John Scalzi

PUSZTÍTÓ TŰZ

IMPRESSZUM

John Scalzi: The Consuming Fire Copyright © 2018 by John Scalzi Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: John Scalzi: The Consuming Fire A Tor Book, published by Tom Doherty Associates, New York, 2018

Fordította: Benkő Ferenc

ISBN: 978-963-419-562-7 (epub) ISBN: 978-963-419-563-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A borítót tervezte: Nicolas Sparth A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Ács Eleonóra Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Meg Franknek és Jesi Lippnek

BEVEZETÉS

Évekkel később Lenson Ornill eltöpreng majd annak az iróniáján, hogy hívőként töltött életét egyetlen jellegzetes szó foglalja majd keretbe.

– Na bazmeg – mondta Gonre Ornill férjének, Tansnek az űrhajójuk, a Nem Ebben Egyeztünk Meg hídján.

Tans felnézett a munkaállomásáról, ahol tizenegy éves fiukat, Lensont okította a hajószintű energiagazdálkodás sarkalatos pontjaira.

– Tudod, volt az a birodalmi hajó, amelyik nem követett minket.

– Aha.

– Most már követ.

Lenson, látva apja elkomoruló arcát, törölte az energiagazdálkodási képernyőt a saját munkaállomásáról, és előhívta a navigációs kijelzőt. A monitoron megjelent a teljes hajóforgalom Kumasi helyőrségétől egészen az Ár zúgójáig, amely öthétnyi utazás után elviszi majd a Nem Ebbent Yogyakartára, a következő állomásukra. A legtöbb hajó kereskedelemmel és szállítással foglalkozott, akárcsak a Nem Ebben. Kettő a birodalmi flotta járműve volt. Az egyikük, az Oliveer Bransid az imént állt olyan pályára, amely durván hat órán belül keresztezi a Nem Ebbenét, pontosan a zúgó elérése előtt.

– Azt hittem, perkáltunk – jegyezte meg Tans a nejének.

– Mert perkáltunk is – kontrázott Gonre.

Tans a munkaállomása felé intett, mintha azt mondaná, A bizonyítékok nem erre utalnak.

Gonre a fejét csóválta. – Pedig perkáltunk – ismételte.

– Új flottaparancsnok van – közölte Genaro Partridge, a kommunikációs tiszt. A nő a Nem Ebben hídjának állandó személyzetéhez tartozott. – Samhir említette az étkezdében. Azt mondta, a rakomány bepakolása közben figyelmeztették.

– És ezt csak most mondod? – háborgott Tans.

– Bocs. A kajáldában beszéltük. Azt hittem, Samhir neked is szólt.

– Szólni is akartam – magyarázkodott három perccel később Samhir Ghan, a hajó pénztárosa, amikor sietősen megérkezett a hídra. A kissé kifulladt Ghant elnézve Lenson tudta, hogy apját kedélyes kapitánynak tartják, és bizonyos határig az is. És Ghan közel járt ahhoz, hogy átlépje ezt a határt.

– Hadd halljam most – szólt Tans.

– Az új flottaparancsnok neve Witt. Minden jel szerint egy nyomulós, mohó pöcs. Az Origóról helyezték át ide, mert olyasvalaki párját döngette, akiét nem kellett volna, és most úgy akar visszakerülni, hogy „nagytakarítást” végez nálunk. Más szóval felforgatja a bevált gyakorlatot, hogy a hatékonyság látszatát keltse.

Tans ezen eltűnődött. Lenson tizenegy évesen vajmi keveset tudott a szülei foglalkozásának részleteiről, de eleget ahhoz, hogy tudja, nagyban függ a különféle helyi és birodalmi bűnüldöző szervekhez fűződő „jó kapcsolat”-tól az összes rendszerben, ahol a Nem Ebben megfordul. A fent említett „bevált gyakorlat”, melyről Lenson csak nemrégiben szerzett tudomást, abból állt, hogy bizonyos embereknek pénzt, illetve egyéb kívánatos dolgokat juttatnak, olyan módon, amely köztudottan nem teljesen törvényes.

Lenson mindezzel nem foglalkozott – elég fiatal volt még ahhoz, hogy elhiggye, a szülei minden tette eredendően helyes, és ugyanakkor untassák a foglalkozásuk apró-cseprő részletei –, de ezt ettől még felesleges körülményeskedésnek tartotta.

– Ezt ki mesélte? – kérdezte Gonre Ghantól.

– Cybel Takkat – felelte Ghan. – A kollégám a Fenomról.

Lenson tudta, hogy Ghan a Micsoda Fenomenális Kilátás nevű hajóra céloz, amellyel közös raktéren osztoztak a Kumasi kereskedelmi állomáson. Az olyan kisebb járművek, mint a Nem Ebben és a Fenom, költségkímélési céllal gyakorta béreltek közösen rakteret az állomáson. Megesett, hogy a sietős be-és kipakolás közben bizonyos rakományok véletlenül nem a megfelelő hajón kötöttek ki. Alaposabban belegondolva Lenson gyanítani kezdte, hogy ehhez ugyancsak szükség volt a „bevált gyakorlatra”-ra.

– Említette, hogy az egyik bejáratott itteni embere a flottánál nem fogadta el tőle a kenőpénzt. Azt mondta, hogy Witt emberei már túlságosan szemmel tartják.

– Jól jött volna, ha ezt hamarabb tudjuk – jegyezte meg Gonre.

– Bocsánat – szabadkozott újfent Ghan. – El akartam mondani. Azt hittem, Cybel arra célzott, hogy rámásznak a vesztegetőkre, és mostantól fű alatt kell intéznünk a dolgot. Arra nem számítottam, hogy a flotta az Ár zúgójáig fog üldözni minket.

Tans Partridge-ra pillantott. – Jött már valami a hadihajótól?

– Nem, hívni nem hívnak minket – felelte Partridge. – Csak elfogó pályára álltak.

– Nem megyünk teljes sebességgel – közölte Gonre a férjével. – Rákapcsolhatnánk.

Tans a fejét rázta. – Még ne. – A képernyőjére koppintva a Bransidre mutatott. – Ez egy méretes hajó. Nagy a tömege. Lassabban gyorsul, de aztán nálunk nagyobb lesz a sebessége. Ha most rögvest rákapcsolunk, akkor utolérnek minket, mielőtt elérnénk a zúgót.

– Márpedig, ha ezzel a rakománnyal csípnek nyakon minket, akkor nekünk reszeltek – tette hozzá Ghan, majd eszébe jutott, kivel is beszél. – Izé, uram.

Tans szórakozottan bólintott, és végigfuttatta kezét a munkaállomása billentyűzetén. Lenson látta, hogy az apja a Nem Ebbennel és a Bransiddel kapcsolatos számításokat is végez. Nem tudta követni a részleteket, de elcsípte Tans röpke, elégedett mordulását, mielőtt az apja felnézett rá. – Tudod, mit csinálok? – kérdezte.

– Nem – ismerte el Lenson.

– Tippelj!

– Megpróbálsz elmenekülni a másik hajótól.

– Helyes – nyugtázta Tans. – De tudod, hogyan? Azt már mondtam, hogy ha most gyorsítanánk, elkapnának minket.

– Nem tudom – felelte Lenson.

– Gyerünk már, erőltesd meg magad, Len!

Lenson eltöprengett a dolgon. – Kivársz – mondta végül, és remélte, hogy az apja nem fogja firtatni a dolgot, mert igazándiból halványlila gőze sem volt arról, hogy ezután mi következik.

– Igen! – helyeselt Tans. – Elérünk majd egy pontot, ahol a hajtóműveinket maximális gyorsulásra kapcsoljuk, és akkor a hadihajó nem érhet utol minket a zúgóig még teljes sebességgel sem. És ez a pillanat – nézett Gonre-ra – négy óra tizenhat másodperc múlva jön el.

– Már ha a Bransid nem kezd el azelőtt gyorsulni – jegyezte meg Gonre.

– Pontosan.

– Már ha a saját hajtóműveink képesek kibírni a teljes gyorsulás terhét három órán át, míg elérjük a zúgót.

– Pontosan.

– Már ha a tolómezőink működőképesek maradnak, és nem présel mindenkit kocsonyává az állandó nagy nehézségi erejű gyorsulás.

– Pontosan – ismerte el Tans mogorván.

– Már ha nem dugnak fel egy torpedót a fúvókánkba.

– Apád faszát, Gonre – szitkozódott Tans.

– Csak annyit mondok, hogy egyelőre még ne dobjunk hátast magunktól – foglalta össze Gonre. A fiához fordult. – Te pedig menj a kabinodba. Nekünk rengeteg itt a dolgunk, míg el nem érjük a zúgót.

– A kabinomban nincs mit csinálni – panaszkodott Lenson.

– Dehogyis nincs. Tanulásnak hívják.

Lenson felnyögött, és visszavánszorgott a kabinjába, amelynek mérete egy takarítószeres szekrényével vetekedett, és a második legfényűzőbb lakóhelyiség volt a hajón a szülei fülkéje után, amely akkora volt, mint két takarítószeres szekrény. A szobájába érve bekapcsolta a táblagépét, és tanulás helyett rajzfilmeket nézett néhány órán át, míg azok egyszerre maguktól kitörlődtek, hogy a helyüket oktatási anyagok vegyék át a kijelzőn. Lenson újra felnyögött, és dühös volt az anyjára, aki hiába volt elfoglalt, arra mégis volt ideje, hogy ellenőrizze, mit néz. Vonakodva fogott bele a hittanleckéje olvasásába Racheláról, a prófétáról, az Egyesülés első vezetőjéről és emperátoráról.

Általánosságban véve Lenson nem volt nagyon jó tanuló, de a hittanleckéket kifejezetten unalmasnak tartotta. Sem ő, sem pedig a szülei nem voltak kifejezetten vallásosak, ahogy nem követték sem az egyesült egyháznak, sem pedig bármelyik másik felekezetnek a tanait sem. Nem ellenezték sem a hitközösségeket, sem pedig bármelyik vallást – Lenson tudta, hogy a Nem Ebben legénységének számos tagja a saját személyes hitét gyakorolja, ami teljesen hidegen hagyta a szüleit –, de maguk Ornillék távol maradtak ettől, és a témával kapcsolatos semleges közönyüket továbbadták a fiuknak is.

Leginkább azt lehetne elmondani az Ornill család vallástalanságáról, hogy ha választani kellene, melyik egyház tanait nem követték, akkor leginkább az egyesült egyháznak nem voltak a hívői. A maga részéről Lenson tisztában volt azzal, hogy más vallások is léteznek, de annyit sem tudott róluk, hogy elutasíthassa vagy semmibe vegye őket. Ez a téma még csak fel sem merült.

Az egyesült egyházról viszont legalább tudott egyet s mást. Az, hogy ez volt az Egyesülés hivatalos vallása, legalább azzal az egy előnnyel járt, hogy az ismertetője ajánlott olvasmány volt a birodalom minden gyermeke számára kötelező tananyagban. Hívő volt, vagy sem, érdekelte, vagy sem, mindenki tanult az EE-ről és Rachela próféta-emperátorról.

Mindemellett Ornillék ugyanúgy ünnepelték a Rachela születésnapjára eső Emperátor-napot, akárcsak mindenki; jó ürügy volt a későn kelésre, az ajándékozásra és a féktelen zabálásra.

Ez a lecke azonban, Lenson nagy bánatára, nem az Emperátor-napról, az ajándékokról vagy a mértéktelen falásról szólt. Hanem Rachela jóslatairól, a jövőbe látó kinyilatkoztatások ama sorozatáról, amely az emberi gyarmatoknak otthont adó különálló rendszereket az Egyesülés néven ismertté vált egységes birodalommá kovácsolta, és elősegítette azoknak a gazdasági, jogi és társadalmi rendszereknek a létrehozását, amelyek alapján az Egyesülés még most, egy évezred elteltével is működött.

Amelyek, döntötte el Lenson, mind vérunalmasak. Nem csupán azért, mert a tíz és tizenkét szabványév közötti olvasóknak szánt tananyagok nem tértek ki érdemlegesen a jóslatokra vagy azok hatásaira, hanem megelégedtek egyszerű kijelentő mondatokkal, így értelmezés és vita helyett pusztán tényeket sulykoltak (bár a vitákban Lenson, aki nem volt kiemelkedő diák, amúgy sem vett volna részt), hanem azért is, mert a próféciákról olvasás közben olyan érzés horgadt fel Lensonban, amelyet ha akart, sem tudott volna szavakba önteni.

De ha megpróbálta volna, akkor nagyjából úgy foglalja össze, hogy Hellóka, a társadalmi, politikai és gazdasági ellenőrzés teljes rendszerét egyetlen személy állítólag isteni ihletésű, homályos, túlontúl könnyen félreérthető szavaira alapozni talán nem annyira bölcs dolog.

Méghozzá azért, mert Lenson, akárcsak előtte a szülei, leginkább gyakorlatias ember volt, aki személy szerint vajmi keveset törődött a spirituális, teleológiai és eszkatológiai dolgokkal, amelyek ráadásul egytől egyig csupán alig érzékelhető nyugtalanságot tudtak kínálni; annak az intellektuális megfelelőjét, amikor az ember beleharap egy szelet süteménybe, és olyan ízt érez, amelyről tudja, hogy nem illik ahhoz a sütihez, következésképp elrontja az egészet, de udvariatlanság lenne kiköpni, így lenyeli a falatot, a maradékot letakarja egy szalvétával, és mintha mi sem történt volna, megpróbálja tovább tenni a dolgát.

A jóslatok olvasásával Lensont a szellemi kielégületlenségnek ugyanez a megfoghatatlan érzése kerítette hatalmába, így megtette az egyetlen értelmes dolgot, amelyet lehetett: a tablettel a kezében elszenderedett. Ez kiváló döntésnek bizonyult egészen addig, míg a Nem Ebben durván meg nem rázkódott, leborítva Lensont a priccséről, és egy bömbölő szélroham száguldott át a fülkéjén, hogy néhány másodpercre kiszívja onnan a levegőt, míg a kabinajtó be nem csapódott.

Lenson zavartan, levegőért kapkodva hevert a padlón, és azon töprengett, mi történhetett, miközben az éles, fütyülő hangokat hallgatta. Bár az ajtaja becsapódott, a szigetelés nem volt tökéletes; apró rések maradtak benne, ahol a levegő elillanhatott.

Lenson, aki az egész gyermekkorát űrjárműveken élte le, pontosan tudta, mit jelentenek a sípoló hangok. Az ajtóhoz lépett, és rendesen becsukta, hogy leszigetelje. Innentől kezdve a kabinjából csupán a szellőzőkön át szivárgott a levegő. A légakna plombái viszont számára elérhetetlen helyen, a hajó falában voltak.

Felcsippant a táblagépe, az anyja kereste. Néhány könnyes pillanattal később, miután megkönnyebbülten látta, hogy fia életben van, tájékoztatta a történtekről.

– A kibaszott köcsögök ránk lőttek – közölte, és ez volt az első alkalom, amikor Larson hallotta a szájából ezt a szitkozódást. – Nem tudtak utolérni minket, a hívásaikra pedig nem válaszoltunk, így pont azelőtt, hogy beléptünk volna az Árba, három torpedót küldtek utánunk. A védelmünk megállította őket, de az egyik túl közel robbant, és melletted repesztette meg a burkolatot. Lezártuk azokat a szakaszokat, de adódott egy problémánk.

– Miféle probléma? – kérdezte Lenson.

– Már beléptünk az Árba – magyarázta Gonre. – Vagyis ügyelnünk kell arra, hogy ne zavarjuk meg a hajót körbevevő téridőbuborékot. Ha túlságosan megbolygatjuk, még a végén megrepesztjük, ami az egész hajót bajba sodorhatja.

Lenson tudta, hogy az anyja tompítja a veszély élét. Az Ár leginkább egy folyóra emlékeztetett, melyen a hajók a naprendszerek között utazhattak, méghozzá nagyságrendekkel gyorsabban, mint ahogy az a normál térben lehetséges, ahol nem léphették át a fénysebességet. Bár az Ár folyóra emlékeztetett, kétségkívül nem az volt, hanem egy dimenziók közötti akármicsoda, amelynek ha közvetlenül tennék ki az embert, az egész egyszerűen eltűnne. Az Árban utazó hajóknak egy energiabuborékot kellett létrehozniuk, amely magába zárta a téridő egy darabkáját, hogy tovább létezhessenek az Árban, és ha a buborék kipukkant, akkor odabent is ugyanígy járt mindenki.

– Vagyis minél óvatosabban kell eljutnunk hozzád, és kijavítunk a hajót – fejezte be Gonre.

– Anyu, szivárog a levegőm – szólt Lenson.

Lenson látta, hogy az anyja nagyon igyekszik megőrizni a higgadtságát. – Mennyire? – kérdezte.

– Most már alig. Eleinte sok odalett, de aztán becsukódott az ajtó, én pedig bezártam. De a szellőzőn még mindig szivárog.

Gonre egy pillanatra elfordította a tabletjét, hogy odakiáltson valakinek a hídon. Aztán visszafordult a fiához. – Először azt fogjuk helyrehozni – mondta –, és pumpálunk neked még egy kis levegőt.

– Meddig fog tartani? – kérdezte Lenson.

– Nem sokáig – ígérte Gonre. – Addig bátor leszel?

– Persze – felelte Lenson.

De miután két órára rá a levegő már érezhetően ritkult, Lensonból kiveszett a bátorság, és lassacskán pityergőre fogta. Három órával később legyűrte egy pánikroham, Tans Ornill pedig mindent beleadott a táblagépes kapcsolaton át, nehogy a fia hiperventilálni kezdjen, tovább fogyasztva az oxigénkészletét.

Négy óra múltán, életében először, Lenson imát mondott Rachela prófétához.

Aki öt óra elteltével meglátogatta.

Lenson felnézett a próféta mosolygós arcára, akinek arcán békés, higgadt mosoly játszott, bár a tekintete nem ezt tükrözte, ezzel is követve a vallási jelképek korok óta fennálló legjobb hagyományait, melyek szerint az istenek, istennők és próféták legfeljebb az ajkuk sarkának megemelésére képesek. Mindazonáltal Lensont ez mégis megnyugtatta és melegséggel töltötte el.

– Félek – ismerte el Lenson a prófétának. Aki csupán tovább mosolygott, méghozzá olyan megnyugtatóan, ami minden elképzelhető szónál biztatóbb volt. Azt mondta Lensonnak, legalábbis ő úgy hitte (és e pillanatban ugyan miért tamáskodott volna?), hogy az imáira válaszul jött el hozzá, és csakis őhozzá, és a jelenléte bizonyítja, hogy ő, Lenson Ornill életben fog maradni, mégpedig nem egyszerű túlélőként, hanem nagy dolgokra rendeltetve.

Ott történt meg, ahogy némán hevert a kabinjában, lassú pislogással felfelé bámulva a prófétára, hogy Lenson Ornill az egyesült egyháznak ajánlotta az életét.

A próféta még egy darabig mosolygott rá, mintha elfogadná a fiú az egyházának szánt ajándékát, azaz önmagát.

És ebben a pillanatban zörögve megnyíltak a szellőzők, levegővel árasztva el a fülkét. Lenson Ornill pedig, nagyokat hörpintve az édes oxigénből, a vallásos extázistól eszméletét vesztette.

– Nekem ez az oxigénhiány tipikus példájának tűnik – közölte Tans Ornill a fiával a hajó kicsiny gyengélkedőjében, később aznap este. Tans lépett be elsőként Lenson kabinjába, és a fia horkolását meghallva rögtön alábbhagyott a rettegése. Amikor Lenson felébredt az orvosiban, azonmód mesélt a szüleinek a csodálatos látogatójáról. – Alig maradt oxigéned, ráadásul közvetlenül a támadás előtt olvastál a prófétáról. Így van abban ráció, hogy pont őt hallucináltad.

Lenson felnézett az apjára és az anyjára, akik végtelen megkönnyebbüléssel álltak fölötte, amiért ő életben maradt, és rádöbbent, hogy sosem lesznek képesek elfogadni vagy megérteni az élményt, amelyet átélt, és (a korához képest meglehetősen éretten) úgy döntött, hogy nem erőlteti a dolgot. Az egyetértés jeleként bólintott az apjának, és hagyta, hogy mindketten áttérjenek annak a rohadék Wittnek a dolgára, aki ellen kegyetlen bosszút esküdtek, és aki, mint azt Lenson sokkal később megtudta, egy évre a Nem Ebbenmegtámadása után valahogy egy légzsilip veszélyesebb oldalán találta magát. Pletykálták, hogy Wittnek megint sikerült összefeküdnie egy kevéssé elnéző illető házastársával, de Lenson szerint ebben egyéb tényezők is közrejátszhattak, amelyekben sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudta a szülei részvételét.

Csakhogy mire Lenson tudomást szerzett Witt időnek előtti megismerkedésével az űr jeges, sötét vákuumával, már elhagyta a Nem Ebbent; a Xi’ani Egyetem szemináriumának, az egyesült egyház kitűnő tanintézetének diákja volt. Lenson szokatlan, csillaghajókon lezajlott neveltetése némi kíváncsiságot keltett a többi papnövendék között, de csupán eleinte; az, ami továbbra is az érdeklődés tárgyává tette, a próféta látomása volt.

– Úgy hangzik, mint az oxigénhiány – jegyezte meg Ned Khlee, az egyik elsőéves lakótársa egy késő esti gyűlésükön, és belekortyolt a fradó néven ismert, enyhén tudatmódosító töménybe, majd továbbadta Lensonnak.

– Nem oxigénhiány volt – tiltakozott Lenson, és a fradót azonmód továbbadta jobb felé.

– Úgy értem, tényleg oxigénhiányos voltál, nem? – kérdezte az üveget átvevő Sura Jimn, a másik lakótársa. – Felhasadt a hajótok. Az űr elszívta a levegőt. A fülkédből órákon át szivárgott az oxigén.

– Igaz – ismerte el Lenson. – De nem hiszem, hogy ezért láttam.

– Szerintem meg igen – szólt Khlee. Lenson előtt átnyúlva visszavette Jimntől a fradót.

– Vagyis egyikőtöknek sem jelent még meg Rachela? Soha? – kérdezte Lenson letörve.

– Nem – vágta rá Khlee. – Egyszer hallucináltam egy gyíkot, de akkor piszkosul be voltam állva.

– Az nem ugyanaz – mondta Lenson.

– De igen, többé-kevésbé – ragaszkodott állításához Khlee, és újfent belekortyolt az üvegbe. – Néhány slukk ebből, és talán viszont is látom.

Lenson belátta, hogy talán nem lenne bölcs dolog többet mondania a lakótársainak erről a témáról. Mint kiderült, ugyanez állt a papnevelde többi diákjára is. A növendéktársai általában kedves, barátságos, visszafogott és érző szívű egyéneknek bizonyultak. Egytől egyig praktikus, két lábbal a földön álló emberek, és az életük során egyikük sem tapasztalt heves vallási révületet sem Rachela, sem senki más iránt.

– Az egyesült egyház egy meglehetősen gyakorlatias hit – közölte vele Huna Prin tiszteletes, Lenson tantervi tanácsadója az egyik korai találkozójukon, miután Lenson eldöntötte, hogy útmutatásra van szüksége az ügyben, és Prin tűnt annak a személynek, akinek kötelessége indokolatlan ítélkezés nélkül foglalkoznia a gondjaival. – Sem a tanainak, sem pedig azok mindennapi alkalmazásának nincs köze a miszticizmushoz. A gyökereit tekintve sokkal közelebb áll a konfucianizmushoz, mint a kereszténységhez.

– De magának Rachelának is voltak látomásai – tiltakozott Lenson, felemelve az I. Rachela jegyzetekkel ellátott látomásainak puha kötéses kiadását Kowal tollából, amely véletlenül épp nála volt.

– Való igaz – ismerte el Prin. – És természetesen eme víziók természete képezi az egyik legélénkebb vita tárgyát az egyházon belül. Látomások voltak, igazi társalkodások az istenekkel, vagy „látomások” – Lenson kihallotta az idézőjeleket –, amelyeket példabeszédnek szántak a megosztott emberiségnek, hogy az felfogja egy új erkölcsi rendszer szükségességét, amely a korábbi rendszernél sokkal nagyobb mértékben összpontosít az együttműködésre és az egyesülésre?

– Ezek a viták az egyház egész történelme során dúltak – bólintott Lenson, felidézve egy elsődleges forrást, amelyet még jóval fiatalabb korábban olvasott, és elképzelte a zseniális korai teológusokat, akik egymás torkának esve vívták a mindent eldöntő csatákat a hitközség lelkéért.

– Nos, a dúltak talán egy kicsit túlzás – jegyezte meg Prin. – Azt hiszem, Chen püspöknő hozzávágott egy csésze teát Gianni püspökhöz az Ötödik Egyházi Diéta során, de ez nem annyira a látomások eredendő természetéből adódott, inkább abból, hogy Gianni állandóan félbeszakította Chent, akinél betelt a pohár. Mindent összevetve a korai viták rendezettek voltak, és a látomások közzétételének gyakorlati gondjaival foglalkoztak. A korai püspökök nagyon is tisztában voltak azzal, hogy a karizmatikus vallások életében gyakori a szakadás és a megosztottság, ami ellenkezik az egyesülés alapvető gondolatával.

– Bizonyára mások is láttak az enyémhez hasonló víziókat – mondta Lenson Prinnek, és amikor később felidézte ezt a szóváltást, eszébe jutott a tanácsadójához intézett kérdés könyörgő felhangja.

– Az egyház történelme néhanapján lejegyzett egy-egy papot vagy püspököt, akik ájtatos látomásokra hivatkoztak, és ezeket használva igazolták az elszakadásra tett kísérleteiket – engedett Prin. – Az egyháznak megvan a maga vizsgálati eljárása, amelyen minden papnak és püspöknek át kell esnie, aki látomásokról vall.

– Miből áll?

– Ha jól emlékszem, akkor a víziókról beszámoló papokat általában orvosi vizsgálatnak vetik alá, korábban rejtve maradt elmebajokat keresve, majd egy kezelés után újra szolgálatba állnak, illetve visszavonulnak, ha a bajok továbbra is kitartanak.

Lenson elkomorodott. – Más szóval az egyház őrültnek nyilváníttatja őket.

– Az „őrült” túlzó kifejezés. Jobb, ha úgy fogalmazunk, hogy a hitközösség gyakorlatias hozzáállással felismeri, hogy a látomások általában nem isteni eredetűek, hanem másfajta, kevésbé drámai jelenségek eredményei. Inkább így tekintenek rájuk, semmint hogy hagyják a helyzetet súlyosbodni, és megkockáztassanak egy esetleges egyházszakadást.

– De én átéltem egy látomást, és semmi baja az elmémnek.

Prin vállat vont. – Nekem oxigénhiánynak tűnik.

Lenson ezt figyelmen kívül hagyta. – Mi van akkor, ha egy emperátor állítja, hogy víziója volt? – kérdezte. – Ők a tényleges egyházfők. Nekik is át kell esniük a vizsgálaton?

– Nem tudom – ismerte el Prin. – Rachela óta nem fordult elő.

– Egyszer sem? – szólt Lenson hitetlenkedve.

– Az emperátorok a beiktatásuk után vajmi keveset foglalkoznak az egyházzal – magyarázta Prin. – Van dolguk elég. Akárcsak neked, Lenson.

– Szóval úgy véli, hogy a látomásomat az oxigénhiánynak kellene elkönyvelnem.

– Azt hiszem, ajándékként kellene tekintened a víziódra – felelte Prin a kezét felemelve, csitítgatva a tanítványát. – Bármi is okozta, arra késztetett, hogy az egyház szolgálatának szenteld az életedet, és ez nemcsak a számodra áldás, de van rá esély, hogy a hitünknek is az lesz. A te életedet már megváltoztatta, Lenson. Boldog vagy az ösvényen, amelyen elindított.

– Persze – vágta rá Lenson, méghozzá tiszta szívből.

– Akkor itt a vége – szögezte le Prin. – Ebből a szempontból vajmi kevéssé számít, hogy istentől vagy ideiglenes oxigénhiányból eredt. Csupán az, hogy ennek következtében – miközben alig kaptál levegőt – eltökélted, hogy a hit elhivatott szolgája leszel. Szóval te meg én hozzuk ki ebből a legtöbbet, rendben?

Lenson úgy döntött, hogy kihozza belőle a legtöbbet, és belemerült a tanulmányaiba. Néhány korai szabadon választható tárgya az egyesült egyház miszticizmusával foglalkozott, de fonák módon végtelenül száraz és érdektelen stílusban; az egyház nem úgy viszonyult az amúgy tiltott vagy eretnek írásokhoz, hogy el kell őket kerülni, hanem hogy kipurgáltak belőle minden izgalmat többkötetnyi értelmezés segítségével, melyeket bizonyára a közönség elaltatására szántak. Lenson elolvasott mindent, amit csak bírt, és azon kapta magát, hogy elillant a kíváncsisága, eleinte lassan, de az idő előrehaladtával egyre sebesebben.

Két dolog történt vele. Először is az, hogy az oktatás mindennapos feladatai egyszerűen kezdtek felülkerekedni rajta. Az idő és a kíváncsiság, amelyet az egyház ezoterikusabb oldalának szentelhetett – dacára annak, hogy az végül elégtelennek bizonyult –, egyre csökkent. Lefoglalták a szolgálat és a közösség prózaibb teendői, és az, hogy figyelemmel kísérje és segítse a papok és az egyház világi szolgáinak azon kötelességeit, melyeket egy nap át kell majd vennie. Nagyságrendekkel nehezebb az embernek alámerülnie a hite elvont oldalában, ha mellette gyertyákat kell meggyújtania a szertartásokhoz.

Másodszor pedig Lenson önnön földhözragadt, gyakorlatias természete, melyet a szülei féltő nevelése plántált belé, és sosem tudott teljességgel elfojtani még a megtérése leghevesebb tüze sem, és amely lassan, de biztosan visszatért, mivel az egyesült egyháznak kézzelfogható oldala inkább erősítette, semmint visszafogta. Lenson rájött, hogy az egyház kínálta rutin és csendes irányítási rendszer illik hozzá, és megtalálta benne a helyét. A papneveldében töltött évei során tanárai és diáktársai szemében látványosságból modern növendékké változott át, akinek kiemelkedő esélyt jósoltak arra, hogy magasra jut az egyház ranglétráján.

Lenson hagyta, hogy magával sodorja a helyeslés és hízelgés eme hulláma. Pappá szentelése után először a Bremenre került (ahol a szülei, miután gondosan kivárták bizonyos ügyek elévülését, kényelemben nyugdíjba vonultak), majd a későbbi kiküldetései során vissza az Origóra, végül pedig magára Xi’anra, ahol a tanulmányai végeztével püspökké avatták. Feladata az volt, hogy az Egyesülés legnincstelenebb rétegeinek biztosítsa az egyházi szolgáltatásokat – márpedig ez a kinevezés is inkább az egyház gyakorlati, semmint lelki oldalára helyezte a hangsúlyt.

Miközben Lenson, azaz immár Ornill püspök egyre magasabbra és egyben mélyebbre jutott az egyesült egyházban, emlékeiben annál inkább jelentőségét vesztette a felekezethez való csatlakozását kiváltó esemény, Rachela próféta megjelenése. Az áttérés felvillanyozó pillanatából a hit megnyugtató forrása, aztán egy életre szóló döntéshez vezető különös esemény, majd a nyájának szánt adoma, végül egy koktélpartikra való csattanó lett, ahol is kötelességtudóan előadta az új ismerősöknek, valahányszor egy püspöktársa megkérte rá.

– Gyönyörű pillanatnak hangzik – jegyezte meg az egyik ilyen partin egy fiatal nő.

– Valószínűleg oxigénhiány lehetett – felelte elbűvölően önkritikus módon.

Elméjének egy apró szegletében Lenson tisztában volt azzal, mekkora szégyen, hogy az, aki vallási eksztázisának egyetlen pillanatát idővel egy anyagcsere-folyamat meghibásodásaként magyarázza, az nem más, mint ő maga. De úgy vélte, hogy remek válasszal állt elő agya e szegletének, miszerint a miszticizmus egyetlen félreértelmezett pillanata helyett egy egész életen át tartó hasznos szolgálatot tud felmutatni egy olyan gyülekezet szolgálatában, amely a legsikeresebb és sok szempontból a legkitartóbb emberi civilizáció egyik alapköveként tevékenykedik. Egy cinikus erre úgy érvelne, hogy az egyház, amelyet a maga módján végtelenül gondosan beépítettek a birodalom szövetébe, nem volt több az irányítás egy újabb rétegénél, de Lenson azzal is tisztában volt, hogy a cinikusok csupán az általuk gúnyolt rendszer szilárdsága miatt engedhetik meg maguknak a szájalás fényűzését.

Mindent összevetve, jóformán semmi magasztos nem volt Lenson vallásosságában, ahogy az utóbbi időkben a hitében sem. De ez nem jelentette a meggyőződése apadását. Mi több, az sokkal szilárdabb volt, mint valaha. Ám nem Rachela prófétában hitt. Hanem a belőle sarjadó egyházban, egy gyakorlatias felekezetben, melyet arra terveztek, hogy századokon át kitartson, és segítse a vele együtt növekvő birodalom fennmaradását. Hitt az egyesült egyházban, ahogy annak küldetésében, és a saját feladatában az egyház melengető, szilárd és alapvetően köznapi keretei közt. Megbékélt a gyakorlatias hitével.

Ez a bizonyos Lenson Ornill püspök volt az, aki az egyesült egyház összes többi püspökével együtt, akiket az adott időn belül össze tudtak hívni, Xi’an katedrálisának padjaiban ült, és II. Grayland emperátort, az egyesült egyház névleges fejét várta, aki szokatlan módon úgy döntött, hogy Xi’an és az Origó bíborosaként – más szóval az egyesült egyház tényleges fejeként – szólítja meg a gyülekezete vezetőit, nem pedig az emperátor sokkal köznapibb képében.

Erre sokan felfigyeltek, mivel emberemlékezet óta nem akadt olyan emperátor, aki így tett volna. Az utolsó példa erre III. Erint volt, hozzávetőlegesen háromszáz szabványéve, és akkor is abban a meglehetősen unalmas ügyben, hogy a népességszámnak jobban megfelelő felosztás érdekében újratervezzék az egyházi körzeteket. A jelenlegi egyházkerületek a népsűrűség szempontjából tökéletesen megfeleltek, a téma ezúttal nem ez lesz.

II. Grayland, akit a püspökök kellemesen haszontalannak tartottak az emperátori székben, egészen eddig nem mutatott különösebb érdeklődést az egyházszervezet iránt. Az utóbbi időben lekötötte a Nohamapetan-család lázadási kísérlete, és egy elméleti probléma az Ár hullámainak állandóságáról szerte az Egyesülésben, amely témák közül egyik sem érintette közvetlenül az egyházat, annak eljárásait vagy küldetését.

Döbbenetes, mi több, egyesek szerint merész volt annak a puszta gondolata is, hogy az emperátor a hitet érintő ügyben kíván szólni a püspökökhöz. Az összegyűlt egyházfik úgy álltak hát a dologhoz, hogy türelmesen végighallgatják ifjú emperátoruk elmélkedését, aztán elmennek vele a hivatalos fogadásra, harapnak valamit, fényképezkednek vele, és végül különös emlékként és jó beszédtémaként megőrzik emlékezetükben az eseményt. Lenson legalábbis a nyakát tette volna rá, hogy ez fog történni.

Ekképpen Lenson Ornill püspököt – és ami azt illeti, az egyház összes többi püspökét – meglepetésként érte, amikor II. Grayland egy hétköznapi pap egyszerű miseruhájában, nem pedig a bíborosi pompájában jelent meg a szentélyben.

– Számtalan évvel ezelőtt az ősünk és elődünk, Rachela látomást látott – kezdte. – E lenyűgöző víziók teremtették meg az egyházunkat, ezt az egyházat, ezt az alapot, melyen az egész civilizációnk nyugszik. Fivéreim és nővéreim, remek híreket hozunk! Mi magunk is látomást láttunk! Bámulatos látomásokat! Csodálatos látomásokat! Látomásokat, melyek ékesen szólnak az egyházunk küldetéséről és a küszöbönálló viharos időkben betöltött szerepéről. Örvendjetek, fivéreim és nővéreim! Hitközségünk új szellemi ébredésre hívatik, hogy megváltsa az emberiséget ezen a világon és azon is túl!

Lenson Ornill megemésztette II. Grayland szavait, azok minden lehetséges értelmét, amelyet az őbenne élő egyházra és a bensőjében kinevelt hitre nézve jelenthettek, valamint e két dologgal való kapcsolata keletkezésére nézve, a kezdetre, amikor, oly sok évvel azelőtt, levegőért küszködve kínlódott abba az apró fülkébe zárva. És ekkor, teljesen akaratlanul kimondta azt a szót, amely magában foglalta mindazt, amit ebben a korszakos pillanatban mindezekről gondolt.

– Na bazmeg.

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

Kezdetben volt a hazugság.

A hazugság abban állt, hogy Rachela próféta, az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának alapítója titokzatos víziókat látott. E jelenések megjövendölték egy emberi gyarmatokból álló, az űr számolatlan fényévén át elterülő, csakis az Ár, ez az emberek által csak folyóhoz hasonlított metakozmológiai jelenség révén összekötött birodalom megalapítását és szükségességét. Leginkább azért gondoltak rá folyóként, mert az emberi agy, mely eredetileg arra terveztetett, hogy végighajtsa a seggüket az afrikai szavannán, és azóta sem történt rajta túl sok fejlesztés, a szó szoros értelmében képtelen felfogni, hogy mi is az pontosan, szóval jó, legyen akkor „folyó”.

Rachela úgynevezett jelenéseiben az égadta világon semmi természetfeletti nem volt. Egytől egyig a Wu-család agyszüleményei voltak. Ez a dinasztia, mely vállalatok konzorciumát birtokolta és igazgatta, közülük egyesek csillaghajók építésével, mások zsoldosok bérbeadásával foglalkoztak, megnézte magának az akkori kortárs politikai helyzetet, és úgy döntött, hogy ideje egy játszmába kezdeni az Ár zúgóinak, azon pontoknak az irányításáért, ahol az emberi aggyal felfogható téridő összekapcsolódott az Árral, és ekképp az űrhajók beléphettek a csillagok közti jelképes folyamba. Wuék nagyon is jól értették, hogy a vámok bevezetése és a beszedésük monopolizálása nagyságrendekkel biztosabb üzletmodell az építkezésnél és a rombolásnál, attól függően, hogy az ember a Wu-család mely cégével vette fel a kapcsolatot. Csupán egy elfogadható igazolásra volt szükségük, amellyel önmagukat tehetik meg vámszedőknek.

Wuék a találkozóik során felvetették, elfogadták, megírták, szerkesztették, tesztelték és tökéletesítették a látomásokat, mielőtt Rachela Wunak, a család egy ifjú sarjának tulajdonították volna őket, aki már ismert közszereplő volt mint a Wu-család jószolgálati arca, és aki remekül értett a marketinghez és a reklámhoz. A jóslatok tervezése családi projekt volt (vagyis a család bizonyos tagjaié – az ember mégsem kötheti mindenkinek az orrára, hiszen rengeteg az olyan minden lében kanál kuzin, aki csupán ivócimborának és körzeti ügyvezetőnek alkalmas), de Rachela volt az, aki eladta őket.

De kicsodának? A nagyközönségnek, amelyet meg kellett győzni a szétszóródott és sokszínű emberi településeknek az egyetlen közös kormányzati ernyő alá gyűlésének ötletéről, amelyet éppenséggel a Wu-család tart majd a kezében, akik puszta véletlenségből megadóztatnák a csillagközi utazást.

A biztonság kedvéért a dolgot nem csak Rachelára bízták. A Wu-família minden egyes naprendszerben felfogadott és megkent helyi politikusokat és értelmiségieket, hogy politikai és társadalmi szempontból is reklámozzák a gondolatot az olyasféle népeknek, akik szívesen hitték magukról, hogy nyomós és logikus érvekre van szükségük ahhoz, hogy sutba dobják a helyi függetlenséget és önkormányzatot egy születendő politikai egység kedvéért, amely egy birodalom mintáján alapul. De azoknak a kedvéért, akik intellektuálisan nem voltak ennyire hiúk, netán egyszerűen jobban szerették egy egyesült szövetség gondolatát egy vonzó ifjú nőtől hallani, akinek az összefogást és a békét hirdető ártalmatlan üzenetétől egész egyszerűen jó érzés töltötte el őket, nos, azoknak kapóra jött a frissen felkent Rachela próféta.

Wuék nem is fáradtak azzal, hogy a többi családnak és megacégnek, amelyek között ők és a konglomerátumuk navigált, eladják az Egyesülés misztikus ötletét. Számukra egy egészen más javaslatot tartogattak: támogassák a Wu-család jó szándékú nemzetépítésnek álcázott bérlethajszolását, és cserébe monopóliumot kapnak egy konkrét, hosszan tartó termékre vagy szolgáltatásra – gyakorlatilag elcserélhették az idegesítően árapály jellegű üzleti mintával működő befektetéseiket egy stabil, megjósolható és szüntelen bevételi forrásra, az idők végezetéig. Valamint kedvezményt kapnak az Ár küszöbönálló, a Wu-család által történő megvámolásából. Ami azt illeti, ez a legkevésbé sem volt kedvezmény, hiszen a Wuk olyasmit terveztek fizetőssé tenni, ami egészen addig mindenkinek ingyenes volt. De Wuék helyesen feltételezték, hogy e családok és cégek olyannyira csábítónak találják majd a megtámadhatatlan monopóliumokat, hogy nem fognak tiltakozni. (Ami szinte tökéletesen helytállónak bizonyult.)

Végül a Wu-családnak a vártnál is kevesebb ideig tartott összehozni az Egyesülés-átverést – tíz éven belül a többi család és cég sorban álltak a monopóliumokért és a beígért nemesi címekért, a lefizetett politikusok és gondolkodók ágáltak, Rachela próféta és a sebesen növekvő egyesült egyház benyelte a nagyközönség maradékát. Persze maradtak ellenállók, kóborlók és évtizedeken át elhúzódó zendülések, de mindent összevetve Wuék ügyesen választották ki a megfelelő időpontot, pillanatot és célt. A bajkeverők számára pedig már ki is nézték a Mezsgye bolygót, az újonnan felrajzolt Egyesülés legtávolabbi emberi kolóniáját, ahová a leghosszabb ideig tartott eljutni és onnan távozni, ráadásul az Árnak csupán egyetlen hulláma vezetett ki és be; ez lesz a hivatalos lerakóhelye mindenkinek, aki az útjukba áll.

Az Egyesülés nyilvános és szellemi arcává vált Rachelát közfelkiáltással (amelyet gondosan megszerveztek) első „emperátor”-rá nevezték ki. Azért választották ezt az új, nemsemleges címet, mert a piackutatás kimutatta, hogy az „imperátor” szó friss, új és barátságos átirataként majdnem az összes piaci szegmenst kielégíti.

Az Egyesülés megalapításának eme tömör és felettébb kivonatos történelme olyan hatást kelthet, mintha senki sem kérdőjelezett volna meg egy hazugságot; mintha sok milliárd ember gondolkodás nélkül benyelte volna Rachela jóslatainak kitalációját. Ez egyáltalán nem helytálló. A nép igenis megkérdőjelezte a hazugságot, ugyanannyira, mint minden egyes népszerű spirituális dolgot, amely a tényleges vallássá válás irányába halad, és riadtan látták, miként tesz szert elfogadásra, követőkre és tiszteletre. Ahogy a kor megfigyelőinek figyelmét sem kerülték el a Wu-családnak a teljhatalomra törekvő ármánykodásai. Számtalan kéztördelő vezércikknek, hírműsornak és néhanapján egy-egy törvényhozói perkísérletnek állt a középpontjában.

Viszont míg nekik nem, úgy a Wuknak rendelkezésére állt a szervezettség, a vagyon és a szövetségesek az immár nemessé vált dinasztiák képében. Az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának megalapítása megvadult pézsmatulokként közeledett, a kétkedő szemlélők pedig szúnyograjként álltak az útjában. Egyik sem tett jelentős kárt a másikban, és végeredményként megszületett egy birodalom.

A hazugság sikerének egy másik oka az volt, hogy amint létrejött az Egyesülés, Rachela próféta-emperátor kihirdette, hogy a látomásai és a jóslatai jóformán teljesen megszűntek, legalábbis egyelőre. Az egyesült egyház vezetését teljes mértékben átruházta Xi’an érsekére és püspökök egy bizottságára, akik az álmukból felkeltve is felismertek volna egy kínálkozó üzletet. Sebesen felállítottak egy olyan szervezetet, amely félretolta a felekezet kifejezetten spirituális oldalát, hogy az az új vallás fűszere, ne pedig a fő fogása legyen.

Más szóval sem Rachela, sem pedig az egyház nem sulykolta a spiritualitást az Egyesülés kritikus korai éveiben, amikor a birodalom szükségszerűen mindennél törékenyebb volt. Rachela uralkodói örökösei, akik közül senki sem használta a „próféta” megnevezést a titulusában, zömében követték a példáját, és a legnagyobb szertartásokat leszámítva távol tartották magukat az egyház dolgaitól, aztán, ahogy az várható volt, az évszázadok múlásával magától a templomtól is.

Az egyház természetesen soha nem ismerte el Rachela látomásainak és jóslatainak hazugság voltát. Miért kellett volna? Először is, a családi megbeszéléseken kívül sem Rachela, sem pedig a Wu-család nem mondta ki soha nyíltan, hogy az egyesült egyház spirituális oldala teljes mértékben légből kapott. Senki nem várhatta el Rachela utódaitól akár emperátori, akár egyházfői minőségükben, hogy beismerjék vagy éppenséggel nyilvánosan megszellőztessék a gyanújukat, ekképp aláásva a saját tekintélyüket. Nem maradt más, mint hogy kivárják a víziók és a jóslatok dogmákká válását.

Ráadásul Rachela jelenései és jóslatai nagyrészt valóra váltak. Ez mindennél ékesebben igazolta, hogy az Egyesülés „jövendölése” hiába volt nagyratörő, attól még a gyakorlatban is elérhető maradt, ha az embernek a rendelkezésére állt mindaz az ambíció, vagyon és bizonyos fokú könyörtelenség, a Wu-családnál pedig egyikből sem volt hiány, épp ellenkezőleg. Rachela jóslatai nem várták el a néptől, hogy változtassa meg az életmódját a fogalom kisléptű, hétköznapi értelmében. Csupán annyit kértek, hogy cseréljék le a kormányzati rendszert annak érdekében, hogy a csúcson levőknek még több hatalom, irányítás és pénz kerüljön a markába, mint annak előtte. Mint kiderült, ez nem volt olyan nagy kérés.

Végül arra is fény derült, hogy a Wu-család nem tévedett. Az emberiség szerteszéjjel szóródott, és a temérdek, az Ár által bizonyítottan érintett naprendszer közül csupán egyetlenegy bolygó volt képes az emberi élet fenntartására a szabadban: a Mezsgye. Az összes többi rendszerben minden ember a bolygókon, a holdakon vagy űrállomásokon lakott, melyek mind rettentően sérülékenyek voltak a maguk elszigeteltségében, és egyikük sem volt maradéktalanul képes arra, hogy előállítsa a fenntartásához szükséges nyersanyagokat, vagy legyártsa mindazt, ami nélkülözhetetlen a túléléshez. Az emberiségnek egyesülésre volt szüksége a fennmaradáshoz.

Erősen kérdéses, hogy az Egyesülés politikai, társadalmi és vallási rendszerére volt-e szükség ennek a megvalósulásához, de egy évezred elteltével a kérdés értelmét vesztette. A Wu-család hosszú távon fenntartható politikai és társadalmi erőt képzelt el magának, és ezt meg is szerezte, egy hazugságot használva eszköznek arra, hogy ebbe mindenki más beleegyezzen. Mellesleg Wuék mindeközben létrehoztak egy rendszert, mely alatt a legtöbb ember kényelmes életet élhetett anélkül, hogy gyötörné őket az elszigetelődés, a mulandóság, a társadalom elkerülhetetlen, hátborzongató összeomlásának és a szívüknek kedves lények és dolgok pusztulásának létfontosságú kérdései, amelyek nap mint nap Damoklész kardjaként lebegnek a fejük felett.

A hazugság többé-kevésbé mindenkinek bejött. Wuéknak maradéktalanul, a felső tízezer többi tagjának egész jól, és úgy általában tökéletesen megfelelően a legtöbb néprétegnek. Ha egy hazugság káros következményekkel jár, az emberek meggyűlölik. De egyébként? Továbblépnek, és végül elfeledik a ferdítést, illetve ebben az esetben egy vallásgyakorlat alapköveként törvénybe iktatták, majd addig fényesítették, míg végül létrejött belőle valami szemrevalóbb és nagyságrendekkel elfogadhatóbb.

Rachela látomásai és jövendölései hazugságok voltak, melyek teljesen a várakozásnak megfelelően alakultak. Más szóval a víziók és a jóslatok az egyesült egyház dogmatikus alapkövei maradtak – már ha prófétától származtak. Egyetlenegy volt, belőle lett az első emperátor. Az egyház tanaiban semmi nem tiltotta, hogy egy másik emperátor is látomások vagy jövendölések hatalmára hivatkozzon. Mi több, ezek a doktrínák kifejezetten azt sugallták, hogy a jóslatok ereje minden egyes emperátor születési előjoga volt, mind a nyolcvannyolcnak, akik vissza tudták követni a vérvonalukat egészen Rachela próféta-emperátorig, aki amellett, hogy világra hozta az Egyesülést, hét gyermeknek, köztük hármas ikreknek is életet adott.

Minden egyes emperátornak a tan biztosította hatalmában állt, hogy látomásai legyenek vagy jóslatokat mondjon. Épp csak magát Rachelát leszámítva egyikük sem tette.

Senki, egészen mostanáig.

***

A Végrehajtó Bizottság Gyűléstermének várójában, a birodalmi palota azon helyiségében, melyet átadtak a névadójaként szolgáló szervezetnek, amelynek ráadásul ő volt a feje, Gunda Korbijn érsek asszony a titkárát meglepve váratlanul megtorpant és lehorgasztotta a fejét.

– Őeminenciája? – kérdezte a segédje, egy Ubes Ici névre hallgató ifjú pap.

Korbijn a kezét felemelve elhallgattatta, és egy percig csak állt, hogy összeszedje a gondolatait.

– Régen sokkal könnyebb volt – jegyezte meg alig hallhatóan.

Aztán bánatosan elmosolyodott. Egy röpke imát akart elmondani, hogy legyen türelme, nyugalma és békessége szembenézni a hosszúnak ígérkező nappal, hónappal és jó eséllyel a pályafutása többi részével. De valami teljesen más hagyta el a száját.

Ami persze mostanában teljesen normális dolog volt.

– Őeminenciája mondott valamit? – kérdezte Ici.

– Csak magamnak, Ubes – felelte Korbijn.

Az ifjú egyházfi egy bólintással nyugtázta, aztán a terem bejáratára mutatott. – A végrehajtó bizottság többi tagja már megérkezett. Természetesen az emperátort kivéve. Ő a megbeszélt időpontban fog érkezni.

– Köszönöm – felelte Korbijn az ajtóra pillantva.

– Minden rendben? – érdeklődött Ici a főnöke pillantását követve. Korbijn tudta, hogy Ici engedelmes, de nem ostoba. Nagyon is tisztában volt a közelmúlt eseményeivel. Nem is lehetett nem észrevenni őket. Alapjaiban rázták meg az egyházat.

– Megvagyok – biztosította Korbijn. Az ajtóhoz lépett, Ici a nyomában, de Korbijn újfent felemelte a kezét. – A gyűlésre csak a bizottsági tagok léphetnek be – szögezte le, aztán észrevette az Ici arcára kiülő kérdést. – A gyűlés során bizonyára nyílt véleménycserére kerül majd sor, amit jobb zárt ajtók mögött tartani.

– Nyílt véleménycsere – visszhangozta Ici tamáskodón.

– Pontosan – erősítette meg Korbijn. – Egyelőre megmaradok ennél az eufemizmusnál.

Ici a szemöldökét ráncolta, majd meghajolt és félreállt.

Korbijn felnézett, elmormolt egy imát, ezúttal valódit, végül az ajtót belökve belépett a terembe.

A tárgyaló hatalmas volt és túldíszített, amilyen csakis egy birodalmi palota lehet. Megtöltötték az évszázadok művészeinek és pártfogoltjainak felhalmozott ajándékai, továbbá olyan emperátorok beszerzései, akiknek több volt a vagyonuk, mint a jó ízlésük. A terem szemközti falát egy freskó borította, mely olyan neves történelmi alakokat ábrázolt, akik az eltelt századok során maguk is a végrehajtó bizottság tagjai voltak. Bizonyos Lambert nevű művész keze munkája volt, aki a hátteret az olasz reneszánsz, a személyeket pedig az Egyesülés korai realizmusa szerint festette. Korbijn az első naptól kezdve émelyítő kontármunkának, a végrehajtó bizottság fontosságának és a mindennapi tevékenységének majdhogynem nevetséges eltúlzásának tartotta.

Na, ezt a bizottságot aztán senki nem fogja megörökíteni falfestményen, gondolta Korbijn a tíz díszes székkel körülvett hosszú asztal felé tartva. A székek közül nyolcat már elfoglalt az egyház két másik képviselője, a parlament három tagja, továbbá a céheket és az azokat irányító nemesség három szóvivője. A megmaradt székek egyike az egyik asztalfőn őrá, a bizottság fejére várt. A másik az emperátorra, aki II. Grayland volt, Korbijn pillanatnyi fejfájásának oka.

Amire azonmód emlékeztették, amint elhelyezkedett a székében.

– Mi a lófasz ez, hogy az emperátornak látomásai vannak? – méltatlankodott Teran Assan, az Assan-ház sarja, egyben a bizottság legújabb tagja. Sietősen (Korbijn meggyőződése szerint túlontúl sietősen) megválasztott utódja volt Nadashe Nohamapetannak, aki pillanatnyilag birodalmi őrizet alatt állt gyilkosság, árulás és az emperátor elleni merényletkísérlet vádjával.

Korbijnnak hiányzott viszonylag udvarias személye. Nadashe hiába volt áruló, de legalább volt gyerekszobája. Assan iménti kirohanása pedig, sajnos, alapállapotnak bizonyult. Azon emberek közé tartozott, akik szerint a társasági modor a gyengéknek való.

Korbijn végignézett az asztalon, hogy lássa mások reakcióját erre a kitörésre, és ezek az undortól egészen az elgyötört felismerésig terjedtek, hogy Assan viselkedése kétségkívül új, még alacsonyabb mércét jelent jó modorból.

– Pompás reggelt önnek is, Teran úrfi – felelte Korbijn. – Milyen kedves öntől, hogy ilyen udvariasan indítja a gyűlést.

– Udvariasságra vágyik, miközben az emperátorunk kihirdette, hogy vallásos téveszméi vannak az Egyesülés végéről és a céhrendszer pusztulásáról? – vágta rá Assan. – Ne is haragudjon, őeminenciája, de azt hiszem, nem érzékeli helyesen a prioritásokat.

– A bizottság tagjainak sértegetése nem a leghatékonyabb munkamódszer, Teran úrfi – mutatott rá Upeksha Ranatunga, a bizottság rangidős parlamenti képviselője. Mióta Assan belépett a bizottságba, azóta szúrta Ranatunga szemét. Korbijn tudta, hogy ez nem kis teljesítmény. Ranatunga a gyakorlatias politikus mintaképe volt. Kötelességének tekintette, hogy mindenkivel kijöjjön, különösen azokkal, akiket megvetett.

– Hadd cáfoljam meg! – vette vissza a szót Assan. – Az elmúlt hónap során a szeretett emperátorunk kihirdette, hogy a hite szerint az Ár – a csillagok közti utazásunk záloga – összeroskad, és előkapart valami sehonnai tudóst, hogy alátámassza az állítását. Ez az elmélet gazdasági és társadalmi forrongást szül, miközben más tudósok is megvitatják a kijelentést. És most, az erre adott válasz gyanánt az emperátor természetfeletti üzenetekre hivatkozik!

– Mindeközben őeminenciája – intett Assan Korbijn felé – udvariaskodni szeretne. Legyen. Üdvözlöm, őeminenciája! Igazán pazarul fest. Mellesleg kellemkedésre fecsérelni az időnket ostoba és felesleges, és ha netán még nem hallotta volna, a birodalom ura kicseszett víziókat lát, szóval talán nem ártana hanyagolni a nyalakodást, és inkább ezzel foglalkozni. Mit szól?

– És mondja, mi a kifogása e látomások ellen, Teran úrfi? – érdeklődött Korbijn a lehető legszívélyesebben, összekulcsolva a két kezét.

– Ugye tréfál? – Assan előrehajolt ültében. – Egyrészt az emperátor nyilvánvalóan azért hivatkozik látomásokra, mert ellenállásba ütközött az Ár pusztulását illető ötlete. Megpróbál mindent elsöprő támadást indítani a parlament és a céhek ellen, akik szembeszegültek vele. Másodszor, az egyház – ami az ön asztala, őeminenciája – fedezi őfelsége minden ebbéli ténykedését. Három, ha valóban jelenéseket lát, és nem csupán kézenfekvő eszközként használja őket, akkor ifjú emperátorunkat tévképzetek gyötrik, ami meglehet, súlyos probléma. Mindez intézkedést igényel, de mielőbb!

– Az egyház nem fedezi az emperátort – szögezte le Shant Bordleon püspök, aki mint a bizottság második legfiatalabb tagja, Assannal átellenben ült.

– Valóban? – vágott vissza Assan. – Egy nyikkanást sem hallottam az egyháztól, amióta Grayland két napja előadta a kis beszédét a katedrálisban! Azóta nemigen akadhatott fontosabb hír. Mostanra kétségkívül mondhattak volna rá valamit. Netán egy cáfolatot!

– Az emperátor az egyház feje – mondta Bordleon olyan hangsúllyal, mintha egy különösképpen makacs kölyköt okítana. – Nem valami sehonnai papnak ment el az esze egy isten háta mögötti bányászkolónián, akinek megmondhatjuk, hogy vigyázzon a szájára.

– Vagyis az emperátor külön elbánást érdemel – recsegte Assan epésen.

– Mi az, hogy – szúrta közbe Korbijn. – Az emperátor hivatalosan tájékoztatta a püspököket, méghozzá ex cathedra, nem a birodalom világi vezetőjeként, hanem mint egyházfi, a próféta örököse. Ebben az értelemben nem vehetjük semmibe a mondandóját. Ahogy cáfolnunk sem szabad. Az egyház legfeljebb együttműködhet vele. Értelmezi.

– Értelmezi a tévképzeteket.

– Értelmezi a látomásokat. – Korbijn végignézett az asztaltársaságon. – Az egyesült egyházat Rachela próféta látomásai nyomán alapították, aki egy személyben az Egyesülés első emperátora is lett. E két tisztség a birodalom alapítása óta összefonódott. – Assanra szegezte a tekintetét. – Elvi szempontból Grayland tevékenysége a legkevésbé sem ellentmondásos. Bármilyen természetű is jelen pillanatban az egyház, attól még egy természetfeletti jelenésen alapul. A dogmáink elfogadják, hogy Xi’an és az Origó bíborosa, aki egy személyben a felekezet feje, láthat természetfeletti képzeteket, akárcsak annak idején Rachela. Továbbá azt is, hogy e látomások kinyilatkoztatási erővel bírhatnak, és befolyásolhatják a tanokat.

– Maga pedig elvárja, hogy mi ezt el is fogadjuk – tette hozzá Assan.

– Mégis ki az a „mi”, akikről beszél? – kérdezte Korbijn.

– Mondjuk a céhekről. – Assan Ranatungára mutatott. – Továbbá a parlamentről.

– Még léteznek törvények az istenkáromlásról – jegyezte meg Bordleon. – Néhanapján megesik, hogy foganatosítjuk is őket.

– Ez igazán kényelmes – szúrta oda Assan.

– Teran úrfinak igaza van – jegyezte meg Ranatunga, Korbijn pedig a maga részéről tisztelte őt, amiért képes volt kimondani ezt anélkül, hogy megütötte volna a guta. – Akár megfelel a tanoknak, akár nem, attól még a történelmünkben nem akadt olyan emperátor, aki ily módon igényt tartott a felekezet vezetésének egyházi posztjára. És biztosan egyikük sem hivatkozott látomásokra.

– Ön gyanúsnak találja az időzítést – mondta Korbijn Ranatungának.

– Jómagam nem a „gyanús” szót használnám – felelte Ranatunga a tőle megszokott tapintattal. – Ugyanakkor nem áltatom magam Grayland jelenlegi politikai helyzetével kapcsolatban. Teran úrfinak igaza van. Az Árra vonatkozó állításaival megzavarta a kormány működését. Pánikot kelt a lakosság közt. Erre nem az a megfelelő válasz, hogy tudományos okfejtés helyett víziókra hivatkozzon.

Korbijn ennek hallatán kissé elkomorodott. Ranatunga észrevette, és békülékenyen kezet nyújtott neki. – Ezzel nem az egyház vagy a dogmái fölött akarok ítélkezni – jelentette ki. – De, Gunda, el kell ismernie. Az emperátorok közt ez nem szokás. Az a legkevesebb, hogy rákérdezünk nála. Közvetlenül.

Jelzés csippant Korbijn tabletjén. Elolvasta, majd felállt, és intett a többieknek, hogy kövessék a példáját. – Most meglesz rá az esélye, Up. Megérkezett.

MÁSODIK FEJEZET

A II. Grayland emperátor által hőn áhított pillanat egy hosszú és minden szempontból agyzsibbasztó megbeszélés végén jött el.

– Felség, talán nem ártana, ha alaposabban megbeszélnénk az ön… vízióit – jegyezte meg Gunda Korbijn érsek. Az asztal körül a végrehajtó bizottság fejei, akik a feladatuk szerint az emperátort segítették az Egyesülés irányításában, akár akarta, akár nem, azonmód feléje fordultak.

Grayland sokféle érzelmet látott kiülni arra a kilenc arcra. Néhány aggodalmat sugárzott, amit értékelt. Mások neheztelést, amit viszont nem. A többiekén vegyesen kedélyességet, bosszankodást, undort vagy zavart. Bizonyos arcokon pedig mindezek keveréke ült.

II. Grayland, az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának emperátora, az Origó és a Környező Nemzetek Királynője, az egyesült egyház feje, a Föld Örököse és Mindenek Anyja, a Wu-ház nyolcvannyolcadik emperátora elnézte ezeket az arcokat, befogadva az asztal körül látható arckifejezések egyvelegét, felbecsülve az ismert világegyetem – önmagát leszámítva – vitathatatlanul leghatalmasabb kilenc emberének érzelmeit.

Aztán felnevetett.

Amivel nem lopta be magát a szívükbe.

– Őrültnek tartanak minket – mondta Grayland, bevetve az uralkodói többest, mivel jelen pillanatban nagyon is lefoglalták az emperátori feladatok, így anélkül használhatta, hogy túlontúl önhittnek tűnt volna.

– Eszünkben sincs effélét sugallni – tiltakozott Korbijn sietősen.

– Abban biztosak vagyunk, hogy ez nem igaz – tette hozzá Grayland könnyedén. – Az kétségtelen, hogy itt, ennél az asztalnál, senki nem vetett fel effélét szemtől szemben. De nem vagyunk olyan naivak, hogy azt higgyük, a távollétünkben az efféle gondolatokat nem egyszerűen sugallják, hanem egyenesen kimondják, néhanapján akár kiabálják is.

Grayland észrevette, hogy számos szempár Teran Assanra, a bizottság legújabb tagjára villan. Ami vajmi kevéssé lepte meg.

– Mindannyiunk hűségében bízhat, felség – mondta Upeksha Ranatunga.

Grayland Ranatungához fordult. – Nincs okunk kételkedni a bizottság hűségében – felelte kedvesen. Ranatunga volt az, aki aggodalmas arcot vágott. – Akár a hozzánk, akár az Egyesüléshez való lojalitásában. Ugyanakkor azzal is tisztában vagyunk, hogy mire késztetheti a „hűség” az aggódókat, ha szentül hiszik, hogy a lojalitásuk tárgyának megzápult az elméje.

– Más szóval felséged az engedelmességünket óhajtja – foglalta össze Assan. Az ő arcán megvetés ült, bár, hogy őszinték legyünk, ugyanilyen képet vágott azóta, hogy néhány héttel korábban elfoglalta a helyét.

– A hitükben reménykedünk – mondta erre Grayland, és körbenézett az asztaltársaságon. – Elhihetik, megértjük, milyen nehéz ez önöknek. Rachela óta mostanáig egyetlen emperátor sem számolt be prófétai látomásokról. Az emperátoroknak egy évezreden át megfelelt az, hogy kimaradnak a jelenésekből. És még azok is, akiket netán tévképzetek gyötörtek, távol tartották azokat a vallásos szférától. Mikor az uralkodása végén II. Attavio szeszgőzös jelenéseket élt át, akkor felékszerezett csirkéket látott szaladgálni a palotában. – Grayland erre elkuncogta magát, majd észrevette, hogy az asztalnál senki nem követi a példáját.

– Néhányan aggódunk, hogy a látomásai inkább kacsák, semmint tényleges jelenések – mondta Assan, Grayland pedig észrevette, hogy a többi bizottsági tag szemöldöke a magasba szalad.

Grayland újfent felkacagott. – Nagyon köszönjük, Teran úrfi – felelte. – Remélem, minden egyes tanácsadónk ilyen őszintén áll majd elő a véleményével!

– Nem azért mondtam, hogy a kedvére tegyek – vágta rá Assan.

– Biztos lehet abban, hogy ezt mi sem hisszük – mondta Grayland. Korbijnhoz, a végrehajtó bizottság fejéhez fordult. – És minekutána számítottunk arra, hogy ez az ügy nem csupán a bizottságot, de az Egyesülés egészét aggasztani fogja, így már parancsba is adtuk Qui Drininnek, az udvari orvosnak, hogy álljon a végrehajtó bizottság rendelkezésére, amikor csak igényli, hogy megvitassák a fizikai és mentális egészségünket. Azt kérdeznek tőle, amit akarnak.

– Ezt jó hallani – ismerte el Korbijn. – Hamarosan hívni fogjuk.

Grayland bólintott, majd a figyelme visszatért Assanra. – A látomásaink nem kacsák, Teran úrfi. Hanem valami gyökeresen más dolgok. Nem állítjuk, hogy akartuk őket. Pillanatnyilag már így is elég nehéz időket élünk, erre most belekeveredik a természetfeletti is. De emperátor vagyunk, és Rachela próféta közvetlen leszármazottai. Ugyanaz a vér folyik az ereinkben, mint neki. Attól ez még mindig az Egyesített Államok Szent Birodalma, és a birodalom úgy látta helyénvalónak, hogy egy ezredéven át a trónon tartsa a Wu-házat. Okkal hihetnénk, hogy ennek pontosan az volt az egyik oka, hogy továbbra is nyitva tartsák egy prófécia lehetőségét.

– Kétlem, hogy a jóstehetség öröklődő tulajdonság, felség – szúrta közbe Assan.

– Be kell valljuk, szerintünk sem – ismerte el Grayland. – Mégis itt tartunk. Mi, akárcsak Rachela, az egyesült egyház feje vagyunk, a felekezeté, amely egy jóslaton alapul. Mi, akárcsak Rachela, víziót láttunk az emberiség űrbeli életét felforgató változás küszöbén. Mi, akárcsak Rachela, arra rendeltettünk, hogy átvezessük népünket a krízisen.

– Ez lenne az Ár összeomlása, amit felséged tudósa sugallt.

Grayland mosolygott. – Látta azoknak a hajóknak a jegyzékét, amik az elmúlt hónap során a Mezsgyéről az Origóra érkeztek, Teran úrfi? Mi igen. A lista végtelenül rövid, méghozzá azért, mert nulla eleme van. Nem azért nincsenek itt, mert el sem indultak a Mezsgyéről. Az innen odáig vezető Árhullám összeomlott. Ha nem csal az emlékezetem, az egyik hajó, amelynek az érkezésére várunk, pont az öné, konkrétabban az Assan-ház birtokában levők egyike. Az érkezését a Mezsgyéről három héttel ezelőttre várták. Rémlik, mintha a vámfelügyelőim említették volna.

Úgy tűnt, Assan kényelmetlenül érzi magát. – Még az elfogadható érkezési időkereten belül van.

– Ráadásul a Mezsgyén polgárháború dúl – mutatott rá Ranatunga. – Ennek hatása lehet a hajók érkezésére.

– A bizottság talán úgy hiszi, megengedheti magának a luxust, hogy mondvacsinált okokkal magyarázza az egyik államunkból érkező minden egyes hajó késését – szólt Grayland. – Mi viszont nem. Claremont grófja az apám utasítására három évtizeden át tanulmányozta az Árhullámok adatait, és néhány órás pontossággal megbecsülte a Mezsgyéről az Origóra vezető Árhullám összeomlását. Több mint valószínű, hogy néhány hónapon belül az Origóról a Terhathumra vezető Árhullám lesz a következő. Mindezeket az adatokat elérhetővé tettük a bizottság, a parlament és a tudósok számára is; Marce úrfi, Claremont grófjának fia pedig maradt, hogy elmagyarázza az eredményeket mindenkinek, aki hajlandó meghallgatni.

– Mégis, sem a parlamentet, sem pedig a tudósokat nem sikerült kellőképp meggyőznie – motyogta Korbijn.

– Temérdek adaton kell végigmenni, sajnos túl kevés idő alatt – érvelt Grayland. – Valószínűleg az győzi majd meg őket, amikor összeomlik a terhathumi hullám.

– Ha – helyesbített Assan.

Grayland a fejét rázta. – Amikor.

– És felséged mindezt előre látta a jelenéseiben – jegyezte meg Assan epésen.

Grayland csak mosolygott. – Az embernek nincs szüksége látomásokra, ha adatok is rendelkezésre állnak. Ugyanakkor mindkét esetben tiszta fej szükségeltetik. Arra kérnénk a bizottságot, hogy mindenre legyenek nyitottak. Muszáj értelmezniük az eredményeket. Muszáj hinniük. És ha egyikre sem képesek, akkor igen, Teran úrfi, megelégszünk az egyszerű engedelmességgel. Egyelőre végeztünk. – Felállt, arra kényszerítve ezzel a végrehajtó bizottságot, hogy kövessék a példáját. Aztán bólintott, és távozott a teremből.

– Azt hiszem, hibát követtem el – jegyezte meg Cardenia Wu-Patrick az apja szellemének.

VI. Attavio, azaz pontosabban a kísértete, illetve még helytállóbban VI. Attavio egy élet során összegyűjtött emlékekből, érzésekből és tettekből alkotott számítógépes szimulációja bólintott. – Az meglehet – felelte.

– Kösz – nyelvelt Cardenia, akit uralkodói méltóságában neveztek II. Graylandnek. – Igazán ösztönző a végtelen bizalmad.

Párosuk az Emlékteremben, e hatalmas és jóformán dísztelen helyiségben tartózkodott, amely csupán a regnáló emperátor számára volt hozzáférhető. Odabent lakott egy Jiyi nevű virtuális titkár, aki kérés szerint előhívhatta akármelyik néhai emperátor avatárját, ideértve a legelsőt, Rachelát is. Ha Cardenia emperátorként töltött ideje véget ér, ugyanúgy letöltik majd az ő emlékeit, érzéseit és tetteit, hogy a következő emperátort szolgálják, bárki is legyen az.

Már ha lesz utódja, ami jelen pillanatban Cardenia számára megválaszolatlan kérdés volt.

– Csupán egyetértettem veled – szólt VI. Attavio. – Zaklatottnak tűnsz, és úgy gondoltam, talán jobban érzed majd magad a helyesléstől.

– Be kell valljam, ebben az esetben nem. Még dolgoznunk kell a programod érzelmi jeleket felismerő képességén.

– Nos, akkor – Attavio karba fonta a kezét, úgy állt, míg lánya egy széken üldögélt – részletezd, miért gondolod, hogy bakot lőttél!

– Mert azt mondtam, hogy látomásaim vannak.

– Az Egyesülés végéről.

– Pontosan.

– Ó. Hát igen. Ez jó eséllyel valóban hiba volt.

Cardenia az égnek emelte a kezét.

– Érdekelne, pontosan mit vártál – közölte VI. Attavio.

– Valóban?

– Amennyire képes vagyok rá, igen.

– Mégis, miért?

– Megpróbálod újraalkotni Rachela tevékenységét, de nem állnak a rendelkezésedre Rachela kezdeti forrásai. Nem áll mögötted sem a Wu-család támogatása, sem pedig az egyéb területekről származó forrásaik. Nincs befolyásod a nemesi házaknál, hogy megállapodhass velük. Nagy valószínűséggel egyedül az egyesült egyház támogatására számíthatsz, és rájuk is csak ímmel-ámmal. Végül pedig te nem birodalmat építesz. Hanem lebontani próbálsz egyet. Egy olyat, ami már ezer éve működik.

– Mindezzel tisztában vagyok – szólt Cardenia. – Ugyanakkor azt is figyelembe vettem, hogy az Ár egyik hulláma már bezárult, és nemsokára még több követi majd. Tudom jól, hogy nincs időm dűlőre jutni a parlamenttel, vagy a céhekkel, vagy a tudósközösséggel, mielőtt minden romba dől. Úgy kell a krízis elébe vágnom, hogy a lehető legtöbb életet mentsem meg. Márpedig ezt az egyházon keresztül érhetem el. Olyan módszerrel, amit a hitközösség elvi alapon nem támadhat. Próféciára hivatkozom.

– Azt ugye megérted, hogy az „elvi alapon nem támadható” nem azt jelenti, hogy „nem támadható” – mutatott rá VI. Attavio. – Az egyház egy szervezet, mely független a vallástól, amelyet szolgál. Emberek alkotják. És tudod jól, milyenek az emberek.

Cardenia bólintott. – Azt hiszem, ezt megértettem.

– Mégis kétségek gyötörnek.

– Valóban. Nem hittem, hogy azonnal átállíthatom az egyházat. Nem vagyok ostoba. De több együttműködésre számítottam. Hogy jobban megértik, mit is csinálok.

– Ezt még nem terjesztetted az egyház vezetői elé – mutatott rá VI. Attavio.

Cardenia felhorkant, és az apjára pillantott. – Ennyire ostoba aztán végképp nem vagyok – szólt. – A felekezet szemében bízom a látomásaimban. A végrehajtó bizottság osztja ezt a nézetet. Ma értekeztem velük, és azt mondtam nekik, hogy szükségem van a hitükre. Azt hittem, hogy ha másé nem is, de Teran úrfi feje azonnal szétrobban mérgében.

– Őt nem ismertem – jegyezte meg VI. Attavio. – Az apját viszont igen. Az Assan-ház a Wu-ház közeli politikai szövetségese.

Cardenia újfent bólintott. – Azt hiszem, Teran úrfi pontosan ezért került be a bizottságba. A céhek úgy gondolták, ki kell engesztelniük, amiért annak idején bejuttatták a tanácsba Nadashe Nohamapetant. De nem tudom, miért jártam jobban Teran úrfival. Nadashe Nohamapetannál legalább tudtam, hogy a saját és a családja érdekeit szem előtt tartva intrikál. De abban nem vagyok biztos, mit forral Teran úrfi.

– Kideríthetnéd – vetette fel VI. Attavio.

– Azt hiszem, ott még nem tartunk.

– Te vagy az emperátor. Mindig ott tartasz.

***

Teran Assan úrfi végighúzta a kezét a lakosztályának zárja előtt a családja xi’ani lakóházában. A lakhelye pillanatnyilag csupán a legszükségesebbekkel rendelkezett: a legtöbb ingósága még mindig a nagyobb, origófői lakásában volt, ahol a jelenlegi megbízatása előtt az Assan-ház ügyvezető igazgatójaként tevékenykedett a rendszeren belüli ügymeneteknél.

Assan felemelkedése a birodalmi végrehajtó bizottságba diadal volt az Assan-ház részéről, amely a szó szoros értelmében évszázadok óta be akart furakodni a tanácsba. Csakhogy mindig megtagadták tőlük a széket, mivel az Assan-házról köztudott volt, hogy a Wu-család közeli szövetségese, márpedig a Wu-család névleges vezére az emperátor volt. Ugyanakkor az emperátorok jóformán sosem avatkoztak bele a Wuk mindennapos ügyeibe. A Wu igazgatótanács, melyet a Wu-család rangidős unokatestvéreiből állítottak össze, végtelenül elítélte volna, és amúgy is, az emperátoroknak az egész Egyesülés vezetése miatt főhetett a fejük.

Mindazonáltal a többi céh, az igen tisztelt nemesi házaikkal egyetemben úgy hitték, hogy az Assan–Wu kapcsolat túlságosan közeli ahhoz, hogy ne okozzon politikai súrlódást. Annak a lehetőségére vágytak a legkevésbé, hogy a regnáló emperátor döntéseinek még egy fejbólintó szurkolója kerüljön be a végrehajtó bizottságba.

De erre Nadashe Nohamapetan fogta magát, és merényletkísérletet követett el II. Grayland ellen – egyszer biztosan, és talán kétszer is, és dacára annak, hogy eközben sikeresen végzett a bátyjával, a másik fivére révén lázadást szított a Mezsgye bolygóján, és mindent összevetve tősgyökeres zendülő módjára viselkedett.

Váratlanul olybá tűnt, nincs más vágya a céheknek, mint hogy igyekezzenek az emperátor kedvére tenni. Így lépett a végrehajtó bizottság színpadára az Assan-ház, a történelem során először. Rangidős családtagként Assannak kötelessége volt, hogy magára vegye a felelősséget.

Assan ezt tökéletes időpocsékolásnak tartotta. Grayland (itt Assan akaratlanul összerezzent, mivel találkozott az emperátorral, mikor még Cardenia Wu-Patrick volt, és minden szempontból átlagosnak találta; úgy volt alkalmas emperátornak, mint Assan késdobálónak) kötelességei közé tartozott, hogy a bizottsággal ülésezzen, és meghallgassa az aggodalmaikat és a tanácsaikat. Ugyanakkor az már nem, hogy azokat komolyan megfontolja vagy kövesse, márpedig Assan első, majdnem egy hónappal korábbi megbeszélésének végére világossá vált, hogy Grayland leginkább azért járt el a gyűlésekre, hogy túlessen rajtuk.

Ez azért volt különösen problémás, mert Grayland közvetlenül azelőtt, hogy belépett volna a tanácsba, elsütötte ezt a marhaságot az Ár hullámainak megváltozásáról, és előhúzott valami Marce úrfi névre hallgató taknyost, aki azt állította, hogy ezt bizonyítékokkal tudja alátámasztani. Csakhogy Marce, és ezt mindenkinek be kellett látnia, nem volt éppen a legmeggyőzőbb szónok sem a bizottság előtt, sem pedig a parlamentnek tett vallomásában. És bár a Mezsgyéről érkező szállítmányok növekvő hiánya lassacskán egyre több házat kezdett aggasztani (köztük az Assant is – az emperátornak igaza volt abban, hogy az egyik ötösük, az Eme Ajándék Kész Áldásnak Tűnik immár aggasztóan soká elmarad), az a tény, hogy az emperátor ölebe szerint legközelebb az Árnak pont a Nohamapetanok anyarendszerébe vezető hulláma omlik össze, meglehetős orrbavágásként hatott.

Mindazonáltal még nem következett be. Amíg (vagy ha) úgy nem lesz, addig temérdek magyarázat lehet arra, miért tartóztatják fel a Mezsgyéről induló hajókat, ami nem olyan drasztikus, mint az Árhullám összeomlása. Például az űrutazás birodalmi befagyasztása.

Amiből egyenesen következett az a kérdés, hogy II. Grayland pontosan mire játszott igazából. És meddig szövögetheti a hálóját, mielőtt összeroskad körülötte az egész. És talán a nőszemély istenverte „látomásai” sem többek, mint egy másik módszer, hogy még néhány nappal vagy héttel meghosszabbítsa az átkozottul ostoba színjátékát.

Mindent összevetve Assan úgy érezte, inkább maradt volna a hivatalában, a maga dolgával.

Ami nem azt jelentette, hogy nem próbálja majd kihasználni a jelenlegi helyzetét önmaga boldogulására.

Assan a bárjához sétált, jeget pakolt egy vizespohárba, whiskey-t töltött rá, aztán pedig egy biztonságos vonalon felhívta Jasin Wut, a Wu-család egyik igazgatósági tagját.

– Jelentést kértél a gyűlésről? – kérdezte Assan.

Jasin felmordult, mire Assan felsorolta a legfontosabbakat, beleértve Grayland látomásait. – Azt kérte, hogy legyen hitünk – zárta le Assan.

– A kurva mindenit – fakadt ki Jasin Wu. – A Wu-ház csillaghajókat gyárt. Ez a nőszemély meg körbe-körbe jár azzal, hogy összeomlik az Ár. Negyven százalékkal csökkentek a megrendeléseink a szokásoshoz képest. Mintha el akarná pusztítani a tulajdon családját.

– Igazából sosem volt tényleges tagja a családnak, ha nem tévedek – motyogta Assan. – Úgy volt, hogy Rennered vesz át mindent.

– Amíg falnak nem száguldott – felelte Jasin. – Idióta. Már ha nem Nadashe Nohamapetan végzett vele azzal, hogy megbabrálta a kocsiját.

– Őmiatta már ne fájjon a fejed.

– Még mindig él. Addig még fájni fog. Egyelőre.

– Egyelőre? – érdeklődött Assan.

Jasin ezt megjegyzés nélkül hagyta. – Négyszemközt kell beszélned Graylanddel – közölte. – Muszáj kiderítened, mit forral a színfalak mögött.

– Az érkezésem óta próbálok összehozni vele egy találkozót – háborgott Assan. – Egyre hátrébb és hátrébb tolnak a listán. Neked kéne találkozót kérned tőle. Aztán vigyél magaddal.

– Nem ez a szokás – tájékoztatta Jasin. – Az emperátor évente egyszer udvariasságból találkozik a Wu-ház bizottságával, ezt leszámítva minden egyes találkozót az alkalmazottak bonyolítanak.

– Az sem szokás, hogy az emperátor víziókat lát – mutatott rá Assan.

Jasin erre újfent felmordult. – Ezt majd végiggondolom – mondta, és bontotta a vonalat.

Assan belekortyolt a whiskey-jébe, és megindított egy második biztonságos hívást, ezúttal Deran Wut kereste, aki Jasin unokatestvére volt, és ugyancsak a Wu-ház bizottsági tagja.

– Jelentést kértél a gyűlésről? – kérdezte Assan, majd aztán nagyjából ugyanazt mondta el Derannak, mint annak előtte Jasinnak.

– Jasinnak ugyanezt mondtad el? – kérdezte Deran.

– Többé-kevésbé – felelte Assan.

– Mit mondott?

– Aggasztja, hogy megakaszthatja a hajóépítést.

Deran felhorkant. – Azért, mert egy tökfej. Amit elveszítünk a hajókon, azt visszanyerjük a fegyvereladásokból és a védelmi megbízásokból.

– Rövid távon – mutatott rá Assan. – Ha az emperátornak igaza van az Árhullámok összeomlásáról.

Deran fitymálón legyintett. – Grayland eszelős, ráadásul erre a ház maradéka is hamar rá fog jönni, és megteszik a szükséges lépéseket.

– Mire célzol ezzel?

– Arra, hogy emiatt most ne főjön a fejed. És hogy kapóra jött volna, ha Nadashe Nohamapetan alaposabb munkát végez, amikor elindította azt a siklót, hogy becsapódjon a drága kuzinomba. Az nem volt semmi.

– Szerintem Jasint kifejezetten aggasztja, hogy az a nőszemély még él. Mármint Nadashe Nohamapetan. Nem Grayland.

– Nekem elhiheted, nagyon is tisztában vagyok Jasin véleményével ebben az ügyben. Nem rejti véka alá.

– Az emperátor nem jönne ki jól abból, ha történne valami Nohamapetannal.

– Nem – ismerte el Deran. – És azt a bizonyos sakkbábut nem úgy akarom eltávolítani a tábláról. Ez esetben egyik bábut sem. Egyelőre emiatt sem kell aggódnod, Teran.

– Rendben.

– Próbálj meg négyszemközt találkozni Graylanddel.

– Kerül engem.

– Akkor lássuk, mit tehetnénk ebben az ügyben, rendben? – mosolyodott el Deran, és megszakította a kapcsolatot.

Assan is elvigyorodott. Felhajtotta az italát, és megindította az aznap estére tervezett harmadik, egyben utolsó hívását.

– Igen? – szóltak bele a túloldalról.

– Nohamapetan úrnőt keresem.

– Pillanatnyilag… elfoglalt.

– Azzal tisztában vagyok. Ugyanakkor azzal is, hogy üzenetet hagyhatok önnél, és az el fog jutni hozzá.

– Mi lenne az?

– Azt hiszem, érdekelné a jelentésem az ülésről.

Néma csend a vonal túlsó végén. Aztán pedig:

– Hallgatom.

HARMADIK FEJEZET

Mikor az orgyilkos rátámadt a fogkefebökőjével, Nadashe Nohamapetan első gondolata az volt, hogy nocsak, tovább tartott, mint hittem. Ekkor már több mint egy hónapja időzött a birodalmi büntetés-végrehajtó létesítményben. Már-már sértőnek érezte, hogy II. Grayland csak most küldött valakit a nyakára.

A második gondolata, amelyet szavakba is öntött, annyi volt, hogy a picsába! Függetlenül attól, elméletben számít-e arra az ember, hogy egy fogkefe (vagy bármi más) a bordái közé hatol, ha már egyszer közeledik felé egy kihegyezett tárgy, méghozzá olyasvalakinek a kezében, akiről lerítt, hogy civilben haszonállatok nyakának kitekerésével keresi a kenyerét, akkor megengedhető egy röpke káromkodás.

Mindent összevetve ez csupán a jéghegy csúcsa volt Nadashe Nohamapetan legkevésbé sem lenyűgöző hónapja során.

Ugyanakkor tisztában volt a kockázattal, amikor összehozta Amit fivérét – a szó több értelmében is – Graylanddel arra a csillaghajó-bemutatóra, és aztán teljes sebességgel nekieresztett egy siklót a raktérnek. De azt is tudta, hogy a rizikó áthidalható. Elvégre teljesen érthető elvárás lett volna, hogy az emperátor szétkenődjön a terem padlóján, vagy kiszippantsa az űr vákuuma, netán a kettőnek valamilyen párosítása. A sikló elég méretes volt, elég sebesen haladt, ráadásul a helyiség mérete is rendben volt. Ami azt illeti, csupán a vakszerencsén múlt, hogy a közelségi riadók a szó szoros értelmében a kelleténél pillanatokkal korábban kapcsoltak be, aminek révén Graylandet még átgyömöszölhették a sebesen záródó zsilipkapun.

Mindezek után azt is sikeresen túlélte, amikor az épülőfélben levő hajót szétszaggatta a forgatónyomaték ereje, amikor bent rekedt egy átkelőcsőben, amelyből lassan szivárgott a levegő. Graylandet el kellett volna tennie láb alól a siklónak, majd a szétrobbanó hajónak, végül pedig az egész egyszerű oxigénhiánynak.

Nem is beszélve a koronázásán történt merényletkísérletről.

Grayland a szó szoros értelmében szerencsés flótás volt.

Nadashe mostanában ezt nem mondhatta el magáról.

– Elmondom, hogy állunk – tájékoztatta Nadashét Cal Dorick, a személyes ügyvédje, nem sokkal a letartóztatása után. – Előre megfontolt emberölés vádja Amit és a siklópilóta esetében, szándékos emberölés vádja mind Grayland, mind pedig Amit biztonsági embereinek ügyében, emberölési kísérlet vádja a biztonsági alakulatok maradékának ügyében, több tucat rendbeli gondatlanságból elkövetett emberölés a csillaghajó legénységének ügyében, emberölési kísérlet az emperátor ellen, merényletkísérlet az emperátor ellen, ami a szó szoros értelemben véve külön törvénysértés, és mindezek mellé természetesen árulás.

– Ennyi az egész? – kérdezte Nadashe.

Dorick furcsálkodva pillantott rá, de folytatta. – Pillanatnyilag. Tudomásom szerint a Nohamapetan-ház – a maga családja – jelenleg még vacillál, hogy éljenek-e a magántulajdon rongálásának vádjával. A Lagos-ház, aminek ellopta a siklóját, kétségkívül ezt kéri majd, de még nem tette. A további nyomozás függvényében egyéb vádak is hozzáadódhatnak a lajstromához.

– Akkor, mivel állunk szemben? – kérdezte Nadashe. – Az ítélet tekintetében.

Dorick hüledezett. – Halál, Nadashe – mondta végül. – Árulás esetén általában ez az alapbüntetés. Az emberölések vádjában is jó esélye van a kivégzésre. A szándékos emberöléseknél életfogytiglan. A sokszoros emberölési kísérleteknél enyhébbek a büntetések, de már tájékoztattak, hogy az lesz a cél, hogy sorban, ne pedig egyidejűleg töltse le őket.

Nadashe végignézett az ipari zöldre és szürkére festett komor beszélőhelyiségben, ahol ültek. – Más szóval a legjobb eset valami ilyesmi, nemcsak erre, de az elkövetkezendő életeimre is.

– Igen, a lehető legjobb esetben – helyeselt Dorick. – Ez a leginkább derűlátó lehetőség.

– Számíthatok valamilyen alkura?

– Nem igazán – ismerte el Dorick. – Akit az állam az emperátor elleni merényletkísérlettel vádol, azzal előszeretettel statuálnak példát.

– Nos – szólt Nadashe, és összekulcsolta a kezét az asztalon. – Ez egyszerűen elfogadhatatlan.

Dorick láthatóan mondani akart valamit, de aztán becsukta a száját. Megigazította az öltönyét, majd az íróvesszője és a táblája után nyúlt. – Vagyis azt akarja mondani, hogy nem bűnös.

– Természetesen. Mindenben ártatlan vagyok.

– Minden vádpontban.

– A világon mindegyikben. A puszta gondolat is sértő, hogy megpróbáltam megölni a tulajdon, hőn szeretett Amit öcsémet. Ami pedig Graylandet illeti, a bátyja egykor a vőlegényem volt. Az öcsém remélte, hogy a vőlegénye lehet. Mindezeket figyelembe véve a világon semmi okom arra, hogy a halálát kívánjam. Mindez egyszerűen nevetséges! Egyik vádpontban sem vagyok bűnös.

Dorick végigmérte.

– Mi van? – kérdezte Nadashe.

– Ne is haragudjon, de az árulást beismerte – mutatott rá Dorick. – Lefizetett egy hajórakományra való birodalmi tengerészgyalogost, és elküldte őket az Ár zúgóján át a Mezsgyére, hogy segítsék a puccskísérletét. Maga mondta el az emperátornak. És az egész végrehajtó bizottságnak.

– Elhamarkodott kijelentés – legyintett Nadashe.

– Törvényileg nem így működik az „elhamarkodott kijelentés”, de legyen.

– Hencegés a pillanat hevében – folytatta Nadashe zavartalanul. – Abból az okból, hogy a saját öcsém meggyilkolásával gyanúsítottak. Őszintén szólva vajmi kevésre emlékszem mindabból, amit abban a pillanatban mondtam.

– Felvételek készültek.

– Ebben biztos vagyok. De a részletek homályosak. Talán nem ártana egy elmeorvosi vizsgálat, hogy megerősítsék az abban az időszakban bekövetkezett emlékezetkiesésemet.

Dorick kétkedő pillantással hallgatta. – Grayland elrendelte a szolgálat átvilágítását a legutolsó szögig, hogy kiderítse, kiket vesztegetett még meg.

– Én senkit nem vesztegettem meg. Amit tette.

– Amit.

– Igen.

– A halott öccse, aki el akarta venni az emperátort.

– Világéletében volt egy B terve.

– Aminek az öngyilkosság is a része volt?

– Az emberek hajlamosak a színpadiasságra – magyarázta Nadashe. – És azt hiszem, a maga nyomozása fényt deríthet arra, hogy a halála esetére Amit parancsba adta a Rachela Jövendölései elindítását a Mezsgyére.

– Gondolja? – szólt Dorick jegyzetelve.

– Kétségtelenül.

– Az állítást teljes képtelenség megerősíteni, mivel, ha az emperátornak igaza van, akkor az Árnak a Mezsgyéről errefelé vezető hulláma már összeomlott.

– Már aki elhiszi az ilyesmit.

– Mindazonáltal úgy tűnik, részletesen ismeri Amit terveit.

– Nyomoztam utána.

Dorick felhúzott szemöldökkel nézett fel a táblájáról.

– Árulás miatt.

– Többek között.

– És fel sem merült magában, hogy esetleg felhívja erre az emperátor, a végrehajtó bizottság, netán végső esetben az illetékes rendfenntartó hatóság figyelmét.

– Amit az öcsém volt, Cal – érvelt Nadashe. – Biztosra kellett mennem.

– Szóval, a rend kedvéért, mindez… – Dorick legyintett a vesszőt tartó kezével, ekképp próbálva ábrázolni a Nadashe által elkövetett bűnök végtelenségét.

– Amit sara, igen.

– Lehet még valaki, aki megerősítheti bármelyik vádját?

– Ghreni öcsém. Közel álltak egymáshoz.

– Ghreni úgyszintén a Mezsgyén van, ekképp képtelenség elérni, hogy megerősítse az állításait.

– Igen. Sajnálatos.

– Meglehetősen – ismerte el Dorick olyan hangsúllyal, amit csupán egy hajszál választott el a teljes őszinteségtől. Nadashe örült, hogy az ügyvédjének ilyen gyors a felfogása. – Nos, ez kétségtelenül új megvilágításba helyezi az ügyet, ugye?

– Igen – helyeselt Nadashe.

– Aminek a kinyomozását nem szabad elkapkodni. Eltarthat hetekig. Akár hónapokig is. Netán évekig?

– Ne kapkodjon, szánja rá az időt – felelte Nadashe. – Türelmesen várom az igazságot.

– Meghiszem azt – tódította Dorick, majd elhallgatott. – Ez nem lesz olcsó. És köntörfalazás nélkül megmondom, a Nohamapetan-ház még nem döntötte el, hogy finanszírozza-e a védelmét.

Nadashe bólintott. – Írja le, amit mondok. – Lediktált egy hosszú számsort. – Ezzel menjen el az origófői Birodalmi Bankba. A Céhek Házával átellenes fiókba.

– Ha a maga nevén van a számla, akkor már jó eséllyel befagyasztották.

– Nem az enyémen van. Hanem a sajátján.

– Nocsak – szólt Dorick. – Bárcsak már korábban tudtam volna a szerencsémről.

– Jobban szerettem volna, ha sosem szerez róla tudomást – ismerte el Nadashe. – Mégis itt tartunk.

Dorick egy bólintással felállt. – Találkozunk a vádirat ismertetésén.

– Óvadékot akarok – közölte Nadashe.

– Hadd emlékeztessem, hogy emberölési kísérlettel vádolják az emperátor ellen – szögezte le Dorick. – Az óvadék finoman szólva is derűlátó igény.

– Azért csak próbálkozzon.

Cal Dorick próbálkozott, azzal a nem teljesen észszerűtlen indoklással, hogy bár védence teljes mértékben ártatlan, mégis merényletkísérlettel vádolják, így a többi fogvatartott esetleg kísérletet tesz arra, hogy bántsa, netán megölje a hírnév vagy annak a reményében, hogy az emperátor elleni merényletkísérlet vádlottjának meggyilkolásáért kedvezőbb elbírálást kaphat a feltételes szabadlábra helyezésnél vagy a büntetés enyhítésénél. A vádakat ismertető bírót finoman fogalmazva sem sikerült meggyőznie. Ugyanakkor az kelletlenül elismerte, hogy Nadashe esetében szükség lehet további védelemre. Miután felajánlotta a magánzárka lehetőségét, amíg a tárgyalásra vár, a bíró inkább különzárkát biztosított Nadashénak a II. Hanne Emperátor Biztosított Büntetés-végrehajtási Intézet börtönében, harminc kilométerre Origófőtől.

A büntetés-végrehajtási intézetet azért illették a „biztosított” jelzővel, mert a létesítményből sem ki-, sem pedig befelé nem vezetett föld alatti személyszállító vasút. A felszínen volt az egyetlen út. Mivel az Origó kötött tengelyforgású, légkör nélküli bolygó volt, melynek a felszínén vagy 300 °C, vagy pedig –200 °C uralkodott, attól függően, hogy az ember a féltekéket elválasztó vonal melyik oldalára bóklászott el, a felszíni út finoman fogalmazva sem volt egy kéjutazás, még a legjobb körülmények között sem. Csupán a jóváhagyott járművek közlekedését engedélyezték. A létesítményhez illetéktelenül közelítő járműveket háromezer méternél figyelmeztették, kétezer méternél célba vették, majd egykilométernyi távolságban elpusztították. Friss levegőt szívni pedig pláne senki sem ment a felszínre.

Az érkezése utáni hónap során Nadashe a magányt kereste, mindenkit elkerült és meghúzta magát. Ebben az a tény is a segítségére volt, hogy a parancs szerint egyedül fogyasztotta el az ételt, amelyet a cellájába vittek, és a gyengélkedőben utaltak ki neki fürdési időt, ahol voltak zuhanyfülkék és biztonságos tisztálkodóeszközök. Hetente egyszer találkozott Dorickkal, aki tájékoztatta a nagyvilág híreiről, valamint arról, hogy a Lagos-ház átvette a felügyeletet a naprendszeren belüli Nohamapetan-cégek fölött, továbbá hogy II. Grayland társadalmi és politikai krízist okozott az Ár hullámainak küszöbönálló összeomlására vonatkozó figyelmeztetésével, illetve hogy az emperátor a közelmúltban vallásos látomásokra hivatkozott, akárcsak Rachela annak idején, az Egyesülés hajnalán.

Nadashe, aki az utóbbi két pontban a világegyetem lakói közül mindenkinél több háttértudással bírt, nem osztotta meg a gondolatait az ügyvédjével, és inkább arra összpontosított, hogy a Lagos-ház átvette a fennhatóságot a Nohamapetan-ház fölött. – Ki a kinevezettjük?

– Kiva Lagos úrnő – közölte Dorick.

– Ja. Ő.

– Ismered netán?

– Ghreni az ő játékszere volt az egyetemen. Hogy megy neki a családi üzlet vezetése?

– Kívülről szemlélve egész jól bírja.

– És a színfalak mögül?

– Az ottaniak közül pillanatnyilag senki sem áll szóba velem.

– Micsoda udvariatlanság.

Dorick vállat vont. – Azzal vádolják, hogy végzett a cég vezetőjével, és elpusztította a legújabb és legdrágább hajót. Aminek, teszem hozzá, beváltották a biztosítási kötvényét. Mivel az állítólagos incidens idejében a cég tisztviselője volt, a biztosítók esetleges biztosítási csalást emlegetnek.

– Ez nevetséges.

– Az összeget figyelembe véve ez alapesetben azt jelentené, hogy a Nohamapetan-háznak anyagilag az áll az érdekében, hogy ártatlannak találják. Ugyanakkor, mivel mindent igyekszik Amitra kenni… – Dorick vállat vont. – A közreműködés nem javallott. Főleg most, hogy Kiva Lagos kezében a gyeplő.

– Egyelőre.

Dorick bólintott. – Nagyon úgy fest, hogy az anyja elküldi az egyik unokatestvérét és egy rakomány ügyvédet a Terhathumról, hogy megkaparintsák az irányítást. De még nem értek ide, és figyelembe véve azt, hogy Grayland szerint az Árnak a Terhathum felé vezető áramlata az összeomlás szélén áll, csak további… színpadiassággal fűszerezi a helyzetet. Hamarosan megkezdem az emberek beidézését, de ahogy ön is mondta, nem sietünk.

Nadashe úgy döntött, ezzel majd később foglalkozik. – És hogy megy a tárgyalás időpontjának halogatása?

– Meglepően jól. A vád több időt akar, hogy összerakja a vádpontokat. Pofonegyszerű tárgyalást terveznek. Bátorítom őket, hogy nyugodtan használják ki az idejüket.

– Helyes.

– Van oka a halogatásra azonfelül, hogy ekképp megpróbálja meghosszabbítani az életét?

– Ez nem elég? – kérdezte Nadashe.

– Dehogynem – felelte Dorick. – Csakhogy az ügyvédjeként jobb’ szeretném tudni, hogy van-e még valami, aminek köze lehet az ügyhöz.

– Miért kérdi?

Dorick felcsapott egy régimódi aktát, és papírlapot húzott elő, hogy Nadashe elé csúsztassa. – Az egyik este felhívtak. Talán érdekelni fogja a beszélgetés tartalma.

Nadashe szótlanul olvasta el a papirost. – Na most, semmi olyan nem áll benne, ami kiemelt fontossággal bírna a keresetével kapcsolatban, így a megszokottól eltérően nem érzem kötelességemnek, hogy megosszam a váddal – folytatta Dorick. – Már ha maga nem mondja azt, hogy igenis lényeges, mert ebben az esetben megteszem.

Nadashe visszacsúsztatta a lapot Doricknak. – Nem, azt hiszem, egyáltalán nem lényeges. Úgy fest, át akarják verni, netán rávenni, hogy megtegyen valamit.

– Megvan rá az esély – ismerte el Dorick. – Nagy az ügy visszhangja, temérdek zaklató hívást kapok.

– Szóljon, ha netán hasonló üzeneteket kapna.

– Természetesen.

A zárkája felé visszaúton Nadashe elmerengett a Dorick által mutatott jegyzeten Teran Assantól, akivel civil ismeretséget ápolt. Assan egy kivagyi, megalkuvó törtető és egy öntelt pöcs volt egy személyben, ugyanakkor nemegyszer hasznosnak bizonyult, hála a belsős információinak a saját házáról és a Wu-házról. Felettébb érdekes volt, hogy ő vette át a helyét a végrehajtó bizottságban, és most információkat akar kiszivárogtatni az emperátorról és a Wu-házon belüli kapcsolatairól.

Nadashe tudta, hogy ez az ajándék nem lesz olcsó, és eljön majd az idő, amikor valamilyen formában behajtja a tartozást. De ezzel majd akkor foglalkozik. Gondolatait jelenleg a kirakós darabjainak összeillesztése kötötte le.

Méghozzá, ami azt illeti, annyira, hogy észre sem vette a fogkeféből faragott bökővel támadó orgyilkost, csak amikor már három lépésre volt tőle.

– A picsába! – szólt Nadashe.

A merénylő megragadta a nyakát, a padlóra rántotta. Aztán a fogkeféjét belevágta a Nadashe mögött álló másik nő nyaki verőerébe, aki egy egészen másfajta, ez esetben kanálból tákolt bökővel közelített felé.

Kanálbökős, akit nyilván meglepett a Fogkefebökős, valamint a fogkefebökő megjelenése is, mely utóbbi már a nyakába ékelődött, leejtette a fegyverét, és hasztalanul kapkodott a verőerébe mélyedt fogkefe felé. Fogkefés hölgy félrecsapta a kezét, és a nyitott tenyerével még mélyebbre tolta a fegyvert, amit fojtott nyögés követett. Aztán megragadta Kanálbökős börtönruhájának mellrészét, és átlódította a korláton. Kanálbökős a börtön négy méterrel lejjebb levő padlójára zuhant, és kiszenvedett.

Fogkefés lenézett, aztán felkapta Kanálbökős fegyverét, és Nadashéra szegezte. – A fogkefe mindig üti a kanalat – szólt, és a fegyvert a legközelebbi cellába hajította.

– Tessék? – értetlenkedett Nadashe.

Fogkefés Kanálbökős felé intett. – Szerinted ki küldte?

Nadashe összeszedte magát. – Felteszem, Grayland.

– Majdnem. Ez Jasin Wu ajándéka.

– Oké – nyugtázta Nadashe. – És téged hogyan szólíthatlak?

– Deran Wunak. Egy neked szóló ajánlattal küldött.

Mostanra az őrök és a többi fegyenc Kanálbökős teteme köré gyűltek, és felnézve kiszúrták Nadashét.

– Oda se neki – nyugtatta Fogkefés. – Helyrehozzuk.

– Jó tudni.

– Érdekel az ajánlat?

Nadashe visszanézett Fogkefésre.

Nocsak, ez is tovább tartott, mint hittem, gondolta.

– Hallgatlak – mondta Fogkefésnek, és kiszúrta a feléjük igyekvő őröket a lépcsőn. – Csipkedd magad!

NEGYEDIK FEJEZET

Kiva Lagos végignézett az üres raktáron, melynek épp a közepén állt, aztán Gaye Patzhoz fordul. – Azért rángattál ide, hogy a seggbekúrt semmit nézegessem? – szólt.

Gaye Patz, a Lagos-ház legjobb igazságügyi könyvvizsgálója bólintott. – Valóban a semmit nézi – helyeselt a nő. – Ugyanakkor amit néznie kellene, az nem más, mint ugyanez a raktár, tele a Nohamapetanok több millió márkányi szállításra kész gabonájával és egyéb terményeivel.

Kiva ennek hallatán pislantott. – Szóval, elszállították?

– Az is lehet – ismerte el Patz. – De abban az esetben nem törvényesen, vagy a jog szerinti vevőknek. Ami viszont még valószínűbb, hogy semmi sem ért ide. Tízmillió márka értékű árucikk vált kámforrá.

– De papíron… – mondta Kiva.

– Papíron minden megvan. Méghozzá egyéb, nagyjából negyvenmillió márka értékű cikkekkel együtt, melyeknek Origó-szerte egyéb Nohamapetan-raktárakban kellene lenniük, ugyanakkor nincsenek ott.

– Portéka, amiért már elfogadtuk a kikúrt pénzt.

Patz bólintott. – Ennek a raktárnak a teljes készlete elkelt és kifizették. Ugyanez igaz az összes többi raktár tartalmára. A Nohamapetan-ház – és immár ön is, miután magára bízták a Nohamapetanok üzleteinek igazgatását – adós azzal a negyvenmillió márka értékű árucikkel. De jó hírem is van.

– Igen? Mi lenne az?

– A raktárkészletet rendszeren kívülre tervezték szállítani. Az emperátor szerint összeomlóban vannak az Ár hullámai, és a katasztrófa akár azelőtt bekövetkezhet, hogy jog szerint kézbesítenünk kellene a megrendelést.

Kiva erre felhorkant, és újfent végignézett az üres raktáron. – Miért csak most szerzek erről tudomást?

– A raktárra céloz?

– Arra.

Patz vállat vont. – Ebben a kis sikkasztási ügyben annyi pénz van, amennyi a Nohamapetan-ház helyi készletének alig egy százalékát teszi ki, a ház teljes kínálata szempontjából még ennél is kevesebb. A rakomány jön és megy, így ezek a raktárak nem állnak majd sokáig üresen. – A nő az üres csarnok felé intett. – Elsősorban azért derült fény ezekre, mert könyvvizsgálatot kellett tartanunk, miután a Lagos-ház átvette a Nohamapetanok helyét. Néhány nap, és nemcsak ez, de az összes többi raktár újra meg fog telni.

– Hogy a picsába tudták leplezni mindezt?

– Ez az a varázslat, amikor az embert több hét vagy hónap választja el az üzletfeleitől. Ha netán a rakományok hiányosan érkeznének, akkor a hiányzó készleteknek megfelelően kiigazítják a rendeléseket, vagy egy későbbi szállítmánnyal pótolják. A csökkenést mindkét esetben elkönyvelhetik üzleti veszteségként, és leírhatják az adójukból. Ha az ember a maga meztelen valójában akarja látni a helyzetet, ahhoz az egész vállalatot érintő könyvvizsgálatot kell végeznie.

– Amit hiába is várnánk a Nohamapetanoktól, mivel ők fölözték le az egészet – fejezte be Kiva.

– Nos – Patz hangjában vonakodás csendült. – Arra még nincs szilárd bizonyíték.

– Leszámítva a tényt, hogy mint kiderült, Nadashe Nohamapetan farzsebből finanszírozott egy egész szájbakúrt puccsot az Egyesülés ellen.

– Igen, azt – motyogta Patz.

– Szőnyeg alá tudjuk söpörni ezeket a hiányokat? – kérdezte Kiva. – A retkes Nohamapetanokkal ellentétben mi képtelenek lennénk eljátszani, hogy a készlet kiesett a hajóból az Ár kellős közepén!

– Ebben már nem tudok segíteni – sajnálkozott Patz. – Azt hiszem, lehetséges lenne átszervezni a dolgokat, mindazonáltal egy ötvenmillió márkás hiány megmarad. Az embereim végigrágják az elmúlt évtized könyvelését, hogy kiderítsék, ténylegesen milyen mértékű ez a lefölözés.

– Úgy gondolja, hogy még többet fog találni.

Patz végigmérte a főnökét. – Kiva úrnő, egy ilyen mértékű sikkasztás nem lehet puszta véletlen. Mindent összevetve számíthatunk egy legalább néhány százmillió márkás hiányra. Ha nem milliárdosra.

– A puccs nem olcsó mulatság – jegyezte meg Kiva.

– Ebben egyetértek, asszonyom.

– Azt legalább tudjuk, hogy a szaros pénzük hol van?

– Még nem. Nincs felhatalmazásunk a kutakodásra a Nohamapetan-ház helyi bankszámláján kívül. A családtagok különbejáratú számlái és minden egyéb független folyószámla kívül áll a hatáskörünkön. Természetesen folyamatosan egyeztetek a birodalmi Kereskedelmi Minisztériummal. Ők kiterjedtebb nyomozást tudnak majd végezni.

– Vissza akarok kapni minden egyes petákot, amit előásnak!

– Előre szólnék önnek, elenyésző az esély arra, hogy a Kereskedelmi Minisztérium tiszteletben tartsa a kérését.

– Bekaphatják.

– Igaz – helyeselt Patz. – Ugyanakkor még hátravan az is, hogy a Nohamapetan-háznak jó eséllyel vannak adó-és kötbérhátralékai. Méghozzá kétségkívül nagyobbak, mint a tényleges pénzhiány mértéke.

Kiva erre felmordult. – És mindebből mennyit fognak rám varrni?

– Úgy vélem, az a vádlótól függ majd – vélekedett Patz. – Nem hinném, hogy Grayland vagy az Adóügyi Minisztérium a szemére vetnék, ha másért nem is, hát azért, mert ez mindenestül megelőzi az ön igazgatását. Ugyanakkor a Nohamapetan-házért nem kezeskedhetek. Főleg a közelmúlt eseményeit figyelembe véve.

– Miféle eseményeket?

– Nos, ez a másik, amire a könyvvizsgálat fényt derített. Szabotázs. Eszközök, gépek, hajók. Kivétel nélkül a múlt hónapban, mióta a Lagos-ház átvette a vezetést.

– Mennyi?

Patz erre nem felelt, de a Kivára vetett pillantásából egyértelmű volt, hogy szétkúrt sok.

– Hadd idézzem magamat: miért csak most szerzek erről tudomást?

– Maga az új főnök. Sokan nem akarnak beszélni.

– És akik igen?

– Nos… ők legszívesebben tönkretennék önt, asszonyom.

***

Három órával később Kiva visszatért a Céhek Házába, az irodájába. Ez a néhai irodája volt az ugyancsak néhai Amit Nohamapetannak, aki, a nővérének hála, nemrégiben találkozott egy sikló kellemetlenebbik végével, minek következtében jó egy hektáron át szétkenődött egy rakodótér padlóján, ahogy a sikló átgördült rajta, aztán pedig benne, akár egy a saját piszkában fetrengő kutya.

Kiva ezt nem tartotta kifejezetten jó halálnak. De minél többet merengett rajta, annál inkább vallotta, hogy szörnyűbbet is el tudna képzelni. Mire észbe kapott, Amit már oda is veszett, és így legalább a népek még évekig fognak beszélni a távozásáról. Nagyságrendekkel érdekesebb, mint egy hétköznapi agyvérzés vagy szívroham. Mi több, talán ez volt az egyetlen figyelemre méltó Amitban, ami Kiva szerint kiválóan árulkodott az elpazarolt életéről.

Az immár halott, és kissé elkent Amit Nohamapetan tágas irodát hagyott maga után, amely illett a családi üzlet vezetőjéhez az Origó-rendszerben, olyan ízléses berendezéssel, mely egyértelműen elárulta, hogy teljes mértékben egy lakberendező, nem pedig Amit saját ízlését tükrözi, ami valószínűleg amúgy sem volt neki, és dugig pakolták mindenféle mesterséges segéddel és kütyüvel, amelyet egy naprakész vezető csak megkívánhat.

Leszámítva egy „Hé, a faszszopó nővéred fel akar dugni egy siklót a hátsódba”-riadót, gondolta magában Kiva. Ami kétségkívül elég egyedi elem lenne.

Miközben ez utóbbi felötlött benne, Kiva az alanti utcát bámulta az iroda átlátszó üvegén át. Leszámítva Origófő – az Egyesülés legnagyobb városa, ahogy az a történelem birodalmi fővárosánál már lenni szokott – szokásos utcazaját, egy további hangsáv is hallatszott, amelynek felülről nézve egy tüntetés lehetett a forrása. Kiva túlságosan magasan volt, hogy láthassa a táblákat, vagy tisztán kivehesse, mit is kántálnak, de bármi is volt az oka, a tömeg meglehetősen izgatottnak látszott.

– Kiva úrnő. – Kiva a fejét elfordítva megpillantotta Bunton Salaanadont, aki az ő, illetve korábban Amit Nohamapetan főtitkára volt. Kiva megtartotta, elvégre nem az ő hibája volt, hogy az Egyesülés egy kudarcot vallott árulója alkalmazta, továbbá sok mindent tudott, amit Kiva nem, és nem akart heteket vagy hónapokat várni, hogy maga is megtanulja. Eleddig kellőképpen hálás volt, amiért nem tették lapátra, és kifejezetten kapóra jött Kivának abból a szempontból, hogy a nő igyekezett nem jöttment seggfej módjára vinni a Nohamapetan-ház üzleteit.

Kiva a fejével az ablak felé intett. – Mi ellen tiltakoznak?

Salaanadon a főnöke mellé lépett, és lenézett az utcára. – Azt hiszem, igazából nem tiltakoznak. Az emperátor kijelentette, hogy az Egyesülés jövőjére vonatkozó jelenéseket látott. Szerintem az odalent összegyűlt tömeg őt támogatja.

– Hoppá!

Salaanadon Kivára sandított. – Őfelsége említette netán ezeket a látomásokat, amikor találkozott vele, Kiva úrnő?

– Nem – felelte Kiva. – Amikor megismerkedtünk, jóformán még gyógyulófélben volt, miután a volt főnökének a nővére felrobbantotta körülötte az űrhajót. Nem volt beszédes kedvében. Megköszönte, hogy segítettem leleplezni Nadashe tervét, és közölte, hogy rám bízza ezt a pecót. Aztán szélnek eresztett.

– Ettől még megtiszteltetés megismerkedni az emperátorral.

– Megjárta. Szerintem mostanra már ő döngeti a régi ágyastársamat.

– Asszonyom? – értetlenkedett Salaanadon.

Kiva legyintett. – Nem számít. Van oka a látogatásának?

– Igen, asszonyom. Egy ügyvéd érkezett.

– Hajítsa ki az ablakon azt a faszt.

– Azt hiszem, hölgy az illető.

– Akkor hajítsa ki a picsát. Az egyenjogúság híve vagyok.

– Megtenném, de ez a Nohamapetan-háztól jött.

– Más szóval már nekem dolgozik.

– Attól tartok, nem – sajnálkozott Salaanadon. – Ez az ügyvéd a Terhathumról jött. Ami…

– Tudom, micsoda és hol van Terhathum – szakította félbe Kiva. – A ház kibaszott szívéből érkezett.

– Igen, asszonyom.

– Egyáltalán lehetséges ez?

– A Terhathum tizenöt napra van az Origótól az Áron át. Vagyis igen, épphogy.

– Mit akar?

– Azt hiszem, a helyi Nohamapetan-ingatlanok igazgatását szeretné megbeszélni.

– Akkor inkább az emperátort zargassa, mert ő ültetett engem ide.

– Célzott arra, hogy egyéb ügyek is lennének.

– Az emperátor ráér.

– Attól tartok, képtelenség meggyőzni. Pecsétes irattal jött.

Kiva erre elhúzta a száját. – A kurva anyját. – A pecsétes irat egy olyan jogi okmány volt, mely a ház rangidősével egyenértékű hatalommal ruházta fel a tulajdonosát. Jogi értelemben Kiva nem rázhatta le ezt a szarevő ügyvédet, mivel az azzal lett volna egyenértékű, mintha kirakta volna Nohamapetan grófnőt, amit nem lehetett megtenni. A szó szoros értelmében, és az emperátor kinevezésének dacára Kiva az új igazgatói posztján igazából a grófnő alkalmazottja volt.

– Jelenleg a váróban tartózkodik – mondta Salaanadon.

– Legyen – adta be a derekát Kiva. – Küldje be! Essünk túl rajta.

– Igenis, asszonyom. – Salaanadon enyhén fejet hajtott, és távozott. Kiva ismét kinézett az utcán hullámzó transzparenses tömegre, és felmerült benne, hogy hányan lehetnek közülük igazi hívők, és hánynak fizetett Grayland. Elvégre az emperátorok misztikus vízióknál kevesebbért is béreltek már fel tömegeket. Ráadásul, ha az Egyesülés épp készül önmagába roskadni, akkor akár a seggére is verhet a márkáinak, mielőtt túl késő lesz.

Ezt a tanácsot te is megfogadhatnád, gondolta magában Kiva.

No igen, de ezzel csak az volt a bökkenő, hogy a vagyonához képest Kivát döbbenetesen kevéssé indította meg a pénz. Szerette a pénzt, ahogy annak a tényét is, hogy bővében volt, ráadásul azzal is tisztában volt, hogy egy nincstelenül leélt élet az utolsó szögig szívás. De mivel világéletében a szó szoros értelmében bármit megengedhetett magának – megvan az előnye annak, ha az ember egy nemesi kereskedőcsalád fejének a lánya –, így sosem gondolt a pénzre, és a saját anyagi szükségleteit kielégítette a rendelkezésre álló vagyon elenyésző százaléka.

Helyette Kivának két fő hobbija volt: a kefélés, amit lelkesen, majdhogynem (de nem egészen) fűvel-fával művelt, és az igazgatás, amit élvezett, ráadásul kiderült, hogy egyáltalán nem volt tehetségtelen benne. Kiva egyáltalán nem áltatta magát azzal, hogy valaha esélye lesz a Lagos-ház vezetésére – kései adalékként született Huma Lagos grófnő amúgy is népes családjába, így esélye sem volt a Lagos-ház ügyvezető igazgatójának címéért folyó hatalmi harcban, és az egyetemi barátnéja, Nadashe Nohamapetan példájával ellentétben neki eszébe sem volt testvérgyilkossággal javítani az esélyein. Ugyanakkor elég nagy volt a világegyetem, hogy Kiva bővében legyen az igazgatnivalóknak, például jelen esetben a Nohamapetanok üzleteinek.

Legalábbis egyelőre. Amíg vissza nem ragadják tőle a Nohamapetanok, vagy össze nem roskadnak az Ár hullámai, és akkor úgyis mindnyájuknak reszeltek.

Kurva izgalmas időket élünk, gondolta magában Kiva.

Feltárult az ajtó, és Salaanadon lépett be egy nagyjából Kiva korabeli nő társaságában. – Kiva Lagos úrnő, bemutatom Senia Fundapellonant – szólt Salaanadon.

– Kiva úrnő – üdvözölte Fundapellonan meghajolva.

– Persze, persze – mondta Kiva, és a szoba túlvégéből intett neki, hogy foglaljon helyet a méretes asztala előtti széken. Salaanadon felvonta a szemöldökét, de aztán hangtalanul távozott. Kiva belesüppedt a saját székébe az asztal mögött.

– Azzal szeretném kezdeni, hogy átadom Nohamapetan grófnő üdvözletét, aki hálásan köszöni, hogy eme viharos időkben átvette a helyi vállalkozásának vezetését.

Kiva a szemét forgatta. – Nézze… mi is a neve?

– Senia Fundapellonan.

– Jól kicsesztek magával a szülei.

– Valóban, Kiva úrnő.

– Fundapellonan, nem lehetne… kihagyni a kamuzós részeket? Arra célzok, hogy értelmes embernek tűnik.

– Igazán köszönöm, Kiva úrnő.

– Más szóval, értelmes emberként ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy Nohamapetan grófnő irántam táplált érzései közül pillanatnyilag a hála valahol gecire legalul tanyázhat. Bizonyítékot szolgáltattam az emperátornak, hogy a kölykei húgyagyú árulók, az egyik megölte a testvérét, és most én viszem a retkes vállalatát. Ha tippelnem kéne, jó eséllyel igazából arra vágyik, hogy kilökjön egy istenverte ablakon.

Fundapellonan halványan elmosolyodott.

– Továbbá, feltéve, hogy tényleg a Terhathumról jött…

– Onnan.

– …akkor az utazás hosszát figyelembe véve bizonyára majdnem azonnal útnak indították, amint a grófnő tudomást szerzett a gyerekei kavarásáról. Ebben az esetben annak a puszta gondolata, hogy akármit érezzen irántam, egyszerűen nevetséges. Ha engem kérdez, Nohamapetan grófnőnek jelenleg azonkívül, hogy miafasz, leginkább az jár a fejében, hogy miként mentheti meg a lányát egy jóformán betonbiztos halálos ítélettől, másodsorban pedig az, hogy kipateroljon engem és az összes többi nem Nohamapetant a kurvára drágalátos cégétől. Megalapozottnak véli a feltételezéseimet?

Fundapellonan rövid szünet után válaszolt. – Nem téved.

– Szóval annak érdekében, hogy mindkettőnknek időt takarítsak meg, arra kérném, hogy térjünk rá a telibekúrt lényegre.

– Érthető – mondta Fundapellonan. – Akkor nem kertelek, Kiva úrnő: a Nohamapetan-ház, amelyet én képviselek, arra kéri, hogy álljon félre, és engedje meg, hogy egy általunk választott végrehajtó vegye át a helyi érdekeltségeinket. – Felemelte a pecsétes iratot, és Kiva asztalára fektette. – Ez a hivatalos kérés. Nem hivatalosan a visszalépése fejében jelentős anyagi kárpótlásban fog részesülni.

– Vesztegetésre céloz.

– Kárpótlásra célzok. A grófnő nagyra értékeli, hogy hajlandó volt közbelépni egy válsághelyzetben.

– Nem beszéltük meg, hogy nem kérek a hantából?

– Hanta és hanta között is van különbség, Kiva úrnő.

– Nos, legalább ebben az egyben nem téved. – Kiva a pecsétes iratra mutatott. – Felteszem, mind ön, mind pedig a grófnő egyaránt felfogták, hogy az emperátor parancsára álltam a házuk üzleteinek az élére, ugye? Nem mondhatok fel csak úgy, ukmukfukk.

– Ezt megértjük. Ugyanakkor azt is tudjuk, hogy az emperátor készségesebben viszonyulna a távozásához, ha hajlandó lenne önként lemondani.

– Erre ne fogadjon.

– Mégis, miért ne?

– Tudja, leszámítva azt, hogy Nadashe Nohamapetan merényletet kísérelt meg az emperátor ellen egy űrhajóval, ami nem vet túl jó fényt az egész szarfaszú családra, ne feledkezzünk meg az elmúlt évek során elburjánzott korrupcióról, amit a könyvvizsgálóim találtak a feljegyzéseikben.

Fundapellonan félrehajtotta a fejét. – Márpedig a Lagos-ház főkönyveiben aztán nyomát sem találni kenőpénzeknek és vesztegetéseknek, ugye, Kiva úrnő? Ugyanúgy tisztában van vele, mint én, hogy nincs semmi szokatlan abban, hogy a lefölözés – a dolgozók, a vezetőség és igen, alkalmanként sajnálatos módon a családtagok által – távolról sem szokatlan dolog. Nem tagadom, sajnálatos. De gyakori.

– Ezzel akar meggyőzni, hogy adjam vissza a kormányt a Nohamapetanoknak? Hogy mindenki sáros?

– Beismerhetné, hogy mindenki sáros.

– Beismerhetné, hogy nem mindenki tör az emperátor seggbekúrt életére.

– Más szóval a válasza nem.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy „ez biztosan valami kibaszott vicc”.

Fundapellonan vállat vont. – Ahogy óhajtja. De tudjon róla, hogy kérvényezni kívánjuk az eltávolítását.

– Sok szerencsét hozzá.

– A szerencse itt nem játszik, Kiva úrnő. A kontársága annál inkább.

– Faszomról beszél?

– Bizonyára tisztában van azzal, hogy jelentősen nőtt a Nohamapetan tulajdonokban és árucikkekben történt károkozás mértéke.

– Hallottam róla.

– Akkor ugyanúgy tudnia kell arról is, hogy emiatt akadályokba ütközik a ház igyekezete az üzleti kapcsolatok fenntartására. Ez árt a ház hírnevének.

– Nem is tudom – merengett Kiva. – Nem tagadom, valóban felfutott a szabotálás, de nekem úgy tűnik, hogy a legjelentősebb esemény ezen a téren az volt, mikor Nadashe egy kibaszott roncsteleppé változtatott egy vadonatúj Nohamapetan-hajót. Ha már a háza hírnevén esett foltokról beszélünk, akkor ezt is a többihez írhatná.

Fundapellonan felvonta a szemöldökét. – Talán az emperátor máshogy látja majd a dolgokat.

– Kétlem. – Kiva a pecsétes iratra mutatott. – Hiába éri el egy ilyennel, hogy Grayland fogadja, nem hinném, hogy az emperátor egyhamar elfelejti, hogy a háza fellázadt ellene.

– Nem a ház. Hanem az egyik tagja.

– Sok sikert ehhez az érveléshez.

– Nem én fogok ezzel érvelni. Hanem Nohamapetan grófnő.

Kiva pislogott. – Idejön?

– Természetesen – felelte Fundapellonan egy mosollyal. – Ahogy azt olyan találón megfogalmazta, a Nohamapetan-ház hírnevén számtalan folt esett az utóbbi időben. Ezen nem segíthet egy hétköznapi ügyvéd megjelenése. Ahogy ezernyi ügyvédé sem. Csupán azzal moshatjuk tisztára a foltot, ha elhozzuk a grófnőt a Terhathumról, hogy személyesen beszéljen az emperátorral. Jómagam azért jöttem, hogy megtegyek néhány – már elnézést – viszonylag jelentéktelen előkészületet, mint például az önnel való tárgyalást. A munka dandárját a grófnő végzi majd.

– És mikorra várható az érkezése?

Fundapellonan a csuklóján viselt időmérőre pillantott, amit Kiva bosszantóan színpadias gesztusnak ítélt. – Ha a hajó, amire fel tervezett szállni, tartja az útitervet, akkor durván három nap múlva. – Ismét felemelte a tekintetét. – Más szóval ennyi ideje van arra, hogy meggondolja magát. Ami nem túl sok, Kiva úrnő. Kevesebb, mint hinné.

ÖTÖDIK FEJEZET

– Szóval mennyi idő pontosan?

Marce Claremont igyekezett megőrizni a higgadt arckifejezését – legalább ennyit már megtanult –, de odabent, ahol igazán számított, az arcára csapta a tenyerét, és végighúzta a kezét a képén. Az elmúlt hónapban abból állt az élete, hogy kénytelen volt megválaszolni újra és újra és újra ugyanannak a kérdésnek a végtelen számú, de egybehangzó változatait mindazoknak, akik képtelenek voltak elfogadni a választ, ugyanakkor nem volt meg a matematikai tudásuk ahhoz, hogy megértsék, miért lesz az igaz mindannak dacára, hogy mennyire vágynak egy másféle feleletre.

De immár ez volt Marce munkája: II. Grayland emperátor különleges tudománypolitikai segédje, akinek az a feladata, hogy megértesse az Ár küszöbönálló összeomlásával kapcsolatos problémákat mindenféle Nagyon Fontos Emberekkel. Ezek közé tartoztak többek között a birodalmi miniszterek, a parlament tagjai, a nemesi házak fejei, méghozzá pereputtyostul, az egyesült egyház és minden egyéb felekezet püspökei és érsekei, tudósok, újságírók, közismert sztárok, „vezető értelmiségiek”, jeles közszereplők és néhanapján beszélgetős műsorok vezetői.

A nap huszonnégy órájában, a hét minden napján, immár egy hónapja.

A nap huszonnégy órájában, a hét minden napján, a belátható jövőben.

Jelen pillanatban Marce a Bolygógeológiai Birodalmi Társaság kétéves találkozóján prezentálta a már jól kipróbált bemutatóját. Azért találkoztak kétévente, mert az Egyesülés minden szegletébe szétszóródott tagoknak túl nehéznek bizonyult, hogy többhetes, netán több hónapos utazásokkal mindannyian idevonszolják a valagukat az Ár hullámain lovagolva, és egyszerűen azért tartották az Origón, mert az Ár minden hulláma az Origóra vezetett.

(Egyelőre, helyesbített Marce agyának egy darabkája. Mire Marce visszalökte ezt a darabot az odújába.)

Azt hinné az ember, hogy mindazon csoportok közül, melyekkel Marce az Árhullámok összeomlásának dolgában értekezett, a tudósok meggyőzése lesz majd a legegyszerűbb. Elvégre Marce kezében voltak az adatok, méghozzá három évtizednyi, amelyeket minden tudós számára közérthető formában kutatott, készített elő és prezentált. Diagramok, grafikonok, oszlopok és lábjegyzetek, és természetesen egy digitális fájl, dugig tömve mindazzal a nyers információval, amelyet az apja, Claremont grófja több mint harminc év alatt összegyűjtött.

De mint kiderült, a tudósok egyöntetűen a legrosszabb közönség voltak. Az Ár fizikusainak csökönyösségét vagy elutasítását Marce meg tudta érteni: ez volt a szakterületük, és erre most egy kisnemes és még kisebb professzor az univerzum seggéről, holmi ismeretlen egyetemről adatokat terjesztett eléjük, az apjától, azt vetve a szemükre, hogy mindaz, amit bizonyos tudásnak véltek az Árról, teljes tévedés. Intellektuális szempontból vérbeli mélyütés lehetett. A szíve mélyén Marce-t az lepte volna meg, ha az Ár kutatói nem nyílt támadással válaszolnak, legalábbis addig, míg végig nem rágják a tényeket, és felismerik a hátborzongató igazságukat.

De ez nem csupán az Ár fizikusaira bizonyult helytállónak. Minden egyes tudományág szakértőinek csoportja belekötött az apja által összegyűjtött és feldolgozott adatokba. Ezt Marce egészen addig őszinte értetlenkedéssel fogadta, míg fel nem idézte az egyetemi éveit, amikor is az egyik tanszékvezetője megosztott velük egy mondást a kollégákról, akik eltökélték, hogy minden egyes új felfedezést csakis és kizárólag a saját tudományterületükhöz kapcsolnak. „Ha kalapácsod van, mindent szögnek nézel”, mondogatta a tanszékvezető.

Bár a szólás nem volt újdonság, de új értelmet nyert Marce szemében: nem egy tudós létezett, aki csakis egyetlen dologhoz értett, aztán pedig eltökélte, hogy az a bizonyos tudás minden problémára egyaránt alkalmazható, és ehhez foggal-körömmel ragaszkodott, még akkor is, ha ezzel kizárta vagy félresöpörte olyan emberek tudását, akik tényleg az adott terület szakértői voltak.

Marce-t ez nem érintette – túlságosan is tisztában volt az ismeretei hiányos voltával, akkoriban az Ár összeomlásán kívül szinte semmi mással nem foglalkozott –, de egyre inkább ráébredt arra, hogy hány kalapácsot szorongató tudós lesi a szögeket a vizsgálataiban és a bemutatójában.

Kimerítő volt. Marce nemegyszer legszívesebben égnek emelte volna a kezét, hogy: Legyen, ne higgyenek nekem, vagy a tényeknek; jó szórakozást ahhoz, hogy ha bekövetkezik az összeomlás, elsőként legyen belőlük mazsola. Ugyanakkor eszébe jutott, hogy megígérte Graylandnek – az Egyesülés emperátorának, aki valószerűtlen és kissé mulatságos módon a barátjává vált –, hogy segít neki módot találni az egész civilizáció széthullásának megelőzésére.

Márpedig ez azzal járt, hogy nem üvöltözhetett egy egész teremnyi makacs bolygógeológussal, hogy az Ár tesz arra, hisznek-e, vagy sem az összeomlásában, és megfelelt az összes átkozottul alapvető kérdésre, amelyek minden egyes alkalommal elhangzottak, valahányszor megtartotta az előadását.

– A világon semennyi – felelte Marce a férfinak, ennek az öntelt, kopasz alaknak, akiről úgy vélte, hogy kétségkívül az Egyesülés legeslegkiválóbb tudósa volt a vulkanikus kőgolyók terén. Marce a feje fölött lebegő vázlat felé intett, amely az Egyesülés összes rendszerét, valamint az Ár közöttük nyújtózkodó hullámait ábrázolta, és külön rámutatott arra, amelyik összekötötte az Origót, az Egyesülés központját a Mezsgyével, saját otthonával, amelyről nem tudhatta, viszontlátja-e még valaha. – Mint azt mondtam, a Mezsgyéről az Origóra tartó hullám összeroskadása már megkezdődött. A Mezsgye felől indult az Origó felé. Mi több, magam is az egyik utolsó onnan érkező hajó utasa voltam. Hetek óta nem jött új jármű a Mezsgyéről. A rendelkezésre álló adatok pedig arra utalnak, hogy nem is érkezik több.

– Más szóval a Mezsgye elszigetelődött – szúrta közbe egy másik tudós.

– Az egyik irányból – mutatott Marce a másik hullámra, mely az Origó és a Mezsgye között ívelt. – Az ellenkező irányban a járat egyelőre még nyitva maradt. Küldeni küldhetünk hajókat a Mezsgyére. Csak épp nem tudnak majd visszajönni.

Marce ezt követően egy másik hullámra mutatott, amely az Origót és a Terhathumot kötötte össze. – Meglehetős biztonsággal állíthatjuk, hogy legközelebb az Árnak az a hulláma fog elpusztulni, amely az Origót és a Terhathumot köti össze. Várhatóan a következő néhány hét során. Az emperátor kutatójárműveket állított ennek a zúgójához, amelyen különleges szondákat küldünk át, hogy felmérjék a hullám megbízhatóságát.

– Ezt hogyan csinálják? – érdeklődött egy másik bolygógeológus.

– Nos, ez bonyolult – felelte Marce. – Az Ár belső viszonyai nem felelnek meg pontosan az általunk ismert téridőnek. Mi több, ha nem burkolnánk a hajóinkat egy aprócska téridőbuborékba, mielőtt belépnénk az Árba, egyszerűen megszűnnének létezni, legalábbis a lét általunk ismert fogalma szerint. Alaposabban is elmagyarázhatnám, de ahhoz több időre lenne szükség, márpedig egy újabb előadás vár rám két és fél óra múlva Origófő túlvégében. – Ezt röpke nevetéssel jutalmazták.

– Szóval, ha az Origóról a Terhathumra tartó hullám összeomlik, akkor a Terhathum ugyanúgy elszigetelődik, akárcsak a Mezsgye – jegyezte meg a kopasz, aki valamiféle szakértő lehetett a vulkáni kőzetek területén.

– Nem – felelte Marce, és esküdni mert volna rá, hogy nyögést hallott. – A Mezsgyét többek között azért keresztelték el így, mert csak egy hullám vezet úgy befelé, mint kifelé, és mindkettő ide, az Origóba jön. – Marce a Terhathum-rendszer lebegő képére mutatott. – A Terhathum kapcsolatban áll az Origó-rendszerrel, de ugyanakkor három továbbival is: a Shirak-, a Melaka-és a Paramaribo-rendszerrel. Így ezután nem lesz közvetlen út az Origóról a Terhathumra, hanem először a Melakára kell elmenni, és onnan a Terhathumra. Ez kilenc további nappal megnyújtja az utazást.

– De a Terhathum nem szigetelődik el.

– Egyelőre nem. – Marce a kivetítő vezérlőjéhez lépve egy gombnyomással elindított egy mozgóképet. – De az Origóról a Terhathumra vezető hullám összeomlása csak az első lesz a sorban. Nem sokkal ennek a pusztulása után sokasodni fognak a veszteségek. – A hullámok egyesével kezdtek eltünedezni a képernyőről, így egyre ritkultak a bolygók közötti kapcsolatok. – Három éven belül egyes rendszerekre teljes elszigetelődés vár. – Az animáció folytatódott. – Tíz éven belül pedig annyi az Ár minden egyes hullámának.

– És nélkülük semmilyen módunk nem lesz a rendszerek közti utazásra? – kérdezte valaki.

– Legfeljebb úgy, ha rászánunk néhány száz évet – felelte Marce. – A hajóink hajtóműveit a rendszereken belüli utakra tervezték, a fénysebesség töredékével haladnak. Hiába építenénk gyorsabb járműveket – amelyek akár a fénysebesség tizedével is haladhatnak –, attól még évtizedek választanák el egymástól a legközelebbi rendszereket is. – Marce kiszúrt egy felemelkedő kezet. – És természetesen nem kell felhívnom a tisztelt tudóstársaim figyelmét arra, hogy a fénysebesség túllépése képtelenség. – A kéz sebesen leereszkedett.

– Mondja, biztos ebben? – makacskodott a kopasz férfi. – Mert említettem a sógoromnak, aki az Ár szakértője, hogy ma előadást tart nekünk, mire habozás nélkül kijelentette, hogy maga csupán egy eszelős, akinek valamiképp sikerült átvernie az emperátort.

Marce elmosolyodott. Nem először hallotta ezt a kérdést. – Uram, azt hiszem, nem értett meg – szólt. – Én és az apám – akinek ez volt az élete munkája – boldogok lennénk, ha tévednénk. Ezer örömmel fogadnánk, ha az Ár minden egyes szakértője kielemezné az adatokat, amelyeket bárkinek szívesen a rendelkezésére bocsátunk, aztán szétcincálná, és minden kétséget kizáróan rámutatna, hogy kihagytunk valamilyen releváns információt, amely azt bizonyítja, hogy egész végig rosszul értelmeztük a tényeket. Nem így működik a tudomány? Az ember felterjeszti az elméletét a közönségének, megmutatja nekik minden mérését, megfigyelését és adatát, aztán megkéri őket, hogy bizonyítsák az ellenkezőjét. Uram, az lenne a legjobb eset, ha bebizonyítanák az apámról és rólam, hogy kontárok vagyunk, és lefőzve kellene hazatérnem a Mezsgyére. Csupán egy gond van. – Marce ismét a Mezsgye felé mutatott. – Mindez már megkezdődött, ami egybevág az összes becsléssel és ténnyel. Pillanatnyilag még vitatkozunk róla, mivel csupán egyetlen hullám omlott össze, és előállhatunk más magyarázatokkal arra, hogy miért késlekednek a hajók, amelyeknek már ide kellett volna érniük a Mezsgyéről. Ám amint bekövetkezik az Origó–Terhathum hullám pusztulása, véget ér az Ár állapotát taglaló vita. És amikor ez eljön, akkor fel kell tennünk magunknak azt a kérdést, hogy tudósokként mit leszünk hajlandók tenni annak érdekében, hogy elősegítsük az Egyesülés minden egyes polgárának a túlélését.

– Hiába mondja, hogy „tudósokként”, amikor az emperátor azt vallja, hogy látomásai voltak a jövőről – panaszolta egy asztrogeológus.

Látszott, hogy Marce kínban van. – Azokról nem beszélhetek. Arról viszont igen, hogy Grayland emperátor eltökélte, folytatja és támogatja a téma tudományos vizsgálatát, amelyet még az apja, VI. Attavio kezdett.

– De maga nem tartja különösnek, hogy őfelsége belekeveredett ebbe a természetfeletti szamárságba? Szerintem ez egyáltalán nem használ az ügyének.

Marce kis szünetet tartott, hogy megfontolja a választ. – Kollégák – szólt végül. – Az imént hallgathatták végig az egyórás előadásomat egy olyan elméletről, amelynek tényei illeszkednek a világegyetem megfigyelt viselkedéséhez, átesett a szakmai bírálaton, és megfelel a szakértői vizsgálatok minden jóváhagyott szabványának és előírásának. Mégis, már most tudom, hogy még a hallgatóság felét sem sikerült meggyőznöm. Önök tudósok. Ha önök közül nem tudok mindenkit jobb belátásra bírni a tényeimmel, akkor a nagyközönségtől még ennyit is hiába várnék.

Végignézett a bolygógeológusokon, akik hallgattak. – Ugyanakkor azt sem fogom állítani, hogy tudom, emperátorunk miért hivatkozik látomásokra és jóslatokra – folytatta Marce. – Azt semmiképp sem mondanám, hogy a magam részéről hiszek bennük. Az emperátorban viszont annál inkább. Hiszem, hogy eltökélten próbálja megvédeni minden egyes alattvalóját a küszöbönálló eseményektől. És ha egyetlen vízió segíthet abban, amiben a tényleges, megfigyelhető és igazolható tudomány nem, akkor nyitott vagyok a látomásokra. A kockázatok ismeretében talán nem ártana, ha önök is így tennének.

***

Marce már azelőtt megérezte a nőt, hogy látta volna, illetve kiszúrta, hogy miközben a kocsija felé sétáltak, Nadau Wilt, az asszisztense és testőre megmerevedik, aztán pedig megáll a védence és egy ismeretlen között, aki kétségkívül feléjük tartott. Felnézve meglátta a közeledő nőt, aki valamivel idősebb volt nála, némiképp zilált, és egy papírköteget cipelt.

A nő észrevette Wilt mozdulatát, és kezét védekezőn a magasba emelve néhány méterre tőlük megállt. – Igazat mondott odabent, Claremont doktor?

Marce elmosolyodott; rég nevezték utoljára doktornak. – Az Ár összeomlásáról? Teljes mértékben.

– Nem, nem arról – tiltakozott a nő, hangjából tisztán kihallatszott az elutasítással elegy bosszankodás. – Hanem, hogy ezer örömmel fogadná, ha bebizonyítanák a tévedését.

Jaj, gondolta Marce. Kezdődik. Az Ár összeomlásáról tartott előadásainak egyik állandó velejárója volt az az egy-két résztvevő, akik később sarokba akarták szorítani, hogy megosszák vele a saját „tudományos” elméleteiket, például azt, hogy az Ár igazából asztrálsík, vagy hogy igazából az emperátor állítja le az Ár hullámait egy eleddig ismeretlen, intelligens faj parancsára, amely a cápa és az uszkár kereszteződésére hasonlít (erről képet is kapott). Ezekben a helyzetekben Marce-nak az volt a stratégiája, hogy az udvariasságát megőrizve hagyta, hogy Wilt továbblökdösse a következőhöz.

– Igen – felelte udvariasan. – Ez esetben nagyon örülnék, ha megcáfolnának.

– Biztos ebben? Mert nekem elhiheti, Dr. Claremont, hogy én a legkevésbé sem örültem, amikor bebizonyította a tévedésemet.

Marce egy percre összezavarodott, míg fel nem szállt a köd. A szó szoros értelmében leesett az álla. – Maga… Hatide Roynold.

– Igen.

– Maga mondta Nohamapetanéknak, hogy az Ár hullámai vándorolnak, nem pedig eltűnnek.

– Igen.

– Ebben tévedett.

– Igen, igen – felelte Roynold bosszúsan. – Talán nem lőttem volna bakot, ha az apja válaszra méltatja a leveleimet, de sosem tette.

– Az emperátor parancsba adta, hogy tartsa titokban a kutatását – magyarázta Marce.

– Igen, tisztában vagyok a mentségével.

– A Nohamapetan-család a maga kutatására alapozta a puccsát.

– Nos, nem kötötték az orromra, hogy mi a szándékuk vele – mondta Roynold. – Felteszem, magának sem árulta el az emperátor, hogy a kutatásait ahhoz a nevetséges „jóslatos” átveréséhez fogja felhasználni.

Marce visszanézett az épületre, ahonnan az imént léptek ki. – Hogy… hogy jutott be a mai előadásra? Maga nem asztrogeológus.

– Lenyúltam egy névtáblát, és beosontam – felelte Roynold. – Nézzen csak rám! A többi bolygógeológus sem éppen szupermodell. Nem lógtam ki közülük.

– Marce úrfi, indulnunk kellene – jegyezte meg Wilt, tudva jól, hogy mikor kell közbelépnie. Marce engedelmesen megfordult.

– Igaza van, Dr. Claremont – szólt aztán Roynold, aki ismét előrelépett, de Wilt nem sok jót ígérő pillantása láttán újból megtorpant, azonban nem távozott.

– Mire céloz? – kérdezte Marce.

Roynold Marce aktatáskájára mutatott, amelyben a tabletje, az asztali kivetítője és a papírjai voltak. – A munkája. Nem pontos. Nem téves, de nem is pontos. Nem teljesen. Félkész.

– Félkész.

Roynold bólintott. – Pontosan.

Marce Wilt döbbenetére egy lépést tett Roynold felé. – Az apám adatai meglehetős biztonsággal megjósolták az Ár a Mezsgye felőli hullámának az összeomlását – mutatott rá. – Személyesen ellenőriztem a számításait.

– Igaz – ismerte el Roynold. – Azok helyesek. Valamint az Origóról a Terhathumra vezető összeomlás is pontos. Nézze, azt mondtam, hogy nem téves.

– De mennyiben félkész?

– Az a része nem félkész. Az elmélete viszont az. Ön és az apja egy általános elméleten dolgoztak az Ár összeomlásáról. – Roynold megrázta a kezében tartott iratokat. – Ez a speciális elmélet.

– Mire céloz ezzel?

– Arra, hogy az apja pontosan jósolta meg az Árhullámok összeomlásának időpontját, és maga ellenőrizte az erre vonatkozó számításait. De azt figyelmen kívül hagyta, hogy mindeközben az Ár meg is nyit majd néhány hullámot. Ezt sosem ellenőrizte, mivel ez elkerülte az apja figyelmét.

Roynold Marce felé nyújtotta a papírjait, aki előrelépett, és átvette a paksamétát.

– Én azért lőttem bakot, mert néhány téves, ellenőrizetlen feltételezésre alapoztam – folytatta Roynold, miközben a férfi olvasott. – Ha egy kolléga ellenőrzi, az segített volna, de megfizettek, hogy senkinek se szóljak. Kiderült, hogy a módszerem helytálló volt, de hibás kezdeti feltételekre alapoztam. Mikor kézbe vettem az adatait, rájöttem, hogy az ön apja és én ugyanazt a problémát vizsgáltuk eltérő szemszögből. Összefüggenek, de jóformán önállóak. Így beolvasztottam a leleteit az eljárásomba. – A paksamétára mutatott. – Ez lett a végeredmény.

Marce felnézett az iratokból, és némán pislogott Roynoldra.

– Ugye? – kérdezte Roynold, és a papírok felé intett. – Persze, mindez csupán vázlatterv. De akkor is.

– Marce úrfi – szólt Wilt, ezúttal jóval nyomatékosabban.

Marce bólintott a testőrének, aztán visszafordult Roynoldhoz, és felemelte a köteget. – Megtarthatom?

– Magának hoztam.

– Hogyan tudnám elérni? Hogy alaposabban átbeszéljük a dolgot.

– Az elérhetőségeimet feltüntettem a címlapon.

– Mikor zavarhatnám a hívásommal?

Roynold félszegen mosolygott. – Nem tudna miben megzavarni, Dr. Claremont. Pillanatnyilag épp egy megfelelő állásajánlatra várok.

Marce homloka ráncba szaladt. – Azt hittem, egyetemi előadó.

– Na igen – szólt Roynold. – Kiderült, hogy ha az ember munkásságára alapozva árulók aknázzák alá az Egyesülést és kísérelnek meg merényletet az emperátor ellen, akkor egy birodalmi egyetemen dolgoznia finoman szólva is… problémás.

– Nem az ön hibája, hogy ekképp használták fel a kutatásait. Nem árulták el, mit terveznek.

– Valóban – helyeselt Roynold. – Másrészt viszont azt is hiába tagadnám, hogy nem kérdeztem. – Vállat vont. – Így legalább temérdek szabadidőm volt, hogy ezen dolgozzak. Persze azt nem tudom, hogy a jövő héten miből fogok bevásárolni. Bár azt hiszem, erre való az Egyesülés munkanélküli-segélye.

Marce felkapta a fejét. – Komolyan? – kérdezte.

– Attól tartok, ezzel kissé elvetettem a sulykot. Bocsánat. Néha nem tudom kordában tartani a nyelvemet.

Marce elmosolyodott, és visszaadta a köteget Roynoldnak. – Jöjjön! Lesz egy másik ugyanilyen előadásom a város túloldalán, és már késésben vagyok. Odafelé beszélhetünk.

– Rendben. – Roynold visszavette az iratokat. – Maga tényleg nem bánja, ha valaki okosabb magánál. Bevallom őszintén, nem erre számítottam.

– Maga mondta, Dr. Roynold. Nem tévedek. Csak nincs igazam.

HATODIK FEJEZET

Az Origóról a Terhathumra vezető Árhullám összeomlott.

A jelenség korábban következett be, de ez még belefért a Marce Claremont által II. Grayland emperátornak jósolt időintervallumba. Az Origóról a Terhathum felé tartó Árhullám zúgóján utolsóként a Nohamapetan-ház egyik ötöse, a Mindig Gyerekként Emlékszem Majd Rád haladt át, amely az összeomlást hat órával megelőzve lépett be az Árhullámba. A Mindig kapitányát korábban figyelmeztették, hogy az emperátor tudományos tanácsadója a hullám pusztulását jósolja, továbbá arra is, hogy annak kiindulópontjai valószínűleg a hullám véletlenszerű pontjai lesznek, nem pedig az egyik oldalon fog megkezdődni, hogy szökőárként haladjon a kijárat felé, ahogy az a Mezsgyéről az Origóra tartó testvérénél történt. Az Origó közlekedésfelügyelete kerülőt javasolt Melaka felé, és onnan a Terhathumra.

A Mindig kapitánya, Daris Moria közölte a II. Graylanddel, annak tudományos tanácsadójával és az origói közlekedésfelügyelettel kapcsolatos lesújtó véleményét az első tisztjével, Lin Burrotinollal, és parancsba adta, hogy a hajó menetrend szerint lépjen be a hullámba.

Ám a hajó nem fog menetrend szerint megérkezni a Terhathumra, sőt, sehogyan sem. Mi több, a Mindig az idők végezetéig eltűnik az Egyesülés szeme elől. A legközelebbi emberi helyőrségtől több ezer fényévre fog kivetődni az oszladozó Árhullámból. Mégpedig azért, mert az Ár, amelyet előszeretettel hasonlítottak folyóhoz, úthoz vagy bármilyen más közvetlen közlekedési módhoz, igazából távolról sem emlékeztetett egyikre sem, ahogy közvetlen sem volt. Ha a Mindig csak egy másodperccel korábban lökődik ki az Árhullámból, akkor csupán egyetlen fényévre lett volna a Sirius A nevű csillagtól, amely kőhajításnyira van csupán az emberiség ősi naprendszerétől. Ha pedig egy pillanattal később, akkor a Tejútrendszer galaxismagjához került volna sokkal közelebb.

Mindazonáltal az összes lehetőség megegyezett abban, hogy a hajó végtelenül távol került. Távol az Origótól, távol a Terhathumtól, távol az emberiségtől. Távol a segítségtől. Távol az élettől.

A Mindig Gyerekként Emlékszem Majd Rád csillaghajót arra tervezték, hogy öt éven át képes legyen fenntartani a legénysége életét és biztonságát, mielőtt a dolgok visszafordíthatatlanul az őrülettel vegyes káoszba fulladnak. Azonban, akárcsak a legtöbb kereskedelmi ötös, a Mindig igazából nem volt felkészítve arra, hogy öt éven át ellássa az állományát. A Mindig esetében az volt a feladat, hogy rövid távú áruszállítást végezzen oda-vissza az Origó és a Terhathum között, újra és újra, márpedig ezen utak nemigen tarthattak tovább két hétnél. Nem volt szükséges, hogy felkészítsék a hajót a legénység hosszú távú túlélésére. Egészen mostanáig.

Moria kapitány nyugalmat kér a legénységétől, és meg is kapja, két teljes hétig. Két hétre rá Moria meghal, a legénység pedig, amely nagyon is érti, hogy mi történt a Mindiggel, hová került (és hová nem), valamint milyen kevés a rendelkezésükre álló élelem és egyéb nyersanyag, kezd összetörni. Még egy hónap, és a legénység fele meghal, beleértve a legtöbb tisztet. Ezután hat héttel a legénység harmincra fogyatkozik, három ellenséges csoportra, és a hajó rendszerei akadozni kezdenek.

Még kétszázhetvenhét nap telik el, míg végül az utolsó megmaradt ember, egy Jayn Brisfelt nevű rakodómunkás felvesz egy hosszas videóbeszámolót a Mindig és a legénységének utolsó, lebilincselően hervasztó napjairól, hogy ezt követően elmenjen a rendfenntartó irodába, magához vegyen egy kézifegyvert, visszavonuljon az egyik legénységi társalgóba, elindítsa az egyik kedvenc vígjátékát, és végül a kedvenc jelenete közben lepuffantsa magát.

A tablettel felvett beszámolót sosem látja és hallja senki. Maga a táblagép, melynek belső áramforrása két évet bír ki, ötven éven belül akkor is működésképtelen lesz, ha töltenék közben. A Mindig pedig tíz éven belül kihalt, élettelen héjjá válik. Sosem bukkan rá sem az emberiség, sem pedig másik értelmes életforma, ha ugyan léteznek effélék. Húszmillió éven át sodródik a csillagok között, míg végül elfogja egy közeli vörös törpe gravitációs mezeje, mely körül további hatmillió éven át kering majd üstökösszerű pályán, hogy végül a csillagba zuhanva atomjaira porladjon.

De mindez a jövő zenéje.

Pillanatnyilag az Origóról a Terhathumra vezető Árhullám összeomlását egy egyszerű kísérlettel igazolták: egy kutatószonda megpróbált behatolni a zúgóján, de nem járt sikerrel. Ahol pillanatokkal korábban még a zúgó ásítozott, ott immár nem volt más, csak a hagyományos téridő és vákuum. Más hajók is kerengtek a területen, arra gondolva, hátha elmozdult az Ár zúgója, ami ugyan ritka eset volt, de elméletileg lehetséges. De nem mozdult el. Hanem egész egyszerűen kámforrá vált.

Hetekbe, sőt, hónapokba telt, míg a terhathumi hullám összeomlásának híre eljutott az Egyesülés minden rendszerébe (beleértve a Terhathumot is, melyet immár majd’ egy hónap választott el az Origótól), azonban az Origórendszerben a hatás azonnali volt.

Az Origói Áru-és Értéktőzsdén zuhanórepülésbe kezdtek a részvényárak, összeomlott a határidős árupiac, és sok milliárd márkányi érték illant el jóformán egy csapásra. Maroknyi spekuláns, akik a piac elébe vágtak, egy rövid időre majdhogynem röhejesen gazdagnak vallhatták magukat, míg véglegesen meg nem torpant a kereskedés, befagyasztva a nyereségeket és a veszteségeket.

Számtalan kereskedőház nyújtotta be kárigényét a biztosítási monopóliummal rendelkező Aiello-háznak a Mezsgyéről az Origóra vezető Árhullám (immár kétségkívül megerősített) összeomlása miatti veszteségek okán. A kérelmek felsorolták az elvesztett hajókat, rakományt és legénységet, és sok milliárd márkára rúgtak. Az Aiello-ház jóformán az összes kárigényt elutasította, és nem minden alap nélkül jelentette ki, hogy az Árhullámok összeomlása isteni beavatkozás következménye.

Szerte az Origórendszerben elárasztották a boltokat és a piacokat a kétségbeesett vevők, akik először a létfontosságú cikkeket, később minden árut felvásároltak. A túlterhelt boltosok igyekezték biztosítani a vevőiket, hogy egyetlen Árhullám összeomlása még nem jelenti, hogy azonmód reménytelen éhhalálra vannak kárhoztatva. Ez korántsem sült el olyan jól, mint hitték.

A rendőrség és a rendfenntartó erők rendszerszerte elrendelték a legmagasabb készültséget, és felkészültek a zavargásokra. Annak örülhettek, hogy egyelőre úgy tűnt, a kétségbeesés jóformán a bevásárlásokra korlátozódott. Annak viszont nem, hogy senki sem hitte, hogy ez hosszú távon is így marad.

Az egyesült egyház és a további felekezetek minden egyes imahelye dugig volt, áradtak a hívők, az újonnan megtértek és a „nem kifejezetten hívő, de ilyen eszelős faszságok esetén nem kockáztatnék”-félék, és a szokásaiknak megfelelően imádkoztak, meditáltak, netán azon töprengtek, hogy ha már eljutottak idáig, pontosan mit is kellene tenniük. A papok, lelkészek, rabbik, imámok és a többi vallási vezető egyrészt örültek, hogy hasznossá tehetik magukat a spirituális és egzisztenciális krízis eme pillanatában, másrészt viszont tisztában voltak azzal, hogy ez a vásárlók kétségbeesett ostromának a teológiai megfelelője, és nyájuk új tagjai csupán kétségbeesésükben kapaszkodnak meg bármiben, amiről remélik, hogy átsegíti őket.

Origófőn azok az újdonsült hitbuzgók, akik épp nem templomban voltak, Brighton, a helyi uralkodói rezidencia kapujában tolongtak. Az Origórendszerben mindenkihez eljutott Graylandnek az Egyesülés jövőjére vonatkozó látomásának híre, és az, hogy támogatta Marce Claremont úrfit, akinek a tudományos kutatásai megjósolták a mezsgyei és a terhathumi hullámok összeomlását. Akár elhitték, hogy a látomásai valóságosak voltak, akár úgy vélték, hogy a hiszékenyek megvezetését célzó átverés, esetleg az elmebaj első jelei, azt immár okkal hihették, hogy sejt valamit. Így elárasztották Brightont, egyesek azért, hogy hódolatukat fejezzék ki, mások, hogy imádkozzanak, néhányan pedig azért, mert noha nem akartak templomba menni, de megnyugvást kerestek ebben a nyugtalanító, céltalan pillanatban.

Azonban az emperátor nem Brightonban volt. Hanem Xi’anon, az Origó bolygó és Origófő városa fölött lebegő hatalmas birodalmi állomáson. Egyesek azt vallották, hogy Rachela ősével, az egyetlen másik próféta-emperátorral értekezett, a következő lépését, bejelentését tervezgetve a népe és a birodalma megmentéséért.

Ami azt illeti, ez nem volt teljesen légből kapott.

***

Korbijn érsek asszonynak a legkevésbé sem volt ínyére a következő látogatója, de jelen helyzetben nemigen tehetett semmit, muszáj volt fogadnia. Így lépett be a xi’ani templomegyüttesben lévő irodájába Teran Assan úrfi.

– Üdvözlöm, Assan úrfi – köszöntötte Korbijn, reményei szerint kellő udvariassággal.

Assan biccentett, majd körbenézett, hogy szemügyre vegye Korbijn hatalmas és fényűzően berendezett magánirodáját. – Igazán lenyűgöző – jegyezte meg.

– Köszönöm – felelte Korbijn. – Az egyházfői címmel jár.

Assan bólintott. – A felekezete nem a visszafogottságáról híres.

– Egy kereskedőcsalád sarja alapította, akiből egy csillagközi birodalom emperátora lett, úgyhogy nem. Nem igazán.

– Ha már a kereskedősarjakból lett emperátoroknál tartunk, bizonyára hallotta hírét, hogy II. Grayland fel fog szólalni a parlament előtt.

– Hallottam – felelte Korbijn.

– Beszélik, hogy az alkalmat megragadva ki fogja hirdetni a szükségállapotot. Azzal az indokkal, hogy bejött a házi tudósa elmélete a terhathumi Árhullám összeomlásáról, és a nép teljesen kétségbeesett.

– Még nem teljesen.

Assan a fejét félrehajtva somolygott. – Komolyan?

– Komolyan – szögezte le Korbijn. – Nem tagadom, a nép megrendült és aggódik. De nem gyújtogatnak.

– Egyelőre.

– Remélhetőleg később sem fognak. A legkevésbé sem jó ötlet tüzet gyújtani egy zárt állomáson.

Assan a fejével az ablak felé intett, az odakint, a székesegyház gyepén összegyűlt tömegre. – Ez a krízishelyzet jót tesz az üzletének.

– Volt valamilyen oka arra, hogy felkeresett, Teran úrfi?

– Mit tesz az egyház, ha az emperátor kihirdeti a szükségállapotot?

– Ezért van itt?

– Részben – hárított Assan. – A céhek képviselőjeként az én kezemben futnak össze a nemesi házak és a céhek ügyvivőinek aggódó hívásai és üzenetei. Tudom, hogy a parlamenti kollégáimat ugyanígy megkeresik a választóik. De az ön fennhatósága alatt nem emberek állnak. Hanem maga az egyház.

– Úgy mondja ezt, mintha a hívőink nem is léteznének, Teran úrfi.

Assan újfent a tömeg felé intett. – Most már többen vannak.

– Azt mondom, hogy nem értek egyet a vélekedésével.

– Ahogy tetszik, de ettől még nem adott választ a kérdésemre.

– Mert nem gondolkoztam rajta – felelte Korbijn. – Méghozzá azért nem, mert a szó szoros értelmében ez az első alkalom, hogy effélét hallok. Nem szokásom hirtelen ítélkezni feltételezésekről. Ennyi erővel azt is megkérdezhetné, mit tennék, ha Grayland kihirdetné a reggeli eltörlését.

– Én reggelipárti vagyok.

Korbijn az égnek emelte a kezét. – Nem úgy értettem!

– Azt felfogtam – biztosította Assan. – De merem állítani, hogy ön az én célzásomat nem értette meg. Nem légből kapott elmélettel, mondjuk, egy étkezés eltörlésével traktálom. Az emperátor az egyház vezetőjeként intézett beszédet a felekezetéhez, és tette közzé a látomásait – amelyekre egy évezrede nem volt példa –, és mint az egyházat, kötelezte önöket, hogy kövessék a példáját. – A katedrálisnál összegyűlt tömeg felé intett. – Be kell vallanom, ezt ügyesen csinálta. Megugrott a templomaikat és a székesegyházaikat elárasztó rettegő polgárok száma, és váratlanul az a szervezet, amelyet az érsek asszony képvisel, hatalomhoz jutott. De ezt a befolyást kölcsönbe kapta az emperátortól, aki mindezt a légből kapott látomásával alapozta meg.

– Mire célozgat?

– Nem célozgatok semmire, inkább nyíltan kimondom: puccsot követett el ön ellen – személyesen maga ellen, érsek asszony –, és a két Árhullám összeomlását kihasználva önmagára testálta az egyház hatalmát. Mindezt ráadásul olyan ügyesen, hogy kegyed láthatóan észre sem vette. Vagy észrevette, és a legkevésbé sem bánja.

Korbijn válaszra nyitotta a száját, de Assan folytatta. – Erre most az emperátor beszédet akar intézni a parlamenthez, közvetlenül a terhathumi Árhullám összeomlása után, mikor a nép rémült és sebezhető, biztatásra vágyik, ráadásul politikailag formálható. Mindezeket egybevetve továbbra is légből kapottnak véli azt a lehetőséget, hogy az emperátor kihirdeti a szükségállapotot?

– Nem – válaszolta Korbijn kis hallgatás után.

– Akkor térjünk is vissza a kérdésemhez!

– Ugyanakkor valószínűnek sem tartom – folytatta Korbijn, meg sem hallva Assan közbeszólását. – Együtt dolgoztam ezzel az emperátorral, amióta beiktatták. Ismertem, mielőtt a trónra lépett volna. Grayland temérdek olyan tulajdonsággal bír, Teran úrfi, amely nem kívánatos egy emperátorban. De a hataloméhség nem tartozik közéjük.

– És ha téved?

– És ha maga téved? – Ezúttal Korbijnon volt a sor, hogy a kinti tömegre mutasson. – A maga elmélete az emperátor puccsáról az egyesült egyház fölött elkeni azt a tényt, hogy sem a püspökökhöz intézett beszéde előtt, sem pedig aztán nem próbált hatalmat gyakorolni az egyházra. Nem ő ül ebben az irodában, hogy megszabja az irányelveket, a gyakorlatot és a dogmákat. Hanem én. Nem ő rendeli ki a papokat a templomokba. Hanem Carnick püspök. Nem ő igazgatja a közhasznú intézményeinket. Hanem Ornill püspök. Egyelőre.

– Egyelőre?

– Fontolgatja a lemondását. Állítása szerint váratlan hitválság az oka. De bárki is vegye át a helyét, azt nem az emperátor fogja kinevezni. Ez az én véleményem, Teran úrfi. Egy puccshoz a hatalom átruházása szükséges. Ami nem történt meg.

– Ha maga mondja, érsek asszony – felelte Assan. – Azt hiszem, megkaptam a válaszát. Hálás köszönet. – Egy biccentést követően ugyanolyan hirtelen távozott, mint ahogy érkezett, miközben tekintete újra körbejárt az irodán.

Korbijn még ácsorgott egy percig, azon töprengve, mi volt ez az egész, aztán nyugtalanul leült az asztalához. Megcsörgette Ubes Icit, a titkárát.

Az egy szempillantás alatt az ajtónál termett. – Igen, őeminenciája?

– Szervezzen ma estére találkozót a tanácsadóimmal – utasította Korbijn. – Hétre. A püspököknek üzenem, hogy ha kell, mondják le minden programjukat.

– Ha kérdezik, mi a találkozó témája?

– Tanácsra van szükségem. Az emperátor dolgában.

A várakozó Iciről lerítt, hogy szívesen kérne pontosítást, de végül meggondolta magát. – Igenis, őeminenciája.

– És, Ubes?

– Igen?

– Rendeljen vacsorát és frissítőket is. Hosszú gyűlésnek nézünk elébe.

***

– És hogy fogadta Korbijn érsek azt a felvetést, hogy átverték? – kérdezte Jasin Wu.

– Természetesen tagadta – felelte Assan. – De nem az volt a cél, hogy egyetértésre bírjuk. Hanem, hogy elültessük a kétkedés magvát. Persze már eleve voltak kétségei. Az ő beosztásában az ember nem fogadja el csak úgy, ha az új emperátor jóslatokról hadovál. Ez fenyegetést jelent a saját hatalmára és befolyására.

Jasin felhorkant. A párosuk Jasin szabályos, hatalmat sugárzó irodájában értekezett az origófői Céhek Házában, amely illett Jasinnak a Wu-tanácsban elfoglalt pozíciójához. Mindketten egy pohár whiskey-t tartottak a kezükben, ami Assan szerint pont olyannyira közhelyes eleme volt a végrehajtó hatalomnak, mint az iroda, ahol beszélgettek. – Ha eljön az idő, szükségem lesz rá mint szövetségesre, Teran.

– Tudom jól, Jasin.

– Helyes. Mert úgy fest, hamarabb eljön az ideje, mint vártuk.

– Mert összeomlott a terhathumi Árhullám.

– Mert az csupán az első a sok közül. Na jó – helyesbített Jasin –, a második. De a többi is követni fogja, márpedig nekünk készen kell állnunk, mielőtt még túl sok összeomlik.

– Készen kell állnunk a puccsodra.

Jasin fintorgott. – Ki ne mondd ezt a szót hangosan, Teran, a kurva életbe!

– Nevezd, aminek jólesik, Jasin. Mindketten tudjuk, hogy elkerülhetetlen. Eleve ezért ügyeskedtél be a végrehajtó tanácsba. Hogy meggyőzzem a többi tagot is.

Jasin rápillantott. – Beszélik, hogy nem vagy túl közkedvelt a tanácsban. Gyakorta használják rád a „seggfej” kifejezést.

– Csak önmagamat adom.

– Tény és való, világéletedben seggfej voltál. Ezt tisztelettel mondom.

– Tudom. Semmi értelme eljátszanom, hogy másvalaki vagyok. A bizottságban nem idióták ülnek. Ezen azonnal átlátnának. Így megmaradok seggfejnek. De olyan seggfejnek, aki nem a levegőbe beszél. Bármennyire is megvetnek, attól még nem tagadhatják a nyilvánvalót.

– Milyen derűlátó vagy.

– Ha egyszer beválik?

– Reménykedjünk benne – kortyolt egyet Jasin a poharából. – Nadashe Nohamapetan még mindig él.

– Hallottam hírét.

Jasin a szeme sarkából nézett Teranra. – Azért él, mert elmondtad Derannak, hogy meg akarom öletni?

– Nem – felelte Assan megvetően. – Hanem azért, mert Deran irodája három ajtóra van innen, és a Wu-házban a falnak is füle van.

– Említettem neked, hogy tervezek valamit.

– Én pedig nem szóltam senkinek. Te tudsz a kapcsolatomról Derannal, ahogy Deran is tud rólad. A kettő között az a különbség, hogy Deran szerint az ő kettős ügynöke vagyok, pedig igazából a tiéd. És a kettős ügynöködként mondom neked, szerencse, hogy kudarcba fúlt a kísérleted.

– Nadashe Nohamapetan veszélyt jelent.

– Igen, azt. Ő és a háza lehetnek az ellenségeid, de a szövetségeseid is. A Nohamapetan-ház jelenleg kiesett a pikszisből, de attól még befolyásosak. Még maradtak tekintélyes barátaik. És ahhoz, amit forralsz, minden barátra szükséged lesz, akit csak magad mellé tudsz állítani.

– Bár láthattam volna az arcát, mikor elmondtad neki, hogy nem te árultad el nekem a Nadashe elleni merénylet tervét – jegyezte meg Deran Wu fél órával később, az irodájában. Ez valamivel kisebb volt, mint Jasiné, de talán fényűzőbben berendezett, és a whiskey-je is jobb volt.

– Hát – mondta Assan –, te tudsz a kapcsolatomról Jasinnal, ahogy Jasin is tud rólad. A kettő között az a különbség, hogy Jasin szerint az ő kettős ügynöke vagyok, pedig igazából a tiéd. És a kettős ügynöködként mondom neked, jó lesz vigyázni a Nohamapetanokkal.

– Miért? Egyelőre még él a megegyezésem Nadashéval. Az ügyvédjén keresztül beajánl engem a házánál. Cserébe a kapcsolataink révén kibogozhatatlanná tesszük az ellene szóló bizonyítékokat.

– Amit majd szükségképpen Amitra kell kenned.

– És?

– És Amitról köztudott, hogy ő volt a grófnő kedvenc gyermeke, ezért besározni az emlékét azért, hogy kihozd a börtönből azt a sarját, akiről pontosan tudja, hogy megölte a szíve csücskét, talán nem olyan előre lefutott játszma, mint hinnéd.

Deran elfintorodott. – Értem a célzást.

– Reménykedtem benne.

– Van másik terved?

Assan elmosolyodott. – Attól függ, milyen agresszívan szeretnéd véghez vinni az emperátori trónt megcélzó tervedet.

***

– Más szóval kijátssza egymás ellen a két Wu-kuzint – foglalta össze Tinda Louentintu, Nadashe grófnő vezérkari főnöke. A beszélgetésre a Racheline, Origófő legfényűzőbb és legbiztosabb szállodájának királyi lakosztályában került sor. A nő azért választotta ezt a Nohamapetan-ház irodaépülete helyett, mert abban a fészekben jelenleg kakukkfióka csücsült, amire mielőbb megoldást kell találni. A Racheline fényűző hely volt, a királyi lakosztályt pedig szemkápráztatóan rendezték be és cicomázták ki, a whiskey pedig, amelyet Assan, a vérében kerengő alkoholmennyiséget figyelembe véve óvatos lassúsággal kortyolt, hihetetlenül zamatos volt.

– Igazából nem játszom ki őket egymás ellen – helyesbített Assan. – Hanem hagyom, hadd higgyék, hogy általam kikémlelik a másikat, miközben én eldöntöm, hogy végül melyikük törekvését támogatom az emperátori cím megszerzésére.

– Ez visszaüthet, ha esetleg összebeszélnek – mutatott rá Louentintu.

– Ahhoz arra lenne szükség, hogy legalább tizenöt másodpercre elpárologjon az egymás iránt érzett gyűlöletük. A családom számos nemzedék óta áll kapcsolatban Wuékkal. Korban pont Jasin és Deran között vagyok, és sikerült mindkettejüket megismernem, miközben együtt nőttünk fel Origófőn. A családjukon kívül nálam jobban senki nem ismeri őket. Egyiküket sem fenyegeti a veszély, hogy váratlanul a keblére öleli a másikat.

– Hasznát veszi annak, hogy egymás ellen áskálódnak.

– Úgy mondja ezt, mintha az én bűnöm lenne – mondta Teran. – A családomban az a mondás járja, hogy „egy Wut csak egy Wu gyűlölhet igazán”. Az is kész csoda, ha az igazgatótanácsuk az ebédben meg tud egyezni, nemhogy az üzleti kérdésekben. Nem én fordítom egymás ellen Jasint és Derant. De nem tiltakozom, ha a hasznomra fordíthatom az áskálódásukat.

Louentintu bólintott. – És ezért van itt, Teran úrfi.

– Pontosan. Tudnia kell, hogy bármi is történjék, Graylandnek kifelé áll a szekere rúdja. Ha valóban víziókat lát, akkor nem épelméjű. Ha valótlant állít, akkor meg játszadozik egy olyan szükséghelyzet közepette, amelyért részben ő a felelős. Az Egyesülés érdekében mennie kell.

– Ha maga mondja.

– Ugyan, ezt nem én mondom – legyintett Assan. – Illetve nem csak én, hogy pontos legyek. A többi házat aggasztják az Árat ért változások, illetve az, hogy Grayland esetleg ürügyként használja őket az üzletek és a monopóliumok kérdésében. A parlament szentül hiszi, hogy Grayland hamarosan statáriumot hirdet. Most, hogy Rachela nyomdokába lépett, még az egyház sem tudja, mit gondoljon Graylandről. Változások közelegnek. Ez nyilvánvaló. És szerintem abban mindenki egyetért, hogy amikor bekövetkeznek, akkor megbízhatóságra lesz szükség a csúcson. A birodalom trónján.

– A Nohamapetan-ház egyszer már kiállt az emperátor ellen – mutatott rá Louentintu. – Nem vált hasznunkra.

Assan a fejét rázta. – Nem. Bocsásson meg, Louentintu végrehajtó, de nem a Nohamapetan-ház állt ki az emperátor ellen. Hanem csupán egy tagja. És bár az a bizonyos tag oktalanul cselekedett, egyértelmű, hogy legitim panasz alapján tette. Az uralkodóház beleegyezett, hogy a következő emperátor egy Nohamapetannal fog házasságot kötni. Erre az emperátor kihátrált az alkuból. Ez tévedés volt. Egy olyan hiba, amelyet helyre kell hozni. És helyre is lehet.

Louentintu felvonta a szemöldökét.

– Már ha a Nohamapetan-ház hajlandó alkut kötni a jelenleg is trónra törő Wu unokatestvérek egyikével, és mögéje állni a saját és a barátai minden forrásával.

– Mikor?

– Úgy vélem, hamarosan. Az emperátor tudósa összeállított számunkra egy beosztást.

– És maga mit hozott ki belőle? – kérdezte a harmadik személy a szobában, aki a kanapén pihent, és eleddig hallgatott.

– Mire céloz, asszonyom?

– Arra, Teran úrfi, hogy nem vagyok ostoba – felelte Nohamapetan grófnő. – Tudom, hogy miért keveredett bele a dologba Jasin és Deran Wu. Azért, mert minden Wunak emperátornak kell lennie, és ők elég bolondok ahhoz, hogy akarják a pozíciót, dacára annak, hogy darabokra hull körülöttük a világ. Ráadásul az is világos, hogy ön szerint nekünk mi állna az érdekünkben, hiszen egyértelműen célozgat egy politikai egyesülésre a mi házunk és a között a Wu között, aki ennek a szervezkedésnek a végén állva marad. Én csupán a maga érdekeltségére vagyok kíváncsi. Már megszerezte az Assan-ház üzleti ügyeinek igazgatói posztját. Már a végrehajtó bizottság tagja. Már nemesúr. Megszerzett minden, az ön számára elérhető hatalmat. Mi mást akar még?

Assan elmosolyodott. – Nem magamnak akarom – mondta, majd előhúzta a tabletjét, és megnyitott egy fényképet. Két kisgyerek mosolygott rajta a fotósra. Assan megmutatta a fényképet a grófnőnek.

– Elbűvölőek – szólt a grófnő. – Mi köze ennek mindehhez?

– Az, hogy az egyikük frigyre fog lépni a következő emperátor gyermekével.

Míg e szavakat emésztette, megfejthetetlen érzelmek futottak át a grófnő arcán. – Milyen ambiciózus, Teran úrfi, hogy ezt így előre eltervezte! Figyelembe véve, hogy a társadalmunk a váratlan végjáték felé száguld.

– Nem teljesen. Csak a nagy része. A Mezsgye még mindig létezik. Amely fölött kegyed Ghreni fia igyekszik átvenni a hatalmat, aminek elősegítésére Nadashe egy hajórakomány tengerészgyalogost küldött. Hosszú távon az az Egyesülés egyetlen szeglete, ahol az emberiség életben maradhat. A gyermekei tervet kovácsoltak, hogy elfoglalják, és a Nohamapetan-házat tegyék meg a következő uralkodóháznak. Ez visszafelé sült el. Úgyhogy ideje visszatérni az első megoldáshoz: házasság egy emperátorral. Segítek benne.

– Cserébe pedig a trónt akarja.

– Igen. Idővel. Először a maguké lehet. Úgyis ezt akarja. Asszonyom.

Assan kiszúrta, hogy Nohamapetan grófnő a vezérkari főnökére sandít, aki jóformán észrevétlenül bólintott. Aztán visszatért rá a tekintete. – Hallgatom, Teran úrfi.

– Kezdjük azzal, hogy melyik Wu lenne inkább a kedvére? – kérdezte Assan. – Jasin vagy Deran?

HETEDIK FEJEZET

Kiva Lagos éppen egy tökéletes szájjal kényeztetést élvezett, amikor felcsippant a táblagépe. Odapillantva meglátta, hogy Bunton Salaanadon, a titkára keresi. Kivában felmerült, hogy nem veszi fel, elvégre dolga volt, ráadásul mondta is Salaanadonnak, hogy ne hívja, csak ha lángol a világ. Ugyanakkor megvolt annak az esélye, hogy tényleg lángol a világ, ráadásul az orál is inkább volt kielégítő, semmint teljes figyelmet igénylő eksztázis, így felkapta a tabletet, és fogadta a hívást, ám csak a hangsávot.

– Lángol a szaros világ? – kérdezte. Alant a partnere értetlenkedve nézett fel. Folytassam?, kérdezte a pillantása. Kiva egyetlen kézmozdulattal jelezte, hogy menjen csak tovább a kényeztetés. Partnere vissza is tért a feladatához.

– Attól függ, hogy egy birodalmi idézést világégésnek tekinte – felelte Salaanadon.

– Micsoda? Magyarázatot!

– Nohamapetan grófnő soron kívüli audienciát kért az emperátortól a háza üzleteinek helyi tevékenysége ügyében, és meg is kapta. Konkrétan az volt a kívánsága, hogy önt távolítsák el a posztjáról. Felteszem, az emperátor úgy tartotta igazságosnak, ha ön is kifejtheti a véleményét, Kiva úrnő.

– Mikor lesz ez a meghallgatás?

– Két óra múlva.

– Akkor fuvarra lesz szükségem.

– Már intézkedtem, hogy vegyék fel a lakásánál, és elsőbbségi ülést is foglaltam egy Xi’anra tartó siklóban. Mivel az uralkodó hívatta, így meglesz a hely és az engedély is. Egy birodalmi kísérő fogadja majd érkezéskor, és már ki is töltöttem a papírokat a gyorsított biztonsági vizsgálathoz.

– Szóval ne vigyek tűzfegyvert. Vettem.

– Igen, az nem lenne tanácsos, asszonyom – helyeselt Salaanadon. Kiva sosem lehetett biztos abban, hogy a férfi kihallotta-e valaha a gúnyt a hangjából, és végül úgy döntött, hogy amaz védekezésképp vett mindig mindent szó szerint.

– Csak hárman leszünk?

– A meghallgatáson? Úgy tudom, a grófnő az ügyvédjét is hozza. Fundapellonan kisasszonyt. Bizonyára emlékszik, a minap már találkoztak.

– Ismerjük egymást – felelte Kiva.

– Elküldjem az egyik ügyvédünket a találkozóra?

– Megoldom – szólt Kiva. – Csak gondoskodjon róla, hogy az a fájl, amelyben a számlákat gyűjtöm, naprakész legyen. Szükségem lehet rá.

– Igenis, asszonyom.

– Mikor vesz fel a kocsi?

– Tizenöt percen belül a lakásánál lesz. Hacsak nem szeretne korábbi érkezést.

– Nem, az megteszi – válaszolta Kiva, bontotta a hívást, és figyelmét ismét a szájjal kényeztetésre fordította, amelyben részesítették.

– Ellenőrizned kéne az üzeneteidet – javasolta Kiva a partnerének a kielégítő orgazmus után.

– Mégis, miért? – kérdezte Senia Fundapellonan.

– Majd meglátod. – Kiva a fürdőbe ment, hogy megszabaduljon a szexszagtól.

– Elmondhattad volna, amikor hívtak! – méltatlankodott Fundapellonan, amikor Kiva visszatért a fürdőből.

– Dolgod volt.

Fundapellonan felmutatta a kezében tartott táblagépet. – Ez kicsit fontosabb annál.

– Attól függ, honnan nézzük – felelte Kiva. – Különben is, nem vagy késésben miatta.

– Taxit kell rendelnem a siklóhoz, aztán fel az állomásra.

– Gyere velem!

– És szerinted hogy venné ki magát, ha közös fuvarral, együtt indulnánk el a lakásodtól?

Kiva vállat vont. – Mintha a grófnő nem tudná, hogy kefélünk.

Fundapellonan értetlenkedve pislogott. – Tessék?

– Felteszem, elmondta neked, hogy szívesen széttárom a lábam, úgyhogy össze kéne jönnöd velem, hátha elpöttyentek valami hasznavehetőt kamatyolás közben.

– Azt hiszed, erről szól ez az egész? – kérdezte Fundapellonan.

– Mert nem?

– Hát, de – ismerte be Fundapellonan. – De nem lett volna szabad kitalálnod.

– Csak azért, mert szívesen kefélek, még nem vagyok ostoba – mutatott rá Kiva.

– Ha tudtad, hogy átverés az egész, akkor miért…?

– Vetettem magam a muffodra?

– Igen.

– Miért ne tenném?

– Mert totál őszintétlen?

Kiva a szemét összehúzva nézett Fundapellonanra. – Nem szórakozol sokat, mi?

Fundapellonan láthatóan megütközött. – Úgy fest, nem.

– Ez csak szex, a kurva mindenségit! – mondta Kiva. – Bebaszna, ha megkérném a kezed. Felajánlottad, egész helyes vagy…

– Kösz – szúrta közbe Fundapellonan szárazon.

– …ráadásul nem kettyintettem túl sokat, mióta Marce Claremont lecserélt az emperátorra. Mellesleg esélytelen, hogy elszóljam magam a cégeimről.

– Mármint a mi cégeinkről.

– Nos, ha minden igaz, ez a mai megbeszélésen majd kiderül – mutatott rá Kiva. – Egy szó, mint száz, jó alkalomnak tűnt a dugásra.

– Nem tudom, mit gondoljak erről – habozott Fundapellonan.

– Nem mintha te üres kézzel távoztál volna – mutatott rá Kiva.

Fundapellonan erre elmosolyodott. – Ez igaz. – Elhallgatott. – Életemben először csináltam effélét.

– Mármint dugtál a munkáltatód parancsára?

– Igen.

– Hogy tetszett?

– Megjárta.

– Akkor jó – mondta Kiva, és meglapogatta Fundapellonan vállát. – Mert mindjárt újra megbaszlak, és ezúttal az emperátor színe előtt.

***

Nohamapetan grófnő kétségkívül olyasvalaki volt, aki szerette mindennek megadni a módját, kedvelte a sallangokat, így az audienciát a hivatalos fogadóteremben tartották. Az olyan tágas volt, hogy tán még egy sikló is leszállhatott volna benne, bár tekintetbe véve, hogy ennek a meghallgatásnak álcázott színjátéknak ki a kérvényezője és házigazdája, Kiva gyanította, hogy nem aratna nagy sikert semmiféle siklókra vonatkozó elmés beköpéssel.

Kiva Nohamapetan grófnő felé sandított, és nem volt lenyűgözve. A felcicomázott grófnő túl volt öltözve ehhez az emperátorhoz. Grayland életében pontosan egyszer, a koronázásán volt kicsípve, és mivel azon az eseményen bomba robbant, amely megölte Grayland legjobb barátját, így nem tekinthető a divattörténelem legfényesebb pillanatának. A tanácsadói talán jelezhették volna a grófnőnek, hogy Grayland jobban szereti a visszafogottabb külsőt. Vagy nem tették, vagy a grófnő vette semmibe őket, mindenesetre most pontosan úgy festett, mintha gránát robbant volna egy metálszínű szalagokkal teli fiókban.

Kiva valamivel szerényebb ruhát viselt, a kereskedők fekete-arany öltözékét, és hozzá egy függőt, amely a Lagos-ház színeiben, vörösben, sárgában, halvány-és sötétkékben pompázott. Kiva szentül hitte, hogy a hivatalos viseletében úgy fest, mint egy pincér vagy holmi szarrágó szolga, de nem ő döntötte el, mit vesz fel az emperátorral való találkozóra, így lenyelte a békát.

Kiva emlékei szerint az emperátor sokkal jobban kedvelte az övéhez hasonló kosztümöket, mint a grófnő által viselt, méretre készült (mert máskülönben mi értelme lenne), bánatos borzadályokat, ráadásul olyan királyi zöld színben, amely elvileg nem illett Grayland bőrszínéhez, az összhatás mégis elfogadhatónak bizonyult. Meglehet, az emperátori cím azzal jár, hogy minden jól fest az emberen. Kellemes előnye egy amúgy kibaszott hálátlan állásnak.

Kiva, a grófnő és Senia Fundapellonan – aki ugyanazt a kellemes, visszafogott kosztümöt viselte, amelyből Kiva nem sokkal korábban kihámozta – mindnyájan annak az emelvénynek a lábánál várakoztak, amelyen Grayland trónszéke állt. Sem a pódium, sem pedig a trónus nem festett kifejezetten röhejesen, szóval kiríttak ebből a teremből, de illettek Grayland józanságához.

Az emelvény mögött feltárult egy ajtó, és Grayland lépett a terembe. Kísérők nélkül érkezett, Kiva tudta, hogy ez mostanában egyre inkább a szokásává vált. Fogadta Kiva és Fundapellonan meghajlását és kézfogását, valamint a grófnő sokkal fellengzősebb, pukedlizős miafaszát. Aztán fellépett az emelvényre, helyet foglalt a trónszékben, és elmosolyodott.

– Készen állunk arra, hogy meghallgassuk, drága Nohamapetan grófnőnk – szólt. Kivának feltűnt az uralkodói többes, amelyet kétségkívül ekkor hallott először Grayland szájából; a korábbi találkozóik során Grayland ragaszkodott az egyes szám első személyhez. Bár amikor legutóbb látta, az emperátor éppen egy űrhajós támadás után lábadozott, így lehetséges, hogy nem volt egészen önmaga.

A grófnő megismételte azt az elcseszett pukedliizét. – Kezdetnek, felség, biztosítanám önt a Nohamapetan-ház töretlen hűségéről. Tisztában vagyok – házként tisztában vagyunk – azzal, hogy az utóbbi időben számtalan oka volt arra, hogy kételkedjen a lojalitásunkban. Megértem, hogy a bizalma visszanyerésének az az egyetlen módja, ha újfent, komoly munkával kiérdemeljük. Ez lesz a házam elsődleges célja. És hogy biztosítsam az elkötelezettségünkről, illetve a jóvátétel első apró lépése gyanánt a Nohamapetan-ház egyéves bevételét, amelyre ebben a rendszerben szert tesz, felajánljuk a Naffa Dolg Alapítványnak.

Eme baromság hallatán Kiva kis híján lenyelte a nyelvét. Először is, a grófnő kurva jól tudta, hogy semmire nem ajánlhatja fel azokat a rendszeren belüli jövedelmeket: az összessel Kiva rendelkezett, és az övé volt a végső szó a felhasználásuk ügyében. Mivel a Nohamapetanok helyi üzletei Kiva alá tartoztak, így minden jövedelem olyan számlákra ment, melyeket ő amolyan előzetes könyvvizsgálat gyanánt elérhetővé tett a Kereskedelmi Minisztériumnak. A grófnő csakis úgy kezdhet bármit a bevételekkel, ha az emperátor Kivától elveszi a helyi műveletek irányítását. Amit a grófnő kétségkívül ugyanolyan jól tudott, mint Kiva. Így vagy ez volt az első lépés Kiva eltávolítására, vagy kísérlet arra, hogy őt tegye meg a nap seggfejének. Ami szintén az első lépés volt Kiva eltávolítására.

Ráadásul Naffa Dolgot, az emperátor gyermekkori legjobb barátját és első vezérkari főnökét kurvára meggyilkolták az emperátor koronázási ünnepélyén egy bombával, amelyet majdhogynem biztosan, ám nem bizonyíthatóan egy olyan seggfej helyezett el, aki a Nohamapetan-testvéreknek, a seggfej grófnő seggfej kölkeinek dolgozott. Az kétséges, hogy a grófnő annak idején tudott-e a merényletről, de mostanra kétségkívül megtudta. Ahogy azt is, hogy a bombát Grayland meggyilkolására szánták.

Más szóval Nohamapetan grófnő egyelőre annyit mondott az emperátornak, hogy: „Azzal bizonyítom a hűségemet, hogy nem létező pénzt kínálok a barátod nevét viselő szervezetnek, akit a gyerekeim véletlenül kinyírtak, miközben igazából téged akartak.”

Ami Kiva szemében érdekes kísérletnek tűnt az emperátor jóindulatának elnyerésére.

A grófnőnek vagy fogalma sincs, hogy milyen sértést is vágott Grayland képébe, ami nevetséges, vagy hergeli az emperátort. Kiva, aki az egyetemi éveiből jól emlékezett mind Nadashe, mind pedig Ghreni Nohamapetanra, kételkedett a grófnő tájékozatlanságában. Meglehet, most úgy festett, mint egy flitteres csirke, de nem volt ostoba.

Más szóval a grófnő kétségkívül arra játszott, hogy valamiféle próbának tegye ki az emperátort. Talán azt tesztelte, hogy Grayland észreveszi-e. Esetleg ki akarta puhatolni, mit lépne az emperátor a saját személye és a szeretett barátnője leplezetlen arcul csapására. De lehet, hogy a grófnő csupán ki akarta deríteni, meddig mehet el, és mit hajlandó lenyelni tőle az emperátor. Bár az sincs kizárva, hogy vízfejű idiótának nézte Graylandet.

Kiva Fundapellonanra sandított, aki kedvesen üres arcot öltött. Kiva egy pillanatra eltöprengett, hogy talán pont az újsütetű szeretője javasolta ezt a módszert a grófnőjének. Kételkedett benne. Szemre úgy tűnt, Fundapellonanból hiányzik a kellő pofátlanság ahhoz, hogy ilyesmit megkockáztasson. Kiva pillantása visszatért Graylandre, aki befogadta és feldolgozta a hallottakat.

Hajrá, gondolta Kiva. Kérd ki a véleményem erről, de kurva hirtelen!

– Az ajánlata meghat minket, grófnő – szólt végül Grayland. – Világosan árulkodik a lelkéről, és repes tőle a szívünk.

Aztán pedig, miután ilyen gecire ékes mestermunkával, méghozzá bóknak álcázva összefoglalta, hogy fú, de átlátok rajtad, ribanc, az emperátor figyelme Kiva felé fordult. – Érdekelne minket, hogy Kiva úrnő, mint a grófnő képviselője a naprendszerben, miként vélekedik erről a párját ritkító ajánlatról.

Ezt figyeld, gondolta Kiva, és belevágott. – Nem kétlem, hogy a grófnőt a legjobb szándékok vezérlik, felség, de sajnálattal kell közölnöm, hogy ebben a naprendszerben a bevételeink alig lesznek többek a semminél.

Grayland erre pislantott egyet. – És ennek mi az oka, Kiva úrnő?

– Széles körű sikkasztás, asszonyom. Miután megbízott azzal, hogy felügyeljem a Nohamapetanok rendszeren belüli üzleteit, beiktattam egy könyvvizsgálatot, és jelentős eltérésekre derítettünk fényt, melyek mindegyike hatással van a jövedékekre és a bevételekre. Ezek feltárása még mindig zajlik. Hónapokba telhet, míg teljes lesz a beszámoló, és addig nem csupán a vevőkörünket kell kárpótolnunk, de a bírságokat és a büntetéseket is ki kell fizetnünk, melyeket az ön Kereskedelmi Minisztériuma fog kiszabni.

– Ez sajnálatos hír – jegyezte meg Grayland.

– Ha óhajtja, elküldhetem önnek a teljes jelentést – ajánlotta segítőkészen Kiva. – A Kereskedelmi Minisztériumnak már továbbítottuk.

– Köszönöm, Kiva úrnő. Annak nagyon örülnénk.

– És ha megengedi – folytatta Kiva –, lenne egy javaslatom erre a sajnálatos problémára.

– Hallgatjuk.

– Felség, a grófnőnek kétségkívül nem állt szándékában a semmit felajánlani, amikor önnek ígérte az idei év bevételét ebben a rendszerben. A saját könyvelőit is félrevezették és átverték, és mivel nemrégiben érkezett csupán a rendszerbe, így még nem volt lehetőségem, hogy tájékoztassam az alkalmazottait a helyi üzletek pénzügyi helyzetének naprakész adatairól. Szinte biztos, hogy tévedésről van szó. És őszintén szólva, ha a sikkasztás nem terjedt volna itt el annyira, akkor a Nohamapetan-ház bevétel szempontjából kétségkívül rekordévet ünnepelhetne.

– Mire gondol, Kiva úrnő? – érdeklődött Grayland.

– Egyszerű, felség. Megbízom a könyvelőimet, hogy adják meg, mennyire rúgnak az utóbbi tizenkét hónap helyi bevételei a sikkasztás és a büntetések nélkül. Aztán a grófnő megajándékozhatja a Naffa Dolg Alapítványt ezzel az összeggel a Nohamapetan-ház saját kasszájából. Mindenki nyer.

Grayland egy biccentéssel visszafordult Nohamapetan grófnőhöz. – Ha a grófnő elfogadja a nagylelkű ajánlatának eme apró helyesbítését, amiben biztosak vagyunk, úgy ezer örömmel elfogadjuk bőkezű gesztusát.

Mit lépsz erre, te kétszínű homár?, gondolta Kiva. A grófnő azt hitte, kóstolgathatja Graylandet, de végül őt főzték le. Az emperátor a visszájára fordította az odahányt ajándékát, és az arcába dörgölte a saját piszkát.

Nohamapetan grófnő nagyjából másfél másodpercnyi meglepett pillogást engedélyezett magának. – Természetesen, felség. Pontosan így lesz – szólt végül.

– Csodálatos. – Grayland Kivához fordult. – Mikorra számíthatunk a végértékre?

– Holnapra eljuttathatom önnek, felség.

– Akkor várjuk. – Újfent visszafordult a grófnőhöz. – A Naffa Dolg Alapítvány pedig nem sokkal később megkapja az adományát, ugye? Egy héten belül?

– Természetesen – felelte a grófnő.

Grayland bólintott. – Igazán szerencsés, hogy Kiva úrnőt tudhatja az igazgatói székében, Nohamapetan grófnő – jegyezte meg. – Nem csupán erre az apró problémára talált ravasz megoldást, de bizonyára komoly megnyugvással tölti el önt az is, hogy fényt derített erre a kiterjedt sikkasztásra és korrupcióra a szervezetén belül.

– Igen, meglehetősen – felelte a grófnő, egyetlen pillantást sem vetve Kivára.

– Igazán sajnálatos lett volna, ha ez a gyakorlat átterjedt volna ebből a rendszerből a Nohamapetan-szervezet egészére – folytatta Grayland. – Akkor a Kereskedelmi Minisztériumnak és az Igazságügyi Minisztériumnak kötelessége lett volna közbelépni. – Kivára pillantott. – De nem hiszi, hogy ez lenne a helyzet?

– Egyelőre nem, felség – válaszolta Kiva úrnő. – De természetesen még nem zártuk le a nyomozást.

– Mit gondol, meddig fog tartani, Kiva úrnő?

– Figyelembe véve a Nohamapetanok bevételi forrásait és a főkönyveiket, továbbá a sikkasztások kifinomultságát, azt kell mondjam, hogy még jó néhány hónapig.

– Jó néhány hónap – ismételte Grayland, leheletfinoman megnyomva a „hónap” szót.

– Igen, legalább – pontosított Kiva.

Grayland figyelme visszatért Nohamapetan grófnőre. – Semmi kétségünk, hogy minden segítséget megadnak az igazgatójuknak, miközben fényt derít arra, mennyire kiterjedtek a szervezetük problémái, grófnő.

– Igen, felség, de…

– Igen, grófnő?

– …noha Kiva úrnő végtelen találékonyságról tett tanúbizonyságot…

– Igazán semmiség, grófnő – szúrta közbe Kiva, kizökkentve a grófnőt. – Ugyanakkor kénytelen vagyok beismerni, hogy részemről jóformán semmilyen fortélyra nem volt szükség. Csupán szűz szem kellett, hogy felfedezzem ezeket a hiányokat.

– Arra céloz, Kiva úrnő, hogy egy kívülálló szeme kellett? – kérdezte Grayland.

– Igen, talán csak erre volt szükség – felelte Kiva.

Grayland könnyedén a trónusa karfájára csapott. – Ez esetben úgy vélem, az lenne a legjobb, ha a külső szemlélő továbbra is figyelemmel kísérné a naprendszer Nohamapetan-üzleteit, ekképp segítve, hogy egy nagy ház ezen ága visszanyerje a fényét. Kiva úrnő, közvetlen kapcsolatban marad a grófnővel, hogy értesíthesse a vizsgálatról, és minket is tájékoztatni fog, ugyanolyan részletesen.

– Természetesen, felség – felelte Kiva.

– A Nohamapetan-ház létfontosságú a számunkra, Kiva úrnő – közölte Grayland. – Annak és nekünk is hatalmas felelősséggel tartozik.

– Megértem – szavalta Kiva. Lopott pillantást vetett a grófnőre, aki tisztességgel magába fojtotta a felháborodását.

– És most, grófnő, vegyük elő a lánya dolgát – váltott témát Grayland.

– Asszonyom? – értetlenkedett Nohamapetan grófnő, akit ez teljességgel kizökkentett.

– Tudomásunk szerint ez áll a látogatása mögött – mondta Grayland.

– Az igazat megvallva azért jöttünk, hogy megbeszéljük Kiva úrnő dolgát…

– Nos, akkor azon már túl is vagyunk, nemde? – kérdezte Grayland. – A lánya ügyében viszont mi szeretnénk szót váltani önnel. Ha végig óhajtja hallgatni.

Kiva kiszúrta, hogy a grófnő egy pillanatra és jóformán észrevétlenül összeveti az abbéli vágyát, hogy visszatérjen Kivának a vállalatából való kipaterolásának témájára annak a lehetőségével, hogy felbosszantja az emperátorát, aki jelen pillanatban éppen felmosta a padlót a ványadt seggével. A megfutamodást választotta. – Örömmel beszélek önnel a lányomról, asszonyom.

– A lányát az elképzelhető legsúlyosabb bűnökkel vádolják, grófnő. Gyilkosság. Merényletkísérlet. Árulás. Márpedig ha vétkesnek találtatik e bűnökben, úgy halál vár rá.

A grófnő erre kissé elsápadt. – Igen, asszonyom.

– Elszomorít, hogy ilyen helyzetbe került, Nohamapetan grófnő. Annak idején úgy hittük, a nővérünk lesz majd azzal, hogy hozzámegy Rennered bátyánkhoz, aki az emperátori cím örököse volt. Ha ő megéli, hogy az apánk örökébe lépjen, akkor más időket élnénk.

– Igen, minden bizonnyal – helyeselt a grófnő. – Kétségkívül.

– Képtelenek vagyunk rájönni, mi vezethette Nadashét azon szörnyűségekre, melyekkel vádolják. Nem akadályozhatjuk meg az elkerülhetetlent. Bíróság elé kell állnia. És ha a tárgyalás során bűnösnek találják, úgy büntetés vár rá. Mindnyájunknak szembe kell néznünk a törvénnyel és az igazsággal. Megérti, ugye, Nohamapetan grófnő?

– Természetesen. – A grófnő a terem szemkápráztató mozaikpadlóját nézte.

Grayland bólintott. – Nadashénak szembe kell néznie a törvénnyel, az igazsággal és a kirótt büntetéssel – ismételte. – Ugyanakkor tekintettel a fivérem iránta érzett szerelmére és kegyed hűségesküjére, amelyet a házamnak tett, enyhébb büntetést javasolnék.

A grófnő felnézett. – Felség?

– Élet halál helyett – magyarázta Grayland. – Ha bűnösnek találják bármelyik, a vádban foglalt főbenjáró vétségben, és halálra ítélik, akkor életfogytiglani börtönbüntetésre enyhítem az ítéletét. Amit itt, a xi’ani Halk Patakban kell letöltenie.

Kiva értetlenül hallgatta. A Halk Patak nem annyira fegyház volt, hanem inkább luxustábor, ahonnan nem volt menekvés. Oda küldték a kenőpénzek elfogadásával lebukott parlamenti minisztereket vagy a sikkasztás közben lefülelt könyvelőket. Ez volt Xi’an egyetlen büntetőtelepe, azzal az indoklással, hogy nem kívánnak az emperátornak otthont adó állomáson köztörvényes bűnözőket elszállásolni. Ha ide varrnák be Nadashét, aki több tucat embert gyilkolt meg, köztük a saját öccsét, az kibaszott nagy kegyelem lenne. Grayland ennyi erővel egy jégkrémmel is megajándékozhatná.

– Ez elfogadható önnek, Nohamapetan grófnő? – kérdezte Grayland.

Kiva kivárt, miközben Nohamapetan grófnő arcán érzelmek egész sora száguldott végig, nem egy olyan sebesen, hogy Kiva nem tudhatta, nem csalta-e meg a szeme. Aztán a grófnő ismét Graylandre emelte a pillantását, és újfent előadta azt az elbaszott pukedlis-meghajlós izét.

– Természetesen, felség – mondta. – Nagyon köszönöm.

Grayland egy biccentéssel felállt. – Nagyot léptünk ma előre – közölte. – Felettébb örülünk neki. Most pedig kérem, bocsássanak meg, de már most késésben vagyunk egy találkozóról. Nohamapetan grófnő, Kiva úrnő, Fundapellonan kisasszony. – Grayland enyhén meghajolt, amit mindhárman viszonoztak, és kitartottak mindaddig, míg az emperátor el nem érte az emelvény mögötti ajtót, és ki nem lépett rajta.

Az ajtó bezárult.

– Mi a lófasznak hoztalak egyáltalán magammal? – reccsent rá a grófnő Fundapellonanra, aki nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de a grófnő már el is viharzott a bejárat felé, miközben úgy festett, mint a világ legdühösebb pávája.

Kiva utánanézett. – Nem értem, miért kapta fel így a vizet – mondta Fundapellonannak. – Szerintem kifejezetten jól ment.

Fundapellonan hunyorogva nézett Kivára. – Ez egy csapda volt – mondta.

– Ugye, csak viccelsz, baszod? – kérdezte Kiva. – Beszambázik a főnököd azzal a nyilvánvaló tervvel, hogy megsértse Graylandet, erre, amikor a kezébe adják a saját seggét, akkor csapdáról vernyákolsz? – A dühödten elviharzott grófnő után biccentett. – Ez nem csapda volt. Hanem írd és mondd, mészárlás. A főnököd elkövette azt a hibát, hogy gerinctelennek hitte az emperátort, és jól megrakták. Méghozzá olyan keményen megrakták, hogy neked esélyed sem volt amellett érvelni, hogy miért engem kéne lapátra tenniük.

– És te ezt egyáltalán nem beszélted meg előre az emperátorral.

– Nem vagyunk barátok – vágott vissza Kiva. – Nem szervezünk szájbakúrt ottalvós bulikat, ahol befonjuk egymás haját, miközben pasikról vihogunk! Életemben másodszor találkoztam vele!

– Hmmm.

– Félreértés ne essék – folytatta Kiva. – Ahogy eltiporta a főnöködet, az valami istentelenül bombasztikus volt! Esélye sem volt arra, hogy alám tegyen. Nem állhattál elő a szabotálási svindliddel. Az emperátor feketén-fehéren leszögezte, hogy alaposan figyelemmel fogja kísérni, mi történik velem és a helyi cégeitekkel. Aztán a grófnő orra alá dörgölte a tényt, hogy a lánya gyilkos és áruló, aztán pedig rávette, hogy köszönje meg, amiért a kölke az élete végig börtönben fog rohadni.

Fundapellonan furcsálkodva nézett Kivára. – Azt hiszed, ez történt?

– A saját szememmel láttam, úgyhogy ami azt illeti, igen.

Fundapellonan megrázta a fejét. – Nem érted. Amikor Grayland felajánlotta, hogy enyhíti Nadashe halálbüntetését, és lakhatást biztosít neki Xi’anon, az nem kegy volt. Még csak nem is azt dörgölte a grófnő orra alá, hogy a lánya az élete végéig börtönben lesz. Hanem azt közölte a grófnővel, hogy Nadashe innentől a túsza. Méghozzá itt, Xi’anon. Ahol karnyújtásnyira lesz az emperátortól, ha a grófnő túllépné a hatáskörét. Hogy kerülhette el a figyelmedet, hogy az emperátor ma maga ellen fordította a grófnőt? Nohamapetan grófnő sosem felejti el, amit Grayland ma tett. Megbocsátani pedig aztán végképp soha, de soha nem fogja.

NYOLCADIK FEJEZET

II. Grayland tényleg késésben volt egy másik találkozóról – az igazat megvallva mindig késésben volt egy találkozóról –, de ezúttal legalább egy olyanról, amelyen nem II. Graylandként kellett megjelennie. Marce Claremonttal volt randevúja, vagyis az együtt töltött nagyjából harminc percre Cardenia Wu-Patrick bőrében lehetett.

Már az vegytiszta fényűzés volt, hogy egyáltalán időt tudtak szakítani egy félórás találkára. Ezekben az időkben legalább államminiszternek vagy Xi’an érsekének kellett lennie valakinek, vagy lángra kellett kapnia egy jelentősebb emberi gyarmatnak ahhoz, hogy harminc percet elvegyen az emperátor életéből. Azonban Marce Claremontnak kijárt ennyi, mert egyrészt ő volt a sarkalatos pont az Ár az Egyesülést jelenleg fenyegető változásainak megértéséhez, és egyelőre még egyetlen Árszakértő sem ért a nyomába; másrészt pedig Cardenia bele volt zúgva, így szívesen legeltette rajta a szemét egy darabig.

– Minden rendben, asszonyom? – kérdezte az asszisztense, Obelees Atek, aki a találkozóra fuvarozta.

– Megvagyok – felelte Cardenia. – Miért?

– Hirtelen kicsit kipirultnak tűnt.

Erre Cardenia még jobban elvörösödött. – Semmiség – legyintett. – Csak eszembe jutott valami, amit Nohamapetan grófnő mondott.

– Ilyen durva, asszonyom?

– Rosszabb is lehetett volna – mondta Cardenia, bár pillanatnyilag el sem tudta képzelni, miként. Pontosan tudta, hogy a grófnőt felhergelte a megbeszélés kimenetele; biztos volt abban, hogy le fogja gázolni az emperátort, és visszaveszi a helyi érdekeltségeik vezetését.

Ez az előnye annak, ha alábecsülik az embert, gondolta Cardenia. Nem ez volt az első alkalom az utóbbi időben, hogy túljárt az ellenfele eszén csupán azért, mert a másik azt hitte, ostoba, naiv, netán egyszerűen túlontúl kedves ahhoz, hogy több legyen egy akadálynál, amelyet szabadon félreállíthat vagy kikerülhet. Cardenia felidézte, hogy amikor megkezdte az emperátori pályafutását, kissé sértve érezte magát, amiért az emberek azt hitték, bókokkal vagy erőszakos érvekkel döntéshelyzetbe kényszeríthetik.

Aztán még több időt szánt arra, hogy az őseivel társalogjon az Emlékteremben, és megtanulta, hogy pontosan mekkora hatást ért el a bókolás és a durvulás a századok során. Egyetlen korábbi emperátor sem tett rá jó benyomást, ahogy azok az emberek sem, akik ekképp vallomásokat csikartak ki belőlük. Mindeközben megtanulta, miként fordítsa az előnyére azt, ha az emberek kontárnak vélik, egészen addig a pillanatig, amíg ki nem ábrándítja őket ebből a tévhitükből. Ahogy azt az imént tette Nohamapetan grófnővel. Aki soha többé nem vetemedik majd ilyesmire.

Ami nem feltétlenül jó dolog, mutatott rá Cardenia elméjének egy szeglete. És ebben is volt valami. Ha egyszer alábecsülték, és aztán a tettes orra alá dörgölte a dolgot, akkor ezt a trükköt onnantól kezdve az idők végezetéig elfelejthette.

Én vagyok az emperátor, gondolta Cardenia. Más fortélyaim is vannak.

És ebben is volt valami.

Elég Nohamapetan grófnőből, szögezte le Cardenia agyának másik szeglete. Éppen Marce-ra gondoltunk. Cardenia rádöbbent, hogy az agyának ezen része egy epekedő tizenöt éves lehet.

Na, mindegy. Marce. Egy igazi rejtély, nemdebár?

– Nem tudom, mit tegyek – ismerte el Cardenia az apja, VI. Attavio szellemének az Emlékteremben az előző este.

– Feküdj le vele – javasolta VI. Attavio.

– Ez nem ilyen egyszerű – tiltakozott Cardenia.

– Ami azt illeti, dehogynem – vágta rá VI. Attavio. – Te vagy az emperátor.

– Hát aztán? Egyszerűen parancsoljam az ágyamba?

– Nem ez lenne az első eset.

– Nálam igen – mondta Cardenia. – Mindazonáltal nekem ez egész egyszerűen nem megy.

– Akkor kérd meg – ajánlotta VI. Attavio. – Kevésbé problémás. Ráadásul a történelem tanúsága szerint nagyjából ugyanannyira sikeres.

– Te milyen gyakran éltél ezzel? – kérdezte Cardenia.

– Mielőtt felelek, emlékeztetnélek, hogy az apád számítógépes lenyomataként nincs egóm, amit megvédjek, így teljesen az igazságnak megfelelően fogok válaszolni – mondta VI. Attavio. – Azért hozom ezt fel, mert a múltban számos alkalommal feleltem már a kérdéseidre, ami gyakorta boldogtalanná tett téged. Talán egy másik emperátornak kellene feltenned ezt a kérdést, akihez nem fűz érzelmi kötődés.

– Azt mondod, hogy a válaszod el fog csüggeszteni?

– Alapvetően igen.

– Akkor most már tudnom kell – szögezte le Cardenia.

– Állandóan ezt csináltam – ismerte el VI. Attavio. – Az emperátori lét egyik legnagyobb előnye.

– Atyaúristen – nyögte Cardenia, és a kezébe temette az arcát. – Igazad van. Hiba volt megtudnom.

– Az anyádnál bejött – folytatta VI. Attavio.

– Ezt meg aztán pláne nem akartam tudni.

– Az ő esetében valami sokkal tartalmasabbhoz vezetett. De tudnod kell, hogy egy kéréssel kezdődött a kapcsolatunk, és ő, akárcsak jóformán mindenki, nem adott kosarat.

– Azt ugye érted, hogy ettől jottányit sem lesz jobb, ugye? – mondta Cardenia.

– Soha senkit sem kényszerítettem – szögezte le VI. Attavio. – Időről időre megesett, hogy elutasítottak, és azokban az esetekben sosem erősködtem. Soha nincs rá szükség, főleg, ha az emberfia az emperátor.

– Benned pedig fel sem merült, hogy éppen az emperátori címed nyomott sokat a latban a beleegyezőknél. Talán azért éreztek késztetést arra, hogy lefeküdjenek veled, mert, nem is tudom, romba döntheted az életüket.

– Azért ne ess túlzásokba – intette VI. Attavio. – Ez csak szex. Ráadásul a dolog kétoldalú volt. Sokan akartak ágyba bújni velem azért, mert én voltam az emperátor. Egy olyan történetre vágytak, amelyet továbbadhatnak majd az unokáiknak. Jobban akarták, mint én.

– Te pedig színtiszta önzetlenségből teljesítetted a kívánságaikat – jegyezte meg Cardenia epésen.

– Nem, hanem ezért, mert én is kanos voltam – felelte VI. Attavio.

– Emlékeztess, hogy soha többé ne kérjek tőled tanácsot szerelmi ügyekben.

– Rögzítettem a kérést, és emlékeztetni foglak rá, ha netán újra előkerülne a téma.

– Köszönöm.

– Mindezzel együtt tisztában kell lenned azzal, hogy soha nem szűnsz meg emperátornak lenni – mutatott rá VI. Attavio. – Mindig hatalmasabb leszel azoknál, akik iránt érdeklődni fogsz. Ha nem akarsz magadra maradni, vagy profikra bízni a szexuális és az érzelmi igényeidet, akkor el kell fogadnod ezt a tényt a világod részeként.

– Nem szexeltem, mióta emperátorrá koronáztak – ismerte be Cardenia.

– Ez nem hangzik egészségesnek.

– Nekem sincs ínyemre. De ez is része a problémának. Nem akarom, hogy Marce azt higgye, kizárólag a feszültség levezetésére használom.

– Nem hinném, hogy alkalmas vagyok ennek a megvitatására – jegyezte meg VI. Attavio. – Az apád számítógépes szimulációja vagyok, nem pedig diplomás párkapcsolati tanácsadó.

– Kétlem, hogy ez elérné a terápia szintjét – mondta erre Cardenia.

– Ha te mondod – felelte VI. Attavio, Cardeniát pedig zavarta, hogy egy mesterséges másolat ilyen tökéletesen képes utánozni a kétséget. – Talán csak el kellene mondanod az illetőnek, hogy kedveled. Annál rosszabb úgysem történhet, mint hogy nemet mond.

– Tudom.

– Aztán pedig száműzheted.

– Soha! – tiltakozott Cardenia, majd elhallgatott. – Ezt viccnek szántad?

– Ha attól könnyebben vennéd az előző megjegyzésem, akkor igen, annak – válaszolta VI. Attavio.

Miközben Cardenia a birodalmi palotán átvágva közeledett a magánlakosztályához, rádöbbent, hogy az apja, illetve az ő számítógépes szimulációja nem tévedett. Elvégre Marce-szal mindketten felnőttek, és képesek akként is kezelni a helyzetet. Gyanította, hogy a férfi is kedveli őt, de szégyenlős, hogy elsőként lépjen, elsősorban azért, mert eléggé kocka volt, másrészt pedig akár tetszik, akár nem, az emperátorral állt szemközt, és dacára az apja ezzel ellentétes győzködésének, Cardenia gyanította, hogy acélidegek kellenek ahhoz, ha az ember szemtől szembe akarja kifejezni az emperátor iránti vonzalmát. Marce teljesen érthető módon arra várt, hogy Cardenia tegye meg az első lépést.

Egy életem, megteszem, határozta el magát Cardenia. Hetek óta nem találkoztunk. Épp itt az ideje. Annál rosszabb úgysem történhet, mint hogy nemet mond.

Cardenia belépett a lakosztályába, búcsúzóul biccentett Ateknek, aki a saját irodája felé vette az irányt, ahol addig időzik, míg nem szólítják, aztán pedig az étkezőjébe ment, ahol tudta, hogy Marce várakozhat, mi több, már várakozott is.

Méghozzá egy másik nővel.

– Ki az ördög maga? – bukott ki Cardenia száján, mielőtt észbe kapott volna.

***

– Efemereknek hívjuk őket – magyarázta Marce. – Az Árhullámokat, melyek az Ár felépítésének változásával bukkannak elő az űr ránk eső részén. Más szóval, miközben összeroskadnak mindazok a hullámok, amelyeket tartósnak és stabilnak véltünk – márpedig ez kétségkívül bekövetkezik –, elő fognak bukkanni ezek az új járatok, amelyek bizonytalan időszakokra összekötnek majd egyes naprendszereket.

– Pontosan – vette át a szót Hatide Roynold, a nő, akit Marce magával hozott a találkájukra. – Ugyanakkor a „bizonytalan” jelzővel arra céloztunk, hogy nem tudjuk megbecsülni, pontosan mennyi ideig marad majd nyitva egy járat. De talán mégis. Ugyanakkor arra utalunk, hogy a különálló hullámok nyitva állhatnak, mondjuk, egy napig. Vagy néhány hétig. Esetleg évig.

– De ettől még a korábban megszokott, ezer éve nyitott hullámokhoz képest gyorsan összeroskadnak majd – mondta Marce. – Ezért is nevezzük őket efemernek.

– Eltűnnek, aztán feltűnnek – tódította Roynold.

Cardenia ostobán bólogatott, és miközben azok ketten végigszáguldottak a legutóbbi felfedezésük részletein, ő igyekezett összeszedni a gondolatait. Elbaltázta a belépőjét, és látszólag sem Marce, sem pedig Roynold nem jött rá a konkrét okára. Marce az elnézését kérte, amiért rátukmálta Roynoldot Cardeniára, de megjegyezte, hogy egyeztetett az emperátor titkárával, így feltételezte, hogy Cardenia tud a vendégről.

Ez teljes mértékben igaz lehetett, mivel Cardenia nem bajlódott azzal, hogy az értekezletek előtt ellenőrizze a saját különbejáratú napirendjét a tabletjén azon az alapon, hogy tudja, hová tart és kivel lesz a következő megbeszélése. Roynold jelenléte azt mutatta, hogy Cardeniára nézve alapvetően ártalmatlan; a biztonságiak nem engedték volna be, ha bármilyen fenyegetést jelentene.

Marce azért hozta magával Roynoldot, mert míg az Ár minden egyes fizikusa azon volt, hogy átrágja magát Claremont gróf munkásságán az Ár összeomlásáról, ez a nő volt az egyetlen, aki tényleg naprakész volt a munkájában. Ugyan csupán érintőlegesen, ráadásul a Nohamapetanok részére, akik az ő eredményeivel akarták felforgatni az Egyesülést, de ő maga is dolgozott a témában.

Ugyanakkor ezt szemmel láthatóan senki nem vetette Roynold szemére. Láthatóan még a birodalmi őrség sem, amely beengedte őt a palotába, Marce pedig nyilván nem, elvégre élénk beszélgetésbe merült vele, miközben egymás szájából vették ki a szót.

Cardenia nézte, ahogy társalognak az Árról, és tisztában volt az érzései közé belopakodó féltékenységgel. Marce és Roynold olyan bensőségesen beszélgettek, hogy az Cardeniának első látásra szerelemnek tűnt – nyilván rágerjedtek egymásra, vagy legalábbis egymás agyára. Roynold kissé idősebb volt Marce-nál, de ha minden más klappol, ez nem akkora akadály.

Talán nem ártana, ha tényleg odafigyelnél a mondandójukra, jegyezte meg az az idegesítő hangocska a fejében. Aztán majd epekedhetsz a srác után. Cardenia az eszébe véste, hogy később majd keresse meg és fojtsa vízbe, de inkább szeszbe a hangot.

Felemelte a kezét, hogy félbeszakítsa a tirádáikat. Marce azonmód észrevette; Roynold addig darált tovább, míg Marce a kezét a vállára téve elhallgattatta. Cardenia észrevette, és enyhe tűszúrást érzett a szíve tájékán.

– Nem kell minden részletet tudnom – mutatott rá Cardenia. – Hiába próbálnák mindet elmondani nekem, fel se fognám a részleteket, ráadásul néhány perc múlva egy másik találkozón kéne lennem. Úgyhogy foglaljuk össze, hogy sikerült-e megértenem az eddigi mondandójukat.

– Rendben – helyeselt Marce.

– Egy, az Ár hullámai még mindig pusztulnak.

– Igen – vágta rá Marce.

– Kettő, időnként fel fog bukkanni egy új Árhullám ott, ahol korábban még nem volt.

– Igen.

– Három, ezek az Árhullámok csak egy darabig maradnak fenn; nem veszik át a régi járatok helyét.

– Igen.

– Hát… – szólalt meg Roynold.

– Hát, mi? – kérdezte Cardenia.

– Az előzetes felméréseink… – vágott bele Roynold.

– Mindez még rettentően előzetes – szúrta közbe Marce.

– …szerint végül jó eséllyel Árhullámok új, hosszú távon stabil hálózata fog megjelenni az űr ezen területén. Ahogy azt korábban, még a Nohamapetanoknak megjósoltam – fejezte be Roynold.

Cardenia zavartan pillantott fel Marce-ra. – Ez helytálló?

– Nos… – vágott bele Marce.

– Mert ha ez helytálló, akkor temérdek kérdésem lenne magához, Marce úrfi. És nem mind kellemes. Rengeteg mindent tettem fel a jóslata pontosságára.

Marce felemelte a kezét, majd Roynoldra mutatott. – Tőle kérdezze, hogy jelen helyzetben mit jelent az, hogy „végül”.

Cardenia Roynold felé fordította a figyelmét. – Mégis, jelen helyzetben mit jelent az, hogy „végül”, sr. Roynold?

– Mostantól számítva valahol ötezer és nyolcezer év között – felelte Roynold.

Cardenia zavartan nézett vissza Marce-ra.

– Apának és nekem igazunk volt – magyarázta Marce. – Az általunk ismert Árhullámok hamarosan össze fognak omlani, és hosszú időre eltűnnek. Elég sokáig ahhoz, hogy ha nem cselekszünk, akkor az gyakorlatilag a civilizáció végét jelenti. – Újfent Roynoldra mutatott. – Ugyanakkor neki is igaza volt: az Ár hullámai jó eséllyel idővel újra visszatérnek az űr e részére, de a mostanitól eltérő összeállításban. Csupán az időtartamot nézte el.

– Nem ellenőrizték a számításaimat – mutatott rá Roynold.

– Ráadásul egyvalamit mindketten elnéztünk, amíg hozzá nem jutottunk egymás munkásságához – folytatta Marce. – Az efemerekre célzok. Azon a tényen nem változtat, hogy az Ár hullámai összeomlanak. Azon sem, hogy veszélyben van az Egyesülés. De talán nyerünk némi pluszidőt a megoldásra.

– Hogyhogy?

– Azt kérdezte, felbukkannak-e új Árhullámok ott, ahol korábban még nem voltak – idézte fel Marce. – Ez így van, és lesz rá példa. De ott van a jelenség másik hatása.

– Már lezárultak is újra ki fognak nyílni – közölte Roynold. – Néha. Nem sokáig.

– De elég hosszan ahhoz, hogy hajók indulhassanak rajtuk – vette vissza a szót Marce.

– Talán – kétkedett Roynold. – Attól függ.

– És vissza is jöhetnek – folytatta Marce.

– Ismétlem, talán, és attól függ – szólt Roynold.

– Amivel meg is érkeztünk a következő témához – hajolt előre Marce. – És ez nagy dolog.

– Méghozzá hatalmas – tódította Roynold.

– Mi? – kérdezte Cardenia egyik tudósról a másikra nézve. – Mi az?

– Hatide megjósolta egy korábban bezárult Árhullám ideiglenes megnyílását. Miután a terhathumi járat összeroskadt, megbíztam az egyik szondánkat, hogy menjen a korábban becsukódott zúgó helyére.

– És? – nógatta Cardenia.

– Átjutott – közölte Roynold. – Az Árhullám újfent kinyílt. És a visszatérő is. Nemsokára mindkettő újra használható lesz.

– De nem sokáig – figyelmeztette Marce.

– Ez tény – helyeselt Roynold. – Nemsokára újra összeroskadnak. A kimenő úgy egy éven belül. A bejövőnek sokkal kevesebb az ideje. Mondjuk három hónap.

– Miért a különbség? – kérdezte Cardenia.

– Ahogy azt a megismerkedésünkkor mondtam – idézte fel Marce –, a bejövő és a kimenő hullámok között igazából nincs kapcsolat. Ráadásul van még valami. – Roynold felé biccentett.

– A bejövő hullám már legalább öt éve nyitva áll – tájékoztatta Roynold.

Cardenia értetlenkedve pislogott. – Ez hogy lehetséges?

– Az Ár nem a mi fogalmaink szerint működik – szögezte le Roynold. – A jelenlegi vándorlás már évtizedek, de lehet, hogy századok óta zajlik.

– Nem – rázta a fejét Cardenia bosszúsan. – Arra célzok, hogy hogyan néztünk el egy nyitott zúgót az Origó környékén?

Roynold vállat vont. – Senki sem kereste. Semmi nem jött ki belőle. Ráadásul az Ár kimenő zúgója olyan rég összeomlott már, hogy évszázadok óta senkinek nem jutott az eszébe.

– Kivéve talán magának – mondta Marce Cardeniának címezve.

Aki elgyötörten az égnek emelte a kezét. – Leállnának ezzel a ködösítéssel, és kinyögnék már végre?

– A Dalasýsla az – felelte Marce. – Az Egyesülés elveszett naprendszere. És az ok, amely miatt az ön névrokonát meggyilkolták.

Cardeniának ennek hallatán a torkára forrt a szó.

– Kérdezzen rá! – nógatta végül Roynold Marce-t.

– Mégis, mire? – értetlenkedett Cardenia úgyszintén Marce-ra nézve.

– Arra gondoltunk, hogy odamehetnénk – nyögte ki Marce. – Dalasýslára.

– Miért?

– Mert az egy elveszett rendszer – mutatott rá Marce. – Az Egyesülés minden egyes naprendszerére ugyanaz várhat, mint ami ott történt. Muszáj odamennünk, hogy a lehető legtöbbet kiderítsünk arról, miként pusztult el minden, és ebből megtanulhassuk, hogyan kerüljük el a hibáinkat.

– Méghozzá mielőbb – tette hozzá Roynold. – Mielőtt ismét összeomlik a bejövő hullám.

– Hatide-nek van igaza. Hajóra lesz szükségünk. Amilyen hamar csak lehet.

– És maga a fedélzeten akar lenni – mondta Cardenia.

– Természetesen – felelte Marce, és elmosolyodott. – Ez az elmúlt évszázadok legfontosabb tudományos expedíciója. A világért sem hagynám ki. – Roynoldra pillantott. – Egyikünk sem.

***

Éjfélre járt az idő, mikor Cardenia végre azt mondta magának, bassza meg, és Marce Claremontért küldetett.

– Miféle tudósokra lenne szükség ehhez az expedícióhoz? – kérdezte, amikor a férfi kifulladva megjelent a lakosztályában. A saját lakrésze a palota személyzeti szárnyában volt, jókora távolságra. Cardenia tudta, hogy Marce-nak van saját vagyona – az apja úgy küldte az Origóra, hogy egy személyi adatbank révén felfegyverezte a családi vagyon jelentős részével –, Marce Claremontot viszont láthatóan kielégítette a lakás, amely alapjában véve egy garzon volt saját toalettel. A kettejük lakosztálya között percekig tartott az út, és közben számos biztonsági ellenőrzésen kellett átesnie. Most némileg feszengve álltak egymással szemben Cardenia szalonjában.

– Szerintem mindenfélére szükségünk lehet – felelte Marce óvatosan. Cardenia látta rajta, hogy fogalma sincs, miért is hívatták, a kérdés hallatán pedig nem érti, hogy erre miért éppen éjfél előtt öt perccel kell válaszolnia. – Árfizikusokra kétségkívül, de azt hiszem, nem árthat néhány biológus, vegyész, asztrofizikus, általános fizikus, antropológus és archeológus…

– Archeológus?

– A Dalasýsla századok óta halott – mondta Marce. – Olyanok is kellenek, akik tisztában vannak azzal, miként dolgozzák fel az effajta történelmet. Törvényszéki orvosok és patológusok is kellenek; történészek, elsősorban olyanok, akiknek a Dalasýsla és a korai Egyesülés a szakterülete. Továbbá mérnökök és a korabeli számítógépek és rendszerek szakértői. Így, hasból ezek jutnak az eszembe. Ha szeretné, írhatok egy hosszabb jelentést.

– És ha minél kisebb felhajtást szeretnék? – vetette fel Cardenia. – Kicsit, fű alatt?

– Miért akarna ilyesmit? – kérdezte Marce.

– Mert jelen pillanatban minél kevesebben tudnak erről, valamint az efemer Árhullámokról, amelyeket Roynolddal felfedezett, annál kevesebb fejfájást okoz majd az, hogy mindent elmagyarázzak úgy, hogy maga nincs mellettem – felelte Cardenia, és elkapta Marce pillantását. – Nem azt mondom, hogy az idők végezetéig titkosítani akarom. Csupán azt, hogy tudni akarom, mit sikerül kideríteni Dalasýslán, mielőtt nyilatkozatot teszek.

– Más Árszakértők is dolgoznak az adatokon, amelyeket tőlünk kaptak – mutatott rá Marce. – Néhányuk lehet, hogy magától is rájön.

– Csak a maga és az apja kutatása alapján dolgoznak, ugye?

– Igen.

– Roynoldé szerint nem.

– Nem.

– Akkor megéri kockáztatni.

– Ha úgy gondolja.

– Úgy. Vissza a kérdéshez. Kicsit, fű alatt. Ez esetben hány tudósra lenne szüksége?

– Gondoljunk a munkamegosztásra – elmélkedett Marce. – Árfizikusok. Megleszünk a többi fajta nélkül, mivel mindnyájan kaptunk képzést általános és klasszikus fizikából egyaránt, a megfigyeléseinket pedig közzétehetjük másoknak is, hogy dolgozzanak rajtuk. Egy törvényszéki patológusnak van némi általános biológiai szakértelme. Temérdek archeológus akad, akiknek van antropológiai képesítése, és viszont. Ugyanakkor a korabeli számítógépes rendszerekhez mindenképp kell egy szakértő. És olyasvalaki is, aki ismeri a kor gyarmatait. Talán ez a kettő összemosható.

– Vagyis mindent összevetve öt-hat fő.

– Azt hiszem. Továbbá egy rendes legénység a hajóra.

– Mennyi időre lenne szükségük Dalasýslán?

– Amennyit kapunk.

– Kérek egy időtartamot, Marce!

– Azt hiszem, legkevesebb két hét.

– Mennyi az oda-és visszaút?

– A jelenlegi és a rendszerről fennmaradt történelmi adataink szerint nagyjából nyolc nap. Biztosak vagyunk abban, hogy ez egy újra megnyílt Árhullám, nem pedig egy új járat, amely az előzőt utánozza. De plusz-mínusz három napot azért hozzátennék.

– Szóval legfeljebb tizenegy nap az odaút, két hét Dalasýslán, és tizenegy nap vissza. Az több mint egy hónap.

– Most már érti, miért akarjuk a lehető leghamarabb útnak indítani ezt az expedíciót – mondta Marce.

– Miért szükséges két Árszakértő? – kérdezte Cardenia. – Ha az összes többi szakértő kettő helyett dolgozik.

Marce habozni látszott. – Azt hiszem, ez nem szükség kérdése – mondta.

– Hanem mi?

– Ez a kettőnk felfedezése – szögezte le Marce. – Az enyém és Hatide-é közösen. Mindketten részt akarunk venni benne, és szerintem ezt mindketten ki is érdemeltük. Nem szívesen kérném, hogy maradjon itthon. Én pedig mindenképpen a sűrűjében akarok lenni. Személyzeti szempontból talán fölösleges luxus. De azt hiszem, belefér.

– És ha én kérném, hogy maradjon? – kérdezte Cardenia.

Marce leheletfinom mosolyt villantott Cardeniára. – Kérne? – ismételte.

– Kérném – mondta Cardenia. – Nem parancsolnám.

– Felség, ha az emperátor ilyesmit kér az embertől, akkor senki nem lehet annyira ostoba, hogy ne értelmezze mindenképpen parancsként.

Cardenia előtt felvillant az előző esti beszélgetése az apja szellemével a különbségről a között, ha az ágyába parancsol vagy kér valakit. – Á, felejtse el – legyintett, és a bárpulthoz lépett, hogy töltsön magának egy italt.

– Nem tudom követni – vallotta be Marce kis hallgatás után.

– Húzzon sorszámot – vágta rá Cardenia, és jeget tett egy vizespohárba.

– Miből maradtam ki? – értetlenkedett Marce.

Cardenia kitöltötte az italt, felhajtott egy tekintélyes adagot, aztán letette a poharát. – Nagyon-nagyon nem megy ez nekem – közölte.

– Mi nem megy?

– Nézze, összejött Roynolddal? – kérdezte Cardenia Marce-tól.

– Tessék?

– Összejött Roynolddal? Maguk ketten, tudja – Cardenia hullámzó mozdulatokat tett a poharat tartó kezével, amitől lötykölődni kezdett az ital –, találkozgatnak? Járnak? Romantikus kapcsolatban állnak?

Cardenia figyelte, ahogy Marce – egyem azt a butácska, naiv, kocka szívét – végre-valahára összerakta. – Nem – felelte. – Nem, nem járunk. Nem vagyunk romantikus kapcsolatban.

– Biztos ebben? – firtatta Cardenia. – Láttam, hogyan csevegtek ma délután. Nagyon lelkesek voltak egymás társaságában.

– Azért, mert az egész rendszerben csak mi ketten vagyunk, akik értik, miről beszél a másik – magyarázta Marce. – Legalábbis az Ár témájában. Mintha az ember megtalálná az egyetlen olyan személyt a világon, aki beszéli a nyelvét.

– Na látja, pontosan erre céloztam – szögezte le Cardenia, és felhajtotta az itala maradékát. Már ment is, hogy újratöltse a poharát.

– A nyelv az Ár fizikája – folytatta Marce. – Ami szakértelmet igényel. És nagyon ködös. Ráadásul távolról sem romantikus.

– Biztos abban, hogy ezzel Roynold is egyetért?

– Úgy véli, érzelmeket táplál irántam?

– Meglehet.

– Nem hinném, hogy az esete lennék – mondta Marce.

– Mert mit gondol, milyen az esete?

– Leginkább a matematikai jelek. Ha eltöltene vele egy kis időt, rájönne, hogy alapvetően vajmi kevéssé kedveli az embereket.

– Magát kedveli.

– Elfogadja, hogy az egyéb részeimmel is boldogulnia kell, ha cserébe el akarja érni, hogy járjon az agyam. Azért nem egészen ugyanaz.

Cardenia elhallgatott egy percre. – Vagyis nincs semmi kettejük közt.

– Ha a civilizáció megmarad, akkor talán úgy fog ránk emlékezni a történelem, mint a Claremont–Roynold-féle Árhullám-eloszlás elméletének kidolgozóira, az apámmal együtt – mondta Marce. – De ezenfelül nincs.

– Na bazmeg – szólt Cardenia. Belenézett az italába, aztán újra felpillantott Marce-ra. – Mondtam már, hogy nagyon-nagyon nem megy ez nekem?

Marce elvigyorodott – Említette. – A Cardenia kezében tartott pohárra mutatott, amelyet a nő időközben újratöltött. – Megkérhetném, hogy tegye azt le, kérem?

– Minek?

– Mert ha olyasféle társalgás következik, amilyenre számítok, akkor jobban szeretném, ha nem a szesz beszélne.

***

– Tudod, nemet is mondhattál volna – jegyezte meg Cardenia később, amikor a klasszikus összebújós pózban hevertek az ágyon.

– Miért tettem volna? – kérdezte Marce. – Te vagy az emperátor. Le is lövethettél volna.

Cardenia könnyedén meglegyintette. – Pontosan erre célzok. Nem akartam, hogy azt hidd, királyi parancsot kell teljesítened. Hogy azért hajtottam rád, mert nem mondhatsz nemet.

– Hidd el, a ma esti beszélgetésünk után sosem gondolnám azt, hogy az ágyadba parancsolnál.

– Jaj, istenem – nyögte Cardenia, és Marce mellkasába temette az arcát. – Ne is emlékeztess! Sosem fogom lemosni magamról.

– Szerintem aranyos volt.

– Esküszöm, igazából nem vagyok féltékeny típus. Ez valami egészen más volt.

– Éspedig?

– Amolyan „másvalaki tetszik neki, úgyhogy szomorú vagyok, és megeszem egy vödör jégkrémet”-dolog.

– Ez igen sajátságos.

– A jégkrém jó dolog. – Cardenia felemelte a fejét, és megcsókolta Marce-t. – De ez jobban tetszik.

– Igazán örülök, hogy jobb vagyok a jégkrémnél – jegyezte meg Marce.

– Ne forgasd a tőrt!

– Nem is.

– Még mindig el akarsz menni a dalasýslai expedícióra, ugye? – kérdezte Cardenia egy percre rá.

– Igen, természetesen – felelte Marce.

– Veled mehetnék.

– Szerintem feltűnne az Egyesülésnek, ha váratlanul nyoma veszne az emperátornak.

– Ez nem teljesen igaz – mutatott rá Cardenia. – III. Samuel néha hónapokra eltűnt. Senki nem hiányolta különösebben.

– Bárki is volt ez a III. Samuel, a jelenléte nem volt olyan létfontosságú az Egyesülés szempontjából, mint a tiéd.

– Az meglehet.

– És amennyi vitát kavartál az utóbbi időben, a jónép kétségkívül észrevenné a hiányodat.

Cardenia ismét felnézett rá. – Ez burkolt célzás akart lenni a látomásokra, ugye?

– Most inkább befogom – visszakozott Marce.

– Nos? Mit gondolsz róluk? Őszintén.

– Számít az?

– Igen. Nekem számít.

– Én úgy gondolom, hogy II. Grayland emperátor mindent megtesz, ami a hatalmában áll, annak érdekében, hogy a civilizáció és annak minden lakója túlélje az elkövetkezendő évtizedet. Ezért hát, ha víziókat lát, és ezek elősegítik az emberiség túlélését, én teljes mellszélességgel támogatom.

Cardenia újra megcsókolta Marce-t. – Köszönöm.

– Persze annak sokkal jobban örültem volna, ha inkább jobban ráfekszel a tudományra – jegyezte meg Marce.

– Talán legközelebb – felelte Cardenia.

Marce erre felhorkant.

– Mi a véleményed a Birodalmi Flottáról? – kérdezte Cardenia.

– Nemigen gondolkoztam róluk – ismerte el Marce. – Miért?

– Mert tőlük fogok rekvirálni egy hajót, legénységet és tudósokat, hogy eljuttassalak Dalasýslára, és vissza. Nekik menni fog a gyors és csendes utaztatás, és senki nem kérdőjelezi meg az emperátor flottának adott parancsait. Na jó – helyesbített Cardenia –, mindenki meg fogja kérdőjelezni. De nem sérthetik meg a parancsnoklási rendet.

– Mikorra lesz kész?

– Megmondom Emblad admirálisnak, hogy egy héten belül legyen útra kész. Öt napon belül, ha megoldható.

– Ezt nevezem sebességnek!

– Az ám! – Cardenia ráhengeredett Marce-ra. – Mégpedig azért, mert neked el kell menned erre a küldetésre, én pedig azt akarom, hogy mielőbb visszatérj. Mert bármi is van köztünk, azt akarom, hogy mielőbb folytathassuk.

MÁSODIK KÖNYV

KILENCEDIK FEJEZET

Cal Doricknak sikerült kiszöktetnie Nadashe Nohamapetant a börtönből, pontosan nyolc órára.

– A bíró végre beleegyezett egy meghallgatásba az elmeállapotáról – közölte vele Dorick a heti találkozójukon. – Azzal érvelek, hogy az itt letöltött ideje károsítja az amúgy is labilis elmeállapotát, és inkább egy biztonságos elmegyógyintézetben lenne a helye. A vád nyilván tiltakozik, így a bíró a személyes megjelenését kérvényezte, hogy első kézből vizsgálhassa meg, mert kinek van szüksége egy tényleges pszichiátriai diplomára, ha megvan a jogi végzettsége és a túlbecsült véleménye a saját fontosságáról?

– És miért lenne jobb nekem egy ideggyógyintézetben, mint itt? – kérdezte Nadashe.

– Igaz, nem ideális. De jobb, mint egy olyan helyen lenni, ahol kanállal próbálják ledöfni.

– Nem úgy volt, hogy ragaszkodunk ahhoz a történethez, miszerint a kanalas hölgy és a fogkefés hölgy épp egymást próbálták leszúrni, én pedig gyanútlanul arra sétáltam?

Nadashe látta, hogy Dorick milyen hősiesen igyekszik nem az égre emelni a tekintetét. – Legyen. Jobb, mint egy olyan helyen lenni, ahol az emberek éppen abban a pillanatban próbálják ledöfni egymást, amikor maga gyanútlanul arra sétál. Amúgy mi történt a fogkefés hölggyel?

– Azt hiszem, még mindig magánzárkában van. Valószínűleg nem először használt fogkefét.

– Kegyed vonzza az érdekes embereket, Nadashe úrnő.

– Mégis itt vagyok, magával.

Dorick felemelte az ujját, mintha azt mondaná, ott a pont. – Hogy visszatérjünk a lényeghez, két nap múlva van jelenésünk a bíró előtt, úgyhogy tudja, hogy megy ez. Jönnek, megbilincselik, felviszik a liften a felszínre, és megláncolják egy terepjáróban. Nagy patáliát csaptam a biztonsága miatt, így örömmel tudatom, hogy egyedül fog utazni, ami alatt azt értem, hogy csupán három fegyveres őr vigyázza majd nem halálos, ugyanakkor, mint arról biztosítottak, garantáltan fájdalmas kábítóbotokkal és sokkolókkal. Ez csupán elővigyázatosság annak esetére, ha netán egy adrenalinroham hatására letépné a láncait, vagy sikerülne álkulcsot csempésznie a kocsira valami olyan módon, amiért nem fizetnek eleget, hogy elképzeljem. Erről jut eszembe, mind az utazás, mind pedig a teste elején és végén is meg fogják motozni. Sajnálom, ez elkerülhetetlen.

Nadashe vállat vont. – Az egyetemen durvább motozásban is volt részem.

– Nem tudom, mihez kezdjek ezzel az információval. Annyit viszont leszögeznék, hogy ha valóban el akarja hitetni a bíróval, hogy romboló hatással volt az ingatag elmeállapotára az itt töltött idő, akkor talán nem ártana, ha a külseje is tükrözné ezt a… nos, rombolást.

– Arra céloz, hogy nem festek kellőképpen labilisnak.

– Inkább arra, hogy noha a közönyös modora nagyon is illik önhöz, ennek a közönségnek erre az időre talán nem ártana megpróbálni egy másfajta taktikát. Vagy nem, semmi gond, ahogy tetszik.

Nadashe végigmérte az ügyvédjét. – Mondja csak, miért is fizetem magát?

– Őszintén szólva fogalmam sincs, Nadashe úrnő. Mindazonáltal mivel már kifizetett, előre, a következő negyven évre – amiért mellesleg végtelenül hálás vagyok, a nejem szerintem jobban szereti az új konyhabútort, mint engem –, akár meg is tarthatna.

– Majd meglátjuk.

– A témához visszatérve, feltéve, hogy az elmeállapota kivizsgálására nem megy rá az egész nap, amit kötve hiszek, mivel ez a bíró, hacsak teheti, nem foglalkozik semmivel negyedóránál tovább, elintéztem önnek, hogy a díszőrségével egyetemben használhassa a hivatalom konferenciatermét. Számos megbeszélést szerveztem magának, köztük egyet az anyjával, Nohamapetan grófnővel.

Nadashe erre elfintorodott.

– Nincs ínyére? – kérdezte Dorick. – Törölhetem a naptárából. Persze ez esetben retteghetek a jogos haragjától, de ön az ügyfelem, nem pedig ő.

– Nem – mondta Nadashe. – Inkább a saját térfelemen találkoznék vele az övé helyett.

– Ha nem osztom be, akkor egyáltalán nem kell találkoznia vele.

– Milyen kedves, hogy ezt el is hiszi.

– Van valamilyen kérése a kettejük találkozójával kapcsolatban?

– Mielőtt belép a szobába, motozzák meg, van-e nála kanál vagy fogkefe.

– Fogalmam sincs, ezt viccnek szánta-e, így inkább feljegyzem. – Dorick firkantott egyet.

– Ha komolyan megpróbálja megmotozni, akkor a testőre jó eséllyel kihajítja az ablakon.

– Jó tudni. – Dorick törölte a feljegyzést.

– Mi lesz a másikkal?

– Miféle másikkal?

– Tudja, a másikkal.

Dorick néhány pillanatig üres tekintettel bámulta Nadashét, míg le nem esett neki a tantusz. – Ja, az! Nos, sajnálattal tájékoztatom, hogy a barátaitól kért, a személyének szóló támogatásokat meglehetősen nehéz összekaparni, sőt, azt hiszem, néhány barátja szándékosan kerül engem. Így ezen még dolgozom. Mindettől függetlenül talán érdeklődéssel hallja, hogy számos hírforrás állt elő felettébb lenyűgöző információkkal néhai és hőn szeretett Amit öccséről.

– Nem mondja!

– Igen, állítólag az öccse számos ismert alvilági alakkal tárgyalt egy néhány családi hajót érintő biztosítási csalás lehetőségéről. Úgy fest, sikkasztott a ház tőkéjéből, így szükségessé vált a pénz pótlása, nehogy észrevegyék. Nem létezik olyasmi, aminek egy sok milliárd márkás űrhajó elpusztításának jól bevált svindlije ne tenne pontot a végére.

Nadashe bólintott. – Nem megmondtam?

– Magam is alig hiszem – mondta Dorick.

Nadashe erre elmosolyodott. Szomorú és kissé szánalmas, mégis szükséges volt az a kis tánc, amelyet Doricknak el kellett járnia annak érdekében, hogy úgy tűnjön, nem tud a nő megegyezéséről Deran Wuval, mivel törvénybe ütközőt tettek, és ezzel őt is tökig bemártanák. – Kivel találkozom még az anyámon kívül?

– Teran Assan úrfi kérvényezett egy megbeszélést.

– Mi célból?

– Azt üzente, hogy a bölcs tanácsára van szüksége a végrehajtó bizottság néhány tagjáról. Úgy fest, néhányukkal nehezére esik megtalálni a közös hangot.

– Azért, mert egy seggfej.

– Jómagam is erre tippeltem volna. Mindazonáltal, figyelembe véve a tanácsban elfoglalt helyét, vele érdemes lehet ápolni a kapcsolatot. – Dorick a szemöldökét felvonva jelezte Nadashénak, hogy hasznos eszköznek tartja Teran Assant, úgyhogy dobhatna neki némi morzsát.

Nadashe felnyögött. – A lehető legrövidebbre szervezze a találkozót.

– Meglesz. Továbbá Kiva Lagos úrnő hivatala is hívta, és érdeklődnek, hogy rá tudna-e szánni egy kis időt.

– Jó ég, minek?

Dorick a jegyzeteibe mélyedt. – Úgy fest, pénzügyi kérdései lennének.

– A könyvelés Amit dolga volt, nem az enyém.

– Kiva úrnő hivatala számított erre a kifogásra, és úgy vélik, hogy ettől még talán nyújthatna az úrnőnek pár hasznos tanácsot.

Mit forral az a nőszemély?, töprengett Nadashe. Sosem álltak közel egymáshoz Kivával az egyetemen, még akkor sem, amikor ugyanabban a kollégiumban laktak, és Kiva Ghrenivel kavart. Mindketten ösztönösen megértették, hogy a békességhez az kell, hogy ne ártsák magukat a másik dolgába. Erre most Kiva nyakig volt Nadashe ügyeiben, akinek ez a legkevésbé sem tetszett. – De ugye még nem kapott időpontot?

– Nem, az ön jóváhagyását vártam.

– Akkor ne fáradjon. Bármit is művel a pénzügyeinkkel, nemhogy részt venni nem akarok benne, de a közelében sem akarok lenni. Érti, ugye?

– Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy Kiva úrnő ne zavarja a cége anyagi ügyeivel – felelte Dorick fapofával, vagyis felfogta, hogy ez a parancs jóval többre utal egy találkozó elodázásánál. Aztán az órájára nézett. – És ennyi időnk volt mára. Két nap múlva találkozunk, Nadashe úrnő. Addig kerülje a fogkeféket és a kanalakat. És dolgozzon azon a szomorúságon.

– Nem lesz nehéz munka – biztosította Nadashe. És legalább ez igaz volt. Akasztófahumor és végtelen közöny ide vagy oda, a börtönlét igenis kezdte éreztetni a hatását Nadashén. Nem szívesen foglalkozott azzal a lehetőséggel, hogy az élete hátralevő részére ennyi jut majd neki minden áldott nap. Ha arról van szó, hogy ezt elkerülendő el kell játszania egy kisebb ideg-összeroppanást egy bíró előtt, akkor hajlandó volt tenni egy próbát.

Így vagy úgy, de ki fog jutni innen.

***

– Arra célzok, hogy nincs halíze – mondta az egyik őr a másiknak, miközben a rabomobil az Origó légkör nélküli kérgén zötykölődött. A két őr ennivalóról társalgott az elmúlt órában; a harmadik hortyogva roskadt az ülésébe. Nadashe irigyelte az utóbbit.

– Még szép, hogy halíze van – kontrázott a másik őr. – A halnak mindig halíze van. Ezért hívják „hal”-nak.

– Igaz, de arra célzok, hogy nem annyira halas az íze, mint a legtöbb halnak.

– Szóval nem annyira halízű.

– Pontosan így értem.

– Vagyis attól még halízű – kötötte az ebet a karóhoz a második őr. – Csak máshogy.

– Nem, nem értesz – tiltakozott az első őr, és Nadashéhoz fordult, hogy őt is bevonja a tenger gyümölcseiről folytatott egyre hevesebbé váló vitába.

Ne csináld, ne csináld, ne merészeld, te fasz, szuggerálta Nadashe dühösen az őrt, hátha befogja az ostobája.

– Hadd kérdezzem meg magát erről a halról – kezdte az őr, mire hatalmas csattanás hallatszott, a terepjáró pedig felemelkedett a levegőbe, majd durván az oldalára borult, Nadashe pedig csupán arra tudott gondolni, milyen hálás, amiért az utolsó szavai nem holmi agyatlan haltenyésztési vita során fognak elhangzani.

Néhány pillanattal később rádöbbent, hogy nem haldoklik, hanem immár a kocsi mennyezetéről lóg lefelé, amely korábban az oldalfal volt, amelyhez őt bekötötték és odaláncolták. A béklyói döbbenetesen jól bírták, így nem halt meg, aminek örült, ugyanakkor a fülében csengő halk, erőteljes fütyülés jelezte, hogy szökik a levegő a fülkéből, más szóval nemsokára elviszi a légszomj, ami korántsem volt remek.

Nadashe lenézve kiszúrta a harmadik őrt, aki összekuporodva feküdt odalent, és nyaka az élettel összeegyeztethetetlen szögbe hajlott. Álmában, gondolta. Igazán kellemes. A másik kettő az egykor oldalfalként szolgáló padlón hevert elkábulva.

– Álarcot! – kiáltotta nekik Nadashe. – Hé! Hallotok? Kell egy álarc!

Az egyikük – amelyik szentül vallotta, hogy a hal nem annyira halízű, vagy mi a lófasz –, zavartan nézett fel rá, aztán bólintott, és matatni kezdett a falon a tartalék oxigénmaszkok után.

– Az nem a fal! – mondta Nadashe. – A lábánál vannak!

Nem-Halasnak szüksége volt néhány másodpercre, hogy feldolgozza mindezt, aztán csoda történt, bekövetkezett a megvilágosodás, és a vészhelyzeti oxigénmaszkokat rejtő falirekesz, mely időközben padlórekesszé vált, megtaláltatott. Nem-Halas felhúzta az egyiket, odanyújtott egyet Márpedig-Nagyon-Is-Halasnak, a hármas számú eltökélt őrnek már nem volt rá szüksége, végül adott egyet Nadashénak is, aki a megbéklyózott keze okán némi küszködéssel tudta csak felvenni.

– Maradjon itt – utasította az őr, Nadashe pedig nem hitt a fülének, mert mi mást tehetett volna bekötve és megbilincselve? – Most beszólunk.

Újabb óriási csattanás hallatszott, a szállító hátsó ajtói elrepültek, és a nyomukban szállt minden egyes eleven és holt őr, ahogy kiszippantotta őket az Origó légkör nélküli felszíne. Nadashe kétségbeesetten kapaszkodott a maszkjába, nehogy lerepüljön az arcáról; mielőtt elkábult, még kiszúrta, hogy Nem-Halas és Márpedig-Nagyon-is-Halas elvesztették a sajátjukat, így egyszerre fulladtak meg és fagytak halálra.

Ami azt illeti, a hideg lassacskán Nadashe bőrét is elkezdte mardosni. Elméletben az Origófő felé vezető út az állandó keringésű bolygó felszínének középhőmérsékleti alkonyzónájában húzódott, de a „középhőmérséklet” érdekes jelentést nyert 500 fokos ingadozás esetén. Jelen esetben metsző hideget jelentett.

Fény világított Nadashe szemébe, aztán két szkafanderes illető mászott rá, átvágva a bilincse láncait és a biztonsági övét. Nadashe a plafonról egyenesen a karjukba zuhant, és rögvest magába zárta egy átlátszó, ormótlan, teljes testet közrefogó öltözék, mely azonmód elárasztotta meleggel és oxigénnel. Nadashe megtorpant egy pillanatra, hogy kiélvezze a meleget, aztán kiterelték a rommá tört szállítókocsiból. Távoztában meglátta az őrök testét, mind halottak voltak. Utóbbit valaki manuálisan vezette. A járművet elnézve Nadashe okkal hitte, hogy a sofőr ugyanolyan, ha nem rosszabb bőrben van, mint az őrök.

Botladozva indult meg egy légzsilippel felszerelt, rakodókonténerre emlékeztető szerkezet felé. Belökték a zsilipbe, és rázárták. Mikor kiegyenlítődött volna a nyomás, feltárult a belső ajtó, és ketten behúzták, hogy a helyét egy fejetlen test vegye át, amelyre rázárták az ajtót, hogy kizsilipelhessék. Ennek végeztével ismét Nadashéra fordították a figyelmüket, kihámozták az egész alakos öltözékéből, és levették az arcáról a légzőmaszkot.

Az egész művelet onnantól kezdve, hogy kivágták a karambolozott szállítóból, majd lenyúzták róla ezt a szerelést, legfeljebb hatvan másodpercig tartott.

– Nadashe úrnő – szólította meg egy hang. Megfordulva Teran Assan úrfival találta szemben magát. – Nagyon örülök, hogy látom.

– Maga meg mit keres itt? – szegezte neki Nadashe.

– Csak felügyelem a szöktetését – felelte Assan. Nadashe már nyitotta is a száját, hogy folytassa, de Assan felemelte a kezét. – Egy szót se – intette, és megindult a légzsilip felé, melyet időközben visszaállítottak. – Mellesleg az anyja az üdvözletét küldi.

– Nem mondja?

– Nemsokára viszontláthatja. – Assan búcsút intett, majd eltűnt az ajtó mögött.

***

Teran Assan úrfi nem áltatta magát: állatira kicseszettül élvezte, hogy a vártnál is sokkal jobban alakult a szöktetési terve.

Félreértés ne essék, tényleg az övé volt; ő javasolta Nohamapetan grófnőnek. – Nézze – mondta, és megmutatta neki a tablet képernyőjén látható vázlatot. – Az Origófőre vezető út e szakaszát alig figyelik, ráadásul ezt a felügyeletet is gyerekjáték megbolygatni. A különbejáratú hekkereim már dolgoznak rajta. Összehozhatok egy ötperces időszakot, amikor a földi megfigyelés teljesen leáll.

– Szóval marad a szállító saját drónja – vette át a szót Tinda Louentintu. A grófnő vezérkari főnöke szokás szerint a kettejük nevében intézte a beszélgetés lényegi részét. – Állandó videóközvetítést sugároznak vissza a fegyháznak.

– Úgy bizony – helyeselt Assan. – És azt az adást blokkolni, illetve hamisítani egyaránt lehetséges. Csupán meg kell szereznünk minden egyes drón kódkulcsát, amelyek éppenséggel nálam vannak, mivel a drónok felügyelője jobban szereti a pénzt a biztonságnál.

– Végül ott van a műholdas megfigyelés – mondta Louentintu.

Assan elmosolyodott. – Az volt a legkeményebb dió mind közül. Ahhoz olyasvalakire volt szükségem, aki képes hozzáférést biztosítani a műholdhoz. Más szóval közvetlenül a hadsereghez. A jó hír az, hogy a grófnő a végtelen bölcsességében Jasint jelölte meg a neki kedvesebb Wu kuzinnak Jasin és Deran Wu közül. Cserébe ő beleegyezett, hogy segít, hálából a grófnő jóindulatáért.

– El fogja rejteni az emberrablást a katonai műhold elől – közölte Louentintu. – Mert ha nem jelenik meg a műhold adásában, akkor a legkevésbé sem lesz feltűnő.

– Igenis meg fog jelenni az adásban – mondta Assan. – A rabomobil robbanását nem fogjuk elrejteni. Ugyanakkor meg fogjuk hamisítani, és gondoskodunk róla, hogy a megfigyelők úgy lássák, a szállító lassabban megy, mint a valóságban, így mire bárki megnézné a műhold adását, bottal üthetik a nyomunkat. Ugyanezt a szimulációt fogjuk sugározni a drónoknak és a biztonsági kameráknak is. Senki nem fogja tudni, hogy keresni kellene minket, mivel senki nem látja majd, hogy ott jártunk. Csak azt fogják látni, amit mi akarunk. Márpedig mi azt akarjuk megmutatni nekik, hogy a szállító egy tragikus balesetben felrobbant.

– Nadashe eltűnését viszont észre fogják venni.

– Arra is készültem.

– Hogyan?

Assan közvetlenül a grófnőre pillantott a vezérkari főnöke helyett. – Higgyen nekem, nem akarja tudni a részleteket.

– Meddig fog tartani? – kérdezte Louentintu.

– A megfelelő emberekkel legfeljebb négy percet leszünk a terepen. Az egyik oldalon persze többet, de akkor távol leszünk a fürkésző szemektől.

– És biztos abban, hogy mindez megvalósítható?

– Az önök és Jasin Wu segítségével mindenképp.

– Mire van szüksége tőlünk?

– A beleegyezésükre és pénzre.

– Mekkora összegre? – kérdezte a grófnő.

– Grófnő, itt gyors és alapos munkára lesz szükség. Az olcsóság ki van zárva a képletből.

Assan megkapta a beleegyezést, valamint a hozzáférést a saját és Jasin Wu kapcsolatain át, továbbá a pénzét is, olyan összegeket, melyek révén lehetetlen dolgok történhettek meg olyan sebesen és zökkenőmentesen, hogy az már a varázslattal vetekedett. Assannak természetesen nem volt szokatlan a végtelen vagyon. Elvégre a családja érdekképviselője volt az Origó-rendszerben. A hivatala mindennap jóval nagyobb összegekkel zsonglőrködött, mint egyes emberi civilizációk az egész fennállásuk során. De hatalmas különbség volt a hétköznapi és e világi kereskedelem, valamint a között, hogy tényleg röhejes pénzhalmokat mozgasson törvényszegés céljából.

Assan számára ráadásul csupán hab volt a tortán, hogy mindezt úgy hajtotta végre, hogy közben a háza igazgatójaként és a végrehajtó tanács tagjaként is tevékenykedett. Az „alkalom szüli a tolvajt” ősi mondása nemegyszer felötlött benne. Elvégre üzletemberként gyilkosságot forralt. És szöktetést. Továbbá legalább hét egyéb bűncselekményt.

Élvezetes volt, Assan pedig még soha életében nem érezte magát ennyire elemében.

Egyértelmű volt, hogy Assan a terepen lesz a szöktetéskor. Kockázatos, ugyanakkor nagy hasznú küldetés volt, legalábbis ezt mondta a grófnőnek. A kötelességének érezte, hogy személyesen felügyelje az egész vállalkozás alapkövének minősülő aprólékos időzítést és szakértelmet. Már beszélt a küldetést végrehajtó zsoldoscsapat vezetőjével, és a nő is elismerte, hogy muszáj lesz jelen lennie, hogy felügyelje a szöktetést és az utolsó elem hozzáadását, amelyet ő hozott a buliba.

Louentintunak természetesen igaza volt. Ha Nadashe testének nyoma vész a szállítóból, akkor senki sem fogja elhinni, hogy véletlen baleset történt. Mindenki tudta, hogy a Nohamapetanok bővében vannak a pénznek és a hatalomnak, továbbá a meggyőződésnek, hogy a szabályok inkább irányelvek, annak is fakultatívak. Az origófői rendőrségtől kezdve a Birodalmi Vizsgálati Minisztériumig mindenki beleütné az orrát, ha lába kelne Nadashe tetemének.

Így Assan számára lenyomozhatatlan ügynökök révén közzétette, hogy kit is keres: egy nőt, aki magasságban, súlyban és bőrszínben Nadashe megfelelője. Egyértelművé tette, hogy nem akar gyilkosságot. Az hullámokat vetne, és felkeltené a kotnyeleskedők figyelmét. Ugyanakkor, ha egész egyszerűen felbukkanna egy női holttest, hát… Assan örülne, ha arról mielőbb értesítenék.

Egyáltalán nem tartott sokáig. A jutalmat bezsebelő kórboncnok biztosította Assan ügynökét, hogy a nő nem gyilkosság áldozata lett, hanem elcsúszott a kádban, ami akár igaz is lehetett. A nő egyedülálló volt, egy hobó, igazi barátok és közvetlen hozzátartozók nélkül. Senkinek nem fog hiányozni, beleértve a kórboncnok irodai aktáit, melyekből szerencsésen kitörölték.

A nő, bárki is volt, megszűnt létezni az Assan által neki szánt feladaton kívül. Fej és ujjlenyomatok nélkül érkezett a szöktetési küldetésre. A keringési rendszerét kimosták, a vérét pedig lecserélték egy oxigént nem igénylő, DNS-romboló katalizátorra, melyet a nyakán és az ujjbegyein használt viaszsipkákkal tartottak a szervezetében.

Gyönyörű volt, és tűzijáték módjára fog fellobbanni. Megvolt a test, mely méretre és súlyra jóformán megegyezett Nadashéval, de ha minden a terv szerint alakul, akkor majdhogynem maradéktalanul hamuvá fog válni. Ha pedig nem, akkor a maradványokat szinte képtelenség lesz azonosítani bárkivel, pláne nem Nadashe Nohamapetannal.

Az űrruhás Assan figyelemmel kísérte, ahogy a zsoldosai berakták a nő testét a rabomobil maradványaiba az őrök hulláival egyetemben. Aztán az egész kocsin újra villámhamvasztást fognak alkalmazni, pontosan ugyanúgy, ahogy egy akkumulátor felégetné belső szerkezeti problémák okán. Az akkunak nem volt szüksége oxigénre az égéshez, ami kapóra jött egy légkör nélküli világban. Önmagát táplálta, és a biztonság kedvéért el fogják indítani a fellobbanását. Csupán egy apró rásegítés, hogy a testek még alaposabban elégjenek.

Valaki megütögette a vállát; a zsoldosparancsnoka jelezte, hogy ellenőrizze a kommunikációs rendszerét. Assan úgy is tett; elfelejtette bekapcsolni.

– Őszintén sajnálom – mondta a hálózatba.

– Biztonságos vonalon érkező hívást továbbítanánk a szkafanderébe – közölte a parancsnok. – A grófnő az.

Assan bólintott, és mikor átment a hívás, elfordult, hogy magára maradhasson a grófnő hangjával. – Itt Assan – mondta.

– Teran úrfi – üdvözölte a grófnő. – Hogy halad a szöktetés?

– A tervek és menetrend szerint. Két percen belül már messzire leszünk innen.

– Fejet hajtok a tervezési szakértelme előtt.

– Köszönöm, grófnő. Örülök, ha segítettem.

– Segített – biztosította a grófnő. – De nem hinném, hogy a továbbiakban igényt tartanánk a szolgálataira, Teran úrfi.

Assan már azon volt, hogy megkérdezi, mire célzott ezzel, de ekkor elvonta a figyelmét egy kés, amely belehatolt a jobb veséjébe, majd oldalirányba vágott. A ruhájába zárt levegő azonmód szivárogni kezdett a vákuumba, a vérével egyetemben. A késsel a veséjében megpördült, és még épp kiszúrta a küldetés parancsnokát, kezében egy másik tőrrel. Ez egyenesen a gyomrába mélyedt, és úgyszintén jobb felé siklott. Az űrruhája oxigént pumpált a sisakjába, hogy kiegyenlítse a csökkenést máshol, így Assan továbbra is hallhatta a grófnő hozzá intézett szavait.

– Maga volt a közvetítőm a Wu unokatestvérekhez – magyarázta az asszony. – Bennem pedig felmerült, hogy egyáltalán minek kell az nekem. Így mindkettejükkel találkoztam. Kiderült, hogy kijátszotta őket egymás ellen, aminek egyikük sem örült. Egy olyan alternatív megoldást találtunk, amellyel mindnyájan elégedettek voltunk. Továbbá azt is eldöntöttük, hogy a kis menekítési terve sokkal jobban venné ki magát, ha úgy festene, kudarcba fúlt, ráadásul magát is magával rántva. Nadashe ügyvédjét már be is mártottuk mint a tettestársát. Felettébb részletesen. Kénytelenek voltunk megbabrálni a tervezett adását. Most már egészen mást mutat.

Assan lerogyott a földre.

– Nos, azt hiszem, lassan teljesen elfogy a levegője, Teran úrfi, úgyhogy már csak a búcsúzkodás maradt. Köszönöm, hogy a hasznomra volt. Csupán egyetlen utolsó feladat vár önre.

Halk sustorgás hallatszott, Assan pedig érezte, hogy felemelik, elcipelik, végül behajítják a rabomobilba.

Utolsóként azt a fejetlen nőt látta, akire annyira büszke volt. A hidegben a tetem ujjai begörbültek. Assan szerint szakasztott olyan volt, mintha beintett volna neki.

Szíve szerint kacagni lett volna kedve, de inkább csak elégett.

TIZEDIK FEJEZET

– Mit jelentsen az, hogy Nadashe Nohamapetan halott? – kérdezte II. Grayland Hibert Limbart, a birodalmi őrség fejét. Letette a reggeli teáját, melyre pontosan öt percet szánt az egyik magánkertjében, mielőtt eltaszigálták volna a következő értekezletre.

– Ma reggel megkísérelték megszöktetni – jelentette Limbar. – A biztonsági felvételek alapján a dolog borzasztóan félresiklott. Mindenki odaveszett, köztük az is, aki megpróbálta kihozni Nadashe úrnőt. És, asszonyom, úgy fest, hogy az illető Teran Assan úrfi volt.

– Tessék?

– Híján vagyunk a nyomoknak. Megrepedt a szállító akkuja, és jóformán mindent elhamvasztott odabent –, de a rendelkezésre álló bizonyítékok elég perdöntőek. A közelmúltban Teran úrfi meglehetősen sokszor találkozott Nadashe úrnő ügyvédjével. Az embereim felvették a kapcsolatot az origófői rendőrséggel, a Büntetés-végrehajtási Minisztériummal és a Vizsgálati Minisztériummal az ügyben. Elfogjuk Nadashe ügyvédjét, és kiderítjük, hogy ki akar-e mászni ebből a csávából.

Grayland erre bólintott. – Értesítették már Nohamapetan grófnőt?

– Ha jól tudom, a Vizsgálati Minisztérium magára vállalta, hogy tájékoztassák és felvegyék a vallomását, és én hajlandó vagyok rájuk testálni ennek a nemes feladatát. – Limbar hangsúlya finoman utalt arra, hogy ez közel sem lesz nemes feladat, sokkal inkább a katasztrófák történelmének legnagyobb pöcegödre, és Graylandnek esze ágában sem volt ezzel vitatkozni.

– Küldenem kéne neki egy részvéttáviratot – vélekedett Grayland. Limbar erre valami furcsa hangot hallatott. Grayland felfigyelt rá. – Nem?

– Nadashe úrnőt megvádolták egy felséged elleni merényletkísérlettel – mutatott rá Limbar. – Egy részvéttávirat őszintétlennek tűnhet. Nohamapetan grófnő a mestere annak, hogy ott is sértést lásson, ahol egyáltalán nincs, és igen haragtartó. Talán tartson sajtótájékoztatót az úrnő és Teran úrfi haláláról, és fejezze ki a sajnálatát, amiért ebben a perben elmaradt az igazságszolgáltatás.

– Igaza van, ez jobb lesz – ismerte el Grayland. – Köszönöm.

– Még egy apróságról tudnia kell, asszonyom. Már elindult a szóbeszéd, hogy önnek is szerepe volt ebben az ügyben. Hogy Teran nem önállóan, személyes okból cselekedett, hanem felséged bérelte fel orgyilkosnak, mert egyre gyűltek a bizonyítékok arra, hogy nem Nadashe, hanem Amit Nohamapetan állt az ön elleni merényletkísérlet élén.

– Ez nevetséges. Főleg az, hogy Amit tervelte ki a gyilkossági kísérletet.

– Egyes híradások arról tanúskodnak, hogy pénzügyi vitába keveredett számos, a legkevésbé sem tisztességes illetővel – mondta Limbar. – Többek között.

– A szó szoros értelmében Amit mellett voltam az utolsó perceiben – szögezte le Grayland. – Nem vagyok gondolatolvasó, de biztosíthatom, hogy az arca, mielőtt meggyilkolták, nem azt mutatta, hogy zseniális tervet eszelt ki az elveszejtésemre vagy a saját hajója megsemmisítésére.

– Megértettem, asszonyom.

Grayland erre összehúzta a szemét. – Csak nem gondolja, hogy megbuherálták a jelentéseket?

– Én úgy vélem, hogy valaki elsöprő erővel igyekszik annyi kétséget ébreszteni Nadashe úrnő bűnösségét illetően a felséged elleni merényletkísérletben, amennyit csak lehet. Korábban ezt annak tudtam be, hogy az úrnő ügyvédcsapata minden tőle telhetőt megtesz, hogy egy másik teóriát erőltessen bele az ügybe. De a legfrissebb fejlemények után aggaszt, hogy valami más folyik a háttérben.

– Összeesküvés lenne?

– Egyetértek. De az összeesküvések nem mindig azért történnek, mert valaki paranoiás lesz, asszonyom. Néha egy dezinformációs kampány részei. És előre elnézést kérek felségedtől, de az utóbbi időben bőven adott okot arra, hogy az emberek félrevezetési kampányokba kezdjenek.

– A látomásaimra céloz.

– Igen, többek között. Nem akarom kétségbe vonni őket, asszonyom. Csupán arra célzok, hogy felkavarták az állóvizet, és ezzel legalább annyira dolgoznak felséged ellen, mint amennyire mellette. De az igazat megvallva ez kevésbé aggaszt, mint a pletykák a parlamenthez intézendő küszöbönálló beszédéről.

– Á! – szólt Grayland. – Az, amiben szükségállapotot hirdetek az egész Egyesülésben.

– Pontosan.

– A sajtósaink már megcáfolták ezt a pletykát.

Grayland inkább érezte, semmint hallotta Limbar rosszalló sóhaját. – Felség, az kétségkívül igaz, hogy senki nem várja el öntől a szükségállapot kihirdetésének megerősítését, amíg ezt valóban meg nem teszi.

– Értem a célzást, Sir Hibert. De attól még tény marad, hogy a statárium nem része a parlamenti beszédemnek. Ezt világosan megmondtam én is, és a hírvivőim is. Nem tudom, mit fűzhetnék még hozzá.

– Pont ez a pletyka lényege. Mivel nincs semmiféle alapja, nem is nagyon lehet tenni ellene. Az igazság nem védekezés, márpedig ezzel a szóbeszédeket keltők is tisztában vannak.

– Úgy véli, valaki ezzel akar a hatalmam ellen törni.

– Kegyed az emperátor, felség. Mindig lesznek ellenzői. A munkájával jár.

– Mi célból?

– Valószínűleg többől is. Az embereim már dolgoznak rajta. Nem azért jeleztem önnek, hogy felzaklassam, vagy hogy rémeket lásson, asszonyom. Csupán, hogy tájékoztassam arról, mi vár önre, hogy ennek megfelelően alakíthassa a mondandóját.

– Igen, természetesen. – Grayland felemelte a csészéjét, és belekortyolt. Visszatette, és felnézett Limbarra. – Ön elhiszi, hogy Nadashe úrnő valóban meghalt?

– Pillanatnyilag nincs okunk az ellenkezőjét hinni.

Grayland elmosolyodott. – Tudja a módját, hogy miként kerülje meg az egyenes választ.

– Nekem sincs okom az ellenkezőjét hinni – felelte Limbar. – Ugyanakkor azzal is tisztában vagyok, hogy a helyszínen talált testek olyan mértékben elégtek, hogy orvosszakértői módszerekkel képtelenség őket azonosítani. Mindenből csupán hamu és mérgező csontok maradtak. Ami felettébb kényelmes.

– Mennyire kellene rettegnem emiatt, Sir Hibert?

– Önnek semmitől sem kellene rettegnie, asszonyom. Az az én munkám. Bízza csak rám. Az embereimmel kiderítjük az igazságot, bármi is legyen az.

– Nagyon köszönöm – mondta Grayland. Limbar meghajolt és elköszönt, a helyét pedig azon nyomban átvette Obelees Atek, aki elfuvarozza majd a következő megbeszélésére, és onnan a következőre és a következőre, az idők végezetéig, ámen.

Csakhogy Atek ezúttal nem fuvarozta sehová. – Korbijn érsek van itt, és beszélni szeretne önnel. Azt hiszem, Teran Assan dolgában.

– Mi a mai program?

– A következő néhány találkozója csupán villámlátogatás. Lemondhatom őket.

Grayland a homlokát ráncolta. – Ne mondja le őket; elég lesz elhalasztani. Van egy félórás ebédszünetem. Tegye be őket oda.

– Muszáj ennie, asszonyom.

– Néhanapján kihagyhatok egy étkezést, Obelees. Hozzon egy müzliszeletet! Azt majd bekapom, miközben kivezet egy csoportot és bekíséri a következőt.

Atek elmosolyodott. – Azonnal hozom az érsek asszonyt. – A nő távozott.

Grayland befejezte a teáját, és eltöprengett.

Nadashe Nohamapetan halálával kapcsolatban egymást kergették az ellentmondásos érzései. Kénytelen-kelletlen belátta, hogy a megkönnyebbülés volt az első. Nadashe a szó szoros értelmében az uralkodása kezdete óta ingerelte.

És nem csak Nadashe; az egész Nohamapetan família a torkára utazott, kellemetlen makacssággal és szüntelenül. Nadashe a terveivel, Amit a taszító tutyimutyiságával és most Nohamapetan grófnő, úgy tűnik, a kimeríthetetlen haragjával.

Grayland újfent felidézte a találkozóját a grófnővel. Tagadhatatlanul az volt az eltökélt szándéka, hogy átgázol a grófnőn, és ezt meg is tette. Ugyanakkor kinyújtotta feléje a közmondásos békejobbot azzal, hogy kegyelmet ajánlott Nadashénak, és elhelyezést azon a helyen, amely a birodalmi büntetőrendszerben a legközelebb állt egy négycsillagos szállodához. Grayland remélte, hogy értékelni fogja a jó szándék eme aprócska jelét; csakhogy a grófnő alig tudott gátat vetni a dühének. Grayland tisztában volt azzal, hogy lemaradt valamiről, de hogy miről, arra akkor sem tudott volna rájönni, ha az élete múlik rajta.

Nadashe halála rengeteg egyébbel egyetemben ezt is megoldotta. Nem kell többet aggódnia sem Nadashe áskálódása, sem a grófnő haragja miatt.

Erre ne számíts, szúrta oda Grayland agyának idegesítő szeglete, és kénytelen volt beismerni, hogy az agya idegesítő szeglete ebben a dologban minden bizonnyal fején találta a szöget. Limbar közölte, hogy már azt pletykálják, hogy ő ölette meg Nadashét. Ami nevetséges, ugyanakkor Limbarnak igaza volt abban, hogy ez vajmi kevéssé számít, főleg olyasvalakinek, mint Nohamapetan grófnő. Ha az úrihölgy már amiatt felkapta a vizet, hogy Grayland kegyelmet kínált a lányának, akkor minden bizonnyal a düh tűzhányójává válik a gyilkosság hallatára.

Grayland második érzése Nadashe Nohamapetan halála kapcsán a bánat volt, márpedig ennek a ténye felkavarta és kissé fel is bosszantotta. Az a napnál is világosabb volt, hogy Nadashe nem tartotta őt sokra. Egyszer találkozott vele annak idején, amikor ő még Cardenia Wu-Patrick volt, Rennered fivére pedig a koronaherceg. Nadashe, aki akkortájt kezdett találkozgatni Rennereddel, megnézte magának, kimérte a lehető legkevesebb udvariasságot, amit a királyi pasija balkézről jött húga érdemel, és egy mákszemnyivel sem méltatta többre. Akkoriban Cardenia még nem volt elég kifinomult érzelmileg, hogy megértse, miért érezte magát kissé megbántva és lehangoltan Nadashe társaságában aznap. Az élmény még mindig felkavarta.

És talán pont ebben gyökerezett a bánata. Ha Nadashe egy csipetnyit kedvesebb, netán bölcsebb, vagy csupán egy árnyalatnyival jobb emberi lény lett volna, akkor ő és Cardenia (valamint II. Grayland a maga dicsőségében, ahogy az üres teáscsészéje társaságában a következő találkozóra várt) barátokká, netán annál is többé válhattak volna. Bizalmasokká.

Nadashe még most is követendő tulajdonságokat képviselt Grayland szemében. Okos volt, és magabiztos, világszép és minden egyéb, amit Grayland világéletében és még most is bajosan látott meg önmagában. Megszerezni egy ilyen lény barátságát és bizalmát mindennél többet jelentett volna számára. Azt, hogy ebből pusztán azért maradt ki, mert Nadashe semmibe vette, és nem gondolta, hogy valaha méltó lesz a figyelmére, igazi tragédiának érezte.

Csak hiányoznak a barátok, győzködte magát Grayland, és ebben is volt valami. Felidézte a drága Naffát, aki mindaz volt, ami Nadashe lehetett volna, ha akarja. Grayland szíve sajgott Naffa után. Nem vonzalommal vagy epekedéssel, hanem ahogy az ember a legjobb barátját hiányolja, aki egész egyszerűen érti őt.

Marce megért téged, jegyezte meg az elméjének egyik szeglete, a tizenöt éves fruska. Hát igen. Talán ebben lehetett valami. Grayland felidézte az első együtt töltött éjszakájukat, és az emlék melengető boldogsággal töltötte el. Majdhogynem röhejesen feszengtek egymás társaságában, ami váratlanul elillant, ahogy az Atyaúristen, mi folyik itt, ez tényleg össze fog jönni háttérszöveget leváltotta a Szent szar, ez tényleg összejött, mi több, piszkosul elképesztő kommentár, melyet végre-valahára leváltott a megjegyzések hiánya, és boldog elégedettség vette át a helyét, hála istennek. Naffa elvesztése óta először, méghozzá korántsem váratlan, de mégis teljesen beláthatatlan módon és mértékben Grayland újra egésznek érezte magát.

Ez volt Marce ajándéka. Naffa ajándéka. Grayland érezte, hogy Nadashe ajándéka is lehetett volna, elnézve minden erősségét, melyek kipótolhatták volna Graylandéit.

De Nadashe megmaradt… Nadashénak. Nem az értékei összessége volt, hanem valami egészen más. Valaki, akinek nem kellett mindaz, amit Grayland kínálhatott, leszámítva a posztját, és amit az a Nohamapetan-háznak hozhat a konyhára.

Obelees Atek visszatért a kertbe, a nyomában Korbijn érsek asszonnyal, aki a teljes hivatali pompája helyett egy egyszerű és visszafogott kosztümöt viselt. Grayland ezt mosollyal nyugtázta. Korbijn ekképp üzente, hogy odafigyel az uralkodó szabászati ízlésére.

Grayland mosolyogva állt fel, hogy üdvözölje a látogatóját, és kisöpörje az agyából Nadashét és az egész Nohamapetan-házat. Nadashe meghalt, és múlt időbe került mindaz, amit valaha magának és a családjának akart, továbbá ugyancsak elnyelte a múlt azt is, ami Grayland szemében volt valaha, vagy lehetett volna. Grayland megengedte magának, hogy áthassa a Nadashe halála miatt érzett bánattal vegyes megkönnyebbülés, majd félretette, hogy Korbijnnal, valamint az ő valós és kézzelfogható gondjaival törődjön.

Ég veled, Nadashe, gondolta Grayland. Nyugodj békében! És remélem, úgy is maradsz.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Miután egy napon át rejtőzködött és zsoldosokkal lapult, ami túlontúl egyhangú volt ahhoz, hogy felidézze vagy valaha visszagondoljon rá, Nadashe a Kenj Rám Nyugodtan Mindenten, az anyja különbejáratú ötösén találta magát.

Nadashe mindig is érthetetlen fényűzésnek tartotta, hogy az anyja egy ötösön utazgat egyik naprendszerből a másikba, ugyanakkor a hajón kívül az anyja nemigen lakott sehol. Az ötös volt az otthona, még akkor is, mikor orbitális pályán parkolt a Terhathum felett. Sosem ment le a bolygó felszínére, ahogy Basantapurba, a legnagyobb városába sem.

Hát, ebben állapodtak meg, gondolta magában Nadashe. Apáé lett a Terhathum. Anyáé az univerzum többi része.

Nadashét a saját magánlakosztályának meglehetős kényelmében helyezték el a Kenj Rámon. Az anyja ezt mindig fenntartotta a számára, elvégre egy egész baromi nagy űrhajó a rendelkezésére állt, és ha akarta volna, a sok száz barátja mindegyikét saját lakosztállyal várja. És ami azt illeti, tényleg barátok, szolgák és minden effélék seregével utazott. Grófnő volt, ráadásul a Nohamapetan-ház feje, továbbá önimádó, aki vágyta és elvárta a figyelmet. Mindezek hozzájárultak ahhoz, hogy egy egész falu kíséretében utazgasson. Csakhogy a falusiakat a hajónak az ő és Nadashe lakosztályával átellenes fertályában szállásolták el. A gyűrű ezen oldalán csakis azok a szobák kaptak helyet, amelyekben a grófnő és három gyermeke lakott.

Már csak kettő, helyesbített magában Nadashe, és felsóhajtott. Nem állt készen erre a beszélgetésre az anyjával.

De még nem is kellett; az anyja nem tartózkodott a Kenj Rámon. Lent volt Origófőn, ahol közölték vele a szörnyű hírt, hogy a lánya, az áruló, a mészáros, a birodalmi orgyilkos tűzijáték módjára lobbant el egy elszúrt mentési kísérlet során, amely végzett vele, három őrrel, a sofőrrel és Teran Assan úrfival.

Assan jelenléte pikáns kis hírmorzsa volt, amelyet a média kiszimatolt és rárepült. Mindenki imádta a gondolatot, hogy Assan mint az áruló Nadashe Nohamapetan megszállottja, a nő tökkelütött ügyvédjének közvetítésével megszervezte a szöktetést. Azzal az ügyvéddel, aki mellesleg a halálba vetette magát, miközben a családja egy állatkertben nézegette a törpezsiráfokat és a hosszú szőrű vidrákat.

A gondolatra Nadashe összeszorította az ajkát. Szegény, szerencsétlen Dorick. Fogalma sem volt, mibe mászott bele, és valószínűleg aztán sem jött rá egészen addig a pillanatig, amikor a grófnő egyik testőre kitaszította az ablakon. Legalább a családja nem fog nélkülözni, már, ha Dorick elárulta a nejének, hová rejtette a pénzét, továbbá a hatóságok sem bukkantak rá.

Egyelőre még senki sem vetette fel, hogy Nadashe talán életben lehet. A mentés helyszínén minden testet, plusz egy továbbit is megtaláltak, és a maradványokat bajosan lehetett azonosíthatónak nevezni. Assan kilétére például egy titán pecsétgyűrűből jöttek rá, amelyre kifejezetten büszke volt. Jóformán minden más elolvadt, elégett és hamuvá porladt. Csupán az őt összeszedő zsoldosok tudták, hogy Nadashe életben van, róluk pedig biztosra vette, hogy belátható időn belül valamiféle halált hozó eszköz kellemetlenebbik végén fogják találni magukat, valamint a Kenj Rám legénysége, akik közül senkinek sem fordult meg a fejében, hogy bárkinek szóvá tegye a jelenlétét, elvégre az életük és a munkájuk múlt rajta.

Na és persze Nadashe anyja, aki jelenleg kétségkívül zokog, mint a záporeső odalent, Origófőn. Nadashe elképzelte, miként csikorgatja a fogát és szaggatja a ruháját a grófnő a különféle helyi és birodalmi nyomozók kedvéért, akik valamilyen, bármilyen arra utaló nyomot megragadnának, ami bizonyíthatja, hogy a mentési kísérlet valami más volt, nem egy hátborzongató kudarc.

Hadd kutassanak, gondolta Nadashe. Mindeközben ő biztonságban volt, ráadásul azon a helyen, amely legközelebb állt az otthonához. Elmondhatatlanul puha ágyak várták, az ágyneműk melegen simogatták, az étel ínycsiklandó volt, a zuhany forró, és olyan hosszú, amilyennek csak akarta, a ruhák pedig nem abban a kicseszett narancsszínben pompáztak. Nadashe a szabadulását megünneplendő felfalt egy röhejesen nagy szendvicset, amelyet egy negyvenperces zuhany követett, aztán egy halom pokróc alatt átaludta a nap nagy részét.

Arra ébredt, hogy az anyja egy széken ücsörög az ágya mellett, és őt figyeli. Nadashe eltöprengett, vajon mióta tarthatja szemmel, továbbá felötlött benne, mikor fog ez a szeretetteljes szemlélődés átváltozni valami gyökeresen mássá, ami korántsem ilyen visszafogott.

Nadashe felült, és az anyjára mosolygott. – Szervusz, anyám! – köszönt.

Nohamapetan grófnő keményen arcul csapta.

– Ezt az öcséd megöléséért – közölte.

Aztán még egyszer pofon vágta.

– Ezt miért? – kérdezte Nadashe.

– Amiért elkaptak.

Nadashe az arcát dörzsölte. – Azt hittem, Amit miatt dühösebb leszel.

– Fortyog bennem a méreg – közölte a grófnő. – Ő volt a kedvencem.

– Tudom. Ghreni is tudta.

– Nem rejtettem véka alá.

– Talán nem ártott volna. Más szülők úgy szokták.

– Szerettem az öcsédet. Ráadásul remek párja lehetett volna a regnáló emperátornak. Végre-valahára egy Nohamapetan ülhetett volna a trónra.

– Jobb, ha tudod, anyám, hogy erre nem volt semmi esély.

– Dehogynem, ha úgy irányítjuk a dolgokat.

Nadashe búsan mosolygott. – Találkoztál az új emperátorral? Ő nem irányítható.

– Rájöttem.

– Akárcsak én – jelentette ki Nadashe. – A legelején. És mihelyt kiderült, hogy nem fog hozzámenni Amithoz, eljött a következő kísérlet ideje. Temérdek Wu unokatestvér van. Összejött volna.

– Nem lett volna muszáj Amittal végezned, hogy leszámolj az emperátorral.

– Más bonyodalmak is akadtak.

– Az az istentelenül ostoba terved a Mezsgye elfoglalására. Még szép, hogy tudok róla – közölte a grófnő, mikor elcsípte Nadashe fintorát. – Te, Amittal és Ghrenivel karöltve. Korántsem takarítottátok el olyan ügyesen a nyomaitokat, mint hittétek, amikor lefölöztétek a számlákat, hogy fedezzétek a drágalátos kalandotokat. Az a Kiva Lagos nőszemély végigmegy az elmúlt évtized könyvelésén. Az egész házat veszélybe sodortad!

– Az leginkább Amit sara – mondta Nadashe. – Ő vezette a könyvelést.

– De te bíztad rá a feladatot – vágott vissza a grófnő. – Te vagy az ész, Nadashe! Világéletedben te voltál az!

– Az vagyok, amivé neveltél, anyám.

– De nem voltál elég eszes, hogy megtartsd Rennered Wut.

Nadashe felnyögött, hátradőlt az ágyon, és a fejére húzott egy párnát. – Ne gyere megint ezzel!

A grófnő lehúzta róla a párnát. – Egyetlen feladatod volt. Hogy az uralkodó hitvese légy. Ezt akartam. Az emperátor is akarta. Éveken át dolgoztunk ezen. Erre hagytad, hogy kicsússzon a kezedből!

– Ne kelljen még egy istenverte alkalommal elmondanom, anyám, hogy nem hagytam kicsúszni a kezemből! Rennered úgy döntött, hogy mindenféle népeket akar kúrogatni, én pedig nem akartam letörni a lelkesedését.

– Ezzel megbirkózhattál volna!

– Meg is birkóztam! Leültünk és megbeszéltük. Megmondtam neki, hogy bárkit megfarkalhat, akit csak kedve szottyan, amíg nekem csinál gyereket. Azt hittem, ezt akarja. Politikai házasságot extrákkal. De kiderült, hogy féltékennyé akart tenni. Vagy ilyesmi. Monogámiát és igaz szerelmet akart, mellette pedig meghágni jóformán mindent, ami mozog. És megsértődött, amikor szexet kínáltam neki, amiben amúgy sem szenvedett hiányt, monogámia helyett, amit esze ágában sem volt betartani. Egy disznó volt!

– Attól még meggyőzhetted volna!

– Ha ezt komolyan elhiszed, anyám, akkor miért öletted meg?

A grófnő vállat vont. – Megsértett téged. Begurultam. Amúgy igazad van. Fogytán volt az időd a megdolgozására, azt pedig nem kockáztathattuk, hogy mást vegyen el.

Nadashe tátogva meredt az anyjára. – Pont most mondtad, hogy meggyőzhettem volna!

– Egyetértettem veled – felelte a grófnő. – Azt hittem, örülnél neki.

Nadashe behunyta a szemét. – Istenem, olyan fárasztó vagy! Kérlek, váltsunk témát.

– Házasság.

– Az ugyanaz.

– A téma igen, a szereplők nem.

– Kiről beszélsz?

– Jasin Wu.

– Mi van vele?

– Gondolkozz el azon, hogy hozzámész.

– Már házas.

– Apró részletkérdés. Gyereke viszont nincs, ami kapóra jön.

– Kapóra, mihez?

– Emperátorrá fogjuk tenni.

Nadashe erre már felült. – Nincs az öröklési rendben.

– Attól még Wu. Grayland távozásával a partvonalra kerül mindenféle „öröklési rend”. Aztán pedig minden csak egyezkedés kérdése.

– Más Wuk is emperátorrá akarnak majd válni.

– Csupán egyetlen komoly ellenlábasa van, Deran Wu. És róla már gondoskodtunk.

– Hogyan?

– Deran támogatja Jasin igényét az emperátori címre, és elintézi, hogy a támogatói kövessék a példáját. Cserébe, amint Jasiné a trón, Derannak adja a Wu-ház kizárólagos irányítását. Megszűnik az az idióta igazgatótanács, ami megbénítja a házat.

– A többi kuzin pedig szótlanul lenyeli a békát.

– Mire végzek, nem lesznek alkuhelyzetben. Nemsokára megismerkedsz Jasinnal és Derannal is. Ítéld meg magad, mennyire gondolják komolyan a tervet.

– Jasin pedig elvesz engem.

– Igen, ebbe már beleegyezett.

– Megpróbált megöletni a sitten.

– Akkor még nem ismert személyesen.

– És ne feledkezzünk meg arról az apróságról se, hogy elvileg halott vagyok.

– Azt majd helyrehozzuk. Már neki is láttunk. Te magad is nekiláttál. Tudom, hogy azon dolgoztál, hogy minden vádat Amitra tolj. Deran Wu kiteregette nekem a szennyesed. Megmondtam neki, hogy folytassa.

Nadashe őszintén megütközött. – Most mondtad, hogy Amit volt a kedvenced!

– Valóban. Mindig ő lesz. Ugyanakkor már halott, rád viszont elevenen és viszonylag ártatlanul van szükségünk. Jasin a trónt ajánlja neked.

– Mit kér cserébe?

– Egyértelmű: a segítségünket Grayland eltávolításában.

– Az „eltávolítás” elég tág fogalom, anyám.

– Nem muszáj megölnünk – magyarázta a grófnő. – Ha elszigeteljük és száműzzük, az ugyanúgy megteszi.

– És ezt mégis hogy tervezed?

– Már nélkülem is elkezdte ezzel a látomásos hadovával. Elidegeníti az egyházat, és hamarosan a parlamentet is. Néhány nemesi ház már ellene fordult. Minden csak idő kérdése. Továbbá meg kell szabadulnunk néhány kulcsfontosságú szövetségesétől. Kezdetnek Kiva Lagostól, aki miatt amúgy is fájhat a fejünk.

– Hogyan tervezed eltávolítani?

– Efelől ne aggódj, Nadashe.

– Grayland és Lagos igazából nem állnak túl közeli kapcsolatban – mutatott rá Nadashe. – Az ő eltávolítása inkább nekünk használ, és nem neki árt.

– Mással tervezek az elevenébe vágni.

– Mivel?

A grófnő egy pillanatra elhallgatott. – Tudtad, hogy Grayland túszként akart használni?

– Mégis, hogyan tervezte?

– Felkínálta, hogy a halálbüntetésed enyhítése gyanánt Xi’anon kell majd ülnöd. Ahol mindig karnyújtásnyira lennél. Ekképp akarta a tudtomra hozni, hogy ha rosszul viselkedem, akkor búcsút inthetek a lányomnak.

Ez fanyar mosolyt csalt Nadashe arcára. – Nem ismer eléggé téged. Vagy a családunkat.

– Nem ez a lényeg – legyintett a grófnő. – Hanem az, hogy azt hitte, árthat nekem olyasvalaki révén, akit a szerettemnek hisz. Irányíthat valaki révén, akit a szerettemnek hisz.

Nadashe felfigyelt az anyja szavaiban rejlő célzásra, de nem tette szóvá. – Szóval, mit lépsz erre?

– Ugyanúgy fogom megkínozni Graylandet, ahogy ő akart engem. A tudtára adom, hogy bárkinek árthatok, aki közel áll hozzá!

– És ki áll közel hozzá? – kérdezte Nadashe. – Eléggé közel ahhoz, hogy példát statuáljunk vele?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Marce Claremont elnézte, ahogy az Oliveer Bransid felkapcsolta a futófényeit, és megvilágította a szerkezet külső burkát, amely mellett lebegett.

– Látni akarta Dalasýslát – mondta Kinta Laure kapitány. A híd kilátója felé mutatott. – Íme!

– Ott van bizony – helyeselt Marce. A Bransid csupán a Dalasýsla burkának egy zsebkendőnyi területét világította meg. Az elsődleges telep szerkezete kilométerekre nyújtózott, e hosszú henger jó eséllyel dugig volt emberekkel és az életük minden velejárójával. A Dalasýsla mögött, a szerkezet takarásában rejtőzött a Dalasýsla Egyes hatalmas bolygója, ami durván az emberiség egykori anyarendszerében keringő Neptunusz méretével vetekedett.

– Hihetetlen, hogy még mindig itt van – jegyezte meg Laure kapitány.

– Stabil körpályán keringett, amikor összeomlott az Árhullám – közölte Marce.

– Annak már nyolcszáz éve. Ez hosszú idő bármilyen mesterséges tárgynak a körpálya megtartásához. A többi hold gravitációja is megzavarhatta. Akárcsak egy elhaladó üstökös. Egy meteorbecsapódás vagy gázszivárgás meglökhette volna. Jó eséllyel így is történt, mivel Klupper szerint – Laure biccentett a hídi személyzet egyik tagja felé – a Dalasýsla igazából már nincs stabil körpályán. Pörögni kezd a bolygó felé.

Marce elhúzta a száját. – Ez mennyiben érint minket?

– Semmennyiben, hacsak nem tervez évszázadokig itt maradni – felelte Laure. – Próbáljuk ezt elkerülni.

Marce bólintott, majd visszafordult a kitekintőhöz. Futólag megnézve semmiféle lényeges különbséget nem lehetne észrevenni a Dalasýsla és a számtalan többi, az űrben keringő emberi állomás között; a nagy telepek tervezésénél az emberiség megállt hat-hét alapvető változatnál, melyeket tetszés szerint lehetett méretezni, és tengelyforgással létrehozhattak egyfajta szabványos nehézkedést. A Dalasýsla egy módosított O’Neill-henger volt, ez a modell immár évszázadok óta nem ment át jelentős változtatásokon. Hatékony volt, viszonylag egyszerű, és bevált.

Legalábbis ameddig megvolt a népesség és a működtetéséhez szükséges nyersanyagok. Ha bármelyik fogytán volt, akkor jöttek a gondok.

– Halott? – kérdezte Marce Laure-tól.

– Halott – erősítette meg Laure. – Rég halott. Útközben megmértük a hőmérsékletét. Nincs jelentős különbség a környező űrhöz képest. Ugyanolyan fagyos odabent, mint idekint. A csapatának űrruhát kell húznia az átszálláshoz.

Marce újra bólintott. Tudósainak kicsiny csapata amúgy is szkafandert viselt volna. Nyolcszáz év hosszú idő. Senki nem vágyott arra, hogy beszennyezze a leletet, vagy maga megfertőződjön. – Szóval felesleges lenne magunkkal vinnünk a tengerészgyalogos-osztagot – tréfálkozott.

– Magukkal viszik az osztagot – szögezte le Laure. – Csak azért, mert a hely halott, még végezhet magukkal.

– Tény és való.

– Ez lesz az első tényleges átszállási bevetése, ugye? – kérdezte a nő, miközben végigmérte Marce-t.

– Úgy van.

– Ráadásul soha az életben nem végzett semmiféle terepmunkát.

– Nem, igazából nem. Árszakértő vagyok. Felső szintű matematikával foglalkozom. Ahhoz nem kell kimenni a terepre.

Laure bólintott. – Ez a maga bulija, Marce úrfi. Ez áll a parancsunkban. De ne feledje, hogy a rendelkezésére áll a Birodalmi Flotta egy tudóscsoportja. Mindnyájan végeztek már terepmunkát. Továbbá a tengerészgyalogosok is. Terepre tartják őket. Elfogad egy tanácsot?

– Igen, természetesen.

– Akkor hallgasson ide! Ez a maga műsora. De ha van esze, akkor, ha a csapata kinyitja a száját, odafigyel. Különösen füleljen Sherrill őrmesterre és az embereire, ha azt mondja, hogy menjen, vagy éppenséggel ne menjen valahová. Nyissa ki a fülét, és ne kockáztasson. Mindannyian messzire vagyunk az otthonunktól, Marce úrfi. És mindannyian haza akarunk jutni.

– Köszönöm, Laure kapitány – felelte Marce. – Örömmel közlöm, hogy egyébként is ez lett volna a tervem.

– Helyes – mondta Laure. – Nem tűnik kifejezetten ostobának, de sosem lehet tudni.

Marce erre elvigyorodott.

Laure a kitekintő képernyő felé biccentett. – A szerkezet vizuális vizsgálata néhány órán belül elkészül, és aztán jöhet az ön csapata. Mivel a Dalasýsla halott, így jó eséllyel egy felszíni zsilipajtón kell bejutniuk.

Marce bólintott. – Erre számítottunk. Megszereztük a szerkezet tervrajzait a birodalmi levéltárból. Tudjuk, hol akarunk bemenni. Ha az a zsilip elérhető, akkor egy rövid sétával elérhetjük a vezérlőtermet a számítógépes hálózathoz.

– Komolyan úgy véli, hogy be tudják üzemelni a rendszerüket?

– Őszintén szólva, nem – ismerte el Marce. – Nyolcszáz év egy örökkévalóság. De egy kísérletet megér. Amúgy rengeteg időt megspórolna nekünk. És talán sok kérdésre választ adhat.

– Hallottam a telep végnapjairól készült felvételeket – mondta Laure. – Meglepne, ha romokon kívül bármit is találnának.

– Igaza van. – Marce elolvasta az utolsó adások jegyzeteit, és hallotta a felvételeket is, amik néhány évvel az Árhullám pusztulása után Dalasýslából érkeztek. Összefoglalva nem volt más, csak halál, kórság, önkényurak és pusztulás. A teljes felvétel meghallgatása után pedig eltöprengett, hol romlottak el az emberek.

A válasz valószínűleg pofonegyszerű volt: ha az emberek rájönnek, hogy minden igyekezetük dacára biztos pusztulás vár rájuk, akkor kihajítják a légzsilipen a hosszú távra szóló döntéskészségüket. Marce nem tudta kárhoztatni őket, de mivel immár az egész Egyesülés kénytelen volt szembenézni a Dalasýsla egykori sorsával, így más lehetőségekben reménykedett.

Laure Marce hátára tette a kezét. – Készítse fel az embereit. És, Marce úrfi?

– Igen?

– Hőn remélem, hogy talál odaát valami hasznosat. Aminek segítségével mindnyájunkat megmenthetjük.

***

A Dalasýsla halott volt, ami azt jelentette, hogy egyetlen, a karbantartó zsilipeket nyitó szerkezet sem működött. A kinyitásuk időt és erőfeszítést igényelt valakitől, jó eséllyel Gamis tizedestől, a tengerészgyalogos-osztag gépész szakértőjétől. A Bransidon minden szükséges eszköz kéznél volt – tudták, hogy jó eséllyel szükség lesz rájuk, így el is hozták őket –, de végül Laure emberei találtak egy nyitott karbantartó zsilipet, nem is olyan messze az eredeti céljuktól. Marce-nak és a csapatának váratlanul eggyel kevesebb apróság miatt kellett, hogy főjön a feje.

– Ne örüljön túlságosan – csitította Marce-t Sherrill őrmester, miközben a küldetés többi tagjával együtt beöltöztek. – Ez csak azt jelenti, hogy beljebb lesz egy zárt válaszfal. Így vagy úgy, de csigatempóban fogunk eljutni a maguk hálózati központjához.

A küldetés űrruhái a legújabb technológia szerint készültek, könnyűek voltak, és rugalmasak, szúrás-szakadás és vákuumtűrők, önzárók (egy bizonyos pontig, de ha odáig fajul a helyzet, akkor az embernek jó eséllyel úgyis reszeltek), továbbá mágnestalppal és egy olyan hatékony oxigén-újrahasznosítóval is ellátták, amellyel a magukkal cipelt oxigéntartállyal átlagosan tizenöt órán át bírhatják. Könnyíthettek is magukon, bár csak egy bizonyos határig. Marce remélte, nem lesznek távol elég hosszan ahhoz, hogy ez gondot okozzon. A sisakokban mindenre kiterjedő felvevő pihent; rögzítésre került minden, amit látnak és hallanak.

Ehhez a küldetéshez kicsiny csoporttal indultak: Marce és Gennety Hanton – a flotta számítógépes szakembere és történésze, aki az olyan ősi informatikai rendszerekre szakosodott, mint a dalasýslai –, Sherrill őrmester, illetve Gamis és Lyton tizedesek társaságában. Senki nem számított arra, hogy ezen a sétán elérik a hálózat központi vezérlőjét. A túra célja az volt, hogy ösvényt nyissanak odáig, nem számít, hány zárt válaszfal is állja az útjukat.

Csakhogy az elmúlt nyolcszáz év során valamikor valaki elvégezte helyettük a munka dandárját.

– Ezt nézzék – mutatta Gamis. A felderítőcsapat a képernyő köré gyűlt, ami előtt a tizedes helyet foglalt. Gamis egy drónt vezérelt a légzsilipeken túli szervizrészlegekbe. A drón szemszögéből láthatták, hogy mögötte a telep belseje felé minden egyes válaszfalat szétfeszítettek, ki-vagy feltéptek, néhányat teljesen elpusztítottak.

– Valaki nagyon be akart jutni – jegyezte meg Hanton.

– Vagy éppen ki – tódította Lyton.

– Milyen mélyre tud menni? – kérdezte Sherrill Gamist.

Gamis előhívta a Dalasýsla azon szakaszának háromdimenziós térképét, ahol a drón tartózkodott, és annak adása mellé húzta. – Itt van a madárka – mutatott Gamis a tervrajz egyik folyosójára. – Mi pedig ide akarunk jutni, jó másfél kilométernyire. – A tizedes visszatért a drónhoz, és végigsuhant vele a folyosón. – Őszintén szólva, őrmester, az első néhány válaszfal után nyílt útnak tűnik. Nem úgy néz ki, mintha a Dalasýsla ezen szakaszát lezárták volna a nyomáskülönbség miatt.

– Más szóval a telepen elment az energia, mielőtt ebből a bizonyos szakaszból elszivárgott volna a levegő – jegyezte meg Hanton.

– Meglehet – felelte a még mindig a drónt vezetgető Gamis. A gép a fény számos különféle hullámhosszának kombinációját érzékelte a hagyományos emberi tartományon belül, továbbá fölötte és alatta, amiket egy monokróm adássá olvasztott össze. – Vagy meghibásodás történt. Vagy száz másik lehetőségből valamelyik. Hopsz! – Gamis elkerült némi lebegő törmeléket a drónnal. – Bekapcsolhattam volna az automata ütközésjelzőt.

– Nincs gravitáció – állapította meg Marce.

– Nem, elvégre hogy is lehetne? – mondta Gamis. – Az állomás már nem forog.

– Inkább azt mondanám, hogy már kötött keringésű.

– Legyen önnek igaza, uram, ha ennyire szakszerűen akar fogalmazni.

– Testek sehol – állapította meg Sherrill.

– Tessék, őrmester? – fordult Gamis a felettese felé.

Sherrill a monitorra mutatott. – Már egy kilométerre jár a szerkezetben, és még egyetlen holttestet sem láttam.

– Még mindig a karbantartó részlegben vagyunk, őrmester – mutatott rá Gamis. – Az emberek csak akkor jönnének le ide, ha maga a szerkezet szorulna javításra. Ha engem kérdez, akkor a megmaradt testek nyilván a telep központjában lesznek.

– Attól még furcsa.

– Engem nem zavar, hogy nem látok nyolcszáz éves fagyott múmiát, amíg nem muszáj. – Gamis még egy darabig elbíbelődött a drónnal, végül megállt egy ajtónál. – Megérkeztünk – közölte. – A dalasýslai hálózati vezérlőterem. Legalábbis az egyik. Csak lassan kell lépkednünk a mágnestalpú csizmánkban.

– Más szóval a semmiért cipeltük a válaszfal-feszegető szerszámokat – állapította meg Sherrill.

– Azt azért nem mondanám – tiltakozott Gamis. – Ez csupán a telep egy kicsiny része. A többi szakasz jó eséllyel le van zárva. Majd meglátjuk. De szerencsénk volt, legalábbis egyelőre.

– Akkor örüljünk neki – mondta Hanton. – Ha odaérünk, utánajárok, be tudom-e üzemelni a hálózati központ bármelyik részét. Ki tudja, talán már kimerítettük a mázlinkat.

***

Marce rájött, hogy nincsenek ínyére az űrruhák. Az orra jóformán abban a pillanatban viszketni kezdett, hogy felvette a sisakot, és már háromszor próbálta ösztönösen megvakarni, és minden egyes alkalommal beverte a kezét a búrába. A harmadik után bosszúsan felmordult, amire Hanton felfigyelt a kommunikációs rendszeren.

– Idővel megszokja, uram – mondta.

– Szívből remélem – felelte Marce elgyötörten.

Ahogy azt Gamis ígérte, a hálózati vezérlőhöz vezető séta lassú volt. Az űrruhák mágneses talpai a padlón tartották a csapatot, de ettől még mindannyian össze voltak pányvázva arra az esetre, ha netán az egyikük lába alól kiszaladna a talaj, és lebegni kezdene. Marce kimerítőnek találta a mágnesezett séta vánszorgó tempóját, főleg úgy, hogy csupán a sisaklámpáik törték meg az őket körülvevő feketeséget. Mire elérték a vezérlőterem ajtaját, úgy érezte, mintha lefutott volna egy maratont.

– Látják, mégis szükségem lesz erre – jegyezte meg Gamis, és előszedte az ajtófeszítő eszközöket a magukkal hozott szerszámos táskából. Mivel nem volt gravitáció, Gamis és Lyton könnyedén cipelték kettejük között a táskát, ám a manőverezés vele annál nehezebbnek bizonyult. A tehetetlensége olyan szegletekbe akarta vinni, ahová nem akarták követni.

Gamis és Lyton felállították az ajtónyitót. Az tette a dolgát, és máris fel volt törve a lezárt nyílás. Marce meglepődött, hogy hallja a kinyíló ajtó tiltakozását, majd rájött, hogy a talpán át érzékeli. A hang megrezegtette a padlót, és azon át a szkafanderét.

Ahogy belépett a vezérlőterembe, Marce nyomokat vett észre az ajtón, és meg is mutatta őket Gamis tizedesnek, aki bólintott. – Nem mi csináltuk ezt elsőként – szögezte le.

– Meg tudja mondani, milyen régi lehet a többi nyom? – kérdezte Marce.

– Nem igazán – ismerte el Gamis. – Származhatnak ötszáz évvel ezelőttről, de akár a múlt hétről is. De ha engem kérdez, kicsi az esély a múlt hétre.

A műveleti központban mindenki eloldozta magát. Lyton a terem mennyezete felé dobott valamit, mire hirtelen az egész vezérlő fényben fürdött, árnyak indultak az egyetlen forrásból.

– S lőn világosság – szólt a nő, majd Hantonra pillantott. – Nagyjából hat órára lesz elég.

– Több is a kelleténél – felelte Hanton. A szerszámos táskához lépett, és magához vett egy kicsiny számítógépegységet és egy hordozható billentyűzetet egy apró, kockaforma energiaforrás társaságában. Mindezt egy munkaállomáshoz vitte.

– Van hozzá kábele is? – tréfálkozott Gamis.

– Semmi szükség rá – felelte Hanton, bekapcsolva az energiakockát. Felvillant a képernyő fénye, háromszor vörösen, majd egyenletes kék színnel. – Utánanéztem az archívumban. Az itteni munkaállomásokat ellátták indukciós lapokkal. Ha energiával táplálják őket, bekapcsolnak.

– Ha csak egy terminál, akkor nem megy vele sokra – jegyezte meg Lyton.

Hanton a fejét rázta. – Leginkább terminálként használatos, de van benne egy helyi fedélzeti gyorsítótár. Méghozzá elég méretes, mert a telepesek a redundancia elvét vallották. Ha valaha leállnának az itteni primer számítógépes rendszerek, akkor az elsődleges operációs rendszer még mindig végezheti az alapfeladatait az efféle terminálok információival. Legalább addig, míg újra be nem üzemelik a főrendszert.

– Feltéve, ha hozzáfér – jegyezte meg Gamis.

Hanton meglapogatta a magával hozott számítógépmodult. – Ha ez hajlandó bekapcsolni, akkor hoztam magammal néhány tréfás játékszert, barátaim. A nyolcszáz éves biztonság nemsokára megismerkedik a korszerű törési eszközökkel. Kétségkívül tanulságos esemény lesz.

– És ha nem jön össze? – vetette fel Marce.

– Akkor is marad még több tucat munkaállomás.

Marce bólintott, és felmérte a szobát. Méretes volt, kerek, és a borotvaéles árnyakat vető fényben kissé hátborzongató. Az egyik ív mentén egy ablak és egy ajtó nyílt egy szomszédos helyiségre, melyben fekete fémdobozok sorakoztak. A telep tényleges számítási szíve, legalábbis az egyik; munkaállomások ide vagy oda, egy ekkora állomásban számtalan efféle helyiséget szórhattak szét. A tartalék rendszerek életmentők lehetnek.

Legalábbis egy darabig. Jó eséllyel már lejárt a fekete dobozokban megbújó számítógépek szavatossága, ahogy valószínűleg mindennek szerte az állomáson. A bekapcsolásukhoz sokkal több kellene a Hanton által hozott energiakockánál.

Marce eltöprengett, milyen lehetett a Dalasýslán, amikor leálltak az energiaellátó rendszerek. A telepet reaktorok és napelemek együttese működtette. Azok a generátorok és ernyők ki voltak téve mindazon mechanikai meghibásodásoknak, amelyeknek minden rendszer, ahogy az energiatovábbító háló is. A dolgok annyiféleképpen elromolhatnak. Marce úgy képzelte, hogy a rendszerek azelőtt mondhattak csütörtököt, hogy kihalt a karbantartásukhoz szükséges tudásbázis, de nem tudhatta biztosan. Ha eljön a világvége, gyakran a tudósokból lesznek bűnbakok.

– Ó, jó reggelt – szólalt meg Hanton. – Valaki felébredt! – Marce megfordulva látta, hogy a munkaállomás életre kelt, behozva egy diagnosztikai képernyőt.

– Ez elég lenyűgöző – ismerte el Gamis.

– A rendszer alapvetően szilárd testű – magyarázta a menüket navigáló Hanton. – Leginkább stabil anyagokból készült. Ipari, nem pedig felhasználói minőség. Az állomások építésénél a tartósságot, nem pedig a fényűzést tartották szem előtt.

– Oké – mondta Gamis. – De nyolcszáz év akkor is rengeteg idő!

– Ó, pokoli szerencsénk van – helyeselt Hanton. – De a mázlink legalább részben a tervezésnek köszönhető. Oké, itt. – Megnyitott egy fület, és megjelent a könyvtár. – Minden egyes helyi adatfájl. Egyelőre átmásolom őket a saját gépemre, aztán virtuális környezetben megnyithatom őket.

– Mi van benne? – kérdezte Sherrill őrmester.

– Rengeteg minden – felelte Hanton. – Mit szeretne?

Sherrill kinézett Marce-ra. – A maga bulija, Marce úrfi.

Marce eltöprengett a dolgon. – Tudni szeretném, mikor állt le a Dalasýsla – szólt végül. – Abból legalább megbecsülhetnénk, mit várhatunk a többi hasonló helyzetben lévő teleptől.

Hanton bólintott. – Itt is van a hozzáférési naplófájl.

– Csak a munkaállomásé?

– Van egy azokhoz is, igen. De akad itt egy másik is az egész műveleti központhoz. Bizonyára az lehetett a végrehajtó munkaállomása.

– És azon minden rajta lesz?

– Amíg energiát kapott, addig igen – mondta Hanton.

– Hívja elő.

Hanton betöltötte a fájlt. – Nocsak – jegyezte meg egy percre rá.

– Mi az? – kérdezte Marce.

– Ha elmondanám, attól tartok, nem hinné el – közölte Hanton.

– Tegyen próbára!

– Hadd rendezzem át, hogy kicsit könnyebben megérthesse. – Hanton pötyögött egy percig, majd a képernyőjéhez intette Marce-t. – Inkább betöltöttem az adatokat egy táblázatba. Évekre lebontva gyűjti a bejelentkezéseket. Szóval itt van az Árhullám összeomlása előtti év. Sok ezer bejelentkezés, elvégre a népek szüntelenül, napról napra ki-és beléptek. Az összeomlás évében ugyanaz, akárcsak a rákövetkezőben. Gördítsen lefelé, végig a következő húszon, és egyre apadnak a belépések, mivel egyre durvult az a szarság, ami elkezdődött idefent. Huszonhárom évre rá minden leállt. Ha az érdekli, mikor fordultak igazán rosszra a dolgok, hát ekkor.

– Huszonhárom év nem túl sok – jegyezte meg Sherrill.

– Nem, nem az – ismerte el Hanton. Továbbgörgetett. – Azt hiszik, hogy itt a vége, mi? Távolról sem, mert nézzék, mi történt ötven évvel később. – Belépések garmadájára mutatott.

– Akadt túlélő – állapította meg Marce.

– Ráadásul úgy fest, nem is egy. Most ide süssenek! – folytatta a görgetést Hanton. – Néhány évente belépések, egészen háromszáz évvel ezelőttig. Aztán pedig ez. – A következő húsz évben temérdek volt a bejelentkezés. – Valaki újra beüzemelte Dalasýslát. Legalábbis egy részét.

– Ideiglenesen – pontosított Marce.

– Húsz év elég hosszú idő ahhoz, hogy pusztán ideiglenes legyen – tiltakozott Hanton. – Miután pedig letelt, megismétlődött a minta. A belépések csökkentek, majd leálltak, ezúttal hét év elteltével.

Marce újfent a képernyőre kukkantott. – De nem teljesen.

– Nem – helyeselt Hanton. – Néhány évente elölről kezdődött, majdnem háromszáz éven át. – Ismét görgetett. – Itt. Itt. Itt. És így tovább.

– Meddig? – érdeklődött Gamis.

– Harminc évvel ezelőttig – felelte Hanton. – Az az utolsó belépés. Akkor léptek be utoljára ebbe a bizonyos terembe.

– Na jó, és ez hogyan lehetséges? – kérdezte Lyton. – Ez a hely döglöttebb, mint egy kibaszott szikla!

– Fogalmam sincs, miként lehetséges – ismerte el Hanton. – Csak elmondom, amit kihámoztam a fájlból. De ez megmagyarázza, miért nem korcsosult el teljesen a számítógépes rendszer. Minden egyes bekapcsoláskor lefuttat egy diagnosztikát, és kijavítja az időről időre felbukkanó kisebb problémákat. – A munkaállomás felé mutatott. – Akárcsak most.

– Más szóval a Dalasýsla életben van – állapította meg Marce.

– A Dalasýsla nem – tiltakozott Hanton. – Lytonnak van igaza. Ez a hely halott. Bárki is járt ide, jó eséllyel az állomás nyersanyagaira pályázik, és a számítógépes rendszer segítségével szerzi meg. De van túlélő az űrnek ezen a részén. Legalábbis volt, harminc évvel ezelőttig.

Hang hallatszott Marce fülében. A Bransidon maradt Roynold hívta. – Marce, ott van?

Marce ellépett Hantontól és a munkaállomásától, a füléhez emelte a kezét, hogy jobban hallja Roynoldot, és bosszúságára a keze ismét a sisakba ütközött. – Itt vagyok. Felettébb érdekes a helyzet Dalasýslán, Hat.

– Bizonyítékot találtak arra, hogy akadnak túlélők a rendszerben?

– Mi az, hogy – felelte Marce. – Honnan tudta?

– Mert Laure kapitány parancsba adta a legénységének, hogy keressék meg a terület többi, kisebb állomását.

– És talált néhányat?

– Temérdeket. Három tucatot.

– És?

– Mind olyan halott, mint a Dalasýsla. Hideg, mint a Dalasýsla. A hőmérsékletük megegyezik a környező űrével.

– Értem – mondta Marce zavartan.

– De aztán találtak valami mást. Igazából nem egy telepet. Hanem egy tízest.

– Egy űrhajót?

– Pontosan – helyeselt Roynold. – Méghozzá nem is akármilyen tízest, Marce. Ez meleg.

TIZENHARMADIK FEJEZET

– Olajágat hoztam – mondta Senia Fundapellonan, amikor belépett Kiva Lagos irodájába. Az asztal fölött átnyújtott Kivának egy tárgyat. Kiva elvette; finom oxidált ezüstszálakból megmunkált karkötő volt, melybe aranybarna topázköveket foglaltak.

– Hagyd csak, kitalálom – szólt Kiva. – Minden üveget levertél a búcsúban, aztán ezt vagy a plüsselefántot választhattad nyereményként.

– Nem választottam. Megtartottam az elefántot.

– Oké, de minek adod ezt nekem? – kérdezte Kiva az asztalra téve a karkötőt. – Nem haragszom, amiért nem látogattál meg az emperátorral történt röpke találkozó óta. Nem járunk.

– Igazából nem tőlem van – ismerte el Fundapellonan. – Ez Nohamapetan grófnő ajándéka. A Terhathum híres a topázairól. Nem mintha sokan tudnák, mivel a Nohamapetan-monopólium gabonára és rizsre szól, a Hoak-ház pedig nem árulja el, honnan szerzik a topázt, amit árulnak.

– És pontosan miért is kapok ajándékot a grófnőtől? Azt beszélik, hogy gyűlöli minden szájbakúrt porcikámat.

– A grófnő úgy érzi, hogy talán nem indult zökkenőmentesen a kapcsolatotok. Ráadásul a lánya közelmúltban bekövetkezett halálának fényében szerintem azt gondolja, ideje lenne tiszta lapot kezdenetek. – Fundapellonan a karkötőre mutatott. – Az a karkötő zálog. Nem árt tudnod, hogy az anyagi értéke elenyésző – jó eséllyel nem lehet több ezer márkánál –, de annak idején Nadashe viselte. A grófnő reméli, ennek a ténye meggyőz arról, milyen tiszta szívvel vágyik arra, hogy mindent elölről kezdjetek.

– Aha – bólintott Kiva. – Újra felemelte a karperecet, melyről kénytelen-kelletlen elismerte, hogy szemrevaló, és szemügyre vette. – Ez a te javaslatod volt, ugye?

– Miért mondod ezt?

– Mert nem tudom, hogy találkoztál-e valaha Nohamapetan grófnővel, de körülbelül annyira szentimentális, mint egy aligátor. Nincs az az isten, hogy úgy elérzékenyült a lánya miatt, hogy kiválasztotta ezt az izét, aztán ideküld téged, hogy hozzásegítsd az elkúrt lelkének a gyógyításához.

– Azt hiszem, alábecsülöd a grófnőt.

– Kétlem.

– Mert kételkedsz az emberi lélek tökéletességében.

– Szerintem a makulátlan lélekhez leginkább az kell, hogy legyen az embernek.

– Ez túlzás, Kiva Lagos – jegyezte meg Fundapellonan.

Kiva vállat vont.

– Mondjam azt a grófnőnek, hogy visszautasítottad az ajándékát?

– Naná, mert jó lenne még egy ok, hogy rühelljen, kösz szépen.

Fundapellonan elmosolyodott. – Akkor inkább annyit mondok neki, hogy kifejezted az örömödet és alázatos köszönetedet.

– Igen, mert az aztán jellemző rám.

– Ahogy a karkötők ajándékozása a grófnőre.

– Vagyis tényleg te javasoltad neki.

– Talán megemlítettem, mennyire illene hozzád az a karperec.

– Nem tudom, miért. Nemigen hordok ékszert.

– Talán azért, mert szívesen láttam volna rajtad.

Kiva felpróbálta a karkötőt. – Na?

– Nem is rossz – ismerte el Fundapellonan.

– Akkor jó. – Kiva levette az ékszert, és visszatette az asztalra. – Most, hogy megvolt az összeborulás és a lelki fröccs, nyögd ki, mit akarsz, hogy nemet mondhassak, és folytathassuk az életünket.

– A grófnő arra kér, hogy gondold át újra az Origó rendszerbeli Nohamapetan-üzletek fölötti fennhatóságodat.

– Jól van.

– Komolyan?

– Naná – vágta rá Kiva, aztán elszámolt magában egyig. – Meg is volnánk. Átadhatod a grófnőnek, hogy kinyalhatja. Egyszer már nemet mondtam neki. Már az emperátornak is felterjesztette a problémáját, aki elutasította. Ráadásul nem csupán nemet mondott, hanem kifejezetten parancsba adta, hogy folytassam a munkám, a Nohamapetan-ház pedig biztosítsa a teljes mellszélességű támogatását a rendszeren belüli nyomozásomhoz. Amit, jegyzem meg, nem kaptam meg, és ez lassacskán kezd bosszantani.

– Továbbítom ezt a problémát a grófnőnek.

– Tedd azt. És ne felejtsd el továbbítani a „kinyalhatja”-kitételt sem. Mindenképpen szó szerint idézz. És ha már ott vagy, akkor tudasd vele, hogy ha te vagy bárki más ismét idetolja a képét az irodámba azt javasolva, hogy ne végezzem a telibevert munkámat, amit az egész ismert lakott világegyetem istenverte teljhatalmú uralkodója bízott rám, akkor lassacskán be fogok pipulni.

Fundapellonan erre csak pislantott. – Még nem történt meg?

– Fogalmad sincs róla, milyen vagyok mérgesen.

– Ezt az eszembe vésem.

– Ahogy a grófnőnek sincs. Ráadásul ha felbosszant, akkor a hajára kenheti az összes szaros barátságkarkötőt, amit megpróbál rám sózni.

– Nincs semmi, ami miatt esetleg meggondolnád magad?

Kiva félrebillentette a fejét. – Megint meg akarsz vesztegetni?

Fundapellonan széttárta a karját. – Muszáj lesz visszamennem és lejelentenem, hogy végigmentem minden lehetőségen.

– Mi van még a listán?

– Ennyi volt.

– Biztos vagy benne? A leplezett fenyegetések még nem kerültek napirendre.

– Mert nincsenek is.

– A grófnő bizonyára nincs formában.

– Ne feledd, épp a gyermekét gyászolja. Idén már másodjára.

– Nem mondod. – Kiva ismét a karkötőre pillantott, aztán felnézett Fundapellonanra. – Mik a terveid későbbre?

– Dolgom lesz.

– És aztán?

– Mindig dolgom van.

– Pontosan tudom, hogy nem vagy annyira elfoglalt.

– Mire célzol?

– Arra, hogy meglátogathatnál.

– Talán kerüllek téged.

– Akkor gecire rosszul teszed, hogy az irodámban ácsorogsz.

– Megbízásra teszem.

– Ajándékot hoztál.

– Másvalakitől.

– Te választottad.

– Úgy van.

– Gyere át később, és felveszem a kedvedért. Csak azt, semmi mást.

– Megbeszéltük.

***

– Miért dolgozol azoknak a gonosz faszoknak? – kérdezte Kiva Fundapellonant később, mikor Kiva ágyában feküdtek egy, az átlagosnál jobb menet után.

Fundapellonan bosszúsan pillantott Kivára. – A Nohamapetan-ház nem gonosz!

– Úgy fest, valakinek ismétlő kurzusra lenne szüksége a közelmúlt eseményeiből.

– Legyen – adta be a derekát Fundapellonan. – A Nohamapetan-ház egyes tagjai talán gonoszak.

– Testvérgyilkosság. Emberölés. Merényletkísérlet. Sikkasztás. Megkérdőjelezhető ízlés a férfiak terén. És ez csupán az egyik anyaszomorító a sok közül.

– Aki tényleg gonosz. Gonosz volt.

– Még mindig az, csak elpatkolt.

– De neki sosem dolgoztam.

– Csak a muterjának. Szerinted kitől örökölte?

– A szó szoros értelmében nem neki dolgozom. Hanem a háznak.

– Aminek az élén a grófnő, a főnököd, és az ő családja áll. Átkozott vékonyra hasogatod a szőrszálakat.

– Ügyvéd vagyok; ez a munkám. Ide hallgass, Kiva, nem állítom, hogy a Nohamapetan-család egyes tagjai makulátlan kis puttók, netán becsületes emberi lények. De a háznak dolgozom. És a hétköznapok zömében a Nohamapetan-ház egy közepesen tisztességes nemesi ház.

– Ha te mondod.

Fundapellonan felkönyökölt. – És mi a helyzet a Lagos-házzal, mondd? Talán nem lep meg mélységesen, hogy mielőtt megismerkedtünk, végeztem egy kis, mondjuk úgy, ellenkutatást a házadon. Szeretnéd, ha végigmennénk mindazokon a munkaügyi problémákon és mindenféle egyéb munkahelyi és biztonsági szabályokon, melyekkel a Lagosház eredendően hadilábon áll? A legutóbbi két év során hányszor citálták a Lagos-házat a céhek elé káros praktikák okán? Mekkora összeg van feltüntetve a Lagosház éves költségvetésében „konfliktusrendezés” címen? Mi több, külön tételként számoljátok el a zsoldfizetést, és nem változtattok a módszereiteken, csak ha három egymást követő évben túllépitek annak a mértékét. Amire, jegyzem meg, hamarosan sor fog kerülni.

– Elvégezhetném ugyanezt az ellenkutatást a Nohamapetan-házon, és hasonló listával állnék elő.

– Pontosan erre célzok – szögezte le Fundapellonan. – A ház üzlet; képviseletre van szüksége; nem tökéletes, ugyanakkor nem is maga a megtestesült gonosz.

– A főnököd viszont az.

– Kemény szavak, különösen egy olyan nőtől, aki több millió márkát kasszírozott menekültektől azért, hogy a hajóin utazhassanak el egy pusztító polgárháború elől.

Kiva rásandított. – Hoppá! Tényleg alapos voltál.

– Miért csináltad?

– Pénzre volt szükségem.

Fundapellonan elvigyorodott, és ráhemperedett Kivára. – Látod, ez aztán igazán kurva gonosz dolog, Kiva Lagos.

– Mégis itt vagy, mellettem.

Fundapellonan felült, az ágyhoz szegezve Kivát. – Talán a rosszakra bukom. – Megragadta Kiva csuklóját, és lehúzta róla az ezüst-topáz karperecet, és áttette a saját kezére. Felemelte, hogy szemügyre vegye.

– Rajtad is jól áll – jegyezte meg Kiva.

– Megy a bőröm színéhez – helyeselt Fundapellonan, majd oldalvást lerepült az ágyról.

***

– Hé! – mondta Kiva Fundapellonannak néhány órával később.

Fundapellonan megpróbált krákogni valamit, de Kiva legyintett. – Ne bajlódj vele. Egy cső van a torkodban. Pillanatnyilag az egész légzőrendszerednek jóformán reszeltek. A többi részeddel egyetemben. Meglőttek. Egyenesen le a baszott ágyamról.

Fundapellonan guvadó szemmel, eszelősen nézett széjjel.

– Nyugi, nyugi, hé, nyugi! – csitította Kiva. – Rendben vagy. Biztonságban. Na jó, a rendben talán túlzás. Egy csomószor majdnem meghaltál. De most már nem vagy a halálodon. És nem is lehetnél ennél nagyobb biztonságban. Behajtottam egy szívességet. – Kiva egyetlen intéssel körbemutatott a helyiségben. – Üdvözöllek az emperátor különbejáratú gyengélkedőjében a Brighton Palotában.

Fundapellonan eleve tágra nyílt szeme csészealjnyivá kerekedett.

– Semmi gáz, én állom cechet.

Erre némiképp kisebb lett Fundapellonan szeme.

– Hadd foglaljam össze a történteket – mondta Kiva. – Mellbe lőttek. A golyó az üveg tolóajtón át jött. Mivel a tizenhetedik kurva emeleten lakom, így kicsi az esélye, hogy véletlen baleset volt. Ha tippelnem kéne, akkor a lövést nekem szánták, de véletlenül te kerültél a célkeresztbe. Ezt azért gondolom így, mert, meg ne sértődj, engem többen akarnak holtan látni, mint téged, köztük, írd és mondd, a saját picsafejű főnököd is. Ez megalapozott gyanúnak tűnik neked?

Fundapellonan nagyon-nagyon haloványan bólintott.

– Elmondtad bárkinek a Nohamapetan-házból, hogy ma este eljössz hozzám?

Fundapellonan erre megdermedt.

– Nem haragszom rád, Senia. Nem hiszem, hogy az életemre törtél. De tudnom kell, elmondtad-e bárkinek a Nohamapetan-háznál, hogy velem lesz találkozód.

Bólintás.

– Azt is, hogy azt mondtam neked, felveszem a kedvedért a karkötőt?

Bólintás.

Kiva elmosolyodott. – Innen tudom, hogy nem csaptál be. Ellenkező esetben kurva isten hétszentség, hogy nem vetted volna fel a karkötőt. Én pedig halott lennék. Megmentetted az életem ma este, Senia. Felfogtál egy nekem szánt golyót.

Fundapellonan hunyorított.

– Igen, tudom. Egyáltalán nem volt szándékos. De ettől még nagyra értékelem. Plusz örök hála, amiért nem haltál meg nekem. Nem azért mondom, mert kedvellek, vagy ilyesmi. Csak ha megölnek valakit az ember otthonában, akkor csökken az ingatlan értéke.

Megismétlődött a hunyorítás.

– Túl korai. Oké. Érthető. Akkor beszéljünk valami másról. Egyrészt arról, hogy nyilván fel kellene mondanod, mivel a főnököd, aki a kibaszott Sátán, jó eséllyel lelövetett. És igen, tudom, hogy én voltam a célpont, de a puszta tény, hogy hajlandó volt rám lövetni úgy, hogy te is ott vagy, mindennél ékesebben árulkodhat neked arról, hogy nem okozott volna neki álmatlan éjszakákat, ha járulékos veszteségként odaveszel, vagy a szemed láttára festik ki a falat az agyammal. Másrészt, ha tényleg felmondanál a Nohamapetan-háznál, akkor vár egy állás a Lagos-háznál. Elismerem, tényleg megkérdőjelezhetők a munkakörülményeink. Talán segíthetnél helyrepofozni. Harmadszor, bármit is csinálj, sose feledd, hogy ennél gecire többet érdemelsz. Negyedszer, emlékszel, mikor azt mondtam, hogy még nem láttál mérgesen?

Fundapellonan bólintott.

– Na, ez változni fog, de kurva gyorsan!

***

Kiva megcsiklandozta Tinda Louentintu, Nohamapetan grófnő vezérkari főnökének az orrát. A nő felhorkant álmában, az orrára csapott, aztán az oldalára hengeredett.

Kiva elnézte néhány percig ennek a gennyes faszpörgettyűnek a szendergését. Aztán kiment Louentintu hotelszobájának a fürdőjébe, letette az univerzális szobakulcsot, amelyért nemrégiben botrányos összeget perkált a hotel egyik kevéssé erkölcsös gondolkodású aligazgatójának, kicsomagolta az egyik csíramentesen lezárt poharat a mosdónál, megtöltötte vízzel, aztán visszament az ágyhoz, s Louentintu fülébe és arcába öntötte. A nő köpködve riadt fel.

– Ó, úgy örülök, hogy ébren találom – szólt Kiva. – Üdv, Kiva Lagos vagyok. – Ezután tiszta erőből képen vágta Louentintut.

Roppanás hangzott, és vér ömlött Louentintu orrából. A nő levegőért kapva szorította az arcára a kezét, és vér tapadt az ujjaira, ahogy elvette onnan. Felnézett Kivára. – Miért? – kérdezte, aztán felvisított, ahogy Kiva újfent teljes erővel a fartúró orrába öklözött.

– Elnézést, kérdezni akart valamit? – érdeklődött Kiva. Fintorogva rázta ki a kezét. Gecire biztos volt abban, hogy eltörte az egyik ujját ennek a szirénázó szipirtyónak az orrán, de nem adja meg neki az elégtételt, hogy ezt a tudomására hozza, így inkább újabb ütésre készülve visszahúzta a kezét. – Rajta, kérdezzen csak újra, maga félkegyelmű barom!

Louentintu befogta. Kiva újra a taknyos orrába vágott. Louentintu visszarogyott a párnáira, záporozott a vér, a légzése cseszettül hátborzongató zajt keltett a törött orrán át.

– Most, hogy végeztünk az udvariaskodással, hadd magyarázzam el, miért jöttem – mondta Kiva. – Ma este egy barátomat, aki a főnöke alkalmazottja, maga két lábon járó fostartály, a szemem láttára lelőtték. Az egyik pillanatban még rajtam volt, és egy szemrevaló ékszerrel dicsekedett, a következőben két kikúrt méterre feküdt a padlón, egy lyukkal a mellében. Kurva nagy csoda volt, hogy túlélte.

– Fogalmam sincs, miről beszél – nyögte Louentintu két horkantás között.

– Ne kóstolgasson, bassza meg! – szólt Kiva. – A végén lecibálom erről a baszott véres ágyról, hogy azzal a lendülettel kilökjem az istenverte erkélyről, és teszek rá, mi lesz velem aztán. Úgyhogy hacsak nem akar a végére járni, hogy megy-e a cseszett repülés,hölgyem, akkor merje még egyszer a szemembe mondani, hogy kurvára gőze sincs arról, miről beszélek!

Louentintu hallgatott.

– Na most, az nem titok, kinek szánták a golyót – folytatta Kiva. – De úgy esett, hogy Senia Fundapellonant sikerült kilyuggatnia. Legyen hát. Ezt az arcplasztikát Nohamapetan grófnőnek szántam. Úgy fest, ugyanolyan pocsékul célzok, mint ő. Az a különbség, hogy Senia mocskosul nem érdemelte meg, ami történt vele. Maga viszont teljesen más lapra tartozik. Tudom jól, hogy maga törli Nohamapetan grófnő valagát minden szarás után.

Szóval elmondom, mit fog csinálni. Fogja szépen azt a frissen széjjelkúrt arcát, felmegy vele a hatodikra, ahol a főnöke szunyókál, és felébreszti. Elmondja neki, hogy kurvára elhibázta. Aztán pedig azt, hogy a holnapi napsütéses kora reggelen be fogok menni a Céhek cseszett Házába, hogy felmenjek az én irodámba, és le fogok ülni a kibaszott csecse székembe a kibaszott csecse asztalom mögé egy kibaszott csecse teával, hogy szanaszéjjel marcangoljam az ő seggbekúrt üzletét!

– A hátralevő életem minden napjának minden egyes percét annak fogom szentelni, hogy azt tegyem a házával, amit az imént tettem a maga szaros, seggnyaló orrával! Már most eleget tudok a grófnő kapzsi, seggfej családjáról, hogy a céhek komolyan eltöprengjenek a ház jogfosztásán, és egytől egyig börtönbe vágják mindnyájukat. Ráadásul mindezt úgy, hogy csak lébecoltam. Képzelje el, mire megyek majd most, hogy lett egy kurva hajtóerőm!

– Máskülönben? – mondta Louentintu.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, „máskülönben”. – Louentintu orrvérzése elállt, és ő a lepedőbe törölte az arcát, vériszamós maszattá varázsolva mindkettőt. – Minden egyes váratlan fenyegetést egy „máskülönben” követ. „Tegye, amit mondok, máskülönben porig égetem a házát.” A fenyegetés megvolt, Kiva úrnő. Várom, hogy elmondja, mi lesz „máskülönben”.

– Hogy van az orra? – érdeklődött Kiva.

– Volt már jobban is.

Kiva ezt egy biccentéssel nyugtázta, aztán újfent orrba vágta Louentintut. A nő visszarogyott a fejtámlára.

– „Máskülönben” ez lesz – mondta Kiva. – Gondoskodjon róla, hogy a grófnőhöz is eljusson. Továbbá üzenem neki, hogy vonszolja el a valagát Origófőből. Van neki egy baszott nagy űrhajója. Én a helyében mostantól ott aludnék.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Az űrhajó méretes volt, mint minden tízes, és ellátták gyűrűvel, mint minden tízest. Ugyanakkor a tízesekkel ellentétben ennek nem forgott a gyűrűje, hogy biztosítsa az erőt, mely a falak belsejéhez szegezte a legénységet és a tárgyakat. A fények, bár szakaszosan, de a hajó teljes hosszán égtek. Marce első pillantásra arra tippelt volna, hogy a jármű energiája és rendszerei a legjobb esetben is akadoznak. A hajó valóban „meleg” volt, de ez a hő csupán a környező űrrel összevetve érvényesült. A gyűrűje egyetlen ívét leszámítva a hajó hőmérséklete csupán néhány fokkal volt fagypont fölött.

A legérdekesebb nem is maga a jármű volt, hanem a körülötte rajzó tárgyak: tucatnyi apró, hengeres objektum, egyenként lehettek úgy harminc méter szélesek, vezetékek kötötték őket össze egy vagy több hasonló szerkezettel, miközben egy középső pont körül keringtek, amely maga is a hatalmas hajóhoz csatlakozott. Marce megvizsgálta az egyik vezetéket a legénység eligazító szobájában a Bransidon, és látta, hogy mozog rajta valami: egy kicsiny tároló, amelyet mechanikus emelősorhoz erősítettek. Végignézte, ahogy a csigák az egyik hengerhez viszik a tárolót, amely aztán elnyelte.

– Jól látjuk, amit látunk? – kérdezte Jill Seve a tartály eltűnése láttán. A flotta nyelvésze volt, továbbá antropológusi végzettséget is szerzett, amelyről Emblad admirális úgy döntött, hogy megfelel a küldetésre.

– Ó, a látásban nincsen hiba – mondta Plenn Gitsen, a flotta biológusa. – Az igazi kérdés az, elhisszük-e.

– Nyolcszáz év – szólt Roynold. Marce mellett állva nézte a monitort.

– Hogyan élhetnek az emberek így… – mutatott Seve a képernyőre – …nyolc évszázadon keresztül?

– Jó eséllyel nem pont így élték le azt a nyolcszáz évet – vélekedett Gennety Hanton. – Bizonyítékaink vannak arra, hogy harminc éve emberek jártak Dalasýslán. Ha lenne időnk megvizsgálni a helyi űr többi állomását is, akkor jó eséllyel úgy találnánk, hogy sokat közülük laktak, de legalábbis meglátogattak nemrégiben. Na jó, viszonylag nemrégiben.

– Más szóval arra céloz, hogy a lakosság így él már legalább harminc éve – foglalta össze Seve.

– Nagyon úgy fest – helyeselt Hanton.

– Oké, akkor hogyan élhet valaki így harminc éven át?

– Passz.

– Azért élnek így, mert nincs más választásuk – szögezte le Roynold epésen. – Egyértelmű. Az a dolgunk, hogy megtudjuk az okát. És a módját.

– Más szóval átszállunk oda? – kérdezte Hanton Marce-t.

Marce Gitsenhez, a biológushoz fordult. – Nos?

– Bárkiket is találunk, azok egy évezred nagy részét itt, a Dalasýsla-rendszerben elszigetelve töltötték – mutatott rá. – Az egész életüket úgy élték, le, hogy legfeljebb néhány száz társukkal osztoztak az élettéren. Ez nem túl sok.

– Aggasztja, hogy elég egy kilégzés, és elviszik őket a kórságaink – foglalta össze Roynold.

– Vagy éppen fordítva – mondta Gitsen. – Fogalmunk sincs, miként mutálódtak és fejlődtek a baktériumok és a vírusok a végletesen korlátozott környezetükben. Nem mehetünk oda, hogy a keblünkre öleljük őket. Az mindkét félnek a biztos pusztulást jelentené.

– Szóval egy nemleges szavazat – foglalta össze Marce.

Gitsen a fejét rázta. – Azt nem mondtam. Szerintem muszáj odamennünk. Bárkik is ezek a népek, a tudomány csodáját jelentik. Valamiképp sikerült nyolcszáz évet túlélniük a civilizációjuk összeomlása után. Beszélnünk kell velük. De muszáj óvatosnak lennünk.

– Vissza az űrruhákba – szólt Hanton.

– Magának nem kötelező jönnie – mondta Seve Hantonnak. – Nincsenek feltörésre váró számítógépes rendszerek.

– A legjobb tudása szerint – vágta rá Hanton.

Roynold Marce-ra sandított. – Kinek kell mennie? – kérdezte.

– Seve-nek és Gitsennek mindenképp – szögezte le Marce. – Szerintem nem ártana Merta Ellst is megkérdezni. – Ő volt a Bransid hajóorvosa. – Abban pedig biztos vagyok, hogy Laure kapitány legalább egy maroknyi tengerészgyalogoshoz ragaszkodni fog. És maga is mehet, Hat.

– Miből gondolja, hogy menni akarok? – kérdezte Roynold.

– A legutóbbi átszállásra én mentem – közölte Marce.

– Arra kellett volna nekem mennem – tiltakozott Roynold. – Tudja, hogy nemigen kedvelem az embereket.

– Bocs – sajnálkozott Marce.

– Semmi baj – legyintett Roynold, és ismét a hajóra fordította a figyelmét. – De mégis hogyan tervezi? Odamegy a bejárati ajtóhoz, és bekopog?

– Hé! – szólt Hanton a képernyőre mutatva. – Látják ezt?

– Micsodát? – érdeklődött Marce.

– A gyűrű egyik fénye villódzni kezdett.

Marce a hajóra meredve nagy nehezen kiszúrta az emlegetett lámpát. – Rá tudna közelíteni valamennyire?

– Rajta vagyok – mondta Hanton.

– Nem véletlenszerű és nem rendszeres – jegyezte meg Seve egy percre rá. – Hosszú és rövid villanások váltogatják egymást. Ez kód!

Hanton elnézte egy percig, aztán előhúzta a táblagépét, és megnyitotta a keresőmotort. – Tudom, mi az – közölte. – A Birodalmi Flotta kódrendszert használ a vészhelyzetbe jutott hajóknál, ha netán minden egyéb kommunikációs lehetőség megszűnne.

– A keresőfényekkel? – kétkedett Roynold. – A hajók átlagos távolságát figyelembe véve ez nagyon derűlátó.

– Azt nem mondtam, hogy logikus – vágott vissza az ideges Hanton. – Csak azt, hogy létezik. Máskülönben nem csak űrhajóknál használatos. Szárazföldi és tengeri járműveknél is működik.

– És ez az üzenőrendszer nyolcszáz éve változatlan – állapította meg Marce.

– Természetesen nem – felelte Hanton. Körbefordította a tabletet, hogy megmutassa Marce-nak. – De a küldetés információs adatbázisának részeként megvan a nyolcszáz évvel ezelőtti kód kulcsa.

– Szép munka – ismerte el Marce.

– Összefoglaló adatokat töltöttem le a hajókról, abban volt, de ettől még elfogadom az elismerést – mondta Hanton. – Most kérnék egy percet, hogy megnézhessem magamnak.

– Három különálló üzenettel van dolgunk – törte meg végül a csendet néhány perccel később. – Az első annyi, hogy „kommunikáció meghibásodott”.

– Ezt már tudtuk – vágott közbe Roynold.

Hanton felemelte a kezét. – A második, „rendszer válságos”.

– És mi a harmadik? – érdeklődött Marce.

– „Segítség!”

***

A dalasýslaiak egyszerre voltak alacsonyak és magasak, ami, legalábbis Marce feltételezései szerint, a szegényes táplálkozás és az alacsony nehézkedés összhatása lehetett. Marce kiszúrta, hogy Dr. Ells az oldalán mennyire vágyik arra, hogy elvihessen egyet a gyengélkedőbe egy vizsgálatra. Nem hibáztatta a doktornőt; a helyében jó eséllyel ugyanezt akarta volna.

Pillanatnyilag Marce inkább arra vágyott mindennél jobban, hogy megértse őket.

Laure kapitány megvétózta Marce abbéli elképzelését, hogy védelem nélkül szálljanak át, és nem akart megkockáztatni egy csakis tudósokból álló csapatot. Végül Marce, Ells, Seve és Lyton tizedes húztak űrruhát, szálltak siklóba és vártak a zsilipnél, míg egy dalasýslai erőből kurblizva kinyitotta. Az illető viselete egy nem rá való szkafanderből állt, mely ősi volt, és foltozott – az egyik a másikból következett.

Amikor a négyes fogat belépett, a dalasýslai zárásig hajtotta a zsilipkaput, aztán megvárták, hogy visszaáradjon a levegő. Aztán kitekerte a belső ajtót, lehámozta magáról a ruháját, és a zsilipben hagyta. Jóformán pucér volt, meghatározhatatlan nemű, és láthatóan arra várt, hogy a Bransid legénysége is ledobja a szkafanderét. Mikor nem tették, a dalasýslai úgy vont vállat, mintha azt mondaná, ahogy tetszik, majd ellökte magát a mikrogravitációban, és intett négyüknek, hogy kövessék. Úgy is tettek, a fedélzetre mágnesezett léptekkel csörömpöltek aztán.

A hajó belseje széthullóban volt, vagy remekül festett egy nyolcszáz éves járműhöz képest, nézőpont kérdése. Marce felfigyelt arra, hogy minden egyes darabját rögtönzött javításokkal tákolták össze. Frankenstein teremtményének járműváltozata volt, lerítt róla, hogy más hajók és állomások újrahasznosított darabkáiból ácsolták. Az utasai guberálók voltak, mégpedig kényszerűségből, ha ilyen körülmények között kellett túlélniük.

A Bransid legénységét egy olyan helyiségbe vitték, amely szemre az étkezde lehetett, vagy legalábbis az lett volna egy legalább közelítőleg hétköznapi hajó esetében. Odabent sok tucat további dalasýslai várta őket, és egyikük sem különbözött sokban a kísérőjüktől.

Emberek voltak, de olyan fajta, amilyet Marce még soha életében nem látott. Oly mértékben voltak az űr és az űrhajók gyermekei, amely példátlan volt az Egyesülés lakói között. Természetesen az Egyesülés polgárainak milliárdjai éltek az űrben, de mindezt állomásokon, rendes gravitációval, rendes légkörrel, felszerelve minden létfontosságú és nem kevés luxuscikkel. Az űr lakóiként éltek. Nem az űr gyermekeiként, amivé ezen dalasýslaiak váltak.

Ez a jövő vár ránk, gondolta Marce, és remélte, hogy a testén végigfutó akaratlan borzongás nem volt látható az űrruhája túloldalán.

A dalasýslai, aki a helyiségbe kísérte őket, a honfitársai egy csapatához lebegett, miután egy másik bontakozott ki a tömegből, Marce csapatához irányította magát, és beszélni kezdett. Marce egyetlen szavát sem értette.

– Jill? – szólította Marce a nyelvészét, miután a dalasýslai végzett a mondandójával.

– Az Egyesülés szabványnyelve – állapította meg Seve. – Legalábbis volt. Valamiféle magánhangzótoldással megspékelve.

– Megérti?

– Fogjuk rá. – Seve előrelépett az álló dalasýslaihoz, és magára mutatott. – Ember. – Marce-ra mutatott. – Ember. – Ugyanezt megtette Ells és Seve esetében.

A dalasýslai könnyedén kapcsolt, és kimondta a szót, mely talán az „ember” megfelelője lehetett volna, ha felveszik, visszafelé játsszák le a felvevőn, kimondják a keletkező szót, azt is megfordítják, kimondják a végeredményt, és néhány tucatszor megismétlik a folyamatot. Seve többször eljátszotta ugyanezt a terem különböző tárgyaival, megtudakolva azok dalasýslai változatát. Aztán mondott valamit dalasýslaiul, de úgy, hogy az Marce fülének távolról sem emlékeztetett semmiféle nyelvre.

A dalasýslai bólintott, és várt.

– Pillanat, mit mondott az imént? – kérdezte Marce.

– Azt hiszem, azt, hogy „Beszéljen lassan, nehezen értjük a szavait” – felelte Seve. – Mindjárt megtudjuk.

A dalasýslai ismét belefogott, de sokkal lassabban, és ezúttal Marce majdhogynem képes volt kivenni azokat, melyek a hangzásuk alapján az ő fülében is ismerősen csengő szavak lehettek.

– Úgy hívják, Chuch, és ez a férfi – azt hiszem, a „férfi” helytálló – a kapitányuk, ez pedig mindaz, ami Dalasýslából megmaradt – mondta Seve, majd bólintott Chuchnek, hogy folytassa. – Azt mondja, hogy ez a hajó szolgált otthonul a Dalasýsla maradványainak az elmúlt évszázadban. – Folytatódott a beszéd. – Annak idején többen voltak, ám a többi hajó és állomás idővel elromlott. Azt mondja, úgy maradtak életben, hogy állomásról állomásra, valamint hajóról hajóra utaztak a járművükkel, hogy összeguberálják mindazt, amire szükségük van. – Újabb szóáradat. – De most már nem képesek erre.

– Miért nem?

Tovább figyeltek. – Azt hiszem, bekrepált a meghajtórendszerük – fordított Seve. – Elég energiájuk van a hajó meghajtásához, ám manőverezni nem tudnak. – Újabb szünet. – A hajó bizonyos rendszereihez megvan az energiájuk, de már nem tudnak rávenni egyetlen kifosztott állomást sem, hogy javítsa meg a hajójukat. Szétesik körülöttük, és idővel teljesen csütörtököt mond.

– Hátralévő idő?

Seve kérdezett, Chuch pedig egy másik dalasýslaira pillantott, aki válaszolt. – A meghajtórendszerük tizennyolc hónapja romlott el – felelte Seve. – Ő a főmérnökük, és a becslése szerint még egy-két évük lehet, mielőtt túl sok létfontosságú rendszer áll le.

– Van főmérnökük? – hüledezett Lyton.

– Ha ilyen sokáig sikerült működőképesen tartani a hajót – mutatott rá Marce –, akkor még szép, hogy van főmérnökük. Ne higgye őket ostobának, Lyton.

– Elnézést – mondta a nő.

Chuch kérdezett valamit Seve-től, aki felelt neki. – Csak megkérdezte, miről beszéltek.

– Elmondta neki?

– Persze. – Chuch is hozzátette a magáét, Seve pedig meghallgatta. – Egyetért abban, hogy nem ostobák, csak kétségbeesettek. A segítségünket kéri.

– Miféle segítséget?

– Kezdetnek a hajtóműrendszerrel. Egyéb technikai segítségnyújtás. Élelem – bocsánat, nem élelem, hanem alapanyagok. Vetőmagok. Orvosi készletek. Információ. Új technológia.

Chuch Marce-ra pillantva egyetlen szót szólt. Marce Seve-re pillantott. – Tényleg azt mondta, hogy „mindenfélét”?

– Azt hiszem, igen.

– Hát, nem vethetem a szemükre – ismerte el Marce. Egy percig hallgatott.

– Mi az? – kérdezte Seve.

– A megjelenésünk láthatóan nem lepte meg őket túlságosan.

– Mire céloz?

Marce az egész helyiség, az ott összegyűlt dalasýslaiak felé intett. – Legalább egy évszázada élnek már ezen a hajón. Előtte az egyik telepen kaparták össze, ami a túléléshez kell. Az ide vezető Árhullám nyolcszáz éve omlott össze. Maga hogyan fogadná, ha sok száz évnyi elszigeteltség után váratlanul felfedeznék?

– Őszintén szólva nem tudom – ismerte el Seve.

– Jó eséllyel lepetézne – vetette fel Lyton. Seve furcsálkodva pillantott rá.

– Azt hiszi, hogy istenként kellene tisztelniük minket, vagy valami? – kérdezte Dr. Ells.

– Nem – tiltakozott Marce. – De azt sem hinném, hogy én így reagálnék. – Seve-hez fordult. – Kérdezze meg.

– Mit kérdezzek meg?

– Kérdezze meg, miért nem tűnnek meglepettnek.

Seve megtette, és a válasz hallatán csak pislogott.

– Mit mondott? – nógatta Marce.

– Azt felelte, azért nem lepődött meg, mert a legutóbb érkezett hajó azt állította, hogy még többen fognak jönni.

– Tessék? – hüledezett Marce.

Chuch visszavette a szót. – Azt mondja, hogy a legutóbbi hajó háromszáz éve érkezett, a legénysége pedig itt maradt. És hogy a személyzet minden egyes tagjának, önmagát is beleértve, az ő vérük folyik az ereiben. Valamint azt, hogy a kapitányuk váltig állította, hogy idővel még többen fognak jönni. Így nem lepte meg az érkezésünk. Számítottak a jövetelünkre. Vártak ránk. Ráadásul a lehető legjobb pillanatban bukkantunk fel, amiért külön hálásak.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Gunda Korbijn érsek asszony már megint a művészetről elmélkedett.

Pontosabban a Rachela a gyűlésen szobron, Lenyűgöző Pritof (akinek igazából nem „Lenyűgöző” volt az igazi vezetékneve, de valamikor a halála után egy kifejezetten talpraesett műkereskedő, aki túl sokat halmozott fel a szobraiból, zseniális marketingmunkát végzett) alkotásán járt az esze. Magát a szobrot igazából Hippolyta Moulton ugyanezt a címet viselő festménye ihlette, amely a Birodalmi Művészeti Intézetben lógott, nem messze Xi’an katedrálisától.

A festményen Rachela politikai és céges vezetőknek magyaráz, akiket úgy meghatnak a szavai, hogy azonmód félresöprik a kicsinyes vitáikat, és megalapítják az Egyesülést. A Moulton által elképzelt pillanatban Rachela csinos volt, arca nyugodt, arckifejezése üres, mint az ikonokon ábrázolt szenteké; a politikusokat és az üzletembereket láthatóan úgy lenyűgözték a szavai, hogy fittyet hánytak arra, hogy egy próbababa szájából jöttek.

Pritof szobra más oldalról ragadta meg a jelenetet. A szobrász szakasztott olyanra festette Rachela tartását, mint Moulton, de a nő arckifejezése teljesen eltérő volt. A békés üresség helyét ravaszság, éberség, illetve ahogy néhányan váltig állították – kimerítően, századokon át, művészeti és tudományos cikkekben –, keserű gúny váltotta fel. Moulton Rachelája ájtatos ikon volt; Pritof Rachelája céltudatos nő.

A kettő közül Moultoné volt az ismertebb képmás, és pontosan ezért állították ki a BMI épületében, miközben Pritof szobra viszonylagos száműzetésre ítéltetett az egyesült egyház šumadijai székesegyházában, Pritof szülőállomásán. De Korbijnt vajmi kevéssé érdekelte. Hiába volt érsek és az egyház névleges feje, borsódzott a háta a kifejezéstelen arcú szobortól. Személytelenné tette Rachelát, kevésbé tűnt emberinek, ám annál végzetesebbnek. És noha az egyesült egyházhoz illett, hogy a sorszerűség aurájával ruházza fel magát – ugyanez igaz volt jóformán minden felekezetre –, Korbijn, aki állása és érdeklődése miatt is tanulmányozta a történelmét, tudta, hogy nem volt benne a világon semmi elkerülhetetlen.

Vegyük példának a nevezetes gyűlést, amelyet mindkét műalkotás megörökített: a politikusok és az iparmágnások nem bámultak az áhítattól tágra nyílt szemmel Rachelára. Hanem kinevették, és gúnyolták az ostobaságát. Az pedig bizonyos, hogy nem hagyták el a termet, hogy egyöntetűen megalapítsák az Egyesülést. Ahhoz évekre és számolatlan titkos alkura volt szükség, ezek részletei pedig inkább voltak világiasak, mint emelkedettek. Moulton festménye utólagos propaganda volt, amelyet Korbijn egy rég halott xi’ani érsek elődje rendelt. A gyűlés igazi végkimenetelét természetesen nem purgálták ki a feljegyzésekből, de a nagyközönség jobban kedvelte Moulton változatát. Méghozzá olyan mértékben, hogy ha felvetődött a Rachela a gyűlésen, akkor arról a túlnyomó többség Moulton elképzelését osztotta.

Márpedig Korbijn pontosan ezért kedvelte jobban a szobrot. Gyanította, hogy Rachela tényleges arckifejezése a gyűlésen sokkal közelebb állt a Pritof, mintsem a Moulton által megörökítetthez. Korbijn nem először kívánta, Rