Azért nem zártuk el teljesen ezeket a területeket, mert a személyzet egyik tagja felismerte a férfit, és meg akartuk tudni, mire készül.

– Melyik gazdag seggfej ez?

– Hát épp ez az! A matróz szerint ez nem egy gazdag seggfej. Hanem olyasvalaki, aki egy gazdag seggfejnek dolgozik.

– Melyikük állítja ezt?

– Egy Kristian Jansen nevű új pénztáros. Ha jól tudom, ön is ismeri.

– És mit mondott, kinek dolgozik ez a fószer?

– Ghreni Nohamapetannak.

– Azonnal hozzák ide! – adta ki a parancsot Kiva.

***

– Szóval, régebben Claremont grófjának családjánál dolgoztam… – kezdte Jansen.

– Ó, hogy basznád meg! – nyögte Kiva elkínzottan. – Marce úrfi, ebben a szobában mindenki tudja, kicsoda.

– Nem tudhattam – mentegetőzött Marce.

– Most már tudja, úgyhogy haladjunk.

Marce bólintott.

– Nem találkoztam sokszor Ghreni úrfival, de gyakorta láttam a herceg különböző udvari összejövetelein és báljain, ahol előnyös lehetett egy született nemes jelenléte.

Ghreni azok közé tartozott, aki barátok és alkalmazottak koszorújában utazott. – Pinton tabletjére mutatott. – Ő az egyik alkalmazottja. Exkatona, Ghreni testőrként alkalmazta.

– Mennyire biztos ebben? – kérdezte Blinnikka Marce-tól.

– Száz százalék! – vágta rá Marce. – Vrenna egyszer felhívta rá a figyelmem. Egy darabig egy osztagban szolgáltak. A húgom szerint hozzáértő katona volt, de pocsék jellem, és egyszer kis híján megetette vele a tökét, mert folyton-folyvást ajánlatokkal bombázta, akárhányszor összefutottak a barakkokban. Azután akárhányszor megláttam, mindig a szájába képzeltem a golyóit.

– Bájos kép – jegyezte meg Kiva.

– Mikor megláttam az utasok között, egyeztettem a biztonságiakkal – biccentett Marce Pinton felé.

– Felteszem, ez a seggfej hamis iratokkal utazik – mondta Kiva.

– Igen – erősítette meg a biztonsági tiszt. – Az utaslistánkon Tysu Gouko néven szerepel. Ne feledjék, hogy a hamis személyazonosságot tőlünk kapta, vagyis ezt nem róhatjuk fel neki. De a Sykes-ház egyik franchise-partnereként mutatkozott be, amikor megkeresett minket, Frinn Klimta néven.

– Létezik egyáltalán Frinn Klimta?

– Meglehet, nem ellenőriztük. Nem gondoltuk, hogy érdekelné önt, asszonyom, amíg jó pénzt fizet.

– Valójában hogy hívják ezt a pöcsmadarat? – fordult Kiva Marce-hoz.

– A keresztneve Chat. Azt hiszem, a vezetékneve Ubdal. Vagy Uttal. Valamelyik ezek közül.

– Mit gondol, mit kereshet itt?

– Gőzöm sincs – felelte Marce. – De ha eleve hamis személyazonossággal jelent meg itt, az elég okot ad a gyanúra.

– Mikor foglalta le a helyet? – kérdezte Kiva Pintontól.

– Pont indulás előtt. Az utolsóként felvett utasok között volt. Magnut még egy negyedmillió márkás késedelmi díjat is felszámolt neki.

Kiva Marce-ra mutatott.

– Vagyis mindez a maga elrablása után történt.

– Pontosan – helyeselt Marce.

– Nem ő volt az egyik támadója?

– Nem. A nyakamat rá, arra emlékeznék.

– Vagyis nem tudja, hogy maga most kicsoda.

– Nem tudom. Valószínűleg nem. Eddig legalábbis nem mutatta.

– De a maskarája nélkül felismerné.

– Biztosan.

Kiva Marce fejéhez kapott, megragadta a haját, és megrántotta, mire Marce felkiáltott a meglepetéstől és a fájdalomtól.

– Hagyja abba! Ennyitől nem fog lejönni. Fel kell oldani a ragasztót.

– Most hol van ez a faszfej? – kérdezte Kiva Pintontól.

– Az utasoknak kijelölt gyűrűrészben – felelte a biztonsági tiszt. – Mit tervez, asszonyom?

– Ki akarom deríteni, mire készül.

– Az Igen, Uram már nem szárazdokkban áll – emlékeztette Blinnikka Kivát. – Bármit is tervez, szüksége van a jóváhagyásomra. Nem akarom, hogy ez a baromarc kárt tegyen a hajómban.

– Nem lesz baj – ígérte Kiva, majd visszafordult Marce-hoz. – Vagyis egy kikúrt tengerészgyalogossal van dolgunk.

– Volt tengerészgyalogossal. Most már testőr.

– Mit gondol, le tudná nyomni?

– Tessék? Nem.

– És ezt az a faszfej is tudja?

– Igen.

– Oké, helyes.

***

Megvárták, amíg Chat újabb sétára indul, majd néhány biztonsági tisztet odaállítottak egy folyosó végére, ahol tudták, hogy meg fog fordulni, azzal az utasítással, hogy tűnjön úgy, mintha csupán beszélgetnének. Chat észrevette őket, és úgy tett, mintha keresne valamit a tabletjén, majd visszafordult arra, amerről jött, ám ismét két biztonságival nézett farkasszemet. Megtorpant, és úgy tűnt, az esélyeit latolgatja, mikor Marce belépett a folyosóra, immár Kristian Jansen álruhája nélkül, és megindult felé.

– Helló, Chat! – köszönt Marce, ám csupán eddig jutott, mert Chat látszólag kurvára a semmiből előrántott egy kést, és sebesen megindult felé.

Fél pillanattal később pedig már a padlón feküdt, rángatózva a hátába csapódó három villámtöltettől.

– Csak nem hugyozott be? – kérdezte Kiva Marce-tól tíz másodperccel később, mikor tiszta lett a levegő. Pinton társaságában várakozott kicsit távolabb a folyosón, és a biztonsági kamerából a tabletjére küldött adáson követte a jelenetet.

– Talán egy picit – ismerte el Marce a padlóra került Chatre nézve, akit épp összekapartak a biztonságiak.

– Nincs abban semmi szégyen, ha spriccel az ember, mint a tűzcsap, mikor egy képzett gyilkos akarja elmetszeni a torkát.

– Nem válthatnánk témát? – kérdezte Marce panaszosan.

– Vegyen ki szabadságot a nap hátralevő részére, és menjen, reszkessen egy kicsit a priccsén! – javasolta Kiva. – A maga helyében így tennék.

Marce Chat felé intett.

– Mit terveznek vele?

– Addig noszogatom, amíg meg nem ered a nyelve.

– Nem fog összejönni.

– Nem ismeri a módszereimet.

– Kiképezték arra, hogy ne köpjön.

– Ahogy arra is, hogy öljön, és nézze meg, mire ment vele.

– Ott akarok lenni a vallatáson.

– Higgyen nekem, nem akar.

– Szerintem meg igen.

– Hadd fogalmazzak nyíltan, Marce úrfi. Kapja be, és takarodjon!

– Kis híján megölt! Szerintem kiérdemeltem, hogy megtudjam az okát.

– És később talán el is mesélem. De jelen pillanatban, ha nem lép olajra azon nyomban, én magam fogom leszúrni. Azt pedig garantálhatom, hogy közben egyetlen biztonsági se fog rám lőni a villámvetőjével.

Marce-ról lerítt, hogy szívesen visszavágna, de inkább a fejét csóválva távozott.

– Lenyűgöző, mennyire ért az emberekhez – jegyezte meg Pinton.

– Maga is bekaphatja – felelte Kiva.

Pinton erre csak mosolygott, majd az immár ártalmatlan és szállításra kész Chatre mutatott.

– Egyvalamiben viszont igaza van. Ez a fickó nem fog beszélni. Kiképezték őket arra, hogy jól tűrjék az intenzív kikérdezést.

– Intenzív kikérdezést?

– A birodalmi seregben így nevezik a kínzást.

– Faszért ez a finomkodás? Nevezzük nevén a dolgokat!

– Arra célzok, hogy kiképezték mindenre, amivel az emberi elme előállhat.

– Akkor még nem ismerik a mi módszereinket – mondta Kiva.

***

– Lassan éledezik – jegyezte meg Pinton kicsivel később.

– Kapcsolja be a hangszórót – utasította Kiva. Pinton megnyomta az adást elindító gombot. – Pompás reggelt, szararc! – üdvözölte a nő Chatet.

Chat körbenézett.

– Hol vagyok? – kérdezte.

– Egy zsilipkamrában, űrruhában – tájékoztatta Kiva. – Vagyis majdnem. Talán feltűnt, hogy nem kaptál sisakot.

– Észrevettem – felelte Chat.

– Helyes. Akkor mondom, mi a helyzet. Minden kérdésünkre válaszolsz, semmi rizsa, és akkor nem repülsz ki a kurva zsilipből sisak nélkül.

Chat bosszúsnak, zavarodottnak és kimerültnek tűnt.

– Idehallgasson, gőzöm sincs, mi fo…

Kiva megnyomta a „Vésznyitó” gombot. A zsilip ajtaja felcsapódott, Chat testét pedig kiszippantotta a vákuum.

– Ez gyorsan ment – jegyezte meg Pinton.

– Megmondtam, hogy nem fogok tökölődni – felelte Kiva. Megnyomta a vésztekercselés gombját. Az űrruhára erősített zsinór csörlője a szokásos sebesség háromszorosával kezdte behúzni a terhét. – Ha már itt tartunk, meddig éli túl az ember a vákuumot?

– Üres tüdővel talán egy percig.

– Épp beszélt – mondta Kiva. – Nem maradt ideje nagy levegőt venni.

Nem telt el egy perc, és Chat visszatért a zsilipkamrába, amelyben egy oxigéndús keverékkel ismét kiegyenlítették a nyomást. Még kellett neki egy perc, hogy heves köhögés és okádás közepette magához térjen. Bevérzett szemekkel pillantott a helyiségben elhelyezett kamerába. Pinton ismét megnyitotta a rádiócsatornát.

– Mondom, mi a helyzet – ismételte Kiva. – Minden kérdésünkre válaszolsz, semmi rizsa, és akkor nem repülsz ki a kurva zsilipből sisak nélkül. Nem mondom el még egyszer. Még egy ilyen faszkolódás, és neked annyi. Felfogtad?

Chat krákogva bólintott.

– Tudsz már beszélni?

Chat kesztyűs hüvelykujját felmutatva jelezte, hogy kér még egy percet.

– És most? – kérdezte Kiva tíz másodperccel később.

Chat felnézett, vérbe borult szeméből az ugye, szórakozol, baszod sütött, de bólintott.

– A neved Chat Ubdal.

Bólintás.

– Az embereimet átverve jutottál a fedélzetre.

Bólintás.

– Ghreni Nohamapetannak dolgozol.

Bólintás.

– Ő küldött a hajóra.

Bólintás.

– Hogy megöld Marce Claremontot.

Chat felemelte és bizonytalanul mozgatta a kezét. Fogjuk rá. – Faszomra célzol ezzel?

Chat megpróbált szavakat formálni, megállt, nagyot nyelt, majd újabb próbát tett.

– Nem ez volt a cél – sikerült kinyögnie.

– Akkor mi lett volna a cél?

– Élve elfogni.

– Hogy a rákba akartad élve elfogni? Nincs kiút erről a kurva hajóról!

Chat a zsilipkapura pillantott, majd vissza a kamerára, mintha azt mondaná, na, ne mondd.

– Na, jó, legalábbis élve, te okoskodó pöcsfej.

– Kalózok – csikorogta Chat.

– Basszus! – hőkölt hátra Kiva, és Pintonra nézett.

– A kalózok nem a rakományt akarják – döbbent rá Pinton. – Ők csak utasszállítók.

– De meglóghatnánk a kalózok elől – közölte Kiva, visszafordulva Chathez. – Lenne esélyünk.

Chat megrázta a fejét.

– Bomba – nyögte.

– Egy bomba? – hüledezett Kiva. – Egy kibaszott bombát akartál robbantani a hajón?

Chat bólintott.

– Mégis mire mennél azzal, hogy felrobbantod ezt a szaros hajót?

Chat a fejét rázva próbálta kipréselni magából a szavakat, de túl sokat akart mondani túl hirtelen, és a torkán akadt a mondandója.

– Hadd tegyek egy próbát! – ajánlotta Pinton, és keresztbe hajolt, hogy Chat is hallja a szavait. – Nem akarta felrobbantani a hajót, ugye? Csak akkora kárt akart tenni benne, hogy ne tudjon belépni az Árba.

Chat egy bólintás kíséretében emelte hüvelykujját a kamera felé, így jelezve, hogy eltalálta.

– Ezért járta be azokat a bizonyos folyosókat – mondta Pinton Kivának. – A megfelelő helyet kereste, ahol elhelyezheti a szerkezetet.

– És azt hitte, nem jövünk rá? Blinnikka abban a percben kivágta volna az űrbe.

– Először a robbanással és a kárral kellene foglalkoznunk, utána jönnének a kalózok, így egy darabig túlságosan le lennénk kötve ahhoz, hogy vele bajlódjunk. Gyanítom, hogy Claremonttal együtt ő is lelépett volna a kalózhajón.

– És mégis hogy a picsába hozta volna a bombát a fedélzetre? Nem kutattuk át őket, hogy elkerüljük az ilyesféle szarságokat?

– Felteszem, nem nagy bombáról van szó – elmélkedett Pinton. – Akár a hajón is összerakhatja. – Pinton ismét előrehajolt. – Ha átnéznénk a személyes tárgyait, a legtöbb pipereholmi és egyéb apróság álcázott bombaalkatrész lenne, ugye?

Chat bólintott.

– Íme, a válasz – mondta Pinton.

– A büdös kurva anyját! – sziszegte Kiva. – Legszívesebben elvből kivágnám az űrbe.

– A mikrofon! – szólt rá Pinton.

Kiva ekkor vette észre, hogy milyen közel van a bekapcsolt mikrofonhoz, így Chat elcsípte az utolsó megjegyzését. A képernyőre nézve látta a férfi arcára kiülő aggodalmat. A szemét forgatva ismét előrehajolt.

– Nem foglak kinyírni, te szánalmas szarcsimbók. Addig semmiképp, amíg folytatod a dalolászást. Vagy a nyekergést. Vagy… bármit is csinálsz most. Abba ne hagyd! – Chat bólintott. Kiva visszafordult Pintonhoz. – Kapcsolja le egy percre azt a vacakot!

Pinton egy gombnyomással elzárta a csatornát.

– Mi a gond?

– Valami nekem itt bűzlik – töprengett Kiva.

– Itt semmi sincs rendjén – felelte Pinton. – Súlyosan el van baszva a dolog, asszonyom.

– Nem arra célzok. – Kiva Chatre mutatott, aki várakozón meredt a kamerába. – Vissza akarja vinni Claremontot, és még arra is hajlandó, hogy ezért megbénítsa a hajót. Ghreni még a kurva kalózokkal is hajlandó összefogni, hogy elcsípje!

– Nem azt mondta, hogy Ghreni úrfi még túszul is ejtette, hogy hozzáférjen a birodalmi tőkéhez? Talán nagyobb a szükség, mint hinnénk.

– Ez idáig rendben, de segglyuk barátunk – Kiva ismét Chat felé intett – amint rájött, hogy lebukott, és sarokba szorították, rögvest megpróbált végezni vele. Vagyis parancsba kapta, hogy ha nem tudja visszavinni, meg kell ölnie. De ha végez vele, akkor nincs az a telibekúrt isten, hogy túsznak használhassák, nemde? Szóval mi értelme van ennek a szarságnak? Miért töri magát Ghreni ilyen nagyon? Mi rá az oka?

– Most megfogott – ismerte el Pinton.

– Még szép. Nyissa meg a csatornát! – Pinton ismét bekapcsolta. – Fontos kérdés jön, Chat. Ha a válasz nem lesz hihető, a tüdőd az orrodon fog távozni. Felfogtad?

Chat bólintott.

– Miért ilyen kurva fontos Marce Claremont a főnöködnek?

– Nem tudom – recsegte Chat.

– Kell a kikúrt tüdőd, Chat?

– Lila. Gőzöm. Sincs. – Chat úgy megnyomta az utolsó szót, hogy szinte sziszegésnek hatott. – Váltságdíjra tippeltem. De semmi értelme.

– Mert parancsba kaptad, hogy végezz vele, ha nem tudod visszavinni.

Chat bólintott.

– És tipped sincs, baszod? – kérdezte Kiva. – Közvetlenül Ghreninek dolgozol.

Biztosan hallottál valamit. Használd az agyad, és találgass!

Chat a fejét rázta.

– Nem beszél. Csak annak, aki benne van.

– Te benne vagy, Chat.

– Hogy megtegyek valamit. Az okot nem kötik az orromra.

Kiva ismét biccentett Pintonnak, aki újfent elzárta a csatornát.

– Vélemény? – kérdezte tőle.

– Azt hiszem, igazat mond.

– Én pedig tudom. Azt akarom tudni, maga szerint mihez kezdjünk vele.

– Hát, nem zsilipelhetjük ki – mutatott Pinton a fogolyra. – Együttműködött.

– A teljes vákuum ezt teszi az emberekkel.

– Vagyis ő már nem jelenthet gondot. De a kalózok még mindig közelednek. És ha Ghreni úrfi képes volt ilyen messzire menni Claremont visszaszerzéséért, akkor logikus, hogy arra is van terve, ha Chat kudarcot vall.

– Arra céloz, hogy a kalózok vagy zsákmányostul távoznak, vagy gondoskodnak a haláláról.

– Pontosan.

– És ha mind odaveszünk, akkor pech, így jártunk.

– Igen.

– Akkor, Pinton, rácsesztünk – sóhajtott Kiva. Ismét Chatre nézett. – Meglehet, az lenne a legjobb, ha megkapnák, amit akarnak.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Marce tabletje egy pittyenéssel jelezte Nubt Pinton, az Igen, Uram biztonsági felügyelőjének parancsát, miszerint keresse fel. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy semmibe veszi az utasítást, de végül mégis engedelmeskedett, és nekivágott a hajó egyre ismerősebb folyosóinak. Mivel a jármű pillanatnyilag épp gyorsult, a benne működő mesterséges tömegvonzást nem annyira a forgó gyűrűk, mint a tolómezők biztosították, így Marce úgy érezte, mintha összenyomnák. De észrevette, hogy alig néhány nap múltán ez egyre kevésbé zavarja. Úgy fest, hozzászokik az ember teste.

Nubt Pinton már várt rá az Igen, Uram fogdájában, ebben az apró, nyomasztó helyiségben, benne még apróbb és nyomasztóbb cellákkal, melyekből az egyiket Chat Ubdal foglalta el. Marce rápillantott a fogolyra, aki állta a tekintetét, és a pillantása nem sok jót ígért.

– Mint akit kimostak – jegyezte meg Marce.

– Ne csodálkozzon, Kiva úrnő kivágta a zsilipen – felelte Pinton.

– Kidobta az űrbe?

– Aha.

– És nem halt meg?

– Csak egy egészen kicsit röpködött.

Marce ismét Chatre pillantott, akinek még mindig véreres volt a szeme.

– Ilyen közel vagyok ahhoz, hogy megsajnáljam.

– Ne gyötörje magát, Marce úrfi. Még most is végezne magával, ha esélye nyílna rá.

– Látni akart, uram – mondta Marce, hátat fordítva Chatnek.

– Valóban. Meg kellett néznem magamnak.

– Hát, megnézett. Miért?

– Kalózok eredtek a nyomunkba. A maga botcsinálta gyilkosa szerint az a tervük, hogy elviszik magát a hajóról. Arra gyanakszunk, hogy ha ebben nem járnak sikerrel, inkább elpusztítják az Igen, Uram ot. Meg is küzdhetnénk velük, de ha az átszállás helyett inkább a robbantást választanák, akkor korlátozottak a lehetőségeink.

– Azt tervezik, hogy átadnak?

– Ha így lenne, most nem beszélgetnénk. Észrevétlenül elkábíttattam volna, és már készen is állna a kézbesítésre.

– Jó tudni.

Pinton bólintott.

– Arra lennék kíváncsi, hajlandó-e segíteni nekünk, hogy kihúzzuk magunkat és ezzel együtt magát a csávából, és eközben esetleg borsot törjünk a kalózok és az őket irányító emberek orra alá.

– Ghreni Nohamapetanra céloz?

– Igen, telibe találta.

– Benne vagyok.

– Ez magára nézve sem lesz veszélytelen.

– Teszek rá. Benne vagyok.

– Helyes.

– Hogy csináljuk?

Pinton Chatre mutatott.

– Először is el kell játszanunk, hogy ez az alak sikerrel járt.

– Vagyis sikerült megölnie?

– Vagyis sikeresen elhelyezte a bombát, amely megakadályozta volna, hogy elérjük a zúgót. Amint ezen túl leszünk, a kalózok minden bizonnyal kapcsolatba lépnek velünk, hogy közöljék a feltételeiket.

– És mi lesz utána? – kérdezte Marce.

– Nos – merengett Pinton –, magának is feltűnt, hogy Chat testalkata és bőrszíne nagyon hasonlít az önéhez?

– Nem mondhatnám.

– Nekem viszont igen.

***

Fél órával később „felrobbant” a hamis pokolgép, az Igen, Uram pedig egy kódolatlan, általános vészjelzést küldött a Birodalmi Állomásnak, hogy tudassa a helyzetét. Erre azért volt szükség, hogy az állomás tudomást szerezzen a vészhelyzetről, és megtegyék az első lépéseket egy mentő-és javítóexpedíció összeállítására, ha és amennyiben a bajba jutott hajó újabb, ám ezúttal sürgetőbb vészjelet küldene. De megvan ennek a hátránya is, mivel még a leggyorsabb birodalmi járművek is több mint egynapnyi távolságban lennének. Az Igen, Uram magára maradt, leszámítva a nyomába szegődött apró hajót, amely immár csupán néhány órányi távolságra volt tőlük.

És, ahogy azt várták, a vészjelzés leadása után kicsivel már hívta is az Igen, Uram ot.

– A Vörös Rózsa független fregatt hívja az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém et – szólt az adás. Marce jól hallotta a hídon, amelynek egyik sarkában Kiva Lagos társaságában álldogált, mivel nem akartak láb alatt lenni, de hallaniuk kellett, mi következik.

– A Lagos-ház ötöse, az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém vette az adást – felelte Drean Musann, az Igen, Uram kommunikációs tisztje.

– A tudomásunkra jutott, hogy nehézségekbe ütköztek. Engedélyt kérünk, hogy a fedélzetre lépjünk, és segítsünk.

– A kapitány hálás az ajánlatért, de úgy véli, pillanatnyilag nincs szükségünk segítségre. Kérem, tartsák a jelenlegi távolságot.

– Aggódunk, hogy amennyiben rosszabbodna a helyzet, nem tudnánk megfelelő módon a segítségükre lenni. Közelítő pályára állunk.

– Vörös Rózsa, a kapitány még egyszer köszöni, de szeretné tájékoztatni, hogy épp a várható további nehézségek indítanak minket arra, hogy ismételten megkérjük a távolság tartására.

– Köszönet a kapitányuk aggodalmáért, de úgy véljük, megéri kockáztatni. Közelítő pályára állunk.

– Elég az előjátékból! – mondta Blinnikka Musann-nak.

– Igen, uram! – felelte Musann, és visszafordult a monitorához. – Vörös Rózsa, Blinnikka kapitány hivatalos kérése, hogy ne szarakodjunk, térjünk a lényegre.

Rövid szünet következett.

– Vettük – jött a válasz egy perccel később. – Kis türelmet kérünk.

Blinnikka Kiva Lagoshoz fordult.

– Hogy haladunk az előkészületekkel?

– Szorgalmasan, mint a szólás kibaszott méhecskéje – válaszolta Kiva.

Blinnikka biccentett, Marce-ra pillantott, majd figyelmét ismét a parancsnoki képernyőre fordította.

A helyzet dacára Marce felpörgött. Életében először láthatott parancsnoki hidat belülről, és fellelkesítette az Igen, Uram személyzetének nyugodt profizmusa, ahogy szembenéztek a jó okkal ellenséges mesterkedésnek nevezhető helyzettel. Marce eldöntötte, hogy jó emberek veszik körül. Talán Kiva Lagos az egyetlen kivétel. Őt még nem sikerült biztosan besorolnia.

Kivára pillantott, akinek mostani arckifejezése jelenthetett elszántságot, vagy lenéző önelégültséget; kinek mit, embere válogatja. Marce minden eddigi találkozásukból azt szűrte le, hogy ezzel a nővel nem érdemes kukoricázni. Ilyeténformán Vrennára emlékeztette, jóllehet kevesebb volt benne a lelkiismeret.

– Mégis mit vigyorog? – kérdezte tőle Kiva. Kiszúrta, hogy őt figyeli.

– Csak elképzeltem, ahogy kivágta Chatet az űrbe – hazudta Marce szemrebbenés nélkül.

– Hát aztán?

– Csak érdekelne, hogy tényleg kidobta volna, ha nem beszél?

– Mi az, hogy! A kis köcsög bombát akart robbantani a hajómon – vágta rá Kiva. – Senki nem baszakodhat a hajómmal. Az embereimmel meg pláne nem.

– Már én is a legénység tagja vagyok – jegyezte meg Marce. – Vagyis az emberei közé tartozom.

– És nem is fogjuk feladni, ugye?

– Remélem, nem.

– Erről ennyit – biccentett Kiva. – Csak el ne szálljon, Claremont!

Marce egy vigyorral felelt.

Egy reccsenés, és a hajókat összekötő rádióadás ismét életre kelt.

– Itt Wimson, a Vörös Rózsa kapitánya. Alkut kötnék Blinnikkával, az Igen, Uram kapitányával.

Blinnikka rácsapott a személyes adójának gombjára.

– Itt Blinnikka.

– Ha jól értem, véget akar vetni a szarakodásnak, kapitány.

– Ha nincs ellene kifogása, kapitány.

– A legkevésbé sem. Értelmes emberek módjára is intézhetjük. Mostanra biztosan megtudta, mik vagyunk.

– Kalózok. A nap jó részében a nyomunkban voltak.

– Helyes. Mostanra pedig tudhatják, hogy az egyik munkatársunk szabotázsa miatt képtelenek elérni az Árt.

– Így van.

– Viszont ez a maga napja, kapitány. Hajlandóak vagyunk békén hagyni a rakományukat, és nem akadályozzuk meg, hogy megjavítsák a hajót, vagy visszaforduljanak a Birodalmi Állomás felé. Csak azt kérjük, hogy adjanak át két embert.

– Kik lennének ezek?

– Az első a munkatársunk, aki elhelyezte a bombát, és mostanra valószínűleg a zárkában csücsül. A másik az egyik utasuk. Marce Claremont úrfi.

– Kapitány, nem adhatjuk át a munkatársukat.

– Ez így nagyon erősen hangzik, kapitány.

– Akkor helyesbítek. Átadhatjuk, de nagyon apró darabokban. Úgy fest, hibázott a bomba időzítőjével. Vele együtt robbant.

– Igazán sajnálatos.

– Ha ragaszkodik hozzá, lekaparjuk a falakról, és becsomagoljuk egy zacskóba.

– Köszönöm, nem szükséges. Az ő visszaszerzése nem olyan lényeges. Marce úrfié viszont az.

– Úrfi vagy sem, az utaslistánkon nem szerepel Marce Claremont.

– Azt hittem, megállapodtunk, hogy mellőzzük a szarakodást, kapitány. Marce Claremont jelenleg Kristian Jansen néven utazik a hajójukon, mivel a Lagos-ház ezt az álnevet használja, valahányszor ki akar csempészni valakit egy rendszerből. Talán értesítse a munkaadóit, hogy ideje lenne egy kicsit felfrissíteni a hamis személyazonosságaikat. Ugye, Kristian Jansen nevű személy van a fedélzeten?

– Igen, van.

– Helyes.

– De van egy problémánk.

– Blinnikka kapitány, ha ez a bizonyos „probléma” azt takarja, hogy Claremont úgyszintén cafatokra robbant, akkor elkerülhetetlen, hogy én is ezt tegyem a hajójukkal.

– Mit jelentsen ez?

– Hogy vagy megkapom Claremontot élve, vagy végeznem kell az Igen, Uram mal.

Ezek a lehetőségeik.

– Ha nekünk végünk, akkor maguk sem ússzák meg – felelte Blinnikka.

– Dehogynem. Mi a probléma Claremonttal?

– Nem halt meg. De pillanatnyilag mesterséges kómában tartjuk.

– Miért?

– Mert ugyanazon a folyosón tartózkodott, mint a maguk „munkatársa”, amikor robbant a bomba. A legénységem több tagjával együtt megpróbálták megállítani a maga cimboráját. Túlélte. De két emberem odaveszett.

– Részvétem, kapitány.

– Az imént fenyegetett meg, hogy elpusztítja a hajómat és a legénységemet, kapitány. A részvéte üres frázis.

– Értettem. Claremont szállítható?

– Stabil állapotban át tudjuk adni. Onnantól kezdve már magukon múlik.

– Megegyeztünk. Három és fél órán belül utolérjük a hajójukat. Előkészítünk egy kompot a szállításhoz.

– Nem. Mi küldünk egy kompot.

– Kapitány…

– Egyikük sem léphet a hajómra. Ha akarják, nem bánom, vihetik. De mi megyünk át.

– Akkor azt akarom, hogy az átadásnál maga is legyen a kompon. Biztosítékként, hogy ne egy komp méretű bombát küldjenek.

– Azt leshetik! – tiltakozott Blinnikka. – Inkább elküldöm a tulajdonos képviselőjét. Ő is megfelel a célnak. És egy egészségügyi tisztet. Ők a kompon maradnak, maga pedig átküldi az embereit, akik majd átveszik Claremontot. Mindez nem tarthat tovább tíz percnél. Ha tovább húzza az időt, mindkét hajót elpusztítom. Ne higgye, hogy megúszhatja!

– Vettem. Majd szólunk, amikor készen állunk a fogadásukra. Vörös Rózsa kilép. – Ezzel a kapcsolat megszakadt.

– Kösz, hogy beajánlott, seggfej – jegyezte meg Kiva, amint a rádió elhallgatott.

– A hajó úton van – mondta Blinnikka. – Most én vagyok a parancsnok, Kiva úrnő. És ebben az ügyben szükségem van önre. Szóval fogja be, és csinálja, asszonyom!

– Legyen! – Kiva Marce-ra mutatott. – És maga is velem jön! Gratulálok, és üdv az orvosi személyzetben. – Visszanézett Blinnikkára. – Megfelel? – Blinnikka bólintott.

– Én ezt nem tartom jó ötletnek – jegyezte meg Marce.

– Magának nem osztottunk lapot. Ráadásul azt mondta Pintonnak, hogy segíteni akar. Hát ne rinyáljon, mint egy szaros csecsemő!

– Egyszerűen mondhatná azt is, hogy szüksége van a segítségemre.

– Hát, jó. Szükségem van a segítségére. És ne rinyáljon, mint egy szaros csecsemő!

– Nem lett sokkal jobb.

– Hol van a Kristian-maskarája?

– Eldobtam.

– Akkor kaparja elő! Utána irány a gyengélkedő! Sok a dolgunk.

***

– Hüvelyket kinyújtani! – utasította Kivát a Vörös Rózsa egészségügyi technikusa.

– Mi a faszom? – kérdezte Kiva.

A nő felsóhajtott, elfordult, és lekiáltott a komp nyitott rámpáján. A Vörös Rózsa személyzetének egy villámvetőt szorongató tagja masírozott fel a nyitott bejáraton.

– Nyújtsa ki a hüvelykujját, vagy Sax barátom szétdurrantja a fejét! – mondta a technikus.

Kiva felemelte a kezét, a doktornő pedig tűt döfött bele. Aztán a retinaszkenner következett.

– Maga Kiva Lagos úrnő – állapította meg a technikus.

– Hogy a picsába jutottak hozzá a személyzeti adatbázisunkhoz? – kérdezte Kiva a nőt.

Ám a másik egy pillantásra se méltatta, inkább Marce-hoz lépett.

– Hüvelyket! – vakkantotta, mire Marce odanyújtotta.

– Gusteen Obrecht – állapította meg, majd a hordágyon fekvő testhez lépett. Ennek nem csupán a hüvelykujját és a retináját ellenőrizte, de még a jobb karjának vénájából is vért vett. Marce tűkön ülve várta az utolsó teszt eredményét.

– Marce Claremont – erősítette meg, majd szólt a Vörös Rózsa egy másik munkásának, aki a fedélzetre sietett, és kigurította a hordágyat. Az orvostechnikus egy biccentéssel elbúcsúzott Kivától és Marce-tól, majd sarkon fordult.

– Hé! – szólt utána Kiva. A nő hátranézett, Kiva pedig egy kisebb hátizsákot emelt a magasba, pontosabban azt, amelyiket Marce az Igen, Uram ra vitt –, és a technikus kezébe nyomta.

– Ez meg micsoda? – kérdezte amaz.

– Amit magával hozott a hajóra. Pipereholmik, más apróságok.

– Ha magához tér, biztosan meg akar majd borotválkozni – tette hozzá Marce.

A technikus átvette a hátizsákot, ismét biccentett, majd lesétált a kompról.

– Tegyünk pontot a végére ennek a baromságnak, aztán takarodjunk! – mondta Kiva.

– Egyetértek – helyeselt Marce.

Kiva bedörömbölt a pilótafülke ajtaján, így jelezve, hogy megtörtént az átadás.

– Ideges volt? – kérdezte Marce Kivától, mikor a komp visszaindult az Igen, Uram felé.

– Miért?

– Az átadás miatt. Hogy sikerül-e átvernünk őket a mintáimmal.

– Nem – rázta a fejét Kiva. – A hüvelykpárna és a kontaktlencse, melyet a maga mintáiból csináltunk, ugyanolyan jó minőségű, mint azok, amelyeket a hamis személyazonosságokhoz használunk. Kitűnő az orvosi laborunk.

Marce bólintott, majd elfintorodott a szaruhártya-kaparás emlékére, melyet el kellett viselnie, hogy legyen nyersanyag, amelyből előállíthatják a Chat szemét fedő kontaktlencséket. Ezeket az ujjbegyhez hasonlóan gyorsított tenyésztéssel állították elő, ami azzal a kockázattal járt, hogy bizonyos genetikai torzulások keletkezhetnek, amelyek leleplezhetik a hamisítványt. Szerencséjük volt.

– A vérvételre gondoltam.

– A maga vére volt – vont vállat Kiva. – Egyenesen magából szívtuk ki, elkötöttük a főereket mindkét karjában, lecsapoltuk az oda beszorult vért, és bepumpáltuk a magáét. Nem túl bonyolult.

– Nem tudtam, kitartanak-e a söntök.

– Hamarosan feloldódnak, és a vérkeringése visszaáll a régi kerékvágásba. Ha szerencséje van, nem halnak el az izmai, és megtarthatja mindkét karját.

– És ha nincs szerencséje?

– Akkor bekaphatja, ha már a levegőbe akarta röpíteni a hajómat.

– És megölni engem – emlékeztette Marce.

– Pontosan – helyeselt Kiva.

– Mit csinált volna, ha nem jön be?

– Mármint ha még a hajójukon vagyunk, mikor rájönnek, hogy Chat van a hordágyon?

– Pontosan.

– Volt vésztervem.

– Mi? Menekülünk?

– Lófaszt. Átadom magát.

– Tessék? – Marce döbbenten meredt Kivára.

– Ne nézzen ilyen meglepetten! – pillantott rá Kiva a válla fölött. – Mit gondol, miért hoztam magammal? Mert élvezem a társaságát?

– Azt hittem, már én is a maga embere vagyok.

– Ja, de új ember! – mondta Kiva. – Nekem pedig nagyobb léptékben kell gondolkodnom.

Az utazás hátralevő rövid szakasza alatt Marce egy szót sem szólt Kivához.

Miután az Igen, Uram fedélzetére érve kiszálltak a kompból, és a hajó eltávolodott a Vörös Rózsá tól, Marce-nak felcsipogott a tabletje; egy továbbított üzenet Vrennától.

Utánanéztem a dolognak, amit kértél. Sjo Tinnuin egy barátjától hallotta a pletykát, aki a Nohamapetan-háznak dolgozik. Azt állítja, a Nohamapetanok az utóbbi évek során jó pénzt fizettek a hajóknak a navigációs adataikért. Úgy tűnik, jórészt ugyanazt látják, amit mi is. Nem tudom, mit jelent ez nekünk, de szerintem semmi jót. Vigyázz magadra odakint! Máris hiányzol. – V– Kiva megkocogtatta Marce vállát, aki erre felnézett a tabletjéből.

– Jöjjön velem! – hívta a nő.

– Fáradt vagyok – felelte Marce, eltéve a táblagépét.

– Komolyan azt hiszi, alhat, amíg be nem lépünk az Árba, a kalózok pedig kurva messzire nem lesznek mögöttünk? Gyerünk!

Kiva elhagyta a dokkot. Marce csak nézett utána, aztán követte.

Hamarosan Kiva kabinjához értek. Marce belépett, és azonnal elöntötte az irigység.

– Magának legalább normális méretű a szobája – mondta Kivának. Csak bámulta a látszólag a végtelenbe húzódó falat, telis-tele beosztásokkal, jegyzetekkel és személyes fényképekkel.

– Még szép! – vágta rá Kiva. – A hajó a családomé. A tulajdonos képviselője vagyok.

Azt hitte, bevágnak holmi kurva priccsre?

– Nem, persze hogy nem. Csak vicces.

– A legkevésbé sem vicces.

– Mondja ezt egy olyan nő, aki nem egy koporsó méretű ágyban alszik.

– Nos, ma este maga sem ott fog aludni.

– Tessék? – Marce arra fordult hátra, hogy Kiva anyaszült meztelenül áll mögötte.

– Keféljünk! – mondta.

– Öhm, oké – felelte Marce, aztán elhallgatott. – Nem, várjunk, összezavarodtam.

– Szexelt már életében, ugye?

Marce bólintott.

– Nővel?

Újabb bólintás.

– És élvezte?

– Igen…

– Akkor mégis mit nem ért? – kérdezte a nő, és közelebb lépett hozzá.

– Nem gondoltam, hogy különösebben kedvel engem – felelte Marce.

– De megfelel. – Kiva megragadta a férfi derékszíját, és elkezdett a csatjával bíbelődni.

– Ha úgy alakul, hajlandó lett volna átadni engem a kalózoknak. Alig tíz perce.

– Igen. És?

– Valahányszor szóba elegyedünk, rám parancsol, hogy fogjam be a pofám.

– Mindenkinek ezt mondom.

– Úgy értem…

– Nézze, mindkettőnknek stresszes napja volt – mondta Kiva, miközben lehúzta a férfi nadrágját. – Most nekiállhatunk megvitatni mindazt, ami nem történt meg, ami azzal járna, hogy kibasznám magát a rákba, visszamehetne a pici priccsére, és szagolhatná a saját fingját, amíg el nem alszik, vagy befoghatja a pofáját, ledobja a ruháit, és utána addig dugunk, amíg a fáradtságtól mozogni sem tudunk. Maga dönt, de a helyében nem vacillálnék sokat. Szóval kefélünk, vagy sem?

– Maga valahogy így képzeli a románcot, ugye? – kérdezte Marce.

– Körülbelül – felelte Kiva, és az ágyra lökte.

Néhány órával később, mikor Marce már a hozzá simuló Kivával együtt elszenderedett, hosszú kongatás visszhangzott végig a hajón.

– Hmmm? – nyögte Kiva, és kinyitotta a szemét.

– Mi volt ez? – kérdezte Marce.

– A jel, hogy beléptünk az Árba.

– Más szóval biztonságban vagyunk.

– Az Árban semmi nincs biztonságban. Ha összeomlik a buborékunk, megszűnünk létezni.

– Arra céloztam, hogy már nem kell a kalózok vagy Ghreni Nohamapetan miatt aggódnunk – magyarázta Marce. Ébredő teste szinte azonnali erekcióval reagált a hozzá simuló Kivára.

Ezt a nő is megérezte, és fölébe helyezkedett, lenyúlt, hogy úgy igazítsa be Marce-ot, ahogy neki a legjobb, majd ráereszkedett.

– Nem, a kalózok vagy a köcsög Nohamapetanok miatt már nem kell félned – ismerte el, miközben ütemesen mozgott rajta. – Miattam viszont annál inkább aggódhatsz.

Marce elmosolyodott.

– Ha ilyesmi miatt kell aggódnom, azzal megbirkózom.

– Nem erre célzok.

– Akkor mégis mire?

– Arra, hogy mi az, ami annyira fontos, hogy miatta Ghreni Nohamapetan ilyen baszottul ki akart nyíratni téged, Marce.

– Pillanat! – eszmélt fel Marce. – Ez egy igazi beszélgetés akar lenni? Most? – Megpróbált feltámaszkodni.

Kiva visszalökte.

– Igen, nagyon jól látod a helyzetet – mondta, és gyorsabb tempóra váltott. – A kurva mindenit, képes vagyok egyszerre kétfelé figyelni. Mondom a helyzetet. Mindent el fogsz mondani nekem, amit eddig eltitkoltál. Elmondod, mit keresel a hajón. Elmondod, miért mész az Origóra. Elmondod, miért akar Ghreni Nohamapetan kinyíratni. Mert ha nem, kitépem a kibaszott szívedet.

– Mikor kezdjem? – kérdezte Marce.

– Adj még egy percet! – válaszolta Kiva.

KÖZJÁTÉK

Ghreni Nohamapetan napja minden volt, csak kellemes nem.

Első pont: Az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém sikeresen belépett az Árba, annak dacára, hogy károkat jelentett a gépészeti rendszerekben, amely minden kétséget kizáróan pokolgépnek köszönhető, melyet Chat Ubdal helyezett el, aki mindeközben önmagát is felrobbantotta. A Chat haláláról szóló jelentések hallatán Ghreni némiképp megrendült.

Az egyik leghasznosabb embere volt, pont ezért választotta ki őt erre a felettébb különleges és kényes küldetésre. Másrészről viszont így nem kell kifizetnie a sikerdíját, amely felettébb jelentős összegre rúgott volna. Úgyhogy ebben a kellemetlenségben is volt valami jó.

Második pont: Jobban belegondolva Chat amúgy sem kapott volna egy fillér jutalmat sem, mivel a küldetése nem járt sikerrel: nem tudta leszállítani vagy megölni Marce Claremontot. Ghreni úgy gondolta, hogy legalább az utóbbiban sikerrel járt annak dacára, hogy felrobbantotta magát, mivel üzenetet kapott a Vörös Rózsá tól, hogy noha nem százszázalékos állapotban, de a fedélzetre vitték Claremontot, és számos vizsgálattal igazolták a személyazonosságát.

De alig egy órára rá újabb üzenet érkezett a kalózhajótól.

Claremont felébredt a kómából, azt üvöltözi, nem is Claremont, hanem a maga szárnysegédje, Chat Ubdal. Komoly fájdalmak kínozzák, főleg a végtagjaiban.

Ezt követően:

Megerősítve: Claremont valóban Ubdal. Kontaktlencsékkel, hamis ujjlenyomattal és a karjában alkalmazott vérbeültetéssel verte át a vizsgálatainkat. Utóbbi komoly maradandó kárt is okozhat.

Majd:

Ubdal jórészt összevissza beszél, de állítja, hogy nem helyezte el a bombát, az Igen, Uram pedig teljesen működőképes. A megegyezés szerint elfogó pályára álltunk az elpusztításukhoz.

Ezután:

Kurva anyjukat azoknak a faszfejeknek, fogták a maga rohadt bombáját, és a mi kibaszott hajónkra küldték, hogy lehettek ekkora geciládák.

Kellett némi idő, hogy megérkezzen az utolsó üzenet.

Udbal Igen, Uram nak szánt bombája a mi hajónkon robbant, súlyos károkat okozva. Az elfogó hadművelet kudarcot vallott. Wimson kapitány nem túl boldog, hogy Ubdal bombája a mi hajónkon kötött ki. Kivágta a zsilipen a hordágyra kötözött Ubdalt. Külön megkért, hogy adjam át magának, a károkat kétszeresen, a fegyvereket pedig háromszorosan kell megtérítenie. Először az okozott sérüléseket fizesse ki. Továbbá üzeni, hogy a családja összes szarevő talpnyalója bekaphatja.

Harmadik pont: Ghreni így búcsút inthetett az áhított fegyvereknek, ami bosszantotta.

Ezek egy olyan rakomány részét képezték, amelyet a parlament és az emperátor egyaránt jóváhagyott, így segítve a herceget a piszlicsáré lázadás leverésében. A Nohamapetanház fontos szerepet játszott abban, hogy a parlament engedélyezte a fegyvereket; Ghreni pedig abban, hogy azok kalózkézre jussanak. Legalább ez tervszerűen történt.

Erre Wimson kapitány úgy döntött, hogy megtartja a szállítmányt, őt pedig arra kényszeríti, hogy többet fizessen érte. Ez kellemetlenül érintette Ghrenit, nem csupán elvi okokból, de a beszerzést a Nohamapetanház tőkéjéből finanszírozta, és sajnálatos módon rá kellett jönnie, hogy vagyon nélkül maradt. Ráadásul az a terve, hogy birodalmi forrásokból fizeti a visszaszerzésüket, ugyancsak buktatóba ütközött, mikor Claremont grófja úgy döntött, erkölcsös lesz, és Marce Claremont sikertelen elrablása úgyszintén zsákutcának bizonyult.

Újabb tervet eszelt ki: vagy visszaszerzi Marce Claremontot, vagy megsemmisíti az Igen, Uram ot. Az előbbivel jó esetben biztosíthatja Claremont grófjának együttműködését, míg az utóbbi, kevésbé optimális esetben – noha még jobban elmérgesedne a Nohamapetan-és a Lagos-házak közötti ellenségeskedés, ha fény derülne az ügyben játszott szerepére – legalább alkalma nyílna arra, hogy rávegye a herceget a szükséges források lefoglalására a helyi Lagos-irodáktól, miután a biztosítások monopóliumával rendelkező Aiello-ház kifizette nekik a kárt. Utána már csak le kell fölöznie a hasznot, hogy kipengethesse a fegyverek árát.

De az Igen, Uram meglógott, Marce Claremonttal a fedélzetén, ráadásul a fegyverek ára nemcsak hogy feljebb emelkedett, de újabb adósság társult az eddigi költségekhez.

Negyedik pont: Noha egy bizonyos ideig még át tudta volna vágni a Vörös Rózsá t a fegyverek árával – ők vették semmibe az eredeti feltételeket, nézzenek szembe a következményekkel –, a kalózhajóban esett kár kifizetését semmiképpen nem úszhatja meg. Máskülönben végeznek vele, méghozzá lassan. Sem a nemesi címe, sem a közeli kapcsolata a herceggel, sem pedig a testőrsége nem tudja megakadályozni, hogy elkapják. Szóval, ha mást nem is, de legalább ezt ki kell fizetnie, méghozzá mihamarabb.

Ghreni egy darabig eljátszadozott a gondolattal, hogy előkeríti Vrenna Claremontot, és őt próbálja túszként használni, de ez is kútba esett, ugyanis Ötödik pont: teljes képtelenség volt előkeríteni a nőt. Föld alá vonult – de előtte még küldött neki egy üzenetet a magáncíméről, amelynek a teljes szövege így hangzott: Sose aludj kétszer ugyanabban az ágyban! Ghreni olvasta Vrenna Claremont szolgálati lapját. Tudta, hogy ez nem üres fenyegetés.

Ennek folyományaként pedig itt a

Hatodik pont: Sir Ontain Mountnak, a Mezsgye Birodalmi Állomása rangidős tisztjének hívása, aki minden finomkodás nélkül egyenest a lényegre tért.

– Mit hallok magáról, elraboltatta Marce Claremontot?

– Nem tudom, miről beszél, uram – szabadkozott Ghreni.

– Komolyan?

– Természetesen. Ez nagyon komoly vád. Tudni akarom, ki akar besározni.

– Megbízható források, Ghreni úrfi.

– Ez nevetséges! Már csak azért is, mert tudomásom szerint Marce Claremont elhagyta a Mezsgyét. Az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém fedélzetén.

– Arra a hajóra céloz, amelyet, legalábbis a tengerészgyalogosaim szerint, alig néhány órája még követett és kis híján megtámadott egy kalózhajó? – kérdezte Mount.

– Ezt nem tudom megerősíteni – felelte Ghreni. – Ilyesmiről nincs tudomásom.

Nekünk is bőven akad dolgunk idelent, uram.

– Pillanatnyilag nem áll túl jól a herceg szénája, ugye?

– Akadtak nehézségeink, de megbirkózunk velük.

– Az utóbbi tekintetében nem túl sok tény támasztja alá az állítását, Ghreni úrfi – közölte Mount.

– Nagyra értékelnénk az emperátor tengerészgyalogosainak segítségét – felelte Ghreni.

– Megismétlem, amit mindig mondok, valahányszor előáll ezzel: az Egyesülés ezt teljes mértékben helyi ügyként kezeli.

– Leszámítva a parlament által jóváhagyott fegyvereket.

– Amelyeket a herceg embereinek szántak, nem az enyémeknek.

– Meglehet, megérné eltörölni ezt a megkülönböztetést.

– Szerintem viszont nem, és csakis ez számít. A hercege vagy véget vet ennek a problémának, vagy valami lázadó hamarosan aláírásgyűjtésbe fog kezdeni, hogy én legyek az új herceg, amint véget ér az a bohóckodás.

– És mit tervez ez esetben?

– Azt hiszem, ez attól függ, hogy a jelenlegi herceg feje a helyén marad-e. Addig is fogadjon el egy baráti tanácsot, Ghreni úrfi! Claremont grófja és családja az emperátor, ennélfogva az én védelmem alatt áll. Ha újabb pletykák kelnek szárnyra, hogy akár a herceg nevében, akár saját érdekből zaklatja őket, megígérhetem, hogy első kézből fogja megtudni, milyen egy birodalmi közbeavatkozás, és nem fog örülni neki.

Világosan fogalmaztam?

Világosan.

Ezután következett a hetedik pont, amely egy kódolt üzenet formájában jutott el Ghrenihez Livy Onjsten tábornoktól, a lázadás vezetőjétől.

Hol vannak a fegyvereink? Azt ígérted, mostanára már a kezünkben lesznek. Azért vállaltuk be a legutóbbi ostromot, mert megígérted, hogy ellátsz minket. Nemsokára köveket kell hajigálnunk! Ha nem kapjuk meg őket mihamarabb – vagy ha a herceg seregének a kezére jutnak –, komoly bajban leszünk.

Ne feledd, mit mondtam, amikor a te biztatásodra belevágtunk a dologba: együtt sírunk, együtt nevetünk. Ha győzünk, együtt győzünk.

Ha elbukunk, velünk buksz. Ha miattad bukunk, te esel nagyobbat.

– LO

Miért van az, hogy mindenki engem fenyeget? , kérdezte Ghreni magában.

Nos, erre az volt a válasz, hogy túl sok mindenbe ártotta bele magát – ezzel együtt a háza és minden mezsgyei érdekeltségük is – annak érdekében, hogy megbuktassa a jelenlegi herceget, és átvehesse a helyét. Túl sok vasat tartott a tűzben, és most az összes alaposan időzített és kidolgozott tervét az a veszély fenyegette, hogy összeroskad a saját súlya alatt.

Ez van, ha az ember mindent egy lapra tesz fel, gondolta Ghreni. Sose megy simán. Így igaz. De nem kellene ennyire durvának lennie. Nem most. Nem ilyen hirtelen.

De legalább a Mezsgye hercege nem üvöltözik vele.

Felcsippant a tabletje. A herceg hívta.

– Mit hallok, most már nemeseket rabolsz? – üvöltötte.

Ghreni önkéntelenül keserű mosolyra húzta a száját.

– Nem egészen így történt, felség.

– Csak semmi felség, Ghreni! Sir Ontain épp az imént üvöltötte le a fejem emiatt.

Állítólag elraboltattad Marce Claremont úrfit, egyenesen a lakása előtt, a nyílt utcán!

– Ez kissé túlzás. Megkértem Marce úrfit, hogy találkozzon velem, hátha rá tudom venni, győzze meg az apját, hogy vállaljon aktívabb szerepet a Mezsgye védelmében.

– Mit felelt?

– Hogy néhány órán belül elhagyja a bolygót, így nincs abban a helyzetben, hogy mellénk álljon.

– Sir Ontain mégis hogy hozott ki ebből egy emberrablást?

– Talán a kelleténél kicsit túlbuzgóbban próbáltam meg rávenni Marce úrfit, hogy álljon a pártunkra. Elmérgesedett a beszélgetés. Innentől csak egy lépés, hogy az ellenségeink túlzásokba essenek, amely aztán visszajut Claremont grófjának fülébe.

Gondolom, ő tehetett panaszt Sir Ontainnál, aki önnél folytatta. Velem is eljátszotta ugyanezt, alig néhány perce.

– Mit mondtál neki?

– Ugyanazt, amit önnek, csak nem ilyen részletesen, és sokkal finomabban fogalmazva.

– Nem fordíthatjuk magunk ellen a nemeseket, Ghreni! Most semmiképp.

Claremont ot pedig pláne nem. Ontain és a tengerészgyalogosai jóformán a gróf testőrei.

És ha a többi nemes fülébe jut, hogy keménykedünk a gróffal, vagy a gyermekeit fenyegetjük… Érted. Csak annyit mondok, hogy szükségünk van a segítségükre.

– Teljes mértékben megértem, uram. De ahogy azt már mondtam, ez csupán félreértés és pletyka.

– Akkor bizonyára nem esne nehezedre személyesen bocsánatot kérni Claremont grófjától.

– Hogy mondja, uram?

– Ma reggel meghívtam a grófot egy röpke tanácskozásra. Igazából csak egy rövid beszélgetés lenne egy-két ital fölött Szélcsendvárban. – Ez a herceg „menedéke” volt, nem messze a város határától. – Te, én és ő. Ott majd tisztázod vele ezt a félreértést, és elnézését kéred.

– Mégis miért, uram? Már mondtam, hogy félreértés az egész.

– Akkor azért kérsz tőle bocsánatot. Ghreni, egyáltalán nem fontos, van-e miért bocsánatot kérned. Csak az a fontos, hogy megtedd. Ezt igazán tudhatnád. Diplomáciai alapvetés.

– A találkozón csak hárman leszünk?

– Igen. Úgy hiszem, így a legjobb. Nem kell nagydobra vernünk. Előbb-utóbb úgyis kiszivárog.

– Vagyis Vrenna úrnő nem lesz ott?

– A gróf lánya? Nem. Miért?

– Csak kíváncsi voltam.

– Ha akarod, meghívhatjuk.

– Inkább ne.

– Akkor hamarosan találkozunk. Lazán öltözz, és gyakorold a megalázkodást. – Ezzel a herceg letette.

És ez volt a nyolcadik pont.

Röviden összefoglalva: sokan szerették volna Ghrenit holtan vagy legalábbis komoly sérülésekkel látni; a terve, hogy lázadás szításával elmanőverezheti magát a hercegi címig, egyre sebesebben dőlt romba; és néhány óra múlva megbánást kell színlelnie egy olyan incidens miatt, amelynek megtörténtét elvből tagadnia kellene, noha vastagon benne volt, és egy fikarcnyit sem bánta, csupán azt, hogy nem járt sikerrel.

Hacsak valami csoda nem történik, méghozzá mihamarabb, Ghreni a temetőben vagy a börtönben fog kikötni, a tetteiért pedig a Nohamapetan-házat teszik majd felelőssé.

Az volt a legrosszabb az egészben, hogy eredetileg nem is az ő ötlete volt.

***

Kamaszkorára az összes Nohamapetan-ivadékról minden felületesnél alaposabb szemlélő számára nyilvánvaló volt, hogy rendelkezik bizonyos vezetői tulajdonságokkal. Amit volt a leghétköznapibb – unalmas és átlátszó –, de mindig készen állt arra, hogy kiálljon a házért és a családért; egy jól formálható bábu, aki egy szép napon hivatalosan átveheti a Nohamapetanház kormányrúdját. Ghreni volt a hasznos, aki értett az emberek nyelvén; igazi „ügynök” – vagy bizalmi ember –, aki bárkit lenyűgözött az ötleteivel, de úgy, hogy az emberek akkor is belementek, ha nem értették világosan, miről is van szó.

De Nadashe, a lánytestvér volt a család agya. Ő adta a szavakat a bábu szájába, ő jelölte ki az ügynök célpontjait, és ő fektette le a terveket, melyek évek, sőt évtizedek alatt váltak gyümölcsözővé.

Ez történt azon az első éjszakán, mikor a testvérek összegyűltek a Xi’anon, hogy megünnepeljék Rennered Wu koronaherceg születésnapját, akivel Nadashe a közelmúltban kezdett a házasságot illető tárgyalásokba.

– Vérbeli pöcs – közölte Ghreni a nővérével, miután távoztak az ünnepélyről, és megpihentek a palotától nem messze elhelyezkedő Nohamapetan-lakosztályok egyikében.

– Valahogy mégis kedvelem – felelte Amit, aki elterült a kanapén, kezében egy pohárral a Nohamapetanok syrah-jából. Az ital csempészáru volt, vagy annak minősült volna, ha a Nohamapetanokon kívül bárki más hozzájut; a Patric-ház tulajdonában volt minden szőlőtermék monopóliuma. De mikor az Egyesülés létrejött, és kiosztották a monopóliumokat, a család saját használatra kisajátította a már meglévő Nohamapetan-szőlőtermést. A ház híres syrah-ja, amelyet az egyik legfinomabbként ismertek – nem számolva most az immár elveszett földi termőterületek borát –, immár csupán a Nohamapetanok számára volt hozzáférhető. Vagy a vendégeik számára egy-egy zárt körű parti vagy valami intimebb alkalom során. Nemegyszer megesett, hogy a legelszántabb borbarátok csupán annak reményében házasodtak be a Nohamapetanházba, hogy rátehetik a kezüket egy-egy különösen régi üvegre.

– Meghiszem azt! – vágta rá Ghreni.

Amennyire meg tudta ítélni, Rennered Wut és a fivérét ugyanabból az agyagból gyúrták – unalmas, élvhajhász mindkettő. Ghreni nem gyűlölte Amitot, és ez fordítva is igaz volt, de felnőttéveik során nem töltöttek együtt túl sok időt. Mindkettejüknek megvoltak az érdeklődési körükhöz jobban klappoló barátaik.

Ghreni a nővérével sem töltött túl sok időt, noha ennek korántsem az érdektelenség volt az oka. Inkább az, hogy Nadashénak tervei voltak. Ha ezekben szerepet szánt Ghreninek, hát találkoztak. Ellenkező esetben nem. A puszta tény, hogy mindkét fivérét magával rángatta a lakásába, méghozzá kísérők nélkül, azt jelezte, hogy mindkettejüknek szerepet szánt valamiben.

De egyelőre még nem nyilatkozott bővebben, úgyhogy Ghreni úgy döntött, csak a poén kedvéért cukkolja egy kicsit.

– Neked mi a mentséged, Nada? Miért jársz össze azzal a karót nyelt Rennereddel?

A bátyjuk mögött álló Nadashe előrenyúlt, elvette a fivére borospoharát, majd nagyot kortyolt belőle. Amit erőtlenül tiltakozott, de azonnal abbahagyta, amint visszakapta az italát.

– Mármint azonkívül, hogy egy nap emperátor lesz belőle, hogy egy szövetség az uralkodóházzal támadhatatlan pozícióba juttat minket a céhek között, továbbá hogy az egyik gyerekemből emperátor lesz, mindörökre bebetonozva az érdekeinket az Egyesülés szövetében?

– Igen – vágta rá Ghreni. – Ezenkívül.

– Elfogadhatóan táncol.

– Hát – szólt Ghreni, és összenézett a szemét forgató bátyjával –, az is valami.

– De van még egy ok, és pontosan ezért hoztalak ide benneteket ma este. – Ismét elvette Amit poharát.

– Hagyd abba! – tiltakozott Amit.

– Nem – felelte Nadashe, és a pohárral a kezében a bárpulthoz lépett. – Most józanul van rád szükségem. Amint végeztünk, visszakapod a poharad.

– Bármi is ez, már most nem tetszik – nyögte Amit.

– Mi folyik itt, Nada? – kérdezte Ghreni.

– Csupán a jövő – felelte Nadashe, majd utasítást adott a házi számítógépnek, hogy tompítsa le a fényeket, és indítsa el a vetítést a képernyőn. Az Egyesülés térképét látták, kiemelve a fontosabb Árhullámokat, amelyek egytől egyig az Origó körül csoportosultak, akárcsak az ókori utak, melyek mindegyike Rómába vezetett.

– Ez lenne a jövő? – értetlenkedett Amit.

– Ez a jelen – helyesbített Nadashe. Majd egyetlen csettintésére a térkép megváltozott, de nem az Egyesülés naprendszerei, hanem az Ár hálózata rendeződött át, nem egy esetben drasztikusan. A legjelentősebb az Origó körüli hálózat változása volt, melyet korábban bemenő és kimenő utak zsúfolt hálózata ölelt körbe, de amelyet csupán már három: két kimenő és egy bejövő hullám alkotott. Immár egy másik rendszer körül csoportosult az Ár hullámainak legjava, az azt körülölelő űrt pedig ellepte az érkező és távozó forgalom.

A Mezsgye volt az.

– Ez a jövő – közölte Nadashe.

Ghreni felállt, és közelebb lépett a képernyőhöz, hogy szemügyre vegye az új térképet.

– Ezt honnan szerezted?

– Egy egyetemi barátnőmtől, aki az Ár kutatásával foglalkozik – felelte Nadashe. – A doktori disszertációjához keresett témát, akkor akadt a kezébe egy tanulmány az Árban hosszú távon bekövetkező lehetséges változásokról. A szerző viszont semmit sem kezdett a dologgal. A barátnőm utánajárt, és kiderítette, hogy az Egyesülés egyik adószedőjeként tevékenykedik. Így aztán folytatta a kutatást, újraszámolta az adatokat, és arra a következtetésre jutott, hogy nagyjából ezerévnyi viszonylagos állandóság után az Ár hullámai át fognak rendeződni, minden valószínűség szerint ilyenné.

– Mikor? – kérdezte Amit.

– Nekem azt mondta, hogy a rendelkezésre álló tények alapján a dolog már megkezdődött. Lassan, de egyre gyorsul. Valószínűleg a következő évtizedben fog bekövetkezni. – Nadashe a monitorra mutatott. – Szerinte ez a térkép a legvalószínűbb ábrázolása annak, hogy néz majd ki az Egyesülés harminc év múlva.

– Legvalószínűbb? Mit akar ez jelenteni? – ráncolta a homlokát Ghreni.

– A rendelkezésre álló adatok alapján készíti a térképeit és számítja ki a legvalószínűbb összeomlásokat és vándorlásokat. Úgy véli, a térképe nyolcvanöt százalékos bizonyossággal mutatja a változások végkimenetelét. És ha ezek bekövetkeznek, akkor újabb ezer évre így is maradnak.

– Mennyire biztos abban – mutatott a képernyőre Ghreni –, hogy valóban a Mezsgyénél fognak csoportosulni azok a hullámok?

– Szerinte épp az a változás legbiztosabb része – biccentett Nadashe. – Állítólag korábban is ugyanez történt. Mármint az Árhullámok vándorlása; a számításai szerint az Árhullámok csoportosulása egy-két ezer éves periódusokban az Origó és a Mezsgye között vándorol. Kevesebb mint egy a százezerhez az esélye annak, hogy valamelyik másik rendszer legyen az Ár hullámainak új középpontja.

– Na jó, és ez miért fontos? – vetette oda Amit.

– Mert az az Egyesülés ura, aki annak a rendszernek az élén áll, ahol az Árhullámok összefutnak – mutatott rá Ghreni.

– Legalább az egyik fivérem figyel – nyugtázta Nadashe mosolyogva.

– De azt a rendszert nem mi irányítjuk – mutatott rá Amit. – A Terhathum-rendszer a miénk.

– Jelen pillanatban – helyesbített Nadashe, majd ismét a képernyőre mutatott. – De ez a jövő.

– De a Mezsgyének már van hercege – mondta Ghreni a húgának.

– Valóban van – ismerte el Nadashe –, de a történelem megtanított minket arra, hogy nem uralkodnak sokáig. A gyakori lázadások miatt mindennapos a trónfosztás, márpedig az ilyen esetekben az az Egyesülés irányelve, hogy játsszák le egymás között, aztán a túlélő majd megkapja a hercegi címet.

– Le akarod váltani a jelenlegi herceget?

– Nem, azt akarom, hogy te váltsd le őt, Ghreni.

– Tessék? Miért én?

– Mert Amitot túlságosan leköti a felkészülés a családi üzlet átvételére, engem pedig az, hogy megpróbáljam egyesíteni a vérvonalunkat az emperátoréval. Te vagy az egyetlen, akinek éppen semmi dolga.

– Van dolgom – tiltakozott Ghreni, és nem hazudott. Ő volt a család marketingalelnöke, amely a korát és a munkatapasztalatát figyelembe véve megfelelő pozíció volt számára. Valamikor később lemondhat a posztjáról, és beléphet a családi igazgatótanácsba, ahol bőven lesz alkalma lazítani, ahogy az a nagy családok harmadik gyermekeinél gyakori.

– Nincs olyan sok dolgod. Különben is, ha megtennénk az ottani érdekeltségeink vezetőjének, az számodra előléptetés lenne. Ami jót tesz majd neked és a karrierednek is.

– De a Mezsgyén ragadnék.

– Hát aztán?

– Ott nincs semmi. Nem véletlenül ez a neve.

– A jövő a Mezsgyén van, Ghreni. Ott lesz rád szükségünk, hogy felkészülten várhassuk, amikor megtörténik.

– Már eltervezed, hogy beházasodsz az uralkodóházba, Nada – mutatott rá Amit. – Ha így lesz, minek küldenénk Ghrenit a Mezsgyére?

– Elmagyarázod neki? – kérdezte Nadashe Ghrenit.

– Mert bárki is uralja a Mezsgyét, az jó helyzetben lesz ahhoz, hogy megkérdőjelezze az emperátor hatalmát – magyarázta Ghreni a bátyjának. – Csupán azért lett a Wu-házból uralkodói család, mert az ő fennhatóságuk alatt áll az Origó körüli űr. Az ember nem teheti be oda a lábát anélkül, hogy ne kelljen vámokat, százalékokat és adókat fizetnie. Ha mindez a Mezsgyéhez vándorol, akkor az emperátor búcsút inthet a legnagyobb bevételi forrásának.

– Beházasodunk a Wu-házba, hogy hatalmat szerezzünk – vette át a szót Nadashe. – Utána bebiztosítjuk a Mezsgyét, hogy azt meg is tarthassuk, ha beállnak a változások. És ha mind az Origó, mind pedig a Mezsgye a mi családunk kezében lesz, azzal megóvjuk az Egyesülést attól, hogy szétszaggassa egy polgárháború.

– Ami rosszat tenne az üzletnek – folytatta Amit. – Mindenkinek, így nekünk is.

Ghreni ismét a képernyőre nézett.

– Sok mindent teszel kockára egy doktori disszertációra alapozva, nővérke.

Nadashe vállat vont.

– A legrosszabb esetben mellélőttünk a vándorlással. Te a Mezsgye hercege leszel, én meg az uralkodó hitvese.

– Igazából az lenne a legrosszabb eset, ha nem mész hozzá Renneredhez, Ghrenit letartóztatják árulásért, a vándorlás pedig így is, úgy is bekövetkezik – mutatott rá Amit.

– Ezzel nem segítesz – mondta Ghreni a bátyjának.

– Csak biztos akarok lenni abban, hogy tudjuk, mit veszíthetünk – felelte Amit. – Tudom, hogy szerintetek nem vagyok olyan okos, mint ti, és igazatok is van. Nem vagyok. De annyi eszem van, hogy rájöjjek, a te kis terved, Nadashe, számtalan kockázattal jár, és jó eséllyel dugába dőlhet. Csak akkor fog működni, ha én biztosítom, hogy olajozottan menjenek a dolgok a ház tanácsával.

– Csak ha őket is beavatjuk – vetette fel Nadashe.

Amit felhorkant.

– Titokban, a Nohamapetanház jóváhagyása nélkül akarsz planetáris puccsot végrehajtani?

– Miért ne? A helyi forrásokat kell használni. Elvégre a Mezsgyéről beszélünk, ha kell, akár évekig elrejthetjük a költségeket. Ha okosan csináljuk, a tanácsnak már csak a sikerről kell majd beszámolnunk.

– Jó ég! – nyögte Amit, miközben felállt a kanapéról. – Ehhez tényleg szükségem lesz egy italra. – Odament a bárpulthoz.

– Elhallgatjuk. Köztünk marad.

– Helyi tőke ide vagy oda, ezt képtelenség lesz elhallgatni – mutatott rá Ghreni. – Főleg, ha a lázadás élére állunk.

– Egy olyan helyről beszélünk, ahol évtizedenként többször fellázadnak a regnáló herceg ellen – érvelt Nadashe. – Nem kell az élére állnod. Csak keresel egyet, amelyik már zajlik.

– És azt hiszed, hogy a herceg ezt nyugodtan végignézi?

– Attól függ, rájön-e, hogy te milyen szerepet játszol benne. Ha hasznossá teszed magad, talán nem.

– Rengeteg a buktató ebben a tervben – szólt közbe a pultnál ácsorgó Amit.

– Igaza van – helyeselt Ghreni. A képernyő felé intett, mely még mindig a térképet mutatta. – Ahogy arra sincs biztosíték, hogy a fizikus barátod nem kamuzik. Az ilyesmi miért nem kerül a hírekbe, Nadashe? Azt hinné az ember, hogy a köznépet is érdekelné a téma. Az a tény, hogy még életemben nem hallottam erről, több mint érdekes.

– Csakis engem keresett fel a dologgal – magyarázta Nadashe.

– Miért tenne ilyet?

– Pénzre volt szüksége, és úgy gondolta, ez érhet valamit. Minden költségét álltam, amíg ledoktorált, természetesen más témában, ezen pedig nekem dolgozott.

– Hogy hívják?

– Egy barátnőm az egyetemről. Már mondtam.

– Neve is van?

– Hatide Roynold.

– Találkozhattam vele?

– Nem – horkant fel Nadashe. – Talán nehezedre esik elfogadni, Ghreni, de nem sikerült megismerned és ágyba vinned az összes egyetemi barátomat.

– Az adatokat, melyeket átadott, ellenőriztette külsősökkel? – kérdezte Amit, akinek a pohara ismét tele volt syrah-val.

– Nem. Természetesen nem akartuk, hogy kiszivárogjon. Azt hiszem, talán egyeztetni akart az adószedővel, akinek továbbvitte a kutatását, de ha jól emlékszem, nem lett belőle semmi.

– Más szóval, leszámítva egy jelentéktelen birodalmi tintanyalót, aki nem is tudja, mire tapintott rá, és nyilvánvalóan nem is érdekli, senki más nem tud erről? – Nadashe bólintott. – Akkor legalább rajta kívül senki sem fogja előre látni – mondta Amit.

– Szóval most már be akarsz szállni? – kérdezte Ghreni a bátyját.

– Azt nem mondtam, hogy akarok – helyesbített Amit. – Ez egy felettébb kockázatos befektetés, amely nagyon gyümölcsözőnek bizonyulhat. Ennél finomabb kifejezés nem jut eszembe erre a légből kapott agymenésre. Nem szeretem a kockázatot. Ráadásul már van egy jól működő monopóliumunk, vagyis van biztos bevételünk. – A képernyő felé intett. – De ha egy hangyányi esély van arra, hogy ez bekövetkezhet, akkor az azzal a kockázattal járhat, hogy összeomlik az Egyesülés, ha ölbe tett kézzel várunk. Ez pedig egy közepesen kockázatos, magas hibapontos forgatókönyv. El kell döntenem, hogy az utóbbira, vagy az előbbire vágyom kevésbé.

– Meg tudjuk csinálni – biztosította Nadashe.

– Ezzel arra célzol, hogy nekem kell megcsinálnom – helyesbített Ghreni. – Hónapokra leszek tőletek.

– Mielőtt elmész, mindent eltervezünk.

– Ami semmit nem ér, amikor valóban beindulnak az események.

– Akkor rögtönözz! Férkőzz az emberek bizalmába! Titkold el a valódi szándékaid!

Ehhez nagyon értesz.

– Igaz – értett egyet Ghreni. – De ezzel nem jutok messzire.

– A többit majd kitalálod. – Nadashe odalépett, és megsimogatta az öccse arcát. – És ha nem tudod, mi legyen a következő lépés, akkor tüzelj, ahogy a csövön kifér. Nem árthat.

– Ami azt illeti, sokaknak árthat – javította ki Amit. Újabb pohár bort töltött magának.

– Légy vakmerő! – folytatta Nadashe, fel se véve Amit közbeszólását. – Légy vakmerő, Ghreni, utána pedig légy a Mezsgye hercege!

Aznap este Nadashénak nem sikerült sem Amitot, sem Ghrenit meggyőznie.

Rengeteg kérdés merült fel, a legtöbb azt firtatta, hogyan kerüljék el, hogy az életük hátralevő részét apró cellákba zárva töltsék árulás, csalás és terrorizmus vádjával. De Nadashénak csupán időre volt szüksége ahhoz, hogy a tervei és a meggyőzőképessége segítségével a maga oldalára állítsa őket. Egy hónapon belül elérte, hogy a fivérei megbarátkozzanak az ötlet lényegi részével. A következő hónapban pedig Ghreni, aki még mindig nem tudta elhinni, hogy valóban belement ebbe az eszeveszett képtelenségbe, a Szégyellje Magát! nevű Nohamapetan ötösön tartott a Mezsgye felé.

Utólag belegondolva a tervnek ez a része meglepően gördülékenyen zajlott. Valóban talált egy ellenállócsoportot, akik a Mezsgye hercegének leváltását tervezgették, és akiket elláthatott pénzzel és fegyverekkel azért cserébe, hogy intézzék a lázadás gyakorlati részét. Hamar beszivárgott a Mezsgye hercegének belső köreibe, aki a büszke cím dacára csupán egy vidéki tapló volt, a címet pedig az előző herceget trónfosztással félreállító apjától örökölte, és felettébb lenyűgözte Ghreni személye, aki nemesi családjának gyökereit egészen az Egyesülés alapításáig vissza tudta követni.

Néhány röpke hónap alatt a lázadás teljes sebességre kapcsolt, belőle pedig a herceg bizalmasa és politikai szennyesének tisztára mosója lett – e posztnak hála könnyedén áskálódhatott pártfogója ellen, és felkészülhetett arra az elkerülhetetlen pillanatra, mikor a herceg feje porba hull, ő pedig átveszi a helyét. Vitathatatlanul jobban állt az ügye, mint Nadashéé, noha ezért nem hibáztathatta a nővérét. Ghreni tudomása szerint a világon semmi köze nem volt ahhoz, hogy Rennered összecsókolózott egy fallal. De ha volt is, azt nem kötette a fivére orrára.

De most minden romba dőlt, Ghreni pedig megérezte, hogy csupán napok, ha nem órák választják el a dicstelen bukástól, ami nem csak rá, de az egész Nohamapetanházra veszélyt jelentett. Az egy dolog, ha az ember elcseszi a saját életét. Az viszont egészen más, ha a családját is magával rántja.

Légy vakmerő, mondta neki Nadashe. Utána pedig légy a Mezsgye hercege. Ghreni elmosolyodott az emléken, és megpróbálta kitalálni, mit tenne a nővére a helyében.

Majd alig két órával azelőtt, hogy meg kellett jelennie a Mezsgye hercege és Claremont grófja előtt, eldöntötte, hogy pontosan így fog tenni.

***

A herceg, a gróf és Ghreni nagyjából egy órán át teázgattak Szélcsendvár keletre néző erkélyén, melyről csodás kilátás nyílt a városra, miközben lényegtelen semmiségekről csevegtek. Ghreni látta, hogy ehhez mekkora önuralomra volt szüksége a grófnak, hiszen nyilván azt gondolta, hogy Ghreni elrabolta és kínzással fenyegette a fiát. Ezután hármasban a herceg magánirodájába mentek, hogy maguk közt lehessenek, miközben olyan fontos dolgokról beszélgetnek, amelyeknek nem volt közük ahhoz, hogy Ghreni elrabolta és kínzással fenyegette a gróf fiát, és ezzel újabb óra ment el.

Ezt követően a herceg jelezte, hogy ideje elkezdeni ezt a bocsánatkérés-dolgot.

Ghreni bólintott, és felállt. Úgy helyezkedett, hogy a székében ülő gróf és az asztala mögött álló herceg közé kerüljön. Nagy levegőt vett, így jelezve, milyen nehezére esik kimondani, ami következik. Majd benyúlt a zakója jobb belső zsebébe, ahová egy apró villámvetőt rejtett, és a grófra lőtt vele, elkábítva a férfit.

– Ghreni, mi az ördögöt… – kezdte a herceg, majd elhallgatott, mikor az egyik tüdejét átütötte egy golyó, annak a kicsiny pisztolynak a lövedéke, amelyet Ghreni a zakója bal oldali belső zsebéből húzott elő, miután a földre dobta a villámvetőt, hogy az új fegyverért nyúljon, és tüzeljen. A hercegnek alig jutott ideje arra, hogy rápillantson a bemeneti sebre, majd zavarodottan vissza Ghrenire, máris újabb golyót kapott, ezúttal az arcába. A lövedék kicsivel a herceg jobb szeme alatt talált célba, áthaladt az agyán, majd sebességét vesztve beékelődött a herceg koponyájának hátsó falába.

Ghreni gyorsan előhúzott egy zsebkendőt, letörölte az ujjlenyomatait a pisztolyról, majd az eszméletlen gróf kezébe tette. Gondoskodott róla, hogy a férfi ujjai nyomot hagyjanak a markolaton és a ravaszon. Majd felkapta a villámvetőt, azt is letörölte, a herceg kezébe nyomta, végül a padlóra dobta, ahova le kellett volna esnie. Kihúzta a herceg asztalának egyik fiókját, ahová a nemes urak a testi épségüket védő villámvetőjüket szokták rejteni.

Ezután Ghreni az iroda ajtajához rohant, és feltépte, pont abban a pillanatban, amikor a lövéseket meghalló biztonságiak is odaértek.

– Lelőtték egymást! – Ghreni ennyit tudott kinyögni, mielőtt a személyzet és a testőrség betódult volna az ajtón. Ghreni az ajtó mellett roskadt össze, mint aki sokkot kapott. De ez mit sem számított, mivel senki sem figyelt rá, a padlón heverő halott herceg foglalt le mindenkit.

Ez Ghreninek tökéletesen megfelelt. Nem akarta, hogy bárki vele foglalkozzon.

Inkább arra vágyott, hogy mindenki a hercegre és a grófra figyeljen. Azt akarta, hogy mindannyian összerakják a jelenetet: a gróf előhúzott egy apró pisztolyt, a herceg pedig egy kábításra beállított villámvetőt, majd valamelyikük lőtt, és minden káoszba torkollt, az egyikük pedig végül holtan, míg a másikuk ájultan roskadt össze. Minél többen rakják össze így a darabkákat – márpedig mostanra a szobában lépni sem lehetett a bezsúfolódott személyzettől –, annál könnyebben elfogadják majd Ghreni történetét.

– A herceg azért hívott oda, hogy bocsánatot kérjek a gróftól – magyarázta Ghreni Sir Ontain Mountnak kicsivel később. A birodalmi tintanyalót azért kellett bevonni, mert ha egy rangidős gróf végzett a regnáló herceggel, az birodalmi szintű problémának minősült, még akkor is, ha a Mezsgye hercegéről volt szó, akiről Sir Ontain már korábban kijelentette, hogy nem okozna neki álmatlan éjszakákat, ha a lázadók markába kerülne. Ketten voltak a kórház hullaházában, előttük a herceg teste kiterítve egy boncasztalon.

– A fia elrablásáért, ha jól sejtem – tette hozzá Mount.

– Az állítólagos elrablásáért – helyesbített Ghreni. – És bocsánatot is kértem, noha nem Marce Claremont elrablásáért, amelyet nem követtem el. Sokkal inkább a gróf fiával folytatott heves szóváltásért, amelyből a félreértés adódott.

– Hogy fogadta a gróf?

Ghreni a boncasztal felé intett.

– Nem győztem meg.

– Miért nem magát lőtte le a gróf, Ghreni úrfi?

– Uram?

– Ön az, aki állítólag foglyul ejtette a fiát. Ön lett volna a haragja jogos célpontja.

Ráadásul szó szerint karnyújtásnyira voltak egymástól.

– A gróf szerint a herceg parancsára cselekedtem. Legalábbis ezt mondta, mielőtt elkezdődött a lövöldözés.

– Mégis, miért vélte így?

– Mert a herceg néhány napja elküldött hozzá, hogy próbáljam rávenni a grófot birodalmi tőkék törvénytelen folyósítására, aminek segítségével kifizethette volna a fegyverszállítmányt, amely kalózkézre került, és emiatt zsarolták. A gróf érthető módon nemet mondott, így természetesen feltételezte, hogy, szintén a herceg utasítására, nyomást kellett gyakorolnom rá ezzel az állítólagos emberrablással.

– De maga valóban beszélt az ifjú Claremonttal a herceg nevében.

– Persze. – Ghreninek feltűnt, hogy Mount szemmel láthatóan elfogadta az emberrablásról előadott verzióját, de nem tette szóvá. – A herceg tudomásul vette, hogy nem helyeslem a tőke „kölcsönvételét” célzó tervét, de attól még rákérdeztem, hiszen a feljebbvalóm volt.

– Akkor is furcsa, hogy nem próbálta magát is lelőni.

– Lehet, hogy akart. De előkerült a herceg villámvetője. Azt hiszem, nem számított rá, hogy a herceg visszavág.

– Nem – értett egyet Mount. – A hercegi testőrség rangidősét is meglepte. Nekem azt mondta, a herceg nagy általánosságban nem szerette a fegyvereket. A testőreire bízta az ilyesmit.

– A herceg bizonyára fel akart készülni mindenre. Tudhatta, hogy a gróf haragszik rá.

– Igaz, de honnan szerezte a villámvetőt? A biztonsági szolgálata szerint még sose látták nála.

Úgy tűnt, Ghreni kényelmetlenül érzi magát.

– Hallgatom, Ghreni úrfi – nógatta Mount.

– Az enyém, tőlem kapta kölcsön – felelte Ghreni. – Nemrég vettem, mikor kezdett eldurvulni ez a zendülés.

– Hiszen önnek is van testőrsége.

– De nincsenek mindig mellettem. A herceg tudott a fegyverről, noha az ő társaságában nyilvánvaló okokból sosem viseltem, így megkért, hogy hozzam el a találkozóra. Az ő biztonsága érdekében.

– Megkérhette volna a testőrségét is, hogy vegyenek részt a megbeszélésen. Vagy érkezéskor megmotoztathatta volna a grófot.

– Véleményem szerint úgy gondolta, ezzel csak még jobban feldühíti a grófot. Az volt a találkozó célja, hogy betemesse a kettejük közt nyílt árkot. Ezért is választotta Szélcsendvárat helyszínként. Iroda helyett magánrezidencia. Hivatalos helyett baráti találkozó.

Mount ismét a boncasztalra pillantott.

– Úgy fest, a herceg elszámolta magát.

– Mit tervez Claremont grófjával? – kérdezte Ghreni.

– Pillanatnyilag odafent van egy különszobában, hat tengerészgyalogosom őrzi. Még mindig eszméletlen. Felteszem, ha magához tér, nem ugyanazt a történetet fogja elmondani, mint ön.

– Nem tudhatom – felelte Ghreni. – Az biztos, hogy továbbra is haragszik rám. Nem lepne meg, ha valahogy megpróbálna belekeverni a dologba. Mármint azon túl, hogy kölcsönadtam a hercegnek a villámvetőmet. Arról nem tudhat. Készült felvétel az irodáról?

– A biztonságiak szerint a herceg nem tűrte az ilyesmit Szélcsendvárban – rázta a fejét Mount. –„Menedéknek” tartotta, bármit is jelentsen ez.

Ghreni bólintott, mintha nem tudná, hogy Szélcsendvárban nincsenek biztonsági berendezések.

– Reméljük, a herceg utódja előrelátóbb lesz! – mondta.

– Bárki is lesz az – intett Mount az asztalon heverő test felé. – Ennek se örököse, se közeli hozzátartozója, a hercegnével kötött házassági szerződése alapján ráadásul a nő sem örökölheti a címet. Úgy fest, nem volt minden rendben a bizalom terén.

– Nincs erre valami előírás? Az emperátor képviselőjeként önnek kellene jóváhagynia bármilyen trónigényt, ugye?

– Közvetlen örökös híján valóban nekem kell kijelölnöm az ideiglenes herceget.

Persze az én ajánlásomat továbbra is jóvá kellene hagynia az emperátornak. Arra hajlanék, hogy a címet a legmagasabb rangú nemesnek adjam át. Aki jelen esetben Claremont grófja lenne.

– Jelen körülmények között talán nem lenne bölcs döntés – vetette közbe Ghreni.

– Nem, valóban nem. Akad néhány gróf és báró, akiket megfelelőnek találtam volna, de legtöbbjük elmenekült a bolygóról, a többiek pedig vagy elrejtőztek, vagy átálltak a lázadók oldalára, márpedig ezzel önmagukat lehetetlenítették el. Legalábbis egyelőre.

– Mi lenne, ha a lázadók vezére jelöltetné magát? Livy Onjsten, a tábornokuk.

Mount felhorkant.

– Nem fogom csak azért felterjeszteni, mert a herceg meghalt, így most már nem kell megbuktatnia. Attól még lázadók maradnak. Márpedig ott nincs vigaszdíj.

Ghreni gondosan ügyelt arra, hogy csendes töprengést színleljen, és várta, hogy Mount felfigyeljen rá.

– Mi az? – kérdezte végül Mount.

– Nem szabadna erről beszélnem. – Ghreni szándékosan vontatottan ejtette ki a szavakat. – Az utóbbi néhány hónap során a herceg titokban megbízott azzal, hogy próbáljak megegyezésre lépni a lázadókkal, hátha kiutat találunk ebből a katyvaszból.

A készleteik végére értek, akárcsak mi. Mindkét oldal elfogadható indokot keres a békére. Erre a herceg meghalt. A lázadók követelni fogják a hercegi trónt. Ha nem cselekszünk mihamarabb, a lázadók egymással szemben álló csoportokra szakadnak, és minden egyes vezető magának fogja követelni a címet, ami a Mezsgye minden lakójára nézve katasztrofális következményekkel járna.

– Akkor mégis mit javasol? Tegyem meg hercegnek ezt az Onjsten nőszemélyt?

Ghreni megrázta a fejét.

– Nyilvánosságra hozták már a herceg halálát?

– Nem – felelte Mount. – Pillanatnyilag mindenki csupán annyit tud, hogy Claremont grófja odafönt van. Azt nem, hogy ő – mutatott a hercegre – pedig idelent. Persze ezt nem tarthatjuk sokáig titokban.

– A beszélgetésünk után akár azonnal elérhetem Onjstent. Hadd ajánljak neki azonnali fegyverszünetet, a lázadók néhány politikai céljának elfogadását, továbbá egy címet.

– Miféle címet?

– Grófnőit.

– Claremontét? – jegyezte meg Mount epésen.

– Természetesen csak akkor, ha a tárgyalás után megürül. Ugyanakkor az imént említette, hogy számos gróf kereket oldott. Megkaphatja az egyik felszabadult címet. A szárnysegédei pedig alacsonyabbakat. Általános kegyelmet a harcosainak. Egyetlen telefonhívással véget vethetünk az egésznek.

– Nagyon hisz ebben az egyetlen hívásban – állapította meg Mount.

– Nem a hívás a lényeg, hanem az azt megelőző több hónapnyi munka – helyesbített Ghreni. – Elvileg már szinte minden fontosabb megállapodást megkötöttem a tábornokkal és az embereivel. Ezzel csak tettekre váltanánk a szavakat.

– És ha Onjsten nem megy bele?

– Akkor tájékoztatom a Birodalmi Tengerészgyalogság közbeavatkozásáról.

Mount megmerevedett.

– Ez a legkevésbé sem áll szándékomban, Ghreni úrfi.

– Ez csak természetes! De neki ezt nem kell tudnia, arra viszont kiváló, hogy nyomást gyakoroljunk rá. Akár azzal is érvelhetek, hogy megkap mindent, amit akar, vagy az Egyesülés összezúzza. Ez cselekvésre fogja ösztökélni.

– Mennyire biztos abban, hogy sikerrel jár?

– Azt hiszem, ennél jobb esélyünk nem lesz. Később pedig még ennyi se.

– Akkor csinálja! – bólintott Mount.

– Viszont az a helyzet, Sir Ontain, hogy hivatalosan nincs meg ehhez a hatásköröm.

Még.

Ghreni türelmesen várta, hogy Mount összerakja a képet, és nem tartott sokáig, mert Mount nem volt ostoba. Ghreni várta, hogy Mount mérlegelje mindazt, ami az imént történt. Figyelte a Mount arcán villámgyorsan váltakozó érzelmeket – a felismerést, hogy Ghreni az orránál fogva vezette, és meg kell adnia neki, amit akar; a dühöt, amiért ilyen könnyen csapdába sétált; a gyanakvást, hogy talán Ghreni szervezte meg a gyilkosságot, hogy mindezt elérje; a leplezett csodálatot, ha tényleg ez a helyzet; annak megértését, hogy ez az egész lázadás egy istenverte kavarodás, és minél hamarabb véget ér, méghozzá bármi áron, annál jobban jár mindenki; és a beletörődést, hogy alkalmasint ez a sunyi kis Nohamapetan a legjobb esélye arra, hogy mihamarabb moshassa kezét ennek a szarviharnak a mocskától.

Ghreni valószínűleg már néhány századmásodperccel azelőtt tudta, hogy Mount fel fogja neki ajánlani a hercegi címet, mielőtt az megtette volna.

– Legyen hát, Ghreni úrfi! – mondta Mount. – Ha a következő órában sikerül elérnie a tűzszünetet, huszonnégy órán belül pedig megegyezik velük, magáé az ideiglenes hercegi cím. Azonnal hozzálátok elintézni az ajánlással járó papírmunkát, hogy véglegesíthessük. De egyvalamit tisztázni akarok magával, ifjú barátom. Ha a tudomásomra jut, hogy a herceg halála nem hajszálpontosan úgy játszódott le, ahogy azt az imént megosztotta velem, akkor a hercegi címét élete végéig egy háromszor három méteres börtöncellában fogja élvezni. És személyes ügyemmé teszem, hogy nagyon hosszú életet éljen. Világos voltam?

– Természetesen, Sir Ontain.

– Ez esetben gratulálok, Ghreni úrfi, aki immár a Mezsgye ideiglenes hercege. Lásson munkához! – Mount hosszú léptekkel távozott a hullaházból. Ghreni ellenállhatatlan ingert érzett arra, hogy a levegőbe öklözzön, de sikerült megállnia.

Egy órával később már nyélbe is ütötte a tűzszünetet, és ki is jelölte az embereket, akik majd összeállítják a békeszerződést. Természetesen nem kellett a Birodalmi Tengerészgyalogsággal fenyegetnie Onjsten tábornokot, hisz mindig is neki dolgozott.

Két órával később üzenetet küldött Wimson kapitánynak a Vörös Rózsá ra, hogy a hajó sérüléseit és a fegyverek árát fedező összegre már csak Ghreni hivatalos beiktatásáig kell várnia, így lesz szíves türelemmel lenni, és nem lemészároltatni.

Három órával később értesítették a Mezsgye új ideiglenes hercegét, hogy Claremont grófja testileg és szellemileg is magához tért. Ghreni úgy döntött, hogy meglátogatja, és mindenkinek, még a hat tengerészgyalogosnak is megparancsolta, hogy odakint várakozzanak. Cseppet sem boldogan, de végül engedelmeskedtek. Ghreni a kórházi ágy mellé húzta a szoba sarkában álló széket, hogy minél halkabban beszélhessen a gróffal.

– Immár én vagyok a Mezsgye hercege – tájékoztatta.

– Gratulálok! – felelte az idősebb férfi kis késéssel. Hangjából hiányzott az őszinteség.

Ghreni ennek ellenére bólintott.

– Köszönöm. Most pedig hallgasson ide! Össze kell fésülnünk a történeteinket. Azt kell mondania, hogy megölte a herceget, amiért megparancsolta nekem, hogy raboltassam el a fiát. Összeszólalkoztak, maga előrántott egy pisztolyt, ő meg egy villámvetőt, azután pedig semmire nem emlékszik, mert a kábítólövés megzavarta az emlékeit.

– Más szóval ismerjem be a gyilkosságot.

– Igen. Pontosan erre célzok.

– Nem valami fényes terv, Ghreni úrfi.

Ghreni figyelmen kívül hagyta, hogy a gróf nem az új címén szólította.

– De cserébe bőkezűen kárpótolom. El fogják ítélni gyilkosságért, de engedélyezem, hogy házi őrizetben, Claremontban töltse le. Lemond a címéről, én pedig elintézem, hogy a lánya kapja meg ahelyett, hogy szégyenszemre elvennék a családjától. Feladja a birodalmi auditori munkáját, később majd választok valakit a helyére. De gondoskodom róla, hogy megkapja a nyugdíját, én pedig megtoldom egy kis illetékkel, hogy megtarthassa a kúriáját. Senkinek nem mond el semmit, még a lányának sem. Ó, és kérje meg arra, hogy ne próbáljon álmomban meggyilkolni!

A gróf felhorkant. Ghreni csak nyomta tovább.

– Ha öt évig tartja magát ehhez, kegyelemben részesítem. Azt fogom mondani, hogy a herceg olyan szinten fenyegette önt és a családját, hogy ezzel sarokba szorította.

Súlyos nyomás alatt állt. Mivel szemtanúja voltam az egésznek, így igazolni fogom az állítását. És kész, vége. Ha beismeri, öt évet otthon tölt, utána bocsánatot nyer.

A gróf erőtlenül felnevetett.

– Mi olyan vicces? – tudakolta Ghreni.

– Ghreni úrfi, magának fogalma sincs, mi lesz itt öt év múlva – felelte a gróf.

– Épp ellenkezőleg, Claremont, van. Változások jönnek. A Mezsgye lesz az Egyesülés szíve. Minden út ide fog vezetni.

– Tévedés. Semmi sem vezet majd ide. Öt éven belül magunkra maradunk.

Számítások igazolják.

Ghreni kezdte kényelmetlenül érezni magát, és rádöbbent, hogy ezt a gróf utolsó mondata okozza.

– Mire céloz?

– Maga szerint miért küldtem el a fiamat, Ghreni úrfi, ráadásul pont most?

– Hogy megóvhassa a harcoktól, és bepanaszolhasson az emperátornál az elrablásáért. – Legalábbis Ghreni ez utóbbiért akarta eltenni Marce-ot lába alól, ha elfogatni nem sikerül. Ghreni nem tudhatta, mekkora befolyása van Claremont grófjának a birodalmi udvarban, de azt igen, hogy Nadashe és Amit nem örülnének túlzottan, ha olyan jelentés érkezne a Mezsgyéről, amely megnehezítené az életüket.

A gróf megrázta a fejét.

– Azért kellett most távoznia, mert ha nem teszi, idővel végleg itt ragadt volna.

– Az Árhullámokra céloz? – Ghreni tanácstalan volt. Mit tudhat egy birodalmi auditor a csillagközi utazásról? A gróf adószedő, nem pedig fizi… – Atyaúristen! – nyögte Ghreni, és leplezetlenül megbámulta a grófot. – Ön az!

Claremont grófja zavartnak látszott, de úgy tűnt, jól szórakozik.

– Ki lennék én, Ghreni úrfi?

– Maga az! Az Ár kutatója! Az ön munkáját folytatta Hatide Roynold!

Claremont arcán pár pillanat erejéig még megmaradt a tanácstalanság, de Ghreni látta, hogy lassan átveszi a helyét a felismerés.

– Már hallottam ezt a nevet. Emlékszem rá. Néhány éve pár kérdés kíséretében elküldte nekem a kutatási eredményeit.

– Ön pedig nem válaszolt.

– Nem, valóban nem. Az emperátor megtiltotta, hogy bárkivel megosszam a kutatásaimat.

Claremont grófjának arcán új kifejezés jelent meg. Aggodalom.

– Szóval maga az ő következtetéseire támaszkodott? Úgy véli, az Árhullámok a Mezsgyéhez fognak vándorolni. Így van, vagy sem?

Ghreni csak tátogni tudott.

Claremont az ágya szélére csapott.

– Hát ez az! Hát épp ez az! – Claremont hevesen, már-már izgatottan felkacagott. Az egyik tengerészgyalogos résnyire nyitotta az ajtót, és kérdőn bedugta a fejét a résen, de Ghreni egy dühös intéssel elzavarta.

Végül Claremontnak sikerült erőt vennie magán, kitörölt egy könnycseppet a szeméből, és Ghrenire pillantott.

– Ó, szegény, nagyravágyó bolond barátom!

– Mondja el, amit tud! – utasította Ghreni.

– Tudom, hogy Hatide Roynold számításai pontatlanok. Tudom, hogy ha nem ellenőriztette néhány alapfelvetését, akkor elkerülhetetlenül egy olyan következtetés felé tart, mely minden valóságalapot nélkülöz. A munkájának bármely részét megvizsgáltatta független szakértőkkel?

– Nem – ismerte be Ghreni.

– Még szép, hogy nem! – bólintott Claremont. – Pont olyan, mint én; felkarolta egy mecénás, és egyedül dolgozik. Fontos a kívülállók véleménye, Ghreni úrfi. Jómagam is vakon repültem, amíg Marce elég nagy nem lett ahhoz, hogy a körmömre nézzen.

Minden ostoba hibám észrevétlen maradt. Roynold ugyanígy járt. Tudom, láttam a tévedéseit. Valószínűleg sosem javított ki egyet sem. – Claremont előrehajolt, és megbökte Ghreni mellkasát. – Maga pedig, tudatlan, kókler idióta, semmit sem tud.

A bökéstől Ghreni elhúzta a száját.

– Ezzel mire céloz? – kérdezte.

Claremont egy mosoly kíséretében visszafeküdt az ágyra.

– Semmire sem célzok, Ghreni úrfi. Addig semmiképp, amíg jelentést nem küld a házának a hercegi cím megszerzéséről. Felteszem, erre hamarosan sor kerül.

– Úgy van. – A jelentést a postadrónok, az apró, személyzet nélküli járművek egyike fogja kézbesíteni, amelyek az Ár zúgójához közeli űrben állomásoznak, és hozzájuk érkezik meg az összes elektronikus üzenet: magánlevelek és képek, hivatalos üzenetek, jelentések, digitalizálásra váró művészeti alkotások. Napjában egyszer az egyik ilyen drón belép az Árba a benne raktározott információval, és ugyancsak naponta egyszer egy drón ki is lép onnan, benne a Mezsgyére címzett levelekkel, üzenetekkel és egyebekkel. A posta mindig késett, elvégre a Mezsgye mindentől távol volt. De mindig megérkezett.

Claremont ismét bólintott.

– Írja meg a jelentését! Küldje el! És amint történik valami, jöjjön vissza hozzám, és én is közlöm a feltételeimet.

– Amint mi történik?

– Tudni fogja.

– Mégis mit gondol, milyen feltételeket szabhat?

– Kezdjük azzal, hogy nem akarok magamra venni egy gyilkosságot. Utána majd meglátjuk. De annyit elmondhatok, Ghreni úrfi, hogy tévedésben él. Nekem nincs szükségem magára. Magának viszont szüksége lehet rám. Jobban, mint hinné. Úgyhogy írja csak meg a jelentését! Hallgatok, amíg vissza nem tér.

Claremont még hessegető mozdulatot is tett, hogy távozásra buzdítsa Ghrenit, aki erre, leginkább zavarodottságában, elhagyta a szobát.

***

Ghreni a Nohamapetanház épületében levő irodájába ment – eltart majd egy darabig, hogy az ügyeit a hercegi palotába költöztesse, noha a puszta gondolatra megborzongott –, és összeállította a Nadashénak szánt jelentését. Rejtjelekkel írt, ráadásul kódolta is.

Ezután egy árnyékolt rádiósugáron felküldte a postadrónnak, és várta a célba érést nyugtázó visszajelzést. Percekkel később meg is érkezett, és tartalmazta a drón indulási időpontját is, amely alig fél óra múlva volt esedékes. Ghreni elolvasta a visszajelzést, majd egyéb dolgaiba merült, elsősorban annak a terepen levő csoportnak a jelentéseibe, akik a lázadókkal karöltve a békeszerződést állították össze.

Annyira lekötötte a dolog, hogy csupán két órával később vette észre, hogy a postaszolgálat ismét üzent neki, így jelezve, hogy a küldeménye nem fog időben megérkezni. Az oknál „drónmeghibásodás” volt feltüntetve, vagyis a kézbesítő masina valahogy elromlott. A benne tárolt adatokat, köztük a jelentését is átküldik egy másik drónnak (amelyek tucatszám várakoztak a zúgó mellett), és azonnal kézbesítik.

Ghreni tudomásul vette, és már épp kilépett volna, mikor két újabb üzenetet kapott, ezúttal adathibáról. Már a harmadikat olvasta, mikor a negyedik is megérkezett.

Ghreni rácsipogott a titkárára.

– Mi történt a postadrónokkal? – kérdezte.

– Nem tudom, uram – jött a felelet. – Mindenki róluk panaszkodik. Minden üzenet ide-oda pattog a drónok között.

Mielőtt Ghreni felelhetett volna, a tabletje egy csippanással jelezte, hogy Sir Ontain Mount próbálja őt elérni. Válasz nélkül bontotta a vonalat a titkárával, és fogadta Mountot.

– Úgy tűnik, gondunk akadt – jelentette Mount.

– A béketárgyalásokkal? – kérdezte Ghreni.

– Nem, valami más ügyben. Egy Mert Azt Mondtam nevű ötös most jelentkezett be a Birodalmi Állomásra. Nemrég akartak belépni az Árba.

– Meghibásodott a hajó?

– Azzal minden rendben. A zúgó viszont…

– Mi van vele?

– Nincs ott, Ghreni úrfi. Nyomtalanul eltűnt.

Jó néhány órával és számos kétségbeesett megbeszéléssel később Ghreni visszatért a kórházba, és meg se állt Claremont grófjának szobájáig.

– Nocsak, visszatért – állapította meg Claremont. A tengerészgyalogosokra mutatott.

– Tájékoztattak, hogy jól vagyok, és hamarosan elhagyhatom a létesítményt. Átadnak a helyi hatóságoknak, akik, felteszem, immár a maga emberei. Állítólag börtönbe fogok kerülni.

– Hagyjanak minket magunkra! – adta ki a parancsot Ghreni a jelenlévőknek. A szoba kiürült. Ghreni ismét Claremontra fordította a figyelmét. – Ön tudott az Árról.

– Megvolt az esély rá, hogy nem roskad össze, mielőtt maga elküldi a jelentését. Ha így történt volna, ez most egy másféle beszélgetés lenne – bólintott Claremont. – Legalábbis egyelőre. De ha nem ma történt volna meg, akkor talán holnap vagy holnapután. Egy héten belül mindenképpen sor került volna rá. És mi akkor beszélgettünk volna.

– Ha az Árhullám elpusztult, akkor a halálba küldte a fiát.

– Nem. Kiszámítottam, hogy a hullám összeomlása a bejárati zúgótól fog indulni. A kijárat viszont még hónapokig nyitva áll majd. Nem mintha számítana. Semmi sem juthat be, így lényegében amint minden benne utazó hajó kilép belőle, a hullám hasznavehetetlenné válik. Egy időre mindenki itt reked a Mezsgyén.

– Meddig? Hogyhogy „egy időre”?

– Micsoda kérdés, Ghreni úrfi! Természetesen örökre.

Ghreni erre nem tudott mit mondani.

– Egyvalamit hozzátennék – törte meg a csendet Claremont.

– Mi lenne az?

– A Mezsgyéről távozó Árhullám lezárult. De a számításaim szerint az érkező hullám még jó néhány évig nyitva áll majd. Már mutatkoznak rajta az összeomlás jelei, de egy darabig még kitart. Meglehet, az lesz az Egyesülés utolsó Árhulláma, amely végleg elpusztul.

– Mire céloz ezzel? – kérdezte Ghreni.

– Arra, hogy hamarosan látogatókra számíthatunk.

– Látogatókra?

– Pontosan.

– Hányra?

– Valószínűleg mindenkire, aki élve eljut idáig – felelte Claremont, majd összecsapta a tenyerét. – Lépjünk tovább, Ghreni úrfi! Maga egy gyilkos, trónbitorló, és ártani akart a fiamnak. Egy tökéletes világban az életével fizetne, vagy a hátralevő néhány évében rácsok mögött rohadna a tetteiért. Nekem bármelyik megfelelne. De jelen pillanatban, akárhogy is, de maga a Mezsgye hercege. Felteszem, most, hogy a magáé a cím, varázslatos módon sikerült véget vetnie a lázadásnak, ugye?

Ghreni bólintott.

– Más szóval aktívan részt vett a lázadásban valamilyen rettentő kétszínű módon, ugye?

Ghreni megrándította a vállát.

– Ahogy azt gondoltam. Mindettől függetlenül most béke van, márpedig erre szükségünk lesz az elkövetkezendőkben, és maga, sajnálatos módon, nélkülözhetetlen a megőrzéséhez. Más szóval, ha most megszabadulnánk magától, az több kárt okozna, mint hasznot. Persze vitába szállhatnék a megváltoztathatatlannal, például felhívhatnám Sir Ontaint, hogy balhét csináljak, de most, hogy immár maga is tud az Árhullám összeomlásáról, nagyobb bajunk is van holmi lázadásnál vagy puccsnál.

Úgyhogy felajánlom a segítségemet.

– Komolyan? – Ghreni erre csak pislogni tudott. – Minden tiszteletem az öné, uram, de nem téved abban, hogy kettőnk közül kinek van szüksége segítségre?

– A legkevésbé sem. Olyan döntéseket kell meghoznia, amelyek híján az emberiség, legalábbis az itt élő és a hamarosan ide érkező része, nem élheti túl az összeomlást.

Nagyravágyó és kapzsi embernek ismertem meg, de nyilván ez csupán egy nagyobb terv része, amelyet a háza kovácsolt az Egyesülés feletti hatalom átvételére. Helyes.

– Helyes?

– Az utóbbi része igen. Azt jelenti, hogy képes valami felsőbb cél szolgálatába állítani az ambícióit és a mohóságát. Talán mégis több van magában egy akarnok szociopatánál. Talán mégis érdekli az Egyesülés és a benne élők sorsa és jövője. Ha így van, vagy legalábbis hajlandó ezt megtanulni, akkor a segítségére leszek. Ha nem, akkor akár meg is parancsolhatja az odakint várakozó tengerészgyalogosoknak, hogy itt helyben végezzenek ki. Nekem már úgyis mindegy. De ha valóban élni akar a segítségemmel, márpedig ezt nyomatékosan javaslom, akkor van néhány feltételem és kérésem. Biztosítékra van szükségem, és így bizonyíthatja, hogy több van az általam eddig megismert sekélyes, önző csaló álarca mögött. Hinnem kell abban, hogy valóban képes az emberiség megmentésére.

Ghreni akkor sem tudott volna erre válaszolni, ha fegyverrel fenyegetik. Mintha a két legnagyobb fegyvere, az agya és a nyelve egyszerre összezsugorodott és eltűnt volna.

Claremont vizsgálódva nézett Ghrenire.

– Nem egészen erre számított, ugye? A hercegi élet nem olyan, mint tervezte, ugye?

Ghreni válaszra nyitotta a száját, de csak felnyögött. Zavarában nagyot nyelt, majd ismét megpróbálkozott.

– Nem – nyögte ki végül.

– Akkor meglepetés, Ghreni úrfi – szólt Claremont. – És most hadd halljam, mi legyen? Élni akar a segítségemmel, vagy sem?

HARMADIK RÉSZ

TIZENHARMADIK FEJEZET

Alig tíz perccel az után, hogy az Igen, Uram, Ő Az Én Kicsikém kilépett az Árból az Origó-rendszernél, és megkezdte harminchét órás útját az űrben a naprendszer Birodalmi Állomására, bomba robbant Chadwick városának szórakozónegyedében az Origó bolygón. A pokolgépet egy étteremben helyezték el, és úgy időzítették, hogy nem sokkal a déli csúcsidő után robbanjon, tíz polgárral végezve a létesítményben és kettővel az utcán. Maga az étterem teljesen kiégett.

A válasz nem váratott magára. Automata tűzoltórendszerek ugrottak elő a rejtekhelyeikről, hogy elfojtsák a lángokat; a terület köztéri légszűrői részecskeszűrési üzemmódra álltak át, hogy a környező területeken belélegezhető maradjon a levegő. A Chadwick ezen részét elszigetelő, igen ritkán alkalmazott hatalmas ajtók elzárták a területet, így előzve meg egy esetleges tűzvész kialakulását, amely egy efféle zárt, föld alatti környezetben katasztrofális következményekkel járt volna. Minden Chadwickbe érkező és onnan távozó alagutat lezártak és eltorlaszoltak. Míg a helyi és a birodalmi hatóságok meg nem adják az engedélyt a kinyitásukra, addig a felszínen, légüres térben vezetett az egyetlen kiút a városból. De még az oda nyíló járatokat is lezárták és figyelték.

Nem mintha számított volna.

– Még a biztonsági kamerák a merényletet egy héttel megelőző felvételein sem találtak semmit sem az étteremben, sem a környező utcákon – jelentette a helyszínről Gjiven Lobland birodalmi nyomozó, akinek az adását egyenesen az igazgatótanács birodalmi palotában összehívott gyűlésére sugározták, alig három órával a robbantás után. – Semmilyen csomag, a vendégek sem hagytak hátra semmit, még gyanús tevékenységet sem láttunk. Sikeresen azonosítottuk az összes vendéget és dolgozót, akik megfordultak arrafelé, és mindegyikőjüket kikérdezzük, a büntetett előéletűekkel kezdve. Egyelőre mindenki tisztának bizonyult.

– Akkor hogy került oda a bomba? – kérdezte a parlamentet képviselő Upeksha Ranatunga.

– Dolgozunk rajta. A rendelkezésre álló anyagból annyi derül ki, hogy a robbanás a létesítmény hátsó traktusában történt, a raktárnál vagy az irodáknál. A helyszínelők most is ott vannak.

– Ha a robbanás a raktárak környékén történt, akkor az is lehet, hogy postás vagy futár kézbesítette az eszközt – vetette fel Korbijn érsek. – Ez esetben az is lehet, hogy napokkal, ha nem hetekkel ezelőtt érkezett.

– Van rá esély, eminenciás asszonyom – helyeselt Lobland. – A nyomozóink már hozzá is láttak a kézbesítési jegyzőkönyvek átnézéséhez. Megtaláljuk.

– Valaki vállalta már a felelősséget? – kérdezte Cardenia.

– Nem, felség. Még nem. Bolygószerte figyeljük a kommunikációs csatornákat.

Azonnal értesítjük, amint megtudunk valamit.

Cardenia bólintott, és már nyúlt is, hogy megszakítsa a vonalat.

– Úgy vélem, tudjuk, ki tehette – szólt egy hang az asztal túlsó végéből.

Cardenia felnézett, egyenesen Nadashe Nohamapetanra, az igazgatótanács legújabb tagjára. Ő váltotta Samman Temamenant, aki sajnálatos módon méltóztatott meghalni, így űr támadt a helyén. Úgyhogy Cardeniának számtalan oka volt arra, hogy sajnálja Temamenan halálát.

– Bizonyára a Mezsgye szeparatistáira céloz – mondta Cardenia.

– Az utóbbi két hónapban ez volt a negyedik merénylet az Origón – jelentette ki Nadashe. – Ráadásul egytől egyig ugyanazt a módszert követték. Három további rendszerből kaptunk jelentést hasonló tevékenységekről, amelyek akkor kezdődtek, mikor a koronázásának és az ott történt merényletnek a híre eljutott odáig.

– Utánzók lehettek – mondta Ranatunga. – És a koronázási merénylőket kézre kerítettük.

– Végeztünk a koronázási merénylőkkel – helyesbített Korbijn.

– A koronázási merénylet gyanúsítottjaival – tette hozzá Cardenia.

A két állítólagos merénylő valóban odavalósi volt, de ezenfelül meglepően keveset tudtak róluk kideríteni, kivéve hogy egy apró bombával vetettek véget az életüknek pont azelőtt, hogy a birodalmi erők rájuk törték volna az ajtót, és hogy azt a lakást, amelyben az Origón rájuk találtak, közvetlen bizonyítékkal sikerült összekapcsolni a koronázáson történt merénylettel.

– Két elkövetővel végeztünk – mondta Nadashe. – Nem tudhatjuk, hogy ezzel az egész sejtet vagy hálózatot kiiktattuk-e.

– Mégis mit javasol, Nadashe úrnő? – kérdezte Korbijn. – Mármint a jelenleg végzett jelentős mennyiségű és alapos munkánkon felül.

– Érsek asszony, elismerem, hogy a helyi és a birodalmi nyomozóhatóságok minden tőlük telhetőt megtesznek. A probléma viszont nem itt gyökerezik. Hanem a Mezsgyén.

Ideje, hogy az Egyesülés közbelépjen, átvegye a bolygó vezetését, és csírájában fojtsa el az ottani forradalmat.

– Ahogy azt már ezerszer javasolta, akárcsak a parlament önhöz hű képviselői – közölte Ranatunga.

– Nem csak a terhathumi képviselők gondolják ugyanezt, Ranatunga úr.

– Mikor a „képviselők”-et említettem, nem csupán az ön honfitársaira céloztam, Nadashe úrnő. Hanem azokra is, akiket noha más rendszerek tagjai, mégis megvett a keresztes háborújához.

Nadashe látványosan megütközött.

– Rossz néven veszem még csak a sugallatát is annak, hogy a Nohamapetanház módszerei tisztességtelenek, vagy bármiben különböznének akármely más érdekelt ház vagy céh módszereitől.

– És önnek mi az érdeke, Nadashe úrnő? – érdeklődött Cardenia.

– A mi érdekünk elkerülni, hogy helyrehozhatatlan károk keletkezzenek a kereskedelemben és az Egyesülés polgárainak életvitelében. Ahogy az is, hogy azok, akik az emperátor életére törnek, megbűnhődjenek, így üzenve a hasonszőrűeknek, hogy erős az intézményrendszerünk. Egy gyengének vagy sebezhetőnek tűnő emperátor provokálja a zűrzavart.

– Csak a látszat kedvéért óhajtja, hogy leigázzuk az Egyesülés egyik rendszerét? – érdeklődött Cardenia.

– Nem csak a látszatért – helyesbített Nadashe. – Legalábbis nem elsősorban.

Mondjuk úgy, hogy azért is.

Cardenia Ranatungához fordult.

– Mi a parlament hozzáállása az ügyhöz?

Ranatunga Nadashéra pillantott a szeme sarkából, mielőtt válaszolt.

– A parlamentet megrázta a koronázásán történt merénylet, asszonyom.

Véleményem szerint nem érzik úgy, hogy a feltételezett elkövetők halálával megoldódott volna a dolog. Az új támadási hullám fényében pedig jelentős erők támogatnának egy erőteljesebb válaszcsapást.

– Mindehhez mit szólnak a képviselők a Mezsgyén?

– Mikor legutóbb egyeztettünk, még nem kaptak sem híreket, sem utasításokat a hercegüktől. Kételkednek abban, hogy a jelenleg zajló zendülésnek meglennének a forrásai vagy a módszerei egy ilyesféle, az egész Egyesülésre…

– Persze hogy ezt mondják – szúrta közbe Nadashe.

– …vagy az érdekeltségeire kiterjedő támadáshoz – fejezte be Ranatunga. – Számtalan lázadás volt már a Mezsgyén. Ez a helyiek természetéből adódik, hisz az Egyesülés oda küldi el a bajkeverőit. De mindig is belügyként tudták intézni a zendüléseket. Így hát szkeptikusak.

– Ami sovány vigasz az áldozatok családjainak – vetette közbe Nadashe.

– Viszont a kételyeik dacára, ha a birodalmi hatalomátvételt terjesztenénk fel végső megoldásként, valószínűleg támogatnák a dolgot. Főleg most, hogy a merényletek eldurvulni látszanak.

– A céhek ugyancsak támogatnák – tette hozzá Nadashe.

– Fennakadást okozna a kereskedelemben – jegyezte meg Cardenia.

– Ideiglenesen akadályozná a Mezsgyére történő szállítmányozást. Inkább ez, mint a támadások, amelyek időről időre Egyesülés-szerte megakasztják a kereskedelmet.

Különben is, a Mezsgye az csupán a Mezsgye. A legtöbb ház és céh számára nem jelentős bevételi forrás. Az én házam összbevételének alig egy százaléka származik onnan. Úgy vélem, a legtöbb ház helyzete is hasonló.

– Mi a helyzet az egyházzal? – fordult Cardenia Korbijnhoz.

– Az egyház aggodalma inkább az emberek természetes jogaira vonatkozik – felelte Korbijn –, akárcsak minden efféle helyzetben. De ne feledje, asszonyom, a koronázási merénylet nem csupán a személye ellen irányult. Az egyházat és az egyik katedrálisunkat is támadás érte. Tágabb értelemben pedig az egyház az Egyesülés minden teremtett lelkéért aggódik. Ha a mezsgyei lázadók valóban kapcsolatba hozhatók a robbantásokkal, akkor az ő érdekükben is érdemes megfontolni a közbeavatkozást.

Cardenia egy pillanatig töprengve figyelte az érseket.

– Köszönöm.

– Mi az ön véleménye, felség? – kérdezte Nadashe.

– Úgy gondoljuk, hogy amíg nem sikerül minden kétséget kizáróan megállapítani, kik állnak a merényletek mögött, és mik a céljaik, addig nem lépünk a Mezsgye ellen. – Cardenia Nadashe felé emelte a kezét, akin látszott, hogy közbe akar szólni. – Nem utasítjuk el azokat a véleményeket, melyek szerint ezek mezsgyei eredetű terrorista cselekményeknek tűnnek. De ostobaság lenne jóváhagyni egy ekkora hadműveletet sziklaszilárd bizonyítékok nélkül. Hagyjuk, hadd folytatódjon a nyomozás.

– Lehet, hogy a parlament felülbírálja a döntését, asszonyom – mondta Ranatunga. – Főleg, ha a támadások folytatódnak.

– Ezt a céhek sem hagyják majd szó nélkül – tette hozzá Nadashe.

– Megértjük, hogy önöknek sürgős a dolog – mondta Cardenia. – A Rachela Jövendölései nevű csapatszállítónk itt, az Origó-rendszerben állomásozik. Ha szükséges, akár azonnal el tudunk indítani a Mezsgyére egy tízezer fős tengerészgyalogos-hadosztályt. De reméljük, a tanács emlékezteti majd a parlamentet és a céheket, hogy a legelső támadás ellenünk történt. Elsőként mi veszítettük el a szeretteinket. Elsőként mi szenvedtünk. És ez nem enyhült. Ezért kérjük a türelmüket. A Mezsgye lakói így vagy úgy, de megbűnhődnek majd, ha bármilyen rövid időre is, de elvesszük a függetlenségüket. De hadd legyünk biztosak benne.

– Igenis, asszonyom – nyugtázta Ranatunga.

Nadashe hallgatott. Cardenia bólintott, hogy távozhatnak.

– Nadashe úrnő, négyszemközt szeretnénk beszélni önnel – szólt, miközben az igazgatótanács többi tagja távozott.

– Asszonyom! – mondta Nadashe, és maradt.

– Egy tiltakozó levelet kaptam az igazgatótanácsba kerülésével kapcsolatban – kezdte Cardenia, mikor kettesben maradtak, és hanyagolhatta az uralkodói többest. Így Nadashénak is jelezte, hogy a beszélgetés kötetlen és magánjellegű.

– Hadd tippeljek! – mondta Nadashe. – A Lagos-háztól?

– A Lagos-ház az egyik, de nem az egyetlen aláíró.

– Mi a gond?

– Aggódnak, hogy túl sok szál köt össze engem a Nohamapetan-házat, elvégre ön a bizottság tagja, és korábban kapcsolatban állt Rennereddel, arról nem is beszélve, hogy Amit fivére buzgón próbál rávenni a házasságra.

Nadashe halványan elmosolyodott.

– Tisztelettel jegyezném meg, asszonyom, hogy én ide nem a buzgó szót használnám. Hogy pontosabb legyek, Amit buzgó, ön viszont annál kevésbé.

– Világosan a tudomására hoztam, hogy egy éven át gyászolni szeretném Naffa Dolgot.

– Való igaz. De egy év kissé sok is a gyászra, asszonyom.

– A testvéremként szerettem őt, Nohamapetan úrnő. A gyászidő pedig a koronázási merénylet többi áldozatára is vonatkozik. Ha megkísérelném megkurtítani ezt az időszakot, azzal mindőjük emlékét megsérteném. – A harmadik indok, amellyel mind Cardenia, mind pedig Nadashe tisztában volt, kimondatlan maradt; nevezetesen az, hogy ezzel időt nyer annak megfontolására, elfogadja-e Amit Nohamapetant férjéül. – Mindazonáltal számos ház osztja azt a nézetet, hogy a Nohamapetan-háznak túl nagy a befolyása.

– Emlékeztetném őket, hogy a céhek szavazatai alapján kaptam meg a posztot. Mivel a házak irányítják a saját céheiket, így a házak többsége engem választott.

– Ez igaz. A levél ugyanakkor arra is emlékeztet, hogy noha az a szokás, hogy az emperátor elfogadja az egyház, a céhek és a parlament jelöltjeit az igazgatótanácsba, mégis dönthet úgy, hogy elutasítja a neki nem megfelelő tagokat. A szöveg segítőkészen jó néhány korábbi példát is felhoz.

– Talán kizárna a tanácsból, asszonyom? – kérdezte Nadashe, Cardenia pedig kihallotta a hangjában bujkáló feszültséget.

– Ok nélkül eszemben sincs ilyen udvariatlanságot elkövetni a céhek ellen – felelte Cardenia. – De most, hogy külső szemlélők is rámutattak, elismerem, hogy a Nohamapetanház állandó és nyilvánvaló része lett az életemnek, és a túlzott befolyás látszatának elkerülése igenis létfontosságú. Talán bölcs döntés lenne a háza részéről, ha választana az igazgatótanácsban elfoglalt helye és a birodalmi hitvessé válás esélye között.

– Beszélhetek nyíltan, asszonyom? – kérdezte Nadashe pillanatnyi szünet után.

– Tessék!

– Ez nem valódi választás, ugye? Ha maradok az igazgatótanácsban, akkor meglesz az indoka arra, hogy elutasítsa a bátyám udvarlását, de megmarad a lehetősége is, hogy elküldjön a bizottságból, ha a terhére lennék. Ha kilépek a tanácsból, még mindig dönthet úgy, hogy elutasítja a bátyám kérését, amelyet, ha továbbra is őszinte lehetek, attól tartok, nem is vett komolyan fontolóra, és nem is kíván megfontolni. Ha el akar küldeni engem vagy a bátyámat, hát tegye. Emperátorként ez az ön előjoga. De ne ilyen képtelenségekkel takarózzon.

Cardenia erre elmosolyodott, és némi sajnálatot érzett, amiért szexuális és szerelmi partnerek terén ilyen erősen vonzódik az ellenkező nemhez. A bátyjával ellentétben Nadashe nem volt unalmas.

És elevenen felfalna, emlékeztette agya egy eldugott szeglete. Be kellett vallania magának, hogy ebben lehet valami. Nadashénak nem állna érdekében az, hogy hitvesként a háttérbe húzódjon; ő uralkodni akarna. Márpedig ez – és Cardenia ezt kénytelen-kelletlen beismerte magának – nem lenne ellenére. Elvégre sosem akart emperátor lenni. Megelégedett volna azzal, ha megmarad egy jótékony célú művészeti egylet vagy valami hasonló védnökének. Vonzónak tűnt egy nagyravágyó házastárs gondolata, aki átvállalná a birodalom vezetésével járó munkák oroszlánrészét.

Legalábbis, amíg a társad figyelembe veszi az érdekeidet, mutatott rá gondolatban.

Márpedig ez lenne a legnagyobb gond Nadashe Nohamapetannal. Bármit is forgatott a fejében, már jóval azelőtt eltervezte, hogy Cardenia trónra került. Nadashe már csak ezért sem jöhetett szóba. Ráadásul ott volt az is, hogy Cardenia nemigen akart lefeküdni vele. Gyász ide vagy oda, az emperátor már nagyon-nagyon rég nem osztotta meg az ágyát senkivel.

Viszont Amittal sem akarsz szexelni, emlékeztette rá magát. Ebben is volt valami. A neme megfelelő volt, de a jelleme nem, és annyira lerítt róla, hogy csupán a testvére mesterkedéseinek a játékszere, hogy minden találkozójuk során csupán az zakatolt Cardenia fejében, hogy mikor léphet már le. Az is nyilvánvaló volt számára, hogy Amit igenis vonzónak találja, legalábbis valamennyire, más szóval nagyon szívesen ágyba vinné.

Ha már egyikükkel sem akarsz lefeküdni, akkor ennyi erővel elvehetnéd azt, aki úgyszintén nem akar szexelni veled, okoskodott. Ez remek érv volt, csakhogy ő semmit nem tudott Nadashe szexualitásáról azonkívül, hogy ambiciózus. Ha felajánlaná, Nadashe biztosan hozzámenne. Vajon ragaszkodna mindenhez, ami ezzel jár?

Valószínűleg. De Cardenia nem erre vágyott.

Nem mintha nem kaphatnál szexet, ha akarnál. Ez volt a másik dolog. Minden érdekházasság az volt, ami, és a Murn-ház, akik a szexmunkások céhét irányították, fényesen megélt a Xi’anon. Annyi kényeztetést kaphatna, amennyit csak akar. Biztosan nem ő lenne az első emperátor, aki emellett dönt. Ez világosan kiderült az Emlékteremben, mivel ostobán rákérdezett az apjánál az uralkodói házasélet rejtelmeire, mire VI. Attavio feltárta előtte a házasságon kívüli tévelygései részleteit.

Ettől Cardenia minden lelkesedése lelohadt, nem a szex említésére, hanem mert a legtöbb emberhez hasonlóan neki is nehezére esett elképzelni a szülei nemi életét.

Cardenia nem ellenezte a fizetett szexet, hiszen ez is csak egy szükség volt, amelyet így lehetett a legkönnyebben kielégíteni. De nem akarta, hogy ez legyen az egyetlen lehetősége rá. Vagy hogy a házastársa mellett szeretőket tartson, akik elvégzik élete párjának a feladatát. Ha egyszer megházasodik, azt akarta, hogy a párja legyen a mindene. Még akkor is, ha ettől ódivatúnak tűnik.

De félretéve ezt az egész ostobaságot a szexről, ott volt a gyerekek dolga is. Amit Nohamapetannal megoldaná hagyományos módon, Nadashéval pedig tudományosan, de arra a kérdésre nem volt válasza, hogy akar-e bármelyikükkel utódot nemzeni.

Annyira nem érdekelték a Nohamapetanok. Nem volt kétsége afelől, hogy ha gyermeke születne, feltétel nélkül szeretné, de az aggasztotta, hogy nem kedvelné a csemetéit, ha a Nohamapetan-jellem bizonyulna bennünk erőteljesebbnek.

Ráadásul az eddigi gondolatmenetében nem akadt semmi, ami változtatott volna azon, hogy a szíve mélyén Cardenia nem akart házasságra lépni sem Amit, sem pedig Nadashe Nohamapetannal, nem csupán azért, mert egyiküket sem találta vonzónak, hanem mert az érdekházasságnak a puszta gondolatát elítélte. Haragudott a Nohamapetanokra, amiért olyan igényt erőltettek, amelynek ő nem volt részese.

Haragudott az igazgatótanácsra, amiért hallgatólagosan és nyíltan támogatták az udvarlást. Haragudott a céhek azon politikai érvelésére, hogy bölcs döntés lenne összekötnie az életét egy Nohamapetannal, mert így az emperátor könnyebben megtarthatná és gyakorolhatná a hatalmát. Haragudott a testvérére, amiért meghalt, és haragudott az apjára is, amiért elültette a bogarat a fülében, hogy nem muszáj Nohamapetannal házasodnia, dacára annak, hogy minden személy, oldal és maga a realitás is ennek erősen az ellenkezőjét sugallja.

Szívás az életem, állapította meg Cardenia magában. Én vagyok az egész emberiség uralkodója, és szar az életem. Halkan felkuncogott a gondolatra.

– Asszonyom? – zökkentette ki Nadashe az ábrándozásából.

– Elnézést! – szabadkozott Cardenia. – A dilemmánkon töprengtem.

– Tehetek egy javaslatot? – kérdezte Nadashe.

– Hallgatom.

– A házamért és a fivéremért hajlandó lennék feladni a helyemet a tanácsban, de csakis akkor, ha beleegyezik a házasságba. Hadd javasoljak valamit. A gyász időszakában töltsön sok időt Amittal. Nemcsak a hivatalos üléseken, hanem kettesben is, amikor önmaguk lehetnek, mintha együtt járnának. Amikor megtanulhat a partnereként tekinteni rá. Hitvesként. Házastársként. A koronázása évfordulóján mondja el neki, elfogadja-e. Ha így lesz, lemondok a székemről a tanácsban. De ha nem, maradok, és legalább Amit és a házam megkapja a válaszát. De meg kell ígérnie, hogy ha elutasítja, akkor nem próbál majd kitenni a tanácsból. Ez elfogadható?

Cardenia végiggondolta az ajánlatot.

– Azt hiszem, igen – felelte.

– Helyes – nyugtázta Nadashe. – Ez esetben át kell adnom Amit meghívását. A szerelőműhelyében nemrégiben fejezték be a legújabb Nohamapetan tízes, a Ha Énekelnél, Hát Dalolj Hangosan építését. Ezer örömmel körbevezetné önt az új hajón.

– Mikor?

– Két nap múlva.

– És mikor állt elő a bátyja ezzel a meghívással?

– Tegnap. Elküldhette volna közvetlenül önnek is, de mivel a tanács tagja vagyok, így tudta, hogy találkozom önnel.

– Arra is számított, hogy négyszemközt beszélgetünk majd, Nadashe?

– Nem, asszonyom – mosolyodott el a nő. – Nem is képzeltem, hogy a Lagos-háznak sikerül más házakat meggyőznie arról, hogy eltávolítsanak a posztomról, bár most, hogy tudok róla, a legkevésbé sem lep meg. Azt sem tudhattam, hogy pont ennek köszönhetően ütjük majd nyélbe ezt az üzletet. Viszont az a helyzet, asszonyom, hogy Amit valóban kedveli önt. Ezért is kért meg, hogy szóljak az érdekében.

– Ön jó testvér.

– Megfelelő testvér – helyesbített Nadashe. – Úgy értem, amúgy is felkerestem volna.

Nem jelentett pluszmunkát.

Ezen mindketten jót nevettek.

Nem sokkal később Cardenia Gell Deng társaságában visszatért a magánlakosztályába.

– Arra kérném, hogy a mai merényletről folyamatosan lásson el információval – mondta. – Nem csak azokkal, amelyek megjelennek a hírekben.

– Természetesen, asszonyom! – biccentett Deng.

– Továbbá beleegyeztem, hogy két nap múlva megszemlélek egy új hajót Amit Nohamapetan társaságában. Kérem, lépjen kapcsolatba az embereivel, és tegye meg a szükséges előkészületeket. Tegyen szabaddá két órát plusz utazási időt! Késő délutánra.

Deng erre kissé felvonta a szemöldökét, de szólni nem szólt semmit. Inkább más oldalról közelítette meg a dolgot.

– A birodalmi őrségnek szüksége lesz a térképekre és egy előzetes útvonaltervre.

– Úgy vélem, nincs előzetes útvonal. Magánjellegű találkozó lesz.

– A birodalmi őrség ennek nagyon nem fog örülni.

– Ez esetben értesítse Nohamapetan embereit, hogy feltétlenül kellene egy előzetes útiterv, de nekem ne mutassa meg. Hadd legyen meglepetés.

– Igenis, asszonyom! Kérte, hogy feltétlenül értesítsem, ha hírt kapunk a Mezsgyéről, Claremont grófjáról.

– Igen? – Uralkodása első hetében Cardenia levelet küldött a grófnak, hogy értesítse VI. Attavio haláláról, és elkérje tőle a legfrissebb kutatási eredményeit. Túl korán van még a gróf válaszához.

– Nem konkrétan Claremont grófjáról van szó, hanem a fiáról, Marce Claremont úrfiról. Most érkezett egy Lagos ötösön, és nagyjából harminc órán belül a Birodalmi Állomáson lesz. Találkozót kér öntől.

– A fia?

– Igen, asszonyom.

– Biztos a rokoni kapcsolatban?

– Az üzenet ugyanazzal a kódolással érkezett, amelyet Claremont grófja használt minden egyes üzeneténél. Teljesen szabályszerű.

– Talán történt valami a gróffal?

– Az üzenet nem említett ilyesmit. Beírjam a határidőnaplójába, vagy osszam be máshoz? – Az emperátori hivatal legalább három tucat protokolltisztet alkalmazott, akik az alacsonyabb beosztású hivatalnokokkal, kisnemesekkel és udvaroncokkal tartották a kapcsolatot. Ha bármelyikük fontosnak ítélte a személyes találkozót, arról jelentést küldött Dengnek, aki eldöntötte, hogy az emperátor elé terjeszti-e.

– Írja be!

– Tizenöt percet tudok biztosítani neki az Amit Nohamapetannal esedékes túrája előtt, bármikor is legyen az. Ennyi idő bizonyára elég lesz Claremont úrfinak, hogy leszálljon, és elcsípjen egy kompot a Xi’anra.

– Küldjön valakit elé. Valószínűleg életében először hagyta el a Mezsgyét. Még a végén eltéved.

– Igenis, asszonyom!

– Van még valami a nap hátralevő részére?

– Csupán néhány apróság. Semmi sürgős.

Cardenia bólintott.

– Ez esetben egy ideig elvonulok az őseimmel beszélgetni. Az érdekházasságokról.

– Arról mindannyiuknak lesz mondanivalójuk.

– Én is úgy hiszem. – Cardenia biccentett, majd elindult az Emlékterem felé.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

– Két nagyon komoly problémánk is adódott – mondta Kiva az anyjának, a Lagos-ház rangidős mátriárkájának, Huma Lagos grófnőnek. – Az egyik nagyobb, mint a másik.

– Kezdjük talán a kisebbel – javasolta Huma.

– Azok a kurva Nohamapetanok – felelte Kiva.

Huma felkacagott.

A Lagos-ház origói irodájában beszélgettek a Céhek Házában, az Origó legnagyobb üzleti épületében. Az épület több mint hétszáz éves volt, és az Egyesülés legrégebbi és legbefolyásosabb házai osztoztak rajta, a kisebb házak pedig a főépületet körülvevő melléképületekben szóródtak szét. Egy család elhelyezkedése a Céhek Házának területén jól tükrözte annak politikai befolyását az Origón. A Lagos három alsóbb emeletet foglalt el a Céhek Házában. A Nohamapetanház ugyan néhány szinttel feljebb székelt, de csupán egyetlen saját emeletük volt, egy másikon pedig osztoztak valakivel.

A Wu-ház, az uralkodói család a legfelső tucat szintet mondhatta magáénak, köztük a tetőt is, amely olyan magasan volt, hogy onnan az ember elérhette Origófő kupoláját, amelyen belül a Céhek Háza elhelyezkedett.

Lagos grófnő ritkán tartózkodott a Céhek Házában. A családi ügyeket az Ikoyiról, a Lagosok anyarendszeréből intézte, és általában hagyta, hogy valamelyik unokatestvér tevékenykedjen az Origó és a Xi’an ügyvezetőjeként. De a grófnő alig egy hete az Origóra érkezett egy, a Jemisin-házzal küszöbön álló keresztlicenc-megállapodás végső tárgyalásaira. Jemisin gróf érkezésére két napon belül számítottak; addig is Kiva inkább az anyjának adta elő a problémáit Pretar igazgató, a Lagosok rangidős origói ügyvezetője helyett, akit világéletében egy fontoskodó szarfaszúnak tartott.

– Mi a probléma a Nohamapetanokkal? – kérdezte Huma. – Mármint a szokásoson felül.

– Először is biztos vagyok abban, hogy a Nohamapetanok szabotálták a termékeinket a Mezsgyén azzal, hogy megfertőzték, ami miatt a herceg blokád alá helyezett minket, és lefoglalta a tőkénket. Másodszor abban is biztos vagyok, hogy Ghreni Nohamapetan, az ottani ügyvezetőjük vette rá a herceget arra, hogy befagyassza a számláinkat, és a mi pénzünkkel finanszírozza a lázadók ellen vívott piszlicsáré kis polgárháborúját.

Harmadszor afelől sincs sok kétségem, hogy valójában egy Nohamapetanok, konkrétan Ghreni Nohamapetan áll a helyi lázadók mögött, de erre nincs bizonyítékom.

Negyedszerre pedig, és ezzel ment túl minden határon, az a köcsögláda Ghreni Nohamapetan bombát akart robbantani a hajónkon, aztán a nyakunkra küldött egy kicseszett kalózhajót!

Huma Lagos szótlanul vette fontolóra a lánya szóáradatát.

– Csak kíváncsiságból kérdem, de ha ez a kisebb probléma, mi lehet a nagyobb?

– Az Ár teljes összeomlása, az Egyesülés vége és az emberi faj lehetséges kihalása.

Huma erre csak pislogni tudott.

– Mikor?

– Az elkövetkezendő néhány évben.

– Honnan szerezted ezt az információt?

– Az Igen, Uram egyik utasától, aki történetesen az Ár kutatója.

– Hogy szedted ki belőle mindezt?

– A farkánál fogva.

– És hiszel neki?

– Feltétlenül. Érteni a legkevésbé sem értem. De nem kétlem, hogy legalább egy része igaz. Pompásan kicsesztek velünk, anya.

– Hol van most ez az utas?

– Útban az emperátorhoz, hogy neki is elmondja a dolgot.

– Hm. – Huma ismét a gondolataiba merült. – Tehetünk bármit az egész „az Egyesülés pusztulása”-szarság ellen, mielőtt két nap múlva aláírom a szerződést a Jemisin-házzal?

– Őszintén szólva semmit.

Huma bólintott.

– Akkor inkább koncentráljunk a Nohamapetanokra! Egyelőre. Mesélj el mindent!

Kiva hosszasan ecsetelni kezdte az Igen, Uram mezsgyei tartózkodásának teljes történetét, hangosan és részletesen, számtalan kommentárral megtűzdelve. Egyszer félbe is szakították őket, ugyanis Pretar lépett be a szobába, amely történetesen a saját irodája volt. Lagos grófnő egyetlen mozdulattal távozásra bírta anélkül, hogy ránézett volna; a férfi sebesen hátrálni kezdett, és inkább leült a saját előszobájában. Egyórányi meddő várakozás után úgy döntött, inkább hoz magának egy kávét.

– Hajlandó lennél személyesen panaszt emelni a Céhbíróság előtt, és vallomást tenni Ghreni Nohamapetan ellen, mivel az ő parancsára akartak pokolgépes merényletet elkövetni az Igen, Uram ellen, és ő állt a kalózok mögött? – kérdezte Huma, mikor Kiva befejezte.

– Még szép!

– És szerinted a Nohamapetanház áll a dolog mögött. Nem Ghreni Nohamapetan próbálja a saját szakállára elérni a maga kicsinyes céljait, hanem a ház parancsára cselekszik.

– Ismerem Ghreni Nohamapetant, anya. Még az egyetemen lezavartunk pár menetet, mikor Nadashét látogatta. Nem ő a család nagy törtetője. Nem tudom, mi a Nohamapetanház hivatalos álláspontja arról a szarról, melyet a Mezsgyén kavargat, de tudom, hogy nem ő a terv értelmi szerzője.

– Ezzel, gondolom, Nadashéra célzol.

Kiva bólintott.

– Együtt jártam vele egyetemre.

– Barátok vagytok?

– Ez talán túlzás. Elviselte a pofám, mikor az öccsével kavartam, ezenfelül pedig kölcsönösen megállapodtunk abban, hogy mindenki akkor jár a legjobban, ha nem köpünk egymás levesébe. De tisztelem őt. Okos, mint a kurvaélet, és ha belöki a kútba az embert, képes úgy intézni, hogy az az illető saját döntésének tűnjön. Ha folyik ott valami, akkor ő áll mögötte.

Huma ismét eltöprengett.

– Tudtad, hogy az elmúlt néhány hónapban a mezsgyei lázadók folyamatosan robbantgattak itt és számos más rendszerben?

– Nem. Honnan tudtam volna? Több mint két évet töltöttem távol, anya.

– Azzal kezdték, legalábbis a hivatalos álláspont szerint, hogy pokolgépet robbantottak az új emperátor koronázási ünnepségén. Grayland legjobb barátja odaveszett, és kis híján ő maga is. Azóta valahányszor újabb támadás történik, mindig Nadashe erőlteti a katonai beavatkozást a céheknél és a parlamentnél. Egy csapatszállító ugrásra készen várja, hogy belépjen a Mezsgyére vezető Árhullámba.

Csak a megfelelő ürügyre van szükségük.

– Beleillik a képbe – mondta Kiva. – Ha ennyire oda akarja küldeni, akkor nyilván megvan vele a terve, amint célba ér.

– Ha mennek, azért mennek, hogy a herceg oldalára álljanak, szerinted pedig titokban Ghreni Nohamapetan áll a lázadók mögött.

– Igen. És? Vagy már megvan a terve, hogy a saját oldalára állítsa az újonnan érkezett sereget, vagy van valami más is, amiről nem tudunk. Vagy mindkettő. Az utóbbira tippelek.

Huma bólintott, felállt, és összecsapta a kezét.

– Akkor hát járjunk utána, rendben? – Kilépett az irodából, és megindult a liftek felé.

Kiva felállt, és követte.

Két perccel később már a Nohamapetanház előterében álltak.

– Beszélnem kell Amit Nohamapetannal – mondta Huma a recepciósnak.

– Időpontra érkezett? – kérdezte a recepciós. Kiva erre elmosolyodott, és azon nyomban megsajnálta a szerencsétlent.

– Huma Lagos grófnő vagyok, kedvesem. Nincs szükségem időpontra.

– Sajnálom, de attól tartok, időpont nél…

– Gyermekem, tisztázzunk valamit! – Az üvegajtóra mutatott, amelyet kétségkívül mágneszár védett, és mely az előteret választotta el az emelet többi részétől. – Most odamegyek ahhoz az ajtóhoz, és amint beléptem, meg sem állok Amit Nohamapetan irodájáig, ahol úgyszintén próbát teszek majd az ajtóval. Ha nem nyílik ki mindkettő az első kísérletre, akkor két dolgot fogok tenni. Először is benyújtok egy indítványt a Céh Panasztestületénél a Nohamapetanház ellen, méghozzá nyomozás akadályozásának megalapozott vádjával, ami, ahogy azt nyilván tudja, felettébb komoly ügy, a Nohamapetan-háznak pedig több százezer márkájába fog kerülni a védekezés. Végül veszíteni fognak, ami miatt több millió márkájuk landol a számlámon, magát pedig elbocsátják, amiért a házak között összezördülést okozott, ami pedig könnyen elkerülhető lett volna. Másodszor pedig magát is be fogom perelni, és közlöm a Nohamapetan-házzal, hogy készséggel ejtem a vádat, ha cserébe kirúgják magát. Utána pedig a két ház meg fog állapodni abban, hogy maga soha többé ne juthasson felelős beosztásba, és élete végéig ne kereshessen többet az Egyesülésben elfogadott minimálbérnél. Ha ez mégis megtörténne, én minden minimálbér feletti pénzét le fogom fölözni. Ráadásul pezsgőre költöm majd, hogy koccinthassak a szenvedésére.

Kristálytisztán fogalmaztam?

A tátogó recepciós egy gombnyomással feloldotta a zárat.

– Köszönöm – szólt Huma, és beviharzott. Kiva követte.

Amit jókora irodája az emelet túlsó végén volt, kifogástalan bútorokkal és hatalmas ablakokkal, melyek Origófő üzleti negyedére néztek. Egy asztal mellett, fenségesen kényelmes karosszékekben ült két emberével, és mind döbbent arcot vágtak, mikor Huma és Kiva felbukkant az ajtóban.

Huma rámutatott az Amit társaságában lévő két alakra.

– Maga meg maga! Húzzanak azonnal a picsába! – mondta.

Amazok Amithoz fordultak, aki bólintott. Így elhúztak a picsába. Huma és Kiva leült a megüresedett székekbe. Amit rájuk pillantott, majd az asztal fölött átnyúlva felemelte a tabletjét, amelyen egy friss üzenet villogott. Elolvasta.

– Úgy látom, megfenyegette a recepciósomat, Lagos grófnő – közölte. – Ráadásul ön is tudja, hogy a nyomozás akadályoztatásának vádja nem így működik. – Visszadobta az eszközt az asztalra, és végigmérte a vendégeit. – Nos, minek köszönhetem ezt az őszintén váratlan, de örömteli látogatást?

– Egy, a családja szabotálta a termékünket a Mezsgyén – közölte Huma.

– Erről nincs tudomásom – felelte Amit.

– Nekem viszont van, és ez ügyben az ügyvédeim felveszik majd a kapcsolatot az ügyvédeivel. Kettő, a családja akadályozta, hogy a lányom üzletet köthessen a Mezsgyén, mivel rávette a herceget, hogy törvénytelenül befagyassza és felhasználja a bevételeinket.

Amit Kivára pillantott.

– Szóval ön Kiva úrnő! Tudtam, hogy ismerem valahonnan. Úgy tudom, valamikor barátságban volt az öcsémmel és a húgommal.

– Azért távol álltunk a barátságtól – felelte Kiva.

– Meglehet – felelte Amit jóváhagyólag, majd figyelmét ismét Humára fordította. – A kereskedelem akadályoztatása súlyos vád, asszonyom, így az ügyvédeink ezt valószínűleg alaposan kitárgyalják majd. Gondolom, felesleges emlékeztetnem arra, hogy a Panasztestületet milyen érzékenyen érintené, ha eszközként használnák a házak közti fenyegetőzésben. Így ha perre kerülne sor, és önök veszítenének, akkor a Nohamapetanház háromszorosan fizettetné vissza az ügyvédei tiszteletdíját. Márpedig kiváló, ennélfogva nem olcsó ügyvédeket alkalmazunk.

– Nem veszítenénk. Ráadásul vádat emelünk majd Ghreni öccse ellen gyilkossági és emberrablási kísérletért, abban való bűnrészességért, egy céhes hajó szabotálásáért, kalózkodásért és zsarolásért.

– Tessék? – Amit hangjában nyoma sem maradt a kedélyességnek.

– A kis köcsög bombát csempészett a hajómra, és kalózokat küldött az egyik utasomért – közölte Kiva.

– És igen, Amit, elég bizonyítékunk van ahhoz, hogy meggyőzőek legyenek a vádak – tette hozzá Huma. – Kiva mellett a gyilkossági és emberrablási kísérlet áldozata, valamint az Igen, Uram teljes legénysége hajlandó lenne vallomást tenni.

– Továbbá megvan a gyilkossági kísérlet videofelvétele, a bérgyilkos vallomása, valamint az Igen, Uram és a kalózhajó közti rádióadás hangfelvétele – tette hozzá Kiva segítőkészen.

Huma bólintott.

– Viszont szembe kell néznünk azzal az apró problémával, hogy Ghreni úgy másfél évnyire tartózkodik, vagyis nehezen tudna visszajönni és vallomást tenni. De a rendelkezésünkre álló bizonyítékokkal, azt hiszem, rávehetnénk a céhet és a parlamentet, hogy határozatot hozzanak a jogaitól és a vagyonától való megfosztására.

– És mivel a kis szarcsimbók a Nohamapetanház kinevezett mezsgyei képviselője, így biztos lehet abban, hogy ez magára a házra is vonatkozik majd – tette hozzá Kiva.

Igazából csak az anyját utánozva rögtönzött, de többé-kevésbé biztosan tudta, mit tervez a grófnő, és pontosan mire akar kilyukadni. Akkor meg mi a faszért ne szállna be?

– Garantálhatom, hogy a Nohamapetanház nem állt olyan terv mellé, mely az egyik hajójuk elpusztítására irányult – jelentette ki Amit.

– Meddő próbálkozás, Amit úr – legyintett Huma. – Mindnyájan tudjuk, hogy a fivérében nincs meg a kellő önállóság. Ha már itt tartunk, ugyanez magára is áll. Bármit is tervezett Ghreni, azt felsőbb parancsra tette. Amely, ha nem közvetlenül a Nohamapetan-háztól érkezett, akkor annak az egyik tagjától, ami a mi szemszögünkből édes mindegy. Gond nélkül megkérjük a céhet és az Egyesülés bíróságait, hogy tágabb értelemben értelmezzék az összeesküvés vádját, és nézzenek a maga, a húga és az egész retkes Nohamapetanház körmére.

– Ez nehezebbnek bizonyulhat, mint hiszi – mondta Amit.

Huma felhorkant.

– Az, hogy el akarja venni az emperátort, még nem jelenti, hogy a háza megakadályozhatja az igazság napvilágra kerülését, Amit úr. Mellesleg hogy halad az udvarlással? Azt pletykálják, az emperátor látványosan ellenáll a sármjának. Meglehet, megkönnyebbülne, ha megtudná, hogy a maga egész kibaszott családja ellen nyomozás folyik.

– A gyilkossági kísérlet áldozata az apja, a néhai emperátor egy régi jó barátjának a fia – tette hozzá Kiva segítőkészen.

– Annál több oka lenne arra, hogy ne lássák egy magafajta törvényszegő véglény társaságában – mondta Huma Amitnak.

– Csak megjegyzem, hogy épp ma találkozom vele – szúrta közbe Amit kissé ingerülten. – A társaságomban járja be az új tízesünket.

– Ez aztán imádnivaló – jegyezte meg Huma, és összecsapta a tenyerét. – Talán nem ártana, ha az egyik xi’ani emberem eljuttatná hozzá a panaszom vázlatát. Így legalább lenne miről beszélgetnie a gerlepárnak, miközben ön eldicsekszik a szép új játékával.

Kiva immár leplezetlen csodálattal meredt az anyjára. Huma Lagos világéletében olyan ember benyomását keltette, akivel nem érdemes szarakodni, Kiva pedig éveken át figyelte a vitáit és a tárgyalásait, hátha magára szedhet egy kicsit a rutinjából. De mindig örömmel töltötte el, ha végignézhette, amint az anyja minden teketóriázás és finomkodás nélkül ilyen Amit Nohamapetan-féle seggfejeket szegezett a falhoz, hogy alaposan megszorongassa a töküket (vagy ha éppen úgy adódott, a muffjukat). Jó érzés, ha az ember még felnőttkorában is felnézhet a szülőjére, és azt gondolja, bassza meg, ilyen akarok lenni, mikor felnövök. Amit nagyot sóhajtva a kezébe temette, majd megdörzsölte az arcát.

– Legyen, Lagos grófnő! Mit akar?

– Micsoda kérdés, Amit úr, mégis mire céloz?

– Arra, hogy ha valóban fel akarná terjeszteni a vádjait a Panasztestület vagy az Egyesülés törvényszéke elé, akkor azt előzetes értesítés nélkül tette volna. A puszta tény, hogy itt van az irodámban azt jelenti, hogy máshogy szeretné megoldani. Remek.

Hallgatom, mit akar.

– Meg akarom kopasztani a Nohamapetan-házat.

– Nem tudom, mire céloz ezzel – értetlenkedett Amit.

– Arra, hogy három dolgot akarok magától, és mindegyik fájni fog.

– Mik lennének ezek?

– Először is: baszakodott az üzletünkkel. Ezt perre is vihetnénk, de annak a végeredménye nem tetszene magának. – Huma Kivához fordult. – Mekkora bevételt vártunk az utadtól?

– Százmillió márkát – felelte Kiva.

– Vagyis százmillió márkát akar tőlünk – szólt Amit.

– Nem. Kétszázmilliót.

– Nevetséges!

– Már az is rossz ötlet volt, hogy a termékünkkel baszakodott. De nem hagyta érintetlenül a hírnevünket sem. Ez a hitelrontás ára. Szóval három napon belül kétszázmillió márkát akarok a számlánkon látni.

Amitról lerítt, hogy szívesen visszavágna, de inkább meggondolta magát.

– A második? – kérdezte.

– Talán tudomására jutott, hogy aláírtunk egy levelet, melyben a húga igazgatótanácsba kerülése ellen tiltakozunk – folytatta Huma.

– Mintha említette volna.

– Ez esetben nem fogja meglepni, hogy lemondásra szólítjuk fel.

– Azzal a nyilvánvaló céllal, hogy egy Lagos foglalja el a helyét.

Huma megrázta a fejét.

– Nem. De a lehető legkomolyabban mondom, a húgánál bárkivel jobban járnának.

– Ezt feltétlenül megmondom majd neki.

– Tegyen úgy. Három: mondja meg Grayland emperátornak, hogy meggondolta magát a házassággal kapcsolatban.

– Ne csinálja! – tiltakozott Amit. – Ha már a nővéremet tönkreteszi, legalább nekem hagyjon valamit!

– Nincs alkudozás! – mondta egyszerre Huma és Kiva, majd összenézve elvigyorodtak. Huma ismét Amitra fordította a figyelmét. – Ne akarja bemesélni, hogy amint uralkodói hitves lesz, megszűnik a húga bábjának lenni.

– Milyen igaz – gúnyolódott Amit. – Nem ismerem az akarat fogalmát.

– Így van – helyeselt Huma egy árnyalatnyi élc nélkül. – De ezt inkább a pszichodokijával beszélje meg, ha muszáj. Addig is tegyen le arról, hogy beházasodik az emperátor családjába.

– Mi lesz akkor, ha Grayland ragaszkodik a házassághoz?

– Szegény, naiv szentem! – kacagott Huma. – Ne ábrándozzon!

Amit mintha kicsit összement volna.

– Nekünk milyen előnyünk származik majd mindebből?

– Semmilyen – vetette oda Huma. – Cserébe hallgatunk a mezsgyei eseményekben játszott szerepükről. Akárcsak a Mezsgyét illető további terveikről.

– Ne mondja! – vágott vissza Amit, Kiva pedig érezte, hogy a fejébe szalad a vér. Noha eddig sem volt kétsége afelől, hogy a Nohamapetanoknak tervei vannak a Mezsgyével, immár biztos volt a dolgában. Egy kéz simult az övére, és rájött, hogy az anyja igyekszik megnyugtatni, mielőtt kitörne a belsejében fortyogó düh. Lenyelte a mérgét.

– De mondom – felelte Huma.

– Miféle biztosítékot ad erről?

– Írásba akarja foglaltatni ezt a szart, Amit? Tényleg ilyen ostoba? Figyeljen rám, de nagyon! Magának nem osztottunk lapot. Hála a gerinctelen balfasz fivérének, nemcsak magát vagy a húgát, de az egész retkes házát egy életre maga alá temethetné a szar, de az a legkevesebb, hogy a következő évtizedben sorra jönnének a perek és a vizsgálatok maguk ellen. A legrosszabb esetben hűvösre kerülne, a családja monopóliumát pedig elárvereznék. Így vagy úgy, de az üzletüknek lőttek, Amit. Így csupán pénzt veszít, az egója pedig benyel egy gyomrost. Biztos vagyok benne, hogy mindkettőt túléli.

Amit átgondolta a helyzetet.

– Holnapra megkapják a válaszomat.

– Vagy akár most azonnal – vetette fel Huma.

– Lagos grófnő, kérem! – csitította Amit. – Ahogy arra meglehetősen megalázó módon többször is rámutatott a beszélgetésünk során, ez nem egyedül az én döntésem.

Ráadásul a mai napirendemben amúgy is szerepel egy találkozó az emperátorral. Nem lenne ildomos lemondanom.

– Akkor mit szólna ehhez? Ha nem hallok magáról pontosan huszonnégy órán és egy percen belül, akkor már megy is egy eskü alatt írt nyilatkozat az igazgatótanácsnak és az emperátornak. Onnantól minden magán és a húgán múlik. Ez így fair.

– Nem pont ezt a szót használnám, grófnő.

– Erre azelőtt kellett volna gondolnia, hogy belekezdett ebbe a baromságba, Amit úr!

– közölte Huma Lagos, miközben felállt. Kiva ugyancsak így tett. – És mielőtt úgy döntött, hogy a mi házunkat is belerángatja. – Biccentett, és köszönés nélkül távozott.

Kiva követte. Utoljára még látta, hogy Amit Nohamapetan magához ragadja a tabletjét, és vadul bepötyög egy hívószámot.

– Kibaszottul imádlak – mondta Kiva az anyjának, miközben távoztukban elhaladtak a recepciós mellett, aki szándékosan nem nézett fel rájuk.

– Ühüm. – Huma ezenfelül egy szót se szólt, míg a liftre vártak.

– Szerinted Nadashe belemegy? – érdeklődött Kiva, mikor kettesben maradtak a felvonóban.

– Lényegtelen – szögezte le Huma.

– Szerintem kétszázmillió márka elég lényegesnek tűnik.

– Nem az volt a tárgyalás célja, hogy megzsaroljuk a Nohamapetanokat. Az csak mellékes haszon. Az volt a lényeg, hogy kiderítsük, mire készülnek, és megzavarjuk a terveiket. Most már tudjuk, miben sántikálnak. Át akarják venni az uralmat a Mezsgye fölött.

– Igaz – helyeselt Kiva. – De miért?

Kinyílt a lift ajtaja.

– Mert tudnak valamit, amit szerintük senki más nem – felelte Huma, és kilépett a liftből.

Menet közben Kiva a hallottakat emésztette.

– Szóval szerinted tudják – mondta az anyjának –, hogy valami gond van az Árral.

– Vagy tudják, vagy úgy hiszik, valami ugyanilyen jelentős tudásra tettek szert – merengett Huma. – Nagy kockázatot vállalnak azért, hogy jó helyet szerezzenek a világegyetem alfelén, és szerintem sok mindent feladnának, hogy ez titokban maradjon.

– Szóval szerinted igenis perkálni fognak.

Huma biccentett. Elérték Pretar igazgató irodájának ajtaját. Amint beléptek, Pretar felpattant, hogy üdvözölje őket.

– Kifelé! – vetette oda Huma. Pretar lenyelte az üdvözlőszavait, és kimasírozott. Kiva becsukta mögötte az ajtót. – A pénz csak további biztosíték – folytatta.

– Mi lesz akkor, ha nem fizetnek?

– Akkor a közeljövőben mindketten jobban tesszük, ha nem megyünk olyan helyekre, amelyeket jól látni egy magas háztetőről. De akárhonnan is nézzük, épp most akasztottuk meg az olajozottnak hitt terveiket. Kíváncsi vagyok, mihez kezdenek a következő néhány napban. – Huma elhelyezkedett Pretar asztalánál. – Ez a te barátod.

Az Árkutató.

– Marce Claremont – mondta Kiva.

– Jó kapcsolatban vagy vele?

– Így is mondhatjuk. – Kiva visszagondolt a legutóbbi ágytornájukra, és elmosolyodott.

– Találkozni akarok vele. Azt tudom, hogy te hiszel neki, de az én bizalmamat is el kell nyernie. Ha így lesz, akkor tudnom kell, mennyi időnk maradt, míg nyakunkba zúdul a szar. Utána pedig azt, hogy pontosan mit akarnak nyerni mindebből a Nohamapetanok, és miért fog mindenki más rábaszni. Mindenkinél hamarabb kell tudnom.

Kiva a fejét rázta.

– Ma találkozik az emperátorral – közölte. – Azt márpedig nem hinném, hogy a kisasszony megtartja majd magának.

– Nem az számít, hogy világgá kürtöli – közölte Huma. – Hanem hogy ki hisz neki.

– De ha ez az igazság!

– Drága kislányom! – mondta Huma mosolyogva. – Komolyan úgy gondolod, ez jelent még valamit?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Egész addig, amíg meg nem érkezett az Origóra, Marce Claremont nem tudta, mekkora vidéki bunkó.

Egy dolog tudni az Origó-rendszerről – amely tartalmazta az ugyanilyen nevű bolygót, a hozzá tartozó gigászi Birodalmi Állomást, az ugyancsak hatalmas, Xi’an névre keresztelt különálló lakóállomást és több tucat ehhez csatlakozó szárnyat –, hogy az egész Egyesülés legnépesebb és legfejlettebb emberi nemzete. Marce azt már egészen másképp élte meg, hogy az Igen, Uram ról leszállva körülvette az Origó – a mezsgyeinél sokszorosan nagyobb – Birodalmi Állomásának embertömege, és magával ragadta az érkező, távozó és intézkedő sokaság. Főleg, ha azt is figyelembe vette, hogy az alatta elterülő bolygó még több lakót tartogat még ennél is zsúfoltabb élőhelyeken, föld alatti kupolákban vagy szupermodern, több kilométer hosszú forgó hengerekben, akik mind úgy élik le az életüket, hogy tudomást sem vesznek arról, milyen kevés választja el őket az űr vákuumától vagy a perzselő sugárzást árasztó jéghideg szikláktól, amelyek percek alatt végeznének velük.

Itt mindenki dilinyós, gondolta Marce, és halványan elvigyorodott. Egyszerűen lenyűgözte, hogy milyen képtelen környezetben is képesek az itteniek boldogulni. Az egyház és a társadalom összefonódását hirdető, és azt a céhek által központosított, monopóliumokra alapuló gazdasággal keverő Egyesülésben is sikerült létrehozniuk az emberi nem túlélését talán a legröhejesebben túlbonyolított módon biztosító módszert.

Ha az ember ehhez még a nemesi kaszt és a kereskedőosztály összefonódását és alattuk a hétköznapi munkások rétegét is hozzáveszi, az csak még jobban megkavar mindent.

Mégis működött. Méghozzá azért, mert társadalmi szinten nyilvánvalóan elég polgár ezt akarta, és az a több milliárd ember, akik sérülékeny, mechanikai és környezeti összeomlásra és elfajulásra hajlamos és korlátozott természeti erőforrásokkal rendelkező helyeken éltek, inkább támaszkodtak egymásra, mint hogy magukra maradva dacoljanak az elemekkel. Még az Egyesülés nélkül is az együttműködés volt a legjobb módszer az emberi faj életben maradására.

Csakhogy most új módszert kell találnunk a túlélésre, mondta Marce magában.

Széltében-hosszában végignézett az Origó Birodalmi Állomásán, a benne jövő-menő embereken, és felidézte magában, hogy alig egy évtizeden belül mind halottak lesznek, vagy afelé tartanak. Önmagát is beleértve.

– Marce úrfi? – Marce felnézett, és egy őt figyelő, birodalmi zöld egyenruhát viselő fiatalemberen akadt meg a tekintete, aki egy „Marce Claremont úrfi” feliratú táblát tartott a kezében.

– Igen, én vagyok az – ismerte el Marce.

– Én fogom elkísérni a Xi’anba. – A fiatalember körülnézett. – Hol van a poggyásza?

Ha jól tudom, egy Lagos ötösön érkezett. Talált már szállást?

– Nemrég küldtem el a csomagjaimat a Moreland Hotelbe itt, az állomáson.

– Kiváló választás, uram.

– Köszönöm. – Kiva ajánlotta neki a Morelandet, „már ha megengedheted magadnak”. Marce, akinek pillanatnyilag nyolcvanmillió márka figyelt az adattömbjén, úgy döntött, össze tudja kaparni az összeget.

– Erre, uram! – intett ifjú kísérője.

Marce követte a Verson Sohne névre hallgató fiatalembert a Birodalmi Állomás azon részére, amely a Xi’anra induló utak termináljaként szolgált. Marce itt átesett két igazoltatáson, valamint szintén két teljes átvilágításon, és ugyancsak kétszer kérdeztek rá, méghozzá két különböző biztonsági ember, hogy milyen ügyben megy a Xi’anra.

Marce pedig minden egyes alkalommal elmondta, hogy az emperátorral van találkozója, és be is mutatta a hivatalos meghívót és a biztonsági kódot a tabletjén. Arra nem tértek ki, hogy mivel kapcsolatos a találkozó, és Marce ezért nem lehetett elég hálás. Gyanította, hogy „az Egyesülés végével és az emberi faj valószínű kihalásával” valószínűleg sokak figyelmét felkeltené.

Verson elnézését kérte a szigorú ellenőrzések miatt.

– Minden sokkal szigorúbb, mióta azok az aljas mezsgyei lázadók merényletet követtek el a koronázáson – magyarázta, majd hirtelen elhallgatott, ráébredve, hogy a gondjára bízott vendég ugyancsak a Mezsgyéről származik. – Ezzel természetesen nem akartam megvádolni, uram – szabadkozott rövid hallgatás után.

Marce elmosolyodott. Ő is csupán az elmúlt néhány órában szerzett tudomást VI.

Attavio haláláról, lánya, Cardenia, az újdonsült II. Grayland trónra lépéséről és a koronázása napján történt gyilkossági kísérletről. Személy szerint kételkedett abban, hogy akár egyetlen mezsgyeinek is köze lenne a dologhoz.

– Semmi baj! – nyugtatta Versont, akiről lerítt, mennyire megkönnyebbült.

A Birodalmi Állomásról a Xi’anba tartó kompút eseménytelennek bizonyult, Marce mégis figyelemmel kísérte a tabletjén, ahogy elzúgnak az Origó felszíne fölött, és az egyenlítő körül keringő Birodalmi Állomástól a napot az éjszakával elválasztó határvonal mentén elindultak az északi szélesség tizedik fokánál lebegő a Xi’an felé.

Marce a táblagépén figyelte az egyre növekvő űrállomást, ahogy az arrafelé tartó és onnan távozó forgalmat jelképező pontsorok egyre határozottabb körvonalakat öltöttek. Az Origó nappalát és éjszakáját elválasztó határvonal mentén további kisebb életterek sorakoztak, amelyek azon munkásoknak adtak otthont, akik a közeli lebegő dokkokban építették a csillaghajókat. Marce azok közül egyet sem látott a képernyőjén.

A komp leszállt, Marce és Verson elindultak az egész Xi’ant behálózó vasútvonal állomása felé, Marce-t pedig ismét ledöbbentette a látvány, nézte, ahogy a vidék képe eltűnik felette és körülötte, amint a hengeres állomás leírt egy hurkot, hogy a túloldalon előbukkanjon a vonat.

– Először jár a Xi’anon, uram? – kérdezte Verson.

– Először járok efféle lakóhelyen – felelte Marce. – Egész életemben a Mezsgyén éltem. A bolygó felszínén. Gyökeresen más.

– Mégis, milyen, uram?

– Lapos. – Marce folyamatosan a föléje magasodó terepet nézte. – Ehhez képest még a dombságaink is laposak. El sem tudom képzelni, milyen lehet felnézni, és nem arra gondolni, miért nem zuhan le az ember az állomás túloldalán.

– Nos, azért, mert a Xi’an forog – kezdte Verson a magyarázatot.

Marce nevetett.

– Tisztában vagyok a működésével. Nem erre céloztam. De megvan a különbség az emberben rejtőző értelem és az állati ösztön között, amely arra készteti, hogy azonnal kapaszkodjon meg valamiben. – Versonra pillantott, akinek udvarias mosoly ült az arcán. – Maga egy efféle állomáson nőtt fel?

– Anconai vagyok – bólintott Verson. – Az az Origó-rendszer egyik tagállama.

– Értem. Más szóval már hozzászokott. – Marce ismét kinézett az ablakon. – Én…

nem.

– Mit gondol, hozzászokik valaha, uram?

– Örülnék neki – felelte Marce. – Ugyanakkor valahol azt is remélem, hogy nem.

A palota megállójánál szálltak le a vonatról, Verson pedig arra a peronra vezette Marce-t, ahol az uralkodói palotába igyekvők várakoztak. Mivel Marce-nak megbeszélt időpontja volt az emperátorral, Verson a sor elejére vezette, magukra haragítva ezzel az összes várakozót. Marce néma bocsánatkéréseket tátogott. Újabb igazoltatás, átvilágítás és kikérdezés után át is jutottak, Marce-t pedig egy Obelees Atek nevű fiatal nő vette át, aki már ténylegesen a palotához tartozott. Átnyújtott Marce-nak egy ingre csíptethető belépőt, majd vendégét noszogatva útnak indult. Marce búcsút intett Versonnak, és Obelees nyomába szegődött.

Marce tíz perccel később már II. Grayland emperátor irodájának előterében ült.

Útközben több olyan helyiségen is áthaladt, amely sokkal fényűzőbb volt mindannál, amit addigi életében látott. Eddig a pillanatig szentül vallotta, hogy a mezsgyei hercegi palota a visszataszító luxus mintapéldája, de a birodalmi palota mellett egy felkapaszkodott senki padlásszobájának tűnt, és amely mellett a saját otthona – a kúria – sárkunyhónak hatott. Első pillantásra úgy tűnt, hogy az uralkodói palotában a világon mindent aranyozás díszít, amely sokat elárult a család önzéséről és a politikai rendszerről, amely ezt támogatta. Az előszobát ugyancsak ízléses kincsek tömték tele, köztük volt a híres szobrász, Meis Fujimoro I. Rachela próféta-emperátort ábrázoló szobra. Az Egyesülésben már mindenki hallott róla, és valószínűleg többet ért, mint a legtöbb emberlakta állomás.

Marce körülnézett, és eltöprengett, hogy vajon az emperátor, az a személy, aki annyira odaadóan igyekszik fenntartani egy olyan rendszert, mint az Egyesülés, mit tehetne azon hírek hallatán, amelyeket meg kell osztania vele.

Te magad is nemes vagy, emlékeztette magát. Szintén odaadó. Mégis itt vagy. Igen, de én nem az emperátor vagyok. Én a rendszerből élek. Ő maga a rendszer.

Egy emperátor küldte az apádat a Mezsgyére, hogy ezt kutassa. Az az emperátor már halott.

– Marce úrfi! – Marce felnézett, és megpillantotta Obeleest, aki neki integetett. Itt az idő találkozni az emperátorral. Marce felállt, és belépett az irodába.

Az emperátorral való első találkozásnál megteszi egy meghajlás, közölte Obelees az emperátor irodája felé menet. Egyesek inkább letérdepelnek, és ha akar, ön is így tehet. De csupán korlátozott idő áll a rendelkezésére, vagyis rövidre kell fognia. A bemutatkozást követően az a szokás, hogy az emperátor kezdi és vezeti a társalgást. Csak akkor beszéljen, ha megszólítják; minden kérdésre válaszoljon! Mikor lejár a találkozóra megszabott idő, vagy ha az emperátor idő előtt elbocsátja, egy meghajlás kíséretében távozzon! Mindig maradjon tiszteletteljes és visszafogott! Ez a legkevesebb, amit az emperátora megérdemel. Marce belépett az emperátor irodájába, és elég volt egyszer körbenéznie, hogy kitörjön belőle a nevetés. Obelees Atek a homlokát ráncolva nézett rá.

– Mi olyan vicces, Marce úrfi? – kérdezte egy fiatal nő, aki egy asztal előtt állt.

Birodalmi zöldet viselt. Ezzel két dolog egyértelművé vált: az emperátor előtt áll, és elszúrta a belépőjét.

Meghajolt.

– Elnézését kérem, felség! – szabadkozott. – Csupán meglepett az irodája.

– Hogyhogy?

– Én… nos… Asszonyom, úgy néz ki, mintha egy múzeum robbant volna fel idebent.

Obelees Atek összeszorított foggal beszívta a levegőt, és lerítt róla, hogy azt várja, mikor küldi az emperátor bitóra a vendéget.

Az uralkodó viszont felkacagott.

– Köszönöm! – mondta nyomatékkal. – Az utóbbi kilenc hónapban csakis ezen járt az eszem. Néha félek bejönni ide. Még a végén nekiütközöm valaminek, és leverek egy felbecsülhetetlen értékű műtárgyat. Megrémít a saját munkahelyem, Marce úrfi. Most gyűjtögetem a bátorságot, hogy átalakíttassam.

– Ön az emperátor, asszonyom. Biztosan senkinek nem lenne kifogása.

– Nem az a lényeg, megtehetem-e. Hanem hogy szabad-e. – Az emperátor biccentett Obeleesnek, ezzel elbocsátva a nőt, aki meghajolt, vetett egy utolsó figyelmeztető pillantást Marce-ra, aztán távozott. A férfinak csak ezután tűnt fel, hogy a szobában nem maradtak szárnysegédek, miniszterek és titkárok; kettesben volt az emperátorral.

– Árulja el, mi jár a fejében, Marce úrfi! – szólt az emperátor, és intett, hogy üljön le az asztala előtt álló székbe.

– Csupán az, hogy kisebb a személyzete, mint hittem, asszonyom. – Marce helyet foglalt. Az emperátor viszont állva maradt, és továbbra is az asztalának támaszkodott.

– Igazából jóval nagyobb a személyzetem annál, amekkornak hiszi – felelte az uralkodó. – És általában megengedem, hogy beüljenek a megbeszéléseimre. Márpedig ezekből rengeteg van, Marce úrfi. El sem hinné, mennyi. Segítség nélkül képtelenség lenne mindent kézben tartani. Úgyhogy itt maradnak – az emperátor az asztal felé intett –, én pedig leülök ide, uralkodói többesben beszélek, mindenki nagyon tiszteletteljes és udvarias, és senki sem neveti ki a rettenetesen röhejes irodámat, valahányszor belép. Ön mégis megtette.

– Igen, asszonyom. Elnézését kérem.

– Nem kell. Épp ellenkezőleg, örülök, hogy így történt. De ha nem haragszik, Marce úrfi, érdekelne, miért tette.

– Talán azért, mert túl sok inger ért, asszonyom.

– Ilyet egy nyolcéves mondana, aki túl sok édességet evett – felelte az emperátor mosolyogva.

Marce viszonozta a mosolyt.

– Nem is rossz hasonlat – ismerte el. – Egész életemben a Mezsgyén éltem, asszonyom. Nem annyira elmaradott, mint amilyennek az emberek szeretik beállítani, de nem… ilyen. Mint az Origó. És a Xi’an. Vagy ez a palota.

Az emperátor összeráncolta az orrát, Marce pedig rádöbbent, hogy ilyesmire a legkevésbé sem számított ezen a találkozón.

– Borzalmas, nem igaz?

– Öh… – hebegte Marce.

Az emperátor ismét felkacagott.

– Elnézését kérem, Marce úrfi. Nem azt akartam, hogy úgy érezze, valami tapintatlanságra próbálom rávenni. De meg kell értenie, az emperátori címet nem nekem szánták. Gyerekkoromban a környezetem nem volt egészen… ilyen, ahogy ön fogalmazott. Úgy hiszem, nekem éppolyan idegen, mint önnek.

– Nemesi származású vagyok, asszonyom. Nem idegen. Csak túlzás.

– Persze, persze! Még egyszer köszönöm. Tökéletesen összefoglalta a véleményemet az elmúlt egy évemről.

– Igyekszem örömére szolgálni, asszonyom.

– Így is tett – biztosította az emperátor. – Eddig még ez a legjobb bizalmas találkozó, amelyen részt vettem. – Ismét elmosolyodott, majd félrehajtotta a fejét. – És pont ezért szomorít el, hogy tönkre kell tennünk ezt a jó hangulatot azért, hogy a civilizáció pusztulásáról beszélgessünk.

– Szóval tud róla – bólintott Marce.

– Bizonyára nem hitte, hogy azért nyert bebocsáttatást hozzám, mert kedvem szottyant kisnemesekkel parolázni, Marce úrfi. Már ne vegye sértésnek.

– Nem vettem annak – felelte Marce. – Csupán nem tudtam, mit mondtak el önnek, és mennyit kell nekem elmagyaráznom.

– Kezdjük ott, hogy mindent tudok az apjának a Mezsgyén végzett kutatásairól, amit az apám tudott, a kiküldetése okát és az eredményeiből adódó feltételezéseket.

– Rendben.

– Most, hogy ezt végre tisztáztuk, az első kérdésem csupán annyi, hogy össze fognak-e omlani az Árhullámok.

– Igen.

Az emperátor nagyot sóhajtott.

– Mikor?

– Már megkezdődött. A számításaink szerint az Árnak a Mezsgyéről az Origóra tartó hulláma már össze is omlott. Valószínűleg az Igen, Uram, amellyel érkeztem, volt az utolsó hajó, amelyik átjutott.

– Ezt honnan tudhatjuk biztosan?

– Ha a menetrend szerint az Origóra érkező hajóknak nyomuk vész, tudni fogjuk.

– A hajók gyakran késve indulnak, így az érkezésük is eltolódhat.

– Eltart majd néhány hétig, mire az emberek észreveszik, hogy eltűntek a hajók. Jó eséllyel még akkor is valami másra fognak gyanakodni.

– Mint például a maguk polgárháborújára.

– Nekem aztán semmi közöm hozzá – horkantott Marce, majd eszébe jutott, hogy nem akárkivel áll szemben. – Asszonyom!

Az emperátor fel sem vette.

– Lenne mód arra, hogy felhasználjuk ennek az Árhullámnak az összeomlását?

Amely a Mezsgyéről ide vezet?

– Bemutathatom a kutatásaimat és az ezeket alátámasztó számításokat – mondta Marce. – De előre figyelmeztetem, hogy aki nem eleve Árkutató, az nemigen tudja ezeket követni, és még ők is kételkednének a jelentésében. Jó ideig el fog tartani, amíg végigrágják apám kutatásait és előzetes becsléseit. Addigra pedig mit sem számít majd.

– Mert addigra összeomlanak az Árhullámok, ami mindennél ékesebb bizonyíték lesz.

– Pontosan! – bólintott Marce.

– Azt mondta, hogy a Mezsgyéről az Origóra vezető Árhullám már összeomlott.

– Igen, felettébb valószínű.

– Vagyis meg tudja jósolni az összeomlásokat.

– Megközelítőleg ki tudnám számolni, melyik és mikor fog összeomlani. Nem jóslat lenne. Adatelemzés segítségével kimutathatom a legvalószínűbb végkimeneteleket.

– Azt tudja, melyik fog legközelebb elpusztulni? Mármint melyik a legvalószínűbb?

– Igen. Feltehetően az innen a Terhathumra tartó hullám. Becsléseink szerint a következő hat hét folyamán fog bekövetkezni.

– Biztos ebben?

– Nem. De nagyon valószínű.

– Mennyire? Fejezze ki számokban.

– Véleményem szerint nyolcvanszázalékos esély van arra, hogy az Origó–Terhathum összeomlás hat héten belül megtörténik. Azután bizonytalan, de egy éven belül teljes bizonyossággal be fog következni.

– Ugyanez igaz a Terhathumról visszafelé vezető hullámra is?

– Nem – rázta a fejét Marce. – A rendszereket összekötő Árhullámok igazából nincsenek közvetlen kapcsolatban. – Észrevette az emperátor pillantását. – Tudom, hogy a legtöbb ember agya ezt nehezen fogja fel, pedig így igaz. A számításainkban a Terhathumról az Origóra vezető hullám is szerepel, de sokkal később, így azt nem nevezném pontosnak. Mostantól számítva harmincnyolc hónaptól akár nyolcvanhét hónapig is elhúzódhat. A második dátum arra az időpontra utal, amikor a becsléseink szerint az utolsó hullámok bezárulnak.

– Melyik lesz az utolsóként összeomló hullám?

– Jelenlegi becsléseink szerint a Mezsgyéhez vezető hullám, amely valamikor nyolcvan és nyolcvanhét hónapon belül fog bezárulni.

– Minden adat a fejében van? – kérdezte az emperátor.

– Nem mind – ismerte el Marce. – Csak azok, amelyekről feltételeztem, hogy rájuk fog kérdezni. Tizenöt percet kaptam önnel, asszonyom. Hatékony akartam lenni.

– Ön szerint nem ironikus, hogy a Mezsgyéhez tartozik mind az első, mind az utolsó hullám, amely összeomlik?

– Korántsem ironikus, asszonyom, csupán véletlen. De ez esetben örülök ennek. Még szeretnék hazajutni.

– Az elmúlt év nagyobb részét az ideutazással töltötte, anélkül, hogy tudta volna, találkozhat-e velem – pillantott Marce-ra az emperátor.

– Elnézését kérem, asszonyom, de önre egyáltalán nem számítottam. Az apjához indultam. Fogadja részvétemet, asszonyom!

– Köszönöm. Mit tett volna, ha úgy döntök, nem fogadom?

– Azt hiszem, talán az Origófői Egyetem fizikusainak mutattam volna be az eredményeinket, és közöltem volna velük, hogy innentől kezdve az ő dolguk, hogy eljuttassák az információt bárkinek, aki hajlandó meghallgatni. Utána valószínűleg néhány nap városnézés következett volna, aztán az első hajóval hazatérek a Mezsgyére.

– Most is ez a terve? Mihamarabb visszaindul a Mezsgyére?

– A tervemet véghez vittem. Beszéltem önnel. Készen állok arra, hogy átadjam az ön apja által megrendelt, apám által leírt és általam ellenőrzött teljes jelentést. Bárkinek továbbadhatja ellenőrzésre, utána pedig úgy használhatja, ahogy azt jónak látja. Nekem úgy fest, nem kell meggyőznöm az adatok valódiságáról. Bízom abban, hogy bölcsen fogja felhasználni, bár az még kérdés, hogy mások is átveszik-e majd az álláspontját.

Az ajtó kinyílt, és Obelees Atek lépett be a szobába. Marce felállt.

– Marce úrfi, a tervét véghez vitte, de nekem még szükségem lehet önre. Itt maradna?

– Asszonyom, ön az emperátor – felelte Marce.

– Nem – tiltakozott az emperátor, és Marce most először hallott bosszankodást a hangjában. – Marce úrfi, ön nem csupán egy átrendezésre váró iroda. Arra kérem, hogy maradjon, és magyarázza el alaposabban a kutatást, utána pedig segítsen, hogy másoknak is elmagyarázhassam. Arra kérem, hogy maradjon, méghozzá annak a tudatában, hogy ezzel nagy, sőt az itt töltött idő függvényében egyre növekvő kockázatot vállal. Parancsba is adhatnám a közreműködését. De én kérem a segítségét.

Marce ránézett az emperátorra, és ismét felötlött benne, hogy ez a találkozó egyáltalán nem a vártnak megfelelően alakult.

– Asszonyom, megtiszteltetés lenne, ha a segítségére lehetnék, amiben csak tudok – jelentette ki.

Az emperátor elvigyorodott.

– Köszönöm, Marce úrfi. Mennem kell, hogy bejárjak egy új tízest, de az este folyamán visszatérek. Velem tartana egy kései vacsorára? Lennének még kérdéseim.

– Természetesen – felelte Marce, aztán elbizonytalanodott.

Az emperátor felfigyelt erre.

– Mi a baj?

– Csak végiggondolom, hogyan tudnám ezt megszervezni. A Birodalmi Állomás egyik hoteljében szálltam meg. Minden öltönyöm ott van.

– Egyrészt nagyon fáradt leszek, mire bejárom azt az átkozott hajót, úgyhogy nagyon kötetlen étkezésre számítson. Másrészt ön mostantól a személyzet tagja. – Az emperátor Obeleeshez fordult. – Felvettem Marce úrfit a tudományos ügyek személyi tanácsadójának. Valaki hozza el az ingóságait a Birodalmi Állomásról. Kérem, keressen neki egy lakosztályt a személyzeti szárnyban, amely megfelel az igényeinek. – A szeme sarkából Marce-ra pillantott. – De nehogy úgy nézzen ki, mint ahol felrobbant egy múzeum! És valaki tartson neki eligazítást!

– Igenis, asszonyom! – felelte Obelees.

– Nemsokára találkozunk – köszönt el az emperátor Marce-tól.

– Asszonyom! – búcsúzott Marce, és meghajolt. Az emperátor elhagyta az irodát.

Amint átlépte a küszöböt, három asszisztens és egy testőr akaszkodott rá, és ott masíroztak mellette, ahogy míg átvágott az előtéren.

Marce utánanézett, majd Obeleeshez fordult.

– Fogalmam sincs, mi történt velem – közölte.

– Úgy fest, sikerrel járt a találkozója, Marce úrfi – mosolygott Obelees. – Most pedig jöjjön velem, utánanézünk, hol találhatunk önnek egy lakosztályt.

TIZENHATODIK FEJEZET

Cardenia már-már szégyellte, mennyire feldobottnak érezte magát, miután elköszönt Marce Claremonttól.

Szégyellte, mivel bármilyen rövidre is fogták a megbeszélést, az mégis megerősítette apja aggodalmát, melyet neki kellett megörökölnie: az emberi fajt a kipusztulás fenyegeti, és nem valamilyen elvont értelmezés szerint, vagy hosszú távon, hanem a szó lehető legszorosabb értelmében, méghozzá alig egy évtizeden belül. Alig tíz éven belül minden emberi rendszer elszigetelődik, és arra kényszerül, hogy önállóan, csak a rendszerében elérhető nyersanyagokból tartsa fenn magát, és azokat a rendelkezésére álló eszközökkel termelje ki. A lakóállomások elméletileg több évtizeden, sőt, évszázadon át képesek fennmaradni, de ott volt az emberi tényező. A lakók rosszul tűrnék annak tudatát, hogy mindentől el vannak vágva, és a lakóhelyük meghibásodása esetén lassú halálra vannak ítélve. Cardenia felidézte, amit a Dalasýsla bukásáról tudtak. Az emberek hamarabb feladják, mint a technika.

Semmi oka nem volt a büszkeségre amiatt, mennyire felvillanyozta annak megerősítése, hogy ez a sors vár négy tucat rendszer több milliárd polgárára.

De Cardenia nem tehetett róla. Nem azért, mert fatalista lenne, vagy embergyűlölő, aki örül, mert az emberiség megkapja, amit érdemel. Az derítette fel, hogy végre célt kapott a homályosan körvonalazott uralkodása, amelynek az volt a legnagyobb – mégis szánalmas – teljesítménye, hogy megakadályozta, hogy a parlament és a céhek katonai bakanccsal tiporják a Mezsgye gyanútlan népének jogait. Cardenia immár három dologban is biztos volt.

Egy: ő lesz az Egyesülés legutolsó emperátora.

Kettő: uralkodásának célja az lesz, hogy bármilyen áron, de minél több embert megmentsen.

Három: ez az Egyesülés hazugságának a végét jelenti.

Hiszen hazugság volt, és Cardenia ezt aznap tudta meg, mikor előhívta I. Rachelát az Emlékteremben, és elmagyaráztatta vele az egészet: hogy az Árral elérhető naprendszerek legtöbbje az emberek számára lakhatatlannak bizonyult, mégis szüntelenül próbálkoztak. Hogy e független rendszerek kereskedésbe fogtak, és függővé váltak egymástól. Hogy egy csapat kereskedő, élén Banyamun Wuval ráébredt, hogy az igazi hatalom nem a kereskedelemben, hanem az Ár elérésének ellenőrzésében rejlik, így felfegyverzett adószedőkként bevették magukat az Origó-rendszerbe.

Hogy az „Egyesülés”-nek hívott, mesterségesen létrehozott vallási világképnek álcázva igazolták a harácsolásukat, Banyamun lányát, Rachelát pedig megtették az új egyház és az ebből születő birodalom vezetőjének. Hogy a Wuk és szövetségeseik miként fizették le az ellenszegülőket nemesi címekkel és kereskedelmi monopóliumokkal, létrehozva a házakon és a céheken alapuló kereskedelmi rendszert, amelyből egyenes út vezetett a kasztrendszerhez és a gazdasági sokszínűség folyamatos akadályoztatásához a rendszereken belül, ami nélkül most az emberiségnek jobb esélye lenne a küszöbönálló elszigetelődés túléléséhez.

Röviden összefoglalva, az Egyesülés törvénybe iktatta és befolyásolta az emberiség létező igényét a rendszerek közti kereskedelemre és együttműködésre annak érdekében, hogy a felső tízezer jól járjon. Köztük a Wu-család. Az ő családja.

Cardenia először megdöbbent azon az együgyű, érzéketlen egykedvűségen, amellyel I. Rachela felidézte az Egyesülés megalapítása körüli mesterkedést. De aztán eszébe jutott, hogy az Emlékterem I. Rachelája csupán egy öntudat nélküli számítógépes szimuláció. Ennek a lenyomatnak semmi szüksége arra, hogy önmagának hízelegjen vagy észszerűnek álcázza a saját, az apja vagy a Wu-ősök és szövetségeseik tetteit. A szimuláció nem érzett szégyent.

Ebben a pillanatban Cardeniában az is felötlött, hogy Rachela után minden egyes emperátornak át kellett esnie ugyanazon a megvilágosodáson, mint neki, amikor beléptek az Emlékterembe, hogy elbeszélgessenek az őseikkel az Egyesülés természetéről, csak hogy minden köntörfalazás nélkül a szemükbe mondják, hogy az alapításról szóló történet, amelyet az Egyesülés minden polgára ismert és megtanult, szemenszedett hazugság. Cardenia úgy tippelt, hogy valamilyen szinten mindegyikük gyanította – vagyis tulajdon álma, melyben Naffa tájékoztatta az átverésről, saját tudatalattija kivetülése volt, nem pedig egy halott szellemének látogatása –, de a gyanakvás csak egy dolog, az pedig, ha az embernek az egyik őse mesterséges, de hiteles lenyomata mondja az arcába, már egészen más.

Kíváncsiságból megkérte Jiyit, hogy véletlenszerűen töltse be néhány ősét, hogy megtudja, ők miként vélekedtek, amikor megtudták – vagy a sejtésük megerősítést nyert –, az Egyesülés elsősorban azért jött létre, hogy a Wu-család és a szövetségesei haszonhoz jussanak. Tudni akarta, ez miként befolyásolta az uralkodásukat. Akadtak köztük olyanok, akiket megdöbbentett az őseik kétszínűsége, és ez még inkább arra sarkallta őket, hogy jobbá tegyék az Egyesülés átlagpolgárainak életét. Másokat lenyűgözött az ősök hataloméhsége, és az egész uralmuk során arra törekedtek, hogy a megszerzett javak az utánuk következő Wu-nemzedékeknek is rendelkezésükre álljanak. Ketten pedig annyira felháborodtak, hogy le is mondtak, egyikük önkéntes száműzetésbe vonult a Mezsgyére, ahol földművesként élte le az életét, a másik pedig nihilizmusba menekült, és a „piának és baszásnak” szentelte az életét, ahogy a lenyomata összefoglalta.

De a legtöbb emperátor csupán nyugtázta a fejleményt, és visszatért az Egyesülés kormányzásának kötelességeihez. Az, hogy hogyan jött létre és kik húztak hasznot belőle csupán elméleti kérdés a tényhez képest, hogy létezik és muszáj működtetni, és ezen semmi és senki nem változtathat, még az emperátor sem. Politikai szempontból az Egyesülés egyetlen emperátora sem lehetett radikális; ezeket csendben leváltották, a helyüket pedig náluk kezelhetőbb gyermekeik vagy (végszükség esetén) unokatestvéreik vették át.

Elvégre Cardenia is azzal töltötte uralmának első kilenc hónapját, hogy szembenézett az emperátori rangjából eredő mérhetetlen tehetetlenséggel és az ezt bebetonozó szokásokkal és kötelezettségekkel. Hiszen jelen pillanatban is komppal utazik egy számára érdektelen hajó megtekintésére, egy általa megvetett, de jó politikai kapcsolatokkal rendelkező család kérésére, egy olyan férfival az oldalán, akihez rajta kívül bárki szívesen hozzámenne. Mindent összevetve a jelenlegi helyzete jól összefoglalta az egész életét.

Legalábbis egyelőre. Az Egyesülés vége nem csupán a fizika miatt volt elkerülhetetlen, de a faj túlélése szempontjából egyenesen kívánatossá vált. A céheknek és a nemesi rendszernek bukniuk kell, mivel gátat vetnek az emberi nem túlélésének. Az Egyesülés hazugsága – miszerint szükséges és kívánatos – lassacskán véget ér, és Cardenia, aki soha nem is vágyott az emperátori címre, lesz az, aki kiteszi a pontot a végére. Neki kell annak lennie.

Ez a tudat már-már megszédítette.

– Hamarosan bedokkolunk a Hát Dalolj ra! – harsant az uralkodói komp pilótájának hangja a hangszórókból, Cardenia pedig bólintott. Egy egész légiónyi szárnysegéddel és testőrrel utazott, de legalább a túra egy bizonyos szakaszán kettesben lesz majd Amittal, elvégre a megállapodás szerint bizonyos ideig négyszemközt kell maradniuk, hogy megbeszéljék az általuk szükségesnek vélt dolgokat. Cardenia feltételezte, hogy Amit részéről ennek részét képezi majd némi tapogatózó közeledés is.

Most már nem kell eljátszanod, hogy egy nap talán hozzámész, emlékeztette őt agyának egyik szeglete, és a gondolat kellemes bizsergésként áradt szét Cardenia bensőjében. Elvégre ez az igazság! Csupán azért menne hozzá Amithoz vagy bármelyik Nohamapetanhoz, hogy megerősítse az uralkodói ház pozícióját a céhekkel és a parlamenttel szemben, egyúttal megregulázza azt a híresen zabolátlan házat, legalábbis elméletileg.

Most már viszont nem kellett figyelembe venni a jövőt, legalábbis ha az Egyesülésről volt szó. Cardeniát immár nem foglalkoztatta, hogy az utána következő nemzedék számára is megszilárdítsa az uralkodói tekintélyt, vagy hogy adósává tegye a céheket és a vezetőséget. Mindennek vége szakad. Ami marad, az a küzdelem az emberiség életben tartásáért. Cardenia meglehetős biztonsággal állíthatta, hogy ehhez nincs szüksége Amitra vagy bármelyik Nohamapetanra. Ha Marce Claremont következtetései helyesek, márpedig ő erősen hitt a férfi igazában, akkor néhány héten belül mindenki látja majd a bizonyítékokat a világegyetem megváltozására.

Cardenia egy pillanatra Marce Claremontra gondolt, akinek a társaságában attól a pillanattól kellemesen érezte magát, ahogy az belépett az irodájába, és kinevette.

Cardenia magánjellegű, mégis hivatalos találkozóra készült, de volt valami Claremontban, amitől meggondolta magát. Lemondott az uralkodói többesről, beszélgetés közben óvatosan felmérte, és úgy intézte, hogy később, vacsora fölött is folytathassák.

Vonzónak találod, te lüke, foglalta össze magában. Ezt képtelen volt tagadni. A férfi okos volt, jól nevelt és egész jóképű, ráadásul Cardeniának meglehetősen rég volt utoljára ilyesféle kapcsolata, így bármelyik hasonló, legalább az évtized szempontjából az ő korában járó férfi megbizsergette volna a fantáziáját. De Cardeniában nem csupán szexuális vonzalom dolgozott. Akkor döbbent rá, mikor bedokkolt a kompja; Claremont, ha csak halványan is, de Naffára emlékeztette. Kicsit tudálékos, kicsit gunyoros, ráadásul olyasvalaki, aki II. Grayland emperátor mögött meglátná Cardeniát is. Vagy legalábbis képes lenne Cardeniaként gondolni rá.

Talán csak egy barátra lenne szükségem, gondolta. Erre vágyakozva elmosolyodott, majd kilépett a kompból a Ha Énekelnél, Hát Dalolj Hangosan dokkjába, ahol Amit Nohamapetan már várt rá a hajót építő vagy kétszáz munkás társaságában.

Mind meghajoltak, mikor a fedélzetre lépett.

– Felség! – üdvözölte Amit Nohamapetan, miközben kihúzta magát. – Örül a szívem, hogy viszontláthatom. – Cardenia ekkor pillantotta meg az arckifejezését: erőltetett, mégis barátságos álarc. Elrejtett valamit, ami nyilvánvalóan nyomasztotta. Cardenia akaratlanul is szánalmat érzett Amit láttán. Bármi is az, biztosan nem kellemes.

Cardenia viszonozta a gesztust, megengedte, hogy bemutassák a hajóépítőknek, kezet rázott a mesterekkel, és üdvözölte a kétkezi munkásokat. Már hozzászokott a munkája ezen oldalához; rengeteget köszönt és integetett, és élete végéig fogja csinálni.

Most már nem, fordult meg a fejében.

Elcsitította a gondolatait, és Amithoz fordult.

– Készen áll arra, hogy körbevezessen, Amit úr? – kérdezte.

– Természetesen, asszonyom! – jött a felelet.

Cardenia hivatalos, de nem kelletlen mozdulattal kinyújtotta a kezét. Amit hálásan elfogadta, és a nő kíséretének társaságában elhagyták a dokkot.

A tízesek jókora hajók, úgyhogy igen sok gyaloglás várt rájuk. A tervben szerepelt a híd és a gépészeti modul megtekintése a hajó központi szakaszában, valamint a gyűrűkben elhelyezett raktárak és gyárak felkeresése. Amitnak és Cardeniának a raktárakhoz érve lesz majd lehetősége az egyedüllétre, a testőrség ugyanis előttük és mögöttük foglalja el a helyét a gyűrűrészben. Természetesen mielőtt a fedélzetre lépett, az emberei már órák óta járták a hajót, hogy megbizonyosodjanak annak tökéletes biztonságáról. Viszonylag alacsony kockázattal járna, ha Amittal négyszemközt maradva tenne meg néhány száz métert.

Az egész bemutatót úgy kétórásra tervezték, utána pedig zárt körű uzsonna következik, amelyen szintén kettesben maradnának. Cardenia hirtelen úgy döntött, hogy ennek során közli Amittal, hogy elfelejtheti ezt az egész házasságdolgot. A döntés hát megszületett; Cardenia remélte, hogy emiatt nem lesz túlzottan szótlan a túra során.

Tíz perccel később viszont nyilvánvalóvá vált, hogy nem ő, hanem Amit Nohamapetan küzd kínos, hosszú csendekkel. Amennyire csak tudta, igyekezett kivonni magát a beszélgetésből, és hagyta, hogy a bemutató állomásain várakozó szakemberek mielőbb átvegyék a szót, és elmagyarázzák a hajó működését. Amit nem tett fel kérdéseket, és ezt akár udvariasságnak is lehetett volna értékelni, csakhogy lerítt róla, mennyire zavarodott; úgy tűnt, fél füllel sem figyel a legénység munkahelyükről és feladataikról beszámoló tagjaira. Egyszer Cardeniának kellett oldalba böknie, hogy el ne felejtse méltányolni és megköszönni a személyzet rájuk fordított idejét.

Mire beléptek a raktérbe, amely nyilvánvalóan azért szerepelt az útitervben, hogy pár percre négyszemközt maradhassanak, Cardenia úgy döntött, hogy betelt a pohár.

– Amit úr, ha ezzel a túrával óhajtotta bemutatni a meleg, emberi oladalát, attól tartok, csúfos kudarcot vallott – mondta séta közben.

Amit szomorkásan elmosolyodott.

– Igen, felség. Higgye el, ezzel nagyon is tisztában vagyok.

– Van erre valami különösebb oka?

– Attól tartok, a mai napon túl sok rossz hírt kaptam.

– Sajnálattal hallom. Magánjellegű problémák?

– Bizonyos szempontból. Inkább üzleti, noha, amint azt ön is tudja, a kettő igen nehezen szétválasztható.

– Ezt mindenkinél jobban megértem.

– Ezt nem kétlem – mondta Amit, majd némán folytatták a sétát a föléjük magasodó raktár mélyébe.

Mikor eljutottak oda, ami Cardenia szerint a terem kellős közepe lehetett, Amit megtorpant, és felé fordult.

– Ön, ugye, nem akar hozzám jönni, felség?

Cardenia már nyitotta is a száját, hogy valami békítőt mondjon, mégis…

– Nem, nem. A legkevésbé sem – csúszott ki a száján. Ennyi, végre kimondta.

– Rendben, helyes – nyugtázta Amit.

– Hogy, mi? – hebegte Cardenia meglepve. – Már elnézést, Amit úr, de ha más nem is, de a nővére meghívása olyan benyomást tett rám, hogy azért vagyok itt, hogy elbűvöljön a mindent elsöprő vonzerejével. Az, hogy ön láthatóan megkönnyebbült az elutasításom hallatán, eléggé… váratlan, hogy finoman fogalmazzak.

– Sajnálom, felség.

– Én nem – vágta rá Cardenia, és ezúttal Amiton volt a meghökkenés sora. – Örülök, hogy pontot tettünk ennek a fárasztó politikai játszmának a végére. Még az is lehet, hogy tényleg élvezzük majd az uzsonnát.

Amit erre felnevetett.

– De nem értem, hogy azok után, hogy ön és a családja több mint egy éve nem engednek, ön most mégis megkönnyebbült, amiért végül elutasítottam.

– Ez bonyolult – felelte Amit.

Cardenia széttárta a karját, így jelezve, hogy magunk vagyunk, ennél jobb alkalom sosem lesz. – Úgy foglalnám össze, hogy a házunk tudomására hozták, hogy más házak szerint túl nagy befolyással bírunk az ön életére. Pillanatnyilag viszont ott tartunk, hogy az önnel való közeli kapcsolatunk miatt inkább rohamtempóban veszítünk a befolyásunkból.

– Nem tudom, hogyan értsem ezt, Amit úr.

– Meghiszem azt, felség! Elég legyen annyi, hogy a céhes és parlamenti ügyletek már most elég bonyolultak, és okkal feltételezzük, hogy a közeljövőben csak tovább fognak bonyolódni.

Cardenia agyában mintha félreverték volna a harangot.

– Hogyhogy?

– A közeljövőben pontot kell tenni a Mezsgye dolgára.

– És a távoliban?

– Ki tudja, hosszú távon mire számíthatunk – felelte Amit, és ismét elindult.

– Nem! – jelentette ki Cardenia, és megvetette a lábát, így kényszerítve Amitot, hogy ő is megálljon. – Már elnézést, Amit úr, de nem hiszem, hogy letérne a trónhoz vezető útjáról holmi lázadás miatt a Mezsgyén. Nem hiszem, hogy a húga így döntene. Valami többről van szó, ugye?

Amit Nohamapetan olyan képet vágott, mint a sütidézsmáláson kapott kisgyerek.

– Az udvarlás lefújása pedig nem olyasmi, amit ön akart, ugye? – kérdezte Cardenia.

– Más szóval nem az ön ötlete. Inkább kényszerítik rá. A húga?

– Nem ő – felelte Amit.

– De ön magától nem adná fel a próbálkozást – szögezte le Cardenia. – Szóval bármi is áll emögött, ő az áldását adta rá. De nekem még azt mondta, hogy hajlandó feladni a székét az igazgatótanácsban, ha úgy döntök, elfogadom az ön ajánlatát. Mert a Nohamapetanház igazgatótanácsban elfoglalt helyénél nyilván többet ér, ha a Nohamapetanház helyet csinál magának az uralkodói családban, és a trónra ültetik az örökösüket. Vagyis történt valami azóta, hogy beszéltem vele. Mi az, Amit úr?

Amit nem felelt.

– A Mezsgyéről van szó?

– Felség…

– Valahogy benne van a kezük, ugye? Az ottani lázadásban.

Amitról lerítt a felháborodottság.

– De felség, hát mi közünk lenne hozzá?

Cardenia nem törődött a bosszankodásban rejlő leereszkedéssel, mert az agya már a fontosabb kérdésen járt: hogyan származhatna előnyük a Nohamapetanoknak a Mezsgyén dúló lázadásból? Ha valamilyen formában benne van a kezük, akkor vagy jó színben akarnak feltűnni a regnáló herceg előtt, vagy el akarják mozdítani, netán egy családtagot a helyére ültetni – talán pont Ghreni Nohamapetant, a legfiatalabbat a három testvérből.

De miért? Ha a trónon ülő herceget elmozdítják, és a tettet kapcsolatba lehet hozni a Nohamapetanokkal, akkor a herceg (vagy, ami valószínűbb, valamely örököse) perre vihetné az ügyet az Egyesülés Törvényszékén, ráadásul a per lezárásáig akár a ház tőkéjét is befagyasztathatják. Ez pedig ártana az üzletnek. Ha a Nohamapetanok egy családtagot állítanak a Mezsgye élére, akkor előbb-utóbb fel kéne adniuk a központi bolygójukat, a Terhathumot, ahol Amit anyja, Jedna uralkodott grófnőként…

Terhathum. Cardenia agyának tervezésért felelős szeglete összekötötte a pontokat, és élesen kirajzolta előtte a teljes képet.

– Atyaisten! – hüledezett Amitra pillantva. – Tudják. Tudnak az Árról.

– Nem tudom, mire céloz – felelte Amit, de az Ár említésére az arcára kiülő teljes meglepetés elárulta, hogy hazudik.

– Tudják, hogy össze fog omlani. Tudják, hogy a Terhathum következik. Lecserélik a Mezsgyére. – Cardenia egy pillanat szünetet tartott, majd értetlenkedve Amitra pillantott. – Tudják, hogy el fog pusztulni, mégsem tettek semmit a saját népük megmentéséért. Miért?

– Nem elpusztul, eltolódik – fogott bele Amit a magyarázatba, majd észbe kapva elhallgatott.

Cardenia tovább bámulta, majd beindultak agyának fogaskerekei, és értelmezte a hallottakat.

– Nem, Amit úr. Jaj, nem! Nem eltolódik, hanem végleg bezárul. Hallgasson ide! Még ma üzenetet kell küldenie a Terhathumra! Rögtön.!Készen kell állniuk! Minél hamarabb.

– Mégis mire?

– Az összeomlásra, Amit. A szétszakadásra.

Riadók harsantak előttük és mögöttük, és testőrök siettek feléjük.

Amit döbbenten körülnézett.

– Nem tehette – suttogta. – Ez képtelenség. Nem velem. Nem most.

– Miről van szó, Amit?

A férfi ránézett.

– Sajnálom, Cardenia – mondta, mielőtt mindkettejüket megragadták és vonszolni kezdték az őrök: Cardeniát arra, amerről jöttek, Amitot arrafelé, amerre tartottak.

Mindkét csoport kis híján eljutott a maga kijáratához, mikor a rakteret széttépte egy, a hajó burkolatának csapódó tárgy, amely egyenesen az ő fedélzetük felé haladt.

Cardenia egyszerre rohant és engedett a vonszolásnak, egy pillanatra hátranézett, és megpillantotta a rakteret áttörő tárgyat, amely egy komp maradványaira emlékeztetett, és amely pörögve zuhant a túlsó fal felé, amerre Amit és az őrei rohantak. A férfi nevét sikoltotta, de a hangját elnyomta a darabjaira hulló komp fémes csikorgása és a raktár mennyezetén tátongó széles repedésen át a vákuumba távozó levegő süvöltése. Egy töredékmásodpercre megpillantotta hátulról a fejét, amelyet futás közben az egyik birodalmi őr tolt előre. Majd mindannyiukat elcsapta a komp pörgő roncsa.

A hajó érzékelte a légnyomás csökkenését, és elkezdtek becsukódni a zsilipek.

Cardenia és az őrei inuk szakadtából rohantak a záródó ajtók felé, de a hajó légkörét kiszívó üresség olyan szélvihart kavart körülöttük, hogy teljesen lelassította őket.

Cardenia felsikoltott, ahogy az ajtók egyre lejjebb ereszkedtek, és tudta, hogy nem jutnak át.

Nem is jutottak. Legalábbis nem mindannyian. Cardeniát a rés felé lökték az őrei, mire karját előrenyújtva megtántorodott. A túloldalról egy kar nyúlt felé, ujjak fonódtak a kezére, és olyan durva mozdulattal rántották át a nyíláson, hogy felsikoltott a fájdalomtól, ahogy a válla kis híján kificamodott. Aztán már a hajó túloldalán volt, és azon igyekezett, hogy maga alá rántsa a lábát, nehogy rácsukódjon az ajtó. Valahol útközben elhagyta az egyik cipőjét.

Cardeniát tiszta erőből rántották fel és vonszolták végig a kanyarodó folyosón, egyenesen a gyűrű küllője felé, amelyen át elérheti a hajótörzset. Amikor már látták az egyiket, Cardenia rápillantott az őt körülvevő három őrre, és épp meg akarta kérdezni, mi történhetett, mikor hangos reccsenés kíséretében ellenállhatatlan erő lökte a padlóra, amelytől elrepedt a csuklója és lehorzsolódott a karja meg az arca, ahogy végigcsúszott a fedélzeten. Ismét felhangzott a szél süvítése. Az egyik őrt, aki rögvest felpattant, miután elesett, ki is taszította a szakaszból, és elsodorta, mielőtt lezárult volna a következő zsilip.

Mikor a nyílás becsukódott, Cardenia tízig számolt, mielőtt feltápászkodott.

Kétségbeesetten kapkodta a levegőt; a két repedéstől annyira lecsökkent a légnyomás a hajóban, hogy azt hitte, menten megfullad. Az egyik, úgyszintén fuldokló őre felfigyelt egy életmentő készletre a falon, feltörte, és kihalászta belőle a két nagynyomású oxigéntartályt. Az egyiket átadta Cardeniának, és megmutatta neki, hogyan működik.

Cardenia nagyot szippantott az oxigénből, és olyan hálát érzett, hogy sírva fakadt.

Az őr ezután megnézte a társát, aki nem kelt fel a padlóról. Cardenia is odapillantott, és meglátta a fekvő test fejénél terjedő vértócsát. Olyan keményen csapódhatott a fedélzethez, hogy felrepedt a feje.

Körülöttük hangos nyikorgó, pattogó hang futott végig a gyűrűrészleg felületén, megtöltve a megmaradt levegőt.

– Mi volt ez? – kérdezte Cardenia.

– A gyűrű forgással tartja fenn a belső terek mesterséges gravitációját – magyarázta az őr. – De most megrepedt. Szét fogja szaggatni önmagát. – Cardenia felé nyújtotta a kezét. – Jöjjön, asszonyom! Fel kell jutnia azon a küllőn.

A küllőt úgy tervezték, hogy kihasználja a tolómezők minden előnyét; lemezek sora indult el a padlóról, onnan fel a gyűrű falára, utána be a küllőbe, a koncentrált tolómezők pedig a helyükön tartották a legénység tagjait, miközben azok felmentek a „falra”, hogy bejussanak a küllőbe. Mindegyikük a hajó törzsébe vezetett, és a gerinc felőli végen is tolómezők biztosították az utat.

– Csak ön után, asszonyom! – mondta az őr, mire Cardenia a légzőkészülékét szorongatva felsántikált a falon a küllőig, majd ott visszafordult az őr felé. – Meg ne álljon! – utasította amaz, és integetve noszogatta tovább Cardeniát, de ekkor a nyöszörgő hang erőre kapott, Cardenia pedig látta, hogy a padlólemez lassan meggörbül, és felszakad a megmentője talpa alatt. A küllőt elzáró zsilipkapu szárnyai becsukódtak. Cardeniának az volt az utolsó képe az őrről, hogy az hevesen kiabálva ösztökéli menekülésre.

Nem kellett kétszer mondania. Végigrohant a küllőn, amíg el nem érte a tolómezőket, onnantól kezdve pedig súlytalanul siklott előre a küllőben, amíg neki nem csapódott a falnak; onnantól kezdve abba kapaszkodva vonszolta magát egyre közelebb a hajó gerincéhez.

Cardenia mászás közben elhaladt a küllő egy átlátszó szakasza előtt. Kinézett, és meglátta a hajó gyűrűjének roncsait. A vele szemközti szakasz elszakadt a hajótól, elroppantva a belőle induló küllőt, szilánkokat szórva a semmibe. Végignézte, ahogy ellebeg mellette, és hátul eltűnik. Elérte a hajótörzsbe vezető átjárót.

Amely, és erre csak ekkor jött rá, be volt zárva.

Éles, csontrepesztő csikorgással a küllő megcsavarodott, a falhoz csapva, majd megpördítve Cardeniát. Forgás közben sivító, egybefolyó füttyszó ütötte meg a fülét; kicsit lejjebb megrepedt a küllő fala, tűszúrásszerű lyukak nyíltak egy nagyjából összefüggő, legalább háromméteres vonalban. A küllőből szökött a nyomás.

Cardenia szorosabban markolta a légtartályát, a gerincbe vezető nyílás felé lökte magát, megragadta a kapaszkodót az ajtó oldalán, és teljes erőből dörömbölni kezdett a palackkal a zsilipen. Nem adta fel, hiába ritkult és hűlt a levegő, csupán azért tartott időnként szünetet, hogy levegőt vegyen a palackból, és folytathassa a csapkodást. Addig abba sem hagyta, amíg nem hallotta vagy képzelte, hogy valaki viszonozza a dörömbölést a túloldalról.

Újult erővel folytatta, míg körbe nem ölelte a hideg.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A Céhek Házában a birodalmi őrség tagjai elözönlötték a Lagos-ház irodáit, rákényszerítve Kivát, hogy az egyetlen általa helyénvalónak érzett módon reagáljon a helyzetre.

– Mi a fasz? – förmedt Pretar igazgatóra, aki az irodájában állva figyelte, ahogy az őrök és a nyomozók átkutatták az aktáit és a táblagépét, akárcsak mindenkiét az irodában.

– Merényletkísérlet történt az emperátor ellen – magyarázta Pretar.

– Mi a fasz közünk van hozzá? – reccsent rá Kiva válaszul.

– Kiva úrnő, kérem! – sopánkodott Pretar az őrökre pillantva. – Több tisztelettel, ha lehetne!

– Dugja fel a tiszteletét! – vágott vissza Kiva. – Feleljen a kurva kérdésemre!

Kiva látta Pretaron, hogy azt mérlegeli, vajon ő, a Lagos-ház origói ügyvezető igazgatója leteremtheti-e a ház mátriárkájának lányát. Rövid töprengés után elvetette az ötletet, ami Kiva szerint helyes, bár kiábrándító döntés volt, mivel elcsöppent volna a gyönyörtől, ha a sárga földig leteremtheti.

– Az emperátor egy frissen elkészült hajón tartott szemlét – magyarázta. – Valaki belevezetett egy kompot abba a gyűrűrészlegbe, ahol éppen tartózkodott.

– Vágom. És?

– És a komp a mi egyik hajónkról származik.

– Mi?! Melyik hajónkról?

– Az Igen, Uram ról.

– Ez ugye valami kibaszott poén? – fortyant fel Kiva.

Pretar körbenézett az irodában, és egy Kiva számára végtelenül idegesítő gesztussal emelte égnek a tekintetét, így jelezve, hogy ezek a népek nem lennének itt, ha viccelnék.

– Kiva úrnő! – harsant egy hang a háta mögött. A nő megfordult, hogy szembenézzen egy felettébb fontoskodó ábrázatú pöcsmadár rámeredő tekintetével.

– Ki maga?

– Hibert Limbar. A birodalmi őrség rangidőse. Beszélnem kell önnel.

– Helyes, mert nekem is beszédem van magával. – Kiva Pretarhoz fordult. – Kifelé!

– Ez az én irodám – méltatlankodott Pretar. – És ön nem az anyja, Kiva úrnő.

– Valóban nem – ismerte el Kiva. – Hát hívja fel őt, ha panaszt tenne rám. De addig húzzon a vérbe! Kell az irodája.

Pretar egy percig állta a tekintetét, majd kiviharzott. Az őrök és a nyomozók mind utánanéztek.

Kiva feléjük intett.

– A többieknek is mondja meg, hogy húzzanak a picsába! – mondta Limbarnak.

– Mindenki húzzon a picsába! – ismételte Limbar. – Tizenöt percet kérünk.

Mindenki elhúzott, Limbar pedig becsukta mögöttük az ajtót.

– Mégis hogy a tökömbe lovasították meg ehhez az egyik kompunkat? – kérdezte Kiva, miközben Pretar székéhez sétált, és belerogyott.

– Furcsa, hogy pont ezt kérdezi, Kiva úrnő – mondta Limbar. – Jómagam is ugyanerről akartam érdeklődni. Csak valószínűleg kevésbé cifrán.

– Elhiheti, gőzöm sincs.

– Ön volt a tulajdonos képviselője az Igen, Uram on.

– Igen.

– A Mezsgyéről való visszaút előtt pedig ottani emigránsokkal töltötte fel a hajóját, akik állítólag a polgárháború elől menekültek.

– Igen. Na és?

– És lehetséges, hogy közülük egy vagy több határozott tervekkel érkezett ide.

Kiva felhorkant.

– Arra céloz, hogy az egyik seggfej, akit kiraktunk az Origón, tudott arról, hogy az emperátor, a frissen felkent emperátor, akit pont az indulásunk idején koronáztak meg, pont azon a hajón lesz abban a bizonyos pillanatban, így gond nélkül kölcsönvett egy kompot, hogy kiiktassa.

– Nem tartom valószínűnek. Sokkal valószínűbbnek tűnik, hogy valakitől utasításokat kapott, miután megérkezett, és szembesült a megváltozott politikai helyzettel.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezte Kiva.

– Kiva úrnő, tudja, hogy melyik hajót támadták meg?

– Nem én!

– A neve Ha Énekelnél, Hát Dalolj Hangosan. Egy vadonatúj tízes, amely a Nohamapetanház rendelésére készült.

Kiva nem felelt.

– Nohamapetan úrnő állítása szerint nem sokkal a házuk hajója ellen történt támadás előtt ön és az anyja, a grófnő egy üzleti vita során megfenyegették Amit Nohamapetant.

– Nem volt ott semmiféle fenyegetés. Csupán világosan a tudtára adtuk, hogy a háza bizonyos lépései a Mezsgyén, amelyek a mi kárunkra történtek, milyen kellemetlenségeket okoztak, de felajánlottunk egy peren kívüli megállapodást. Ezt biztosan ő is megerősíti.

– Jó lenne, ha így lenne, ám Amit Nohamapetan az emperátor társaságában volt a támadás idején. Az emperátor túlélte. Amit Nohamapetan viszont sajnos nem.

– Hát, a bús picsába! – bökte ki Kiva egy perc hallgatás után.

Limbar bólintott.

– Ha óhajtja, megmutathatom a képeket. De nem maradt sok belőle. Ami nem kenődött szét a fedélzeten, annak a legjava kirepült az űrbe.

– Maga pedig azt hiszi, mi vagyunk ezért a felelősek?

– Egyvalamire feleljen nekem, Kiva úrnő! Üzleti okokból az érkezése pillanatától kezdve neheztelt a Nohamapetanokra, ráadásul a hajója egy olyan világ menekültjeivel van tele, akik Egyesülés-szerte merényleteket követtek el, ráadásul egyszer már az emperátor életére is törtek. Erre történik egy újabb gyilkossági kísérlet, amely nem csupán az emperátor, de a Nohamapetanház fejének örökösével is végezne, mellékesen pedig mérhetetlen anyagi kárt okoz az utóbbiaknak azzal, hogy elpusztítja a kifutás előtt álló, vadonatúj tízesüket, mielőtt egyáltalán használatba vehetnék. Érti már, miért gondolom úgy, hogy ön és ezek a mezsgyei terroristák úgy is dönthettek, hogy két legyet ütnek egy karambollal?

– Tőlem aztán azt gondol, amit akar! – kontrázott Kiva. – Attól még nem lesz igaz.

Mellesleg nincs sok veleje a sejtésének. Élve volt szükségünk Amit úrra, hogy keresztülvigye a megállapodást, amit vele kötöttünk. Semmi hasznunk nincs abból, ha idejekorán végzünk vele. Ráadásul most már szóba sem állnak majd velünk, főleg, ha azt hiszik, közünk van a merénylethez.

– Ebben egyáltalán nem kételkedem – mosolyodott el Limbar. – Nadashe úrnő tajtékzik a dühtől, és csakis azért nem fordítja minden erejét a Lagos-ház ellen, mert túlságosan leköti a támogatók keresése ahhoz, hogy elindítsanak egy csapatszállítót a Mezsgye felé.

Kiva már nyitotta is a száját, hogy mondjon egyet s mást a Nohamapetanok a Mezsgyét illető terveiről, és hogy Limbar miért nem inkább abban a trágyadombban turkál, de aztán olyan hevesen csukta be a száját, hogy még a foga is összekoccant.

– Mi az, Kiva úrnő? – kérdezte Limbar, akinek ez nem kerülte el a figyelmét. – Eszébe jutott valami?

– Csak érdekelne, van-e bizonyítéka, amellyel alátámaszthatja a sejtését.

Limbar egy intéssel körbemutatott az irodán.

– Nem véletlenül vagyunk itt. Nem hinném, hogy akár ön, akár az anyja olyan ostoba lenne, hogy egy efféle tervnek ne tüntetnék el a nyomait, amennyiben közük volt hozzá. De az alkalmazottaik között akadhatnak óvatlanabbak. Ez esetben mindenre fényt derítünk. Kiva úrnő, nyilván megérti, hogy egyelőre Origófőre kell korlátoznom a mozgásterét, és minden lépését diszkréten figyeltetem. Természetesen ez nem csak önre áll. Ugyanilyen korlátozásokra számíthat az anyja, Pretar igazgató és a legtöbb, az Origón és a Xi’anon tartózkodó vezetőségi tagjuk.

– Az anyám ezt nehezen fogja lenyelni.

– Ez esetben üzenem a grófnőnek, és nyugodtan idézhet, hogy pont leszarom. Valaki már másodjára próbálta eltenni láb alól az emperátoromat az orrom előtt. Biztos lehet benne, hogy megtalálom a felelősöket. És ha esetleg ön lenne az, vagy az anyja, netán a Lagos-ház bármelyik tagja, akkor nem érdekel, milyen magas a rangjuk, vagy mennyire értenek az alattvalóik rettegésben tartásához. Ha kell, elpusztítom magát a házával együtt.

– Átadom az üzenetét.

– Tegye azt! Most pedig, Kiva úrnő, ha megbocsát, az embereim folytatnák a munkájukat. – Az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és visszaengedte a szobába az őreit és a nyomozóit. Kiva végignézte, ahogy libasorban bevonulnak, majd felpattant a székből, távozott a szobából, és a liftek felé indult. Erre az egyik őr félbeszakította a teendőit, és a nyomába szegődött.

– Jaj, ne már! – nyögte Kiva a nőnek. – A seggfej főnöke azt mondta, észre sem fogom venni.

– Nem is fog – közölte a nő, és megállt mellette.

Kiva ellenállt a kísértésnek, és nem forgatta a szemét.

– Hogy hívják?

– Brenja Pitof őrmester.

– Mondja, őrmester, lesz egy szabad pillanatom mostantól egészen addig, amíg pontot nem tesznek az ügy végére?

– Nem, nem mondhatnám.

– Vagyis még szarás közben is figyelni fog.

– Nem.

– Helyes.

– Kivéve, ha a mosdóban van ablak vagy vészkijárat.

Kinyílt a liftajtó, Kiva pedig belépett. Pitof őrmester követte.

– A földszintre megyünk! – utasította Kiva.

– Követnem kell önt, Kiva úrnő, nem szolgálnom – felelte Pitof. Mindazonáltal megnyomta a gombot.

***

– Merre van? – kérdezte Blinnikka kapitány Kivától azon a tableten, amelyet nem kobzott el tőle a birodalmi őrség.

– A szállodai fürdőmben – felelte Kiva.

– Mi ez a zaj?

– A zuhany.

– A zuhany alól hívott fel?

– Nem, azért folyatom a vizet, hogy beszélhessünk. Egy kibaszott őr van a szobámban.

– Mit csinál?

Az ágyban hever egy meglehetősen kimerítő és heves ágytorna után, gondolta Kiva, de nem mondta ki. Még korábban döntött úgy, hogy ha már éjjel-nappal őrzik, akár ki is hozhat valamit a dologból.

– Arra vár, hogy befejezzem a zuhanyzást, úgyhogy térjünk is a tárgyra. Kérdezném, mi a fasz történt a kompunkkal?

– Visszafelé tartott a Birodalmi Állomásról, mikor elhallgatott a rádiója, a Hát Dalolj felé vette az irányt, és egyenesen belerohant abba a vacakba. A birodalmi őrség légvédelme ugyan tüzet nyitott rá zuhanás közben, de nem sikerült elpusztítaniuk becsapódás előtt.

– Ki volt a pilóta?

– Ling Xi.

Kiva elfintorodott. Xi egy teljesen megfelelő és tökéletesen érdektelen ember volt, ráadásul amennyire tudta, nem politizált.

– Semmi értelme annak, hogy a csaj belevezette a kompot a hajóba.

– Ha engem kérdez, nem is vezette – tette hozzá Blinnikka. – Megvannak a komp irányítópultjának adatai. A visszajelzés alapján útközben használták, de nem kormányzásra; hogy pontos legyek, semmilyen kormányzási adat nem vág össze a megtett úttal. Minden, amit látunk, arra utal, hogy a pilóta megpróbálta visszaszerezni az irányítást, nem pedig a kívánt irányba haladt.

– Más szóval maga szerint eltérítették.

– Igen. Azt hiszem, valahogy feltörhették, utána pedig automata-vagy távirányítással belevezették a Hát Dalolj ba.

– Ezt elmondta a birodalmi őrségnek is?

– Nem kérdezték, én pedig úgy voltam vele, hadd törjék a fejüket. Egyszerűen betörtek a hajóba, letöltöttek mindent, amit csak tudtak, utána bevették magukat az egyik raktérbe. Még mindig ott vannak. Kikérdeztek engem és minden rangidőst, de még órákkal ezelőtt. Megtiltották, hogy elmenjünk. Nem tudom, most mire készülnek.

– Xi egyedül volt a kompban?

– Igen.

– És korábban? Ő vezette a kompot a Birodalmi Állomásra, ugye? Akkor volt vele valaki?

– Egy pillanat! – mondta Blinnikka. Kiva várakozás közben úgy döntött, hogy valóban ráférne egy zuhany; elvégre nem fogták vissza magukat Pitof őrmesterrel.

Levetkőzött, kihangosította a tabletjét, és belépett a kabinba.

– Volt néhány utasa – közölte Blinnikka, mikor visszatért. – Három, ami azt illeti. Egy Lewyyn családnevű házaspár és egy pasas, bizonyos Broshning. Akkor távoztak végleg az Igen, Uram ról.

– Azt tudjuk, hová mentek?

– Fogalmam sincs.

– De valakinek van, ugye? Nincs mód arra, hogy kiderítsük?

– Nem tudom. Kapitány vagyok, nem magánnyomozó.

– Érdeklődjön Gazson Magnutnál! Ha maradt poggyászuk a raktárban, akkor azt valahová utánuk kellett küldeni.

– Mi csak lepakolunk. Onnantól a Birodalmi Állomás intézi.

– Hát kérdezősködjön náluk!

– Mondani könnyű.

– A telibekúrt birodalmi őrség azt hiszi rólunk, hogy merényletet szerveztünk az emperátor ellen – emlékeztette Kiva. – Talán tehetnénk némi erőfeszítést.

Blinnikka elhallgatott egy pillanatra.

– Kihangosítón vagyok?

– Talán.

– Mintha azt mondta volna, hogy titokban akarja tartani a hívást.

– Rájöttem, hogy egy alapos zuhany fontosabb.

– Kellett nekem kérdezni!

– Keresse meg nekem ezeket az alakokat! És tudassa velem, merre vannak!

– Nem ígérek semmit.

– Akkor azt hiszem, a börtönben találkozunk.

Kiva hallotta Blinnikka sóhaját.

– Nem fogom visszahívni. Tartok tőle, hogy még megtudnám, mit művel a vonal túlvégén. Majd üzenetet küldök.

– De kódolva!

– Egyértelmű – felelte Blinnikka, és bontotta a vonalat.

Kiva végzett a tisztálkodással, elzárta a zuhanyt, megtörölközött, és az ajtót kinyitva egyenesen Pitof őrmesterrel nézett farkasszemet.

– Egyszerűbb módja is van annak, hogy megtaláljuk azokat az embereket – szólt Pitof.

– Hallgatóztál a kulcslyuknál? – hüledezett Kiva.

– Persze.

– Mennyit hallottál?

– Leginkább azt, ami a kihangosítás után szóba került.

– Lehetetlen vagy!

– Csak azért, mert szexeltünk, nem mondtam fel a munkahelyemen, Kiva úrnő.

Kiva kitátotta a száját, majd rögtön becsukta.

– Erre nem tudok mit mondani – ismerte el végül. – Most pedig nyögd ki, mire céloztál azzal, hogy könnyebben is megtalálhatjuk őket.

– Mindenkinek, aki állandó tartózkodásra érkezik a Birodalmi Állomásra, jelentenie kell a tartózkodási helyét a vámhivatalnak. A bevándorlási hivatalnak ugyanis számon kell tartania őket, amíg nem kapnak letelepedési engedélyt.

– Vagyis a vámnál tudni fogják, hova mentek.

– Valószínűleg.

– Az emberek néha hazudnak az úti céljukról.

Pitof megrázta a fejét.

– Az embernek be kell mutatnia a szállodafoglalását vagy azt a nevet és címet, ahol megszáll, még mielőtt elhagyhatná a vámhivatalt, és amint odaér, be kell jelentkeznie.

– És csak utána távozhat úgy, hogy soha többé nem hallani róla.

– Ez egy lépéssel még mindig közelebb visz annál, mint ahol most tart.

– És hogy beszélhetek a vámhivatallal?

– Maga sehogy. Bízza rám!

– Miért segítenél nekem?

– Nincs okom arra, hogy ne segítsek. Csak tudjon róla, hogy mindent jelenteni fogok a főnökömnek, amit teszek.

– Azért, gondolom, nem mindent – húzta fel a szemöldökét Kiva.

– Dehogynem. A szexet is.

Erre még Kivának is elakadt a szava.

– Nem okozhat összeférhetetlenséget, ha az őr megkúrja azt, akit őriznie kell?

– Az volt a parancs, hogy maradjak a közelében – vont vállat Pitof őrmester.

Kiva felnevetett.

– Azt hiszem, bírlak, Pitof őrmester. Kedvemre való szarcsimbók vagy.

– Köszönöm, Kiva úrnő. Most pedig ismételje el azokat a neveket. A zuhanytól nem hallottam őket kristálytisztán.

***

Taffyd és Chun Lewyyn a Birodalmi Állomáson szálltak meg, a Kövirózsa nevű közepes árkategóriájú hotelben. Kiva ezzel nem jutott semmire, elvégre az Origón rekedt. Velük kénytelen lesz később foglalkozni. Épp Geork Broshningról várt adatokat, mikor egy csattanást, majd sikoltozást hallott a szálloda előteréből. Kiva benyúlt a szekrénybe egy köntösért, majd az ajtót kinyitva lenézett a szálló három emelettel alatta lévő átriumába, pont az ott elterülő, összetört test szemébe, amely felfelé nézett, a tizenhat emelettel fölötte levő mennyezetre.

– Megtaláltam! – jelentette Pitof őrmester a szobából. A nő felkapta a másik köntöst, és kilépett Kiva mellé a folyosóra, hogy megmutassa neki a táblagépén megjelent adatokat, köztük Broshning arcképét.

Kiva rápillantott.

– Azt hiszem, én is – jegyezte meg, és az előtér padlóján heverő testre mutatott, melyet immár bámészkodók tömege vett körül, és amely addigra elkezdett vérezni.

Ekkor felfigyelt valami másra, és úgy, ahogy volt, köpenyben megindult a folyosó végén sorakozó liftek felé. Pitof követte.

Mikor leért a földszintre, Kiva átvágott az előtéren, el a holttest és a körülötte gyülekező tömeg mellett, egyenest az egyik növénytartóhoz, amely tele volt csodaszép mesterséges növényekkel. Az egyik jókora pozsgás levelei között egy kulcskártya rejtőzött. Kiva felmarkolta, elsétált a hulla és a bámészkodók mellett, és meg sem állt a recepcióig, ahol magára vonta az egyik, felettébb zaklatottnak tűnő szállodai aligazgató figyelmét.

– Lenne olyan kedves, és megcsöngetné nekem Geork Broshningot? Már vár engem, csak kiment a fejemből a szobaszáma.

– Igen… persze – hebegte az illető, és a képernyőjét bekapcsolva nekiállt kiböngészni a nevet, majd a kommunikációs képernyőre váltva beütötte a szobaszámot. – Nem veszi fel, asszonyom – állapította meg egy perccel később.

– Felteszem, nem árulhatja el a szobaszámot.

– Szörnyen sajnálom, asszonyom, de erre nincs felhatalmazásom.

– Ez csak természetes – nyugtázta Kiva, majd megfordult, pont szembe az érkező Pitoffal. Kiva hidegvérrel elsétált a kísérője mellett, vissza a lifthez, és amint Pitof utolérte, megnyomta a tizenkettedik emelet gombját. Pitof látta, melyiket választotta ki, de nem fűzött hozzá megjegyzést.

Kiva kiszállt a tizenkettediken, majd elment a 1245-ös ajtóig, mivel kiszúrta, hogy az aligazgató ezt a számot ütötte be a képernyőjén. Az ajtóhoz nyomta a kártyát. A zár kinyílt.

– Szerintem jobb lenne, ha ide nem jönnél utánam – javasolta Pitofnak. – Még rád fognák, hogy a bizonyítékokkal babráltál. Méghozzá fürdőköpenyben.

– Fogja be, és nyissa ki az ajtót! – felelte Pitof. Kiva vállat vont, és belépett.

A szobában levő ágyat, úgy tűnt, használta valaki, de a takarókat nem hajtották fel; valaki ráfeküdt, de valószínűleg nem aludt benne. Ezt leszámítva mindenhol rend volt, még a bőröndöket és az egyéb csomagokat sem pakolták ki. Kiva az asztalra pillantott, ahol egy jegyzettömbön és egy tollon akadt meg a szeme, az előbbi legfelső lapjára valaki felírt valamit. Óvatosan, nehogy hozzáérjen a cetlihez, elolvasta a sűrű, apró betűkkel írt szöveget.

A Mezsgyén kukoricát és banut termesztettem, állt a papíron. A banu kipusztult a gomba miatt. Állítólag a citrusfélékből eredt, de szerintem a kukorica okozta. Az is elsorvadt. Mindenem elvesztettem, utána elkergetett a háború. Megpróbáltam elmenni, de nem engedhettem meg magamnak. Utána Ghreni Nohamapetan találkozni akart velem. Állítólag azért, mert felelősnek érezte magát a banutermésem elveszítéséért. Mert jó franchise-partner voltam. Arra kért, hogy amikor megérkezem az Origóra, vegyem fel a kapcsolatot egy Che Isolt nevű vámtiszttel, aki elmondja, mi lesz a következő teendőm. Isolt feljött a hajóra, és átnyújtott egy leadót. Azt mondta, hagyjam a kompon leszállás után. Úgy is tettem. De mikor megérkeztem a hotelbe, és bekapcsoltam a képernyőt, megtudtam, mi történt ezután. Tudom, hogy előbb-utóbb rájönnek, hogyan történt. Tudom, hogy megtalálnak. Tudom, hogy senki sem hisz majd nekem. Már annyi mindent elvesztettem, erre most bolondot csináltak belőlem. Azt hittem, esélyem nyílik arra, hogy tiszta lappal induljak az Origón. Tévedtem. Sajnálom ezt a zűrzavart.

– Kibaszott Nohamapetanok! – sziszegte Kiva, majd Pitofhoz fordult. – Itt van a tableted? – Pitof felemelte. – Hívd fel a főnöködet!

– Mit akar, mit mondjak neki?

– Azt, hogy találtam valamit, amivel az istenverte családommal együtt lekerülünk a gyanúsítottak listájáról.

– Egy búcsúüzenettel nem fogja meggyőzni – jegyezte meg Pitof.

– Nem csak a búcsúüzenetre célzok – felelte Kiva.

– Akkor is eltart majd egy darabig.

– Még szép! – bólintott Kiva. – Ha befejezted, majd én is használnám a táblagéped.

– Miért?

– Mert fel kell hívnom a kapitányom, hogy szóljak neki, leállhat Broshning keresésével. Utána fel kell hívnom még valakit.

– Kicsodát?

– Valakit, aki szerény véleményem szerint kibaszottul meg tudná gyorsítani, hogy a házam kikerüljön a szarból.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A birodalmi őr belökte az ajtót, Marce Claremont pedig belépett abba a díszes, barlangszerű terembe, ahol az igazgatótanács az aznapi első ülését tartotta. Az irattartót szorongató Marce szeme kistányérnyi méretűre nyílt, ahogy beitta a hatalmas terem barokkosan cicomás díszítését, és ráébredt, hogy akármeddig is tartózkodik majd az uralkodói palotában, valószínűleg sose fogja megszokni az itteni nevetséges fényűzést.

Egy szóban összefoglalva túlzó volt.

Elérte az asztalt, ahol az igazgatótanács tagjai ültek, leszámítva persze az emperátort, aki még mindig lábadozott a gyilkossági kísérlet után. Az asztalfőn ülő tag, akiről II.

Grayland annyit mondott neki, hogy Korbijn érseknek hívják, szótlanul méricskélte.

Marce meghajolt a nő felé, majd tekintete végigfutott az asztaltársaság többi tagján a másik, számára érdekes személyt, Nadashe Nohamapetant keresve. Még sosem látta korábban, de elég hamar felismerte – fiatalabb volt az igazgatótanács többi tagjánál, és a vonásai nagyon emlékeztettek Ghreni öccsére. A nő közömbösen nézett vissza rá, és ez így volt természetes, hisz fogalma sem volt róla, kicsoda ő, vagy milyen ügyben járult eléjük.

– Ön új itt – állapította meg Korbijn érsek.

– Igen, eminenciás asszonyom – bólintott Marce. – A nevem Marce Claremont, az emperátor új tudományos tanácsadója vagyok. Alig egy napja szerződtetett, miután megérkeztem a Mezsgyéről.

Ez már felkeltette Nadashe érdeklődését, noha jól titkolta; ha Marce nem figyelte volna az arcát reakciót keresve, biztosan elmulasztja.

Korbijn elmosolyodott, és körbemutatott az asztaltársaságon.

– Bizonyára nem könnyű a második napján ezzel szembesülnie.

– Való igaz, eminenciás asszonyom. Nem könnyű. Nehezebb, mint hinné.

– Ha jól tudom, információi vannak az emperátor jelenlegi állapotáról – mondta Korbijn.

– Úgy van, továbbá egy másik ügyben is felszólalnék, amelyet az emperátor bízott rám, amennyiben teljesítik ezt az óhaját.

– Ez csak természetes.

– Az emperátor állapota javul – közölte Marce. – Még nem heverte ki a kihűlést és az oxigénhiányt, amelyet a szivárgó tízes küllőjében rekedve elszenvedett, de szerencsére a testőreinek, már akik megmaradtak közülük, sikerült biztonságba helyezniük, mielőtt valóban életveszélyes károsodásokat szenvedett volna. Szerencséje volt. Több, mint annak az öt őrnek, akik az életük árán is megvédték a testi épségét, és annak a négynek, akik Amit Nohamapetan urat próbálták megmenteni. – Nadashe felé fordulva biccentett. – Őszinte részvétem, Nadashe úrnő, a tragédia miatt!

– Köszönöm – felelte a nő.

– Ez természetes. – Marce ismét Korbijn felé fordult. – Dr. Drinin utasítása szerint még legalább néhány napig ágyban kell maradnia, hogy a szervezete tovább erősödjön, és azt javasolta neki, adja át a döntés jogát az igazgatótanácsnak bármely felmerülő ügyben. Úgy vélem, arra célozhatott, hogy ez a tanács hozza meg a döntést a Mezsgye és az ottani lázadók elleni katonai beavatkozás dolgában.

– Mit mondott erre az emperátor? – kérdezte Korbijn.

– Azt, hogy az ő távollétében a tanács dönthet a nevében az engedély kiadásának ügyében…

– Akkor minek haboznánk? – szólt közbe Upeksha Ranatunga, aki a parlamentben arra szavazott, hogy csapatszállítót kellene indítani a Mezsgye felé.

– …de csakis azután, hogy bemutattam a tanácsnak a második ügyet, amelyet meg kívánt osztani önökkel.

– Mégis mi lenne az? – kérdezte Korbijn.

– Ez – közölte Marce, és kinyitotta a kezében tartott irattartót, amelyben kilenc, számos nyomtatott oldalból álló paksaméta pihent, amelyeket iratkapcsok fogtak össze.

Nekiállt szétosztani őket a tanács tagjai közt.

– Mégis mi ez? – érdeklődött Ranatunga.

– Annak a tanulmánynak a korai vázlata, amelyet az apám évekkel ezelőtt kapott kézhez egy Hatide Roynold nevű doktorandusztól. Azért pont neki küldte el, mert noha apám csupán birodalmi auditorként dolgozott a Mezsgyén, valójában más ügyben küldte őt oda az akkori emperátor, VI. Attavio. Apám az Ár kutatásával foglalkozott, akárcsak én, és a néhai emperátor megbízására adatokat gyűjtött az Árhullámok állapotáról Egyesülés-szerte. VI. Attavio ugyanis aggódott, hogy ezek a létfontosságú kereskedelmi utak elpusztulhatnak, dacára annak, hogy az összes ismert Árkutató ennek az ellenkezőjét vallotta.

– És, úgy lesz? – hüledezett Ranatunga.

– Már korábban is megtörtént – folytatta Marce. – A legismertebb eset a Földre, ősi hazánkba vezető Árhullám elvesztése volt több mint ezer évvel ezelőtt. Néhány száz évre rá bekövetkezett a következő összeomlás, amely ezúttal a Dalasýsla-rendszert érintette. Azóta viszont az Árrendszer meglepően stabil maradt, ami lehetővé tette az Egyesülés folyamatos virágzását.

Korbijn megrázta a jelentést, melyet pillanatnyilag pillanatnyilag arra sem méltatott, hogy átlapozza; a tanács többi tagja úgyszintén letette; Nadashe Nohamapetan nemhogy letette, de nekiállt a tabletjén pötyögni.

– Ez a tanulmány azt sugallja, hogy az Árhullámok össze fognak omlani?

– Nem – felelte Marce. – E tanulmány tulajdonképpen azt vetette fel, hogy a hullámrendszerben valószínűleg gyökeres változások következnek be, alig néhány röpke év alatt teljesen átrendeződik. A mostani Árhullámok nagy része el fog tűnni, de újonnan létrejövők veszik majd át a helyüket, amelyek lehetővé teszik, hogy az Egyesülés-szerte zajló kereskedelem folytatódjon; csupán nem az Origó lesz az új Árhullám-hálózat csomópontja, hanem a Mezsgye.

– Ez helytálló? – kérdezte Korbijn.

– Roynold pontosan ezt akarta tudni, ezért küldte el a kivonatot apámnak, aki hasonló témában még korábban írt egy tanulmányt, amelynek eredményeit meg is vitatta VI. Attavióval, akivel jó barátságot ápolt. Attavio kérésére hagyta abba a téma nyilvános kutatását, de a korábbi írását nem tüntethette el. Roynold feltételezte, hogy egyes-egyedül ő venné komolyan a kutatását.

– Mi volt a válasza?

– Semmi; az emperátor kívánságára titokban tartotta a vizsgálatait. Azt hiszem, csakis velem osztotta meg a kivonatot, mivel én segítettem a munkája során. Hatide Roynold pedig, legalábbis nyilvánosan, nem folytatott további kutatásokat a témában. A doktori disszertációja egy gyökeresen más témát vizsgál. De a birodalmi őrség az éjszaka folyamán felkereste. Kiderült, hogy apámhoz hasonlóan Roynoldnak is akadt egy titkos pártfogója, akinek segítségével folytathatta a kutatásait az Árhullámok vándorlásáról. Ő pedig Nadashe Nohamapetan.

Minden tekintet Nadashe felé fordult, aki elmosolyodott.

– Tudtam, hogy ez lesz – jegyezte meg, a következő szavait pedig közvetlenül Korbijnnak címezte. – Hatide egy barátom az egyetemről. Anyagi nehézségei voltak, mikor megkeresett, de nem fogadott el adományt. Így inkább finanszíroztam az ebben a témában végzett kutatásait. Járandóságot biztosítottam neki, hogy emellett az egyéb munkáit is befejezhesse. Negyedévenként tett nekem jelentést. Amelyet sosem olvastam el, mivel nem ezért segítettem ki.

– Elnézését kérem, Nohamapetan úrnő, de okom van arra, hogy kételkedjem a szavában – mondta Marce.

Nadashe Marce felé fordult; látszott, hogy ha egy pillantással megölhetné, megtenné.

– Mégis miféle oka van, Claremont úr?

– Claremont úrfi, Nadashe úrnő! – helyesbített Marce. – És az, amit a fivére mondott.

– Kinek?

– Nekünk – csendült II. Grayland emperátor hangja az ajtóból. Mindenki felpattant, kivéve persze Marce-t, aki amúgy is állt. Egy mosollyal nyugtázta Grayland váratlan felbukkanását. Nem így tervezték, mikor korábban beszéltek, de látta rajta, mennyire felzaklatta, mikor korábban meglátogatta, és elmondta neki, amit Kiva Lagostól megtudott, valamint a saját bizalmas információit. Mikor az emperátor is megosztott vele mindent, amit tudott, összeállt a döbbenetes kép. Néhány hívással az emperátor minden elvarratlan szálat a helyére tett, aztán ketten megtervezték ezt a bemutatót, melyet Marce-nak kellett előadnia.

Ugyanakkor egy mikrofonnal is felszerelte, hogy hallhassa az egész megbeszélést, úgyhogy valószínűleg ezért állt készen a válasszal Nadashe Nohamapetannak, mikor belépett az ajtón. Marce-nak el kellett ismernie, hogy mindez ügyes módja volt a lélektani hadviselésnek.

Grayland lassú léptekkel az asztalhoz sétált, és intett, hogy üljenek le. Korbijn érsek megindult, hogy mellette foglalja el a helyét, de Grayland jelezte neki, hogy maradjon, ahol van. Inkább Marce-ra támaszkodott, amint melléje ért.

– A fivére, Nadashe úrnő, feltárta előttünk, hogy a családja tudott Roynold doktor munkájáról – közölte Grayland. – Pont a halála előtt, mielőtt széttépte az a sikló, amely belerohant a vadonatúj tízesükbe. Akkor még nem tudtuk, mire célzott. De utána elbeszélgettünk Claremont úrfival, aki tudta, mire célzott a bátyja, mivel ismerte Hatide Roynold korai tanulmányát. Tudta, mi áll benne, ahogy azt is, hogy téves.

– Mert az is – helyeselt Marce. – Összecsapta a számításokat. Ugyan nem láttam a legfrissebb eredményeit, de ha még mindig az Ár vándorlását jósolja, akkor nem javította a korábbi hibáit.

– De ön ezt nem tudhatta – folytatta Grayland a Nadashéhoz intézett mondandóját. – Így a családjával együtt abból indultak ki, hogy a Mezsgye lesz az Egyesülés új központja. Az volt a céljuk, hogy amikor ez bekövetkezik, önök, ne pedig a Wu-ház gyakoroljanak ellenőrzést az Ár felett. Támogatták a Mezsgyén zajló lázadást, odaküldték Ghreni öccsüket közvetítőnek, kifejlesztettek egy mezőgazdasági kórokozót, hogy súlyosbítsák a helyzetet, majd a Lagos-házra kenték, hogy elfedjék a nyomaikat, és borsot törjenek egy konkurens ház orra alá.

– Itt, az Origón pedig a Mezsgye hercegének nyújtandó katonai segítségért lobbiztak, majd kalózok segítségével saját használatra elraboltatták a fegyverszállítmányát, hogy még elkeseredettebb lépéseket tegyen – tette hozzá Marce. – Ön pedig azzal fokozta a nyomást a katonai beavatkozás érdekében, hogy itt és Egyesülés-szerte terrortámadásokat szervezett és hajtatott végre.

– Szemenszedett hazugság! – vágta rá Nadashe.

– Che Isoltot már kézre kerítette az őrség, Nohamapetan úrnő – tájékoztatta Grayland. – Az emberét a vám-és bevándorlási hivatalnál. Szinte az első szóra megeredt a nyelve. Elmesélte, hogy közvetítőként dolgozott ön és a mezsgyei bevándorlók között. Hogy ön vagy kihasználta őket, vagy rájuk kente a merényleteket.

Még a tegnapi kísérletről is beszélt. Rásózott egy leadót egy szerencsétlen menekültre, amely egy karbantartóprogramon át feltörte a kompot, és belevezette a saját hajójukba.

Tudja, miért adta meg magát ilyen könnyen?

– Mert elmondtuk neki, hogy maga szándékosan végzett a saját fivérével azért, hogy az egész a Nohamapetanok elleni támadásnak tűnjön – fejezte be helyette Marce.

Grayland egy bólintással helyeselt.

– Úgy fest, a testvérgyilkosságot még az ő gyomra sem vette be. Noha elismerően nyilatkozott arról az ötletéről, hogy az egészet a Lagos-házra akarta kenni. Okos lépésnek tartotta.

– Viszont a Lagos-ház a legkevésbé sem örül a dolognak – jegyezte meg Marce.

– Való igaz – helyeselt Grayland. – A legkevésbé sem. És mi sem, Nadashe úrnő.

Egyáltalán nem.

Halotti csend ereszkedett az asztalra, az igazgatótanács tagjai pedig egy emberként meredtek Nadashe Nohamapetanra.

– Megdöbbent, hogy hitelt ad ennek az egésznek, felség – törte meg a csendet Nadashe.

– Ugyan, elég a szarakodásból, Nadashe! – csattant fel Grayland türelmét vesztve. – Vége van.

– Nem, Cardenia – mondta Nadashe, és az emperátor civil nevének hallatán az asztalnál többen levegőért kaptak a súlyos felségsértés miatt. – Nincs vége. Nekem talán. De a Nohamapetan-háznak semmiképp. – Felemelte a tabletjét, amelyet egészen idáig a kezében tartott, és az asztalra dobta. Majd rámutatott. – Abban a pillanatban, hogy a talpnyalód a kezembe nyomta Hatide jelentését, üzenetet küldtem a Rachela Jövendölései nek. A csapatszállítónak, rajta tízezer tengerészgyalogossal, felszereléssel és fegyverekkel. Mire felbukkantál, hogy nekiállj nyivákolni, a híd személyzete bezárkózott, és megindította a hajót az Ár zúgójához. Már eleve azonnali indulásra készültek. Alig tizenöt perc, és a Rachela átjut, majd elindul a Mezsgye felé. Túl késő van ahhoz, hogy megállítsd.

Grayland Korbijnra pillantott a szeme sarkából, aki felkapta a saját táblagépét, ellépett az asztaltól, és kétségbeesetten hívásokba kezdett. Majd figyelmét visszafordította Nadashéra.

– A híd személyzete nem zárkózhat be örökre.

– Ne légy ostoba! – mondta Nadashe. – Nem csak ők állnak mellettünk. Már évek óta dolgozom ezen. Mikor a Rachela megérkezik a Mezsgyére, a miénk lesz a rendszer.

Először elfoglaljuk a Birodalmi Állomást, és ha az öcsém addigra nem veszi át az uralmat a felszín felett, akkor rövidesen azt is elintézzük. Utána nem marad más dolgom, mint várni, nem igaz? Onnantól kezdve könnyűszerrel megvédhetjük a Mezsgye kijárati zúgóját. Ahogy azt elterveztük. És mikor megtörténik az Árhullámok eltolódása, megkezdhetjük a tárgyalásokat.

– Még mindig nem érti? – kérdezte Marce. – Roynold tévedett! Nem eltolódás jön, hanem összeomlás. A következő évtized során az összes Árhullám el fog pusztulni.

– Elnézést, de mi? – kérdezte Upeksha Ranatunga.

– Ezért vagyok itt – folytatta Marce. – Az apám megerősítette. A Mezsgyére érkező hajók adatai mind alátámasztják. Le fog állni az egész. A Mezsgye hamarosan ugyanolyan elszigetelt lesz, mint az Egyesülés összes többi rendszere.

– Legalábbis maga így értelmezi az adatokat – vetette oda Nadashe.

– Már megkezdődött – közölte Grayland. – A Mezsgyéről az Origóra vezető hullám már lezáródott. A következő az Origóról a Terhathumra vezető lesz. Ami a családja anyarendszere, Nadashe. A maga otthona.

Nadashe mosolyogva rázta a fejét.

– Tévedsz. Nem mintha számítana. – Marce-ra mutatott. – Ha igaza van, akkor emberek milliárdjai fognak meghalni. A Mezsgye az Egyesülés egyetlen lakható bolygóval rendelkező rendszere. Az összes többi rendszerben kizárólag mesterséges lakhelyek vannak. Azok kitartanak pár évig, netán évtizedig. De idővel elpusztulnak.

Egytől egyig. Kivéve a Mezsgyét. Amelyet a Nohamapetanház fog uralni, ha ugyan nincs már most a markunkban.

A terem ajtaja ismét kitárult, és négy birodalmi őr masírozott be rajta, akik meg sem álltak az igazgatótanács asztaláig. Mögöttük Hibert Limbar jelent meg.

Nadashe végigmérte őket, majd az emperátort.

– Ezek értem jöttek?

– Úgy bizony! – közölte Grayland.

– Akkor fogadj el tőlem egy tanácsot, Cardenia – mondta Nadashe, miközben az őrök körbevették. – Tarts életben és kényelemben! Így vagy úgy, de közeleg az Egyesülés vége. Bárhogy is fog bekövetkezni, a Nohamapetanház az első sorból fogja végignézni, és ott várja a jutalmát. Ha történik velem valami, azzal semmiképpen sem járhatsz jól.

– Ezt észben fogjuk tartani – felelte Grayland. – Addig is köszönjük az igazgatótanácsban nyújtott szolgálatait. Távozhat.

Nadashe felnevetett, felállt az asztaltól, és az őrei kíséretében távozott. Az egész igazgatótanács meredten nézte, ahogy elhagyja a termet.

Miután kiléptek az ajtón, Upeksha Ranatunga megköszörülte a torkát.

– Térjünk vissza ahhoz, hogy az Árhullámok egy évtizeden belül össze fognak omlani – pillantott a Marce–Grayland kettősre. – Ez igaz?

– Igen – bólintott Marce.

– Hogyhogy ezt csak most tudjuk meg? – hitetlenkedett Ranatunga.

Marce hallotta Grayland sóhaját, egy pillanatra összenéztek, aztán a férfi az asztalhoz visszatérő Korbijnhoz fordult.

– A Rachela Jövendölései elment – jelentette az érsek. – Átlépett a zúgón. Úton van a Mezsgye felé.

– Csupán tízezer tengerészgyalogos – mondta Marce. – A Birodalmi Állomáson sem állomásozhat ennél sokkal több. Önöknek több száz hajó és több százezer tengerészgyalogos áll a rendelkezésükre.

– Akik mind össze fognak torlódni a zúgónál – mondta Grayland. – Könnyűszerrel megvédhetik magukat mindössze néhány hajó és fegyver segítségével.

– Úgy látom, biztos ebben.

Grayland keserűen felnevetett.

– Mégis mit gondol, Claremont úrfi, hogyan került a Wu-ház trónra évezredekkel ezelőtt? Mi is ugyanezt tettük itt, az Origót körbefogó űrben. A mi kezünkben voltak a zúgók, és fizetnie kellett mindenkinek, aki bármilyen irányba használni akarta őket.

Kényszerítettük őket, Claremont úrfi. A Nohamapetanok ugyanezt akarják elérni a Mezsgyénél. És végül az ő családjukból fog kikerülni az új emperátor, vagy legalábbis ők így hiszik.

– Hát helyezzük blokád alá a Mezsgyét! – vetette fel Korbijn. – Hadd vonuljanak a Nohamapetanok önkéntes száműzetésbe!

– Ez korántsem ilyen egyszerű – közölte Marce.

– Miért nem?

– Mert Nadashe igazat mondott – magyarázta Grayland. – Csupán egyetlen rendszer alkalmas az emberi életre, miután összeomlik az Ár. És ez a Mezsgye. Mindegyik rendszert felkészíthetjük az összeomlásra. Mindent megkaphatnak, hogy minél tovább kihúzzák. De a Mezsgye az emberi túlélés egyetlen záloga, miután minden sötétbe borult. Szükségünk van arra a bolygóra. Az Egyesülés minden rendszeréből legalább maroknyi embert el kell juttatnunk oda.

– A Nohamapetanok pedig az utunkban állnak – közölte Marce.

– Igen – bólintott Grayland.

– Akkor mihez kezdünk? – kérdezte Upeksha Ranatunga egy perc hallgatás után. – Mihez kezdünk most?

EPILÓGUS

– Nincs jobb dolgod annál, mint hogy itt ücsörögj? – kérdezte VI. Attavio Cardeniától, aki az Emlékteremben merengett.

– Talán ítélkezel fölöttem? – kérdezett vissza Cardenia.

– Emlékszem, ugyanezt kérdeztem tőled, mikor haldokoltam, és te ott ültél mellettem. Logikus, hogy most ismét feltegyem. Fenntartom vele a törődés látszatát.

Amelyre feltétlenül szükséged van.

– Ugye tudod, hogy ha így fogalmazol, azzal értelmét veszti az egész?

– Elnézésedet kérem. De a kérdésem továbbra is áll.

– Valóban lenne fontosabb dolgom – ismerte el Cardenia. – De ettől függetlenül itt fogok ücsörögni.

VI. Attavio szimulációja bólintott, és leült mellé – vagy legalábbis azt a hatást keltette, mintha kényelembe helyezkedne az oldalán.

– Én is idejöttem – ismerte el –, valahányszor túlterheltnek vagy kimerültnek éreztem magam, netán csak távol akartam lenni az emberektől. Idejöttem, és elbeszélgettem az anyámmal, a nagyapámmal vagy a számtalan emperátor egyikével.

– Segített?

– Nagyjából annyira, mint neked most – közölte. – De úgy döntöttem, elegendő.

Cardenia ennek hallatán mosolyra húzta a száját.

– Tényleg elegendő – ismerte el.

– Az utóbbi időben nem jöttél olyan gyakran az Emlékterembe.

– Talán hiányoztam neked?

– Ha nem vagy itt, nem létezem, szóval nem – mondta VI. Attavio.

– Leköt a világvége – közölte Cardenia. – Marce úrfi az utasításomra előadást tartott a parlamentnek. Parancsba adtam a katonaságnak, hogy álljanak elő egy tervvel a Mezsgye visszafoglalására. Felfüggesztettem a Nohamapetanház tevékenységeit és monopóliumait, és ideiglenesen a Lagos-házra bíztam őket.

– Lefogadom, hogy örömmel vették.

– A Lagos-háznál bizonyára. – Cardenia felidézte a Lagos grófnővel és Kiva lányával történt találkozóját, akik leplezetlen gyönyörrel fogadták a Nohamapetanok bukását és a saját szerencsecsillaguk emelkedését. A grófnő, Cardenia jóváhagyásával, Kiva úrnőre ruházta a Nohamapetan-monopóliumok felelősségét. – Marce előadása már korántsem lett olyan sikeres. Olyan egyszerű és lecsupaszított verziót adott elő, amennyire csak tőle telt, a képviselők többsége mégis, minden bizonyíték dacára továbbra is teljes zagyvaságnak tartja.

– De még nincs bizonyítékod – mutatott rá VI. Attavio. – Claremont úrfi alig két hete jött. A Mezsgyéről érkező hajók akár a polgárháború miatt is késhetnek. A Terhathumra vezető Árhullám továbbra is nyitva áll.

– Nem hinném, hogy az bármikor sokat nyomna a latba – közölte Cardenia. – Folyamatosan szembe kell néznem azzal az emberi hajlammal, hogy minden tényt tagadni vagy cáfolni kell a legeslegutolsó pillanatig. Néha napokkal utána is.

VI. Attavio helyeslően bólintott.

– Pontosan ezért hallgattam el a dolgot.

– Igaz, és ezért is megkapom a megfelelő adagot a szartortából, úgyhogy örök hála, drága atyám – jegyezte meg Cardenia. – A parlament hetven százaléka azért haragszik rám, mert nem hisznek a közelgő összeomlásban, negyven százalékuk pedig azért, mert nem szóltam korábban.

– Nem stimmelnek ezek a számok – mutatott rá VI. Attavio.

– Tényleg nem – bólintott Cardenia –, mert vannak, akik mindkét csoportba tartoznak. És ne felejtsük el a Nohamapetanok szövetségeseit sem, akik vagy azt gondolják, hogy én vagy a Lagos-ház mártottuk be Nadashét, vagy úgy látják, hogy némi árulás és lázadás nem olyan nagy dolog. Egy újabb dolog, amit neked köszönhetek: hagytad, hogy az a ház ekkora befolyásra tegyen szert.

– Ezért nem háríthatod rám a felelősséget.

– Már hogyne háríthatnám. Pont az imént tettem meg. Mindenért engem vádolnak, úgyhogy egy részét egyszerűen áthárítom rád. Remélem, rosszulesik!

– Halott vagyok. Semmi nem esik rosszul.

– Örülj neki!

– Nem örülök – mondta VI. Attavio.

Cardenia behunyta a szemét egy percre, és nekidőlt az Emlékterem falának.

– Ugye tudod, hogy nem akartam emperátor lenni – szólalt meg aztán.

– Igen – felelte Attavio. – Emlékszem.

– Te sem akartad, hogy emperátor legyek.

– Arra is emlékszem. De függetlenül attól, amit bármelyikünk is akart, szembe kell néznünk a valósággal, miszerint emperátor lett belőled. Valószínűleg az Egyesülés utolsó emperátora. Nézz magadba, és kérdezd meg, hogy képes lennél-e másnak átadni ezt a felelősséget.

– Nem – mondta Cardenia. – Nem akarnám.

VI. Attavio biccentett.

– Ne feledd, okkal javasoltam neked a Grayland nevet. Hogy emlékeztessen arra, amit meg kell tenni. Hogy ösztönözzön, te légy az az ember, aki megteszi.

– Szerinted beválik?

– Nekem már nincs véleményem – emlékeztette VI. Attavio.

– Akkor tégy úgy, mintha lenne.

– Egy tényfeltáró számítógép-hálózattól vársz véleményt?

– Pontosan. Szerinted beválik?

Rövid szünet következett, Cardenia pedig esküdni mert volna rá, hogy látta, ahogy VI. Attavio képe egy szempillantásnyi időre megremegett.

– Igen. Úgy hiszem, beválik.

– Na, tessék! – mosolyodott el Cardenia. – Nem is volt olyan nehéz, ugye?

– Ami azt illeti, igenis az volt.

Cardenia erre ismét felkacagott, majd újfent hallgatásba merült.

– Ugye, tudod, hogy az Egyesülés hazugságokra épült? – kérdezte VI. Attaviótól.

– Igen, tudom. De meglehet, nem hazugságra, hanem az eredeti szándék lehető leghűbb megvalósítására.

– Ne szépítsünk, hazugság volt – szögezte le Cardenia. – Én is tudom, te is tudod.

Minden emperátor tudja. Az összes nagyobb ház tudja, legalábbis azok, akik az Egyesülés alapítása óta a színen vannak, és a kisebbek is bizonyosan gyanítják. Néma egyetértésben éltünk együtt ezzel, és tovább tápláltuk. Évszázadokon át.

– Igen – ismerte el VI. Attavio.

– Úgy érzem, ez a hazugság jogos büntetése – folytatta Cardenia, majd felemelte a kezét. – Hogy világosan fogalmazzak, ez csupán egy érzés. Nincs mögötte semmi észszerűség. De felettébb erősen ott van bennem. A tudat, hogy a saját hasznunkra hoztuk létre az Egyesülést, és úgy tettünk, mintha mindenki javát szolgálná. Ettől olyan hatást kelt ez az összeomlás, mintha az univerzum mondana ítéletet a döntésünk felett.

– Pedig nem.

– Tudom. Az Ár érzéketlen a mi tetteinkre. Nem törődik velünk. Olyan dolog, ami egyszerűen csak létezik. De képtelen vagyok kiverni a fejemből ezt az érzést.

– Az emberi agy már csak ilyen – jegyezte meg VI. Attavio. – Mintákat hoz létre ott, ahol semmi nincs. Okozatokat lát a káoszban. Történeteket ír, hogy kitöltse a hézagokat. E célból jött létre. Lételeme a hazugság.

– Ahogy az is, hogy elhiggye azt.

– Igen – helyeselt VI. Attavio.

És akkor Cardeniának támadt egy ötlete.

– Nocsak! – mormolta, ahogy a gondolat kibontakozott a fejében.

– Mi az? – kérdezte VI. Attavio.

– Az Egyesülés egy hazugsággal kezdődött.

– Pontosan.

Cardenia elmosolyodott.

– Szerintem úgy illik, hogy azzal is végződjön – mondta.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mint mindig, úgy most is elkerülhetetlennek tartom megjegyezni, hogy egy könyv nem csupán az azt alkotó szavak összessége – számtalan kézen átmegy, miután kikerül az enyémből, és eljut a tiédbe, és mindegyik kéz jobbá teszi. Így hadd mondjak köszönetet a következőknek: Patrick Nielsen Haydennek, a szerkesztőmnek (akit, miközben ezt írtam, léptettek elő a Tor felelős szerkesztőjévé – gratulálok, Patrick!), valamint Miriam Weinbergnek, mivel neki jutott az a hálátlan feladat, hogy zargasson a kézirat leadása miatt; Irene Gallónak, a Tor művészeti vezetőjének és Sparth borítótervezőnek a fantasztikus címlapért; Christina MacDonald olvasószerkesztőnek, amiért kiszúrta a temérdek hibámat; a kötet tervezőjének, Heather Saundersnek; Alexis Saarelának és Patty Garciának a Tor marketingosztályáról;

és természetesen Tom Dohertynek, a Tor ügyvezetőjének.

Külön hálával tartozom nekik, mivel jóval később adtam le a könyvet, mint az szándékomban volt – ami sorozatban immár másodjára fordul elő –, és kétségtelen, hogy ezzel komolyan próbára tettem a türelmüket. Csak annyit mondhatok, szívből sajnálom, hogy immár másodjára csak a baj van velem. Tényleg úgy terveztem, hogy ezt időben leadom. Mi több, ha ugyanezt a harmadik könyvemnél is eljátszanám, akkor mindenki, aki majd azon dolgozik, adhat nekem egy jó nagy medvepuszit.

(Megjegyzésként és korántsem mentegetőzésként tenném hozzá, milyen bitangmód megnehezítette a 2016-os elnökválasztás, hogy a könyvírásra koncentráljak, mert alig tudtam megállni, hogy ne ellenőrizzem ötpercenként, sikerült-e elkerülnünk az öngyilkosságot. Ezt a köszönetnyilvánítást 2016 októberében írom, így egyelőre kétséges a választás kimenetele, és még mindig aggaszt, hogy a végén minden a pokol tüzére kerül. De most már legalább nem kell megpróbálnom regénybe foglalni a folyamatos aggodalmat.) (Kettes számú megjegyzésként azt is hozzátenném, hogy a regény címe – Az összeomló birodalom – a legkevésbé sem az Egyesült Államokban, az Egyesült Királyságban vagy úgy általában a nyugati kultúrában jelenleg uralkodó állapotokra utal. Már évekkel ezelőtt kitaláltam. Csupán azért tűnik véleménynyilvánításnak, mert 2016 történelmileg elcseszett év volt, és csak remélni merem, hogy 2017 jobb lesz. Mert ha nem, akkor eljött az ideje annak, hogy sok-sok hordónyi rizses babbal levonuljunk az óvóhelyekre.) Visszatérve a köszönetnyilvánításokhoz, kifejezném a hálámat Ethan Ellenbergnek, az ügynökömnek is. Ethannek mindig megköszönöm, de most külön kiemelném őt.

Ahogy azt néhányan már tudhatjátok, ez a könyv csupán az első egy többkötetes sorban, melyre a Torral kötöttem hihetetlenül pazar többéves szerződést, ami rendkívüli módon boldoggá tesz (Hé, még legalább 2027-ig írhatok regényeket! Egész jó érzés!), Ethan pedig példaszerű juhászként irányította a tárgyalási folyamatot. Nagy szerencsém, hogy az ügynököm lett, és minden könyvemnél hálás vagyok a remek munkájáért. Továbbá köszönöm Bibi Lewisnak, aki a külföldi szerződéseimet gondozza; Joel Gotlernek, a filmes/tévés ügynökömnek és Matt Sugarmannak, a szórakoztatóipari ügyvédemnek. További hír, hogy immár többügynökös szerző vagyok. Tudom, szerintem is fura. Végül pedig hálás integetés Steve Feldbergnek az Audible-nél, aki az írásaim hangoskönyvverzióit intézi.

E köszönetnyilvánítás keretei közt képtelen lennék elősorolni, hány barátom segített a földön maradni a könyv írása során, így hadd álljak elő a jó öreg „tudják, kikre gondolok”-kal, hogy kifejezzem a hálámat. (Ha nem vagy biztos abban, hogy közéjük tartozol, csak gondold azt, hogy igen. Köszönöm! Király vagy!) Továbbá köszönöm nektek, olvasóknak is. Igen, neked is! Nélküled nem tudnék megélni az írásból. Ez milyen szuper már! Nektek köszönhetem, hogy tető van a fejem fölött, van mit ennem, és a kisállataimnak se kell engem szétmarcangolniuk, hogy az éhségüket csillapítsák.

Ne higgyétek, hogy ezt nem értékelem. Mert de. Komolyan mondom.

Továbbá szeretném megköszönni a 2016-os HawaiiCon szervezőinek és önkénteseinek a vendéglátást. Döbbenetesen nagy adagot írtam meg ebből a regényből, míg Hawaii Nagy Szigetén időztem a találkozó vendégeként, és szerintem az, hogy a lehető legtávolabb kerültem a szárazföldtől és az állandó híradásoktól, nagyon sokat segített. Arról nem is beszélve, hogy a hely maga a paradicsom. Kösz, srácok!

A szokásos módon zárom a köszönetnyilvánítást, és megemlékezem a nejemről és a lányomról, Kristine-ről és Athenáról. Nekik ténylegesen együtt kell élniük velem, amíg ezeket a regényeket írom, és ez nem mindig fenékig tejfel. Megesik, hogy durcás és dühös vagyok, különösen akkor, ha (mint például ennél a könyvnél) kicsit elcsúszom a határidővel, és kellemetlenül érint, amikor emlékeztetnek rá, hogy az írás bizony munka. Viszont így is szeretnek, még akkor is, ha időnként nem biztos, hogy megérdemlem, és kijár nekik a végtelen, mérhetetlen hála. Jobban szeretem őket, mint a pitét és a fánkot együtt. Azt pedig szerintem mindannyian tudjátok, mennyire szeretem a pitét és a fánkot. Higgyetek nekem, ők még ezeknél is jobbak!

John Scalzi 2016. október 5.

A SZERZŐRŐL

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát, ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, az univerzuma a későbbiekben öt további kötettel bővült. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy Írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Vének háborúja-sorozat

Vének háborúja

Szellemhadtest

Az utolsó gyarmat

Zoë története

A lázadás hangjai

Árnyékszövetség

Vének történetei és más írások

Önálló kötetek:

Bezárt elmék

Vörösingesek

Table of Contents

IMPRESSZUM

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

KÖZJÁTÉK

HARMADIK RÉSZ

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Table of Contents

IMPRESSZUM

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

KÖZJÁTÉK

HARMADIK RÉSZ

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN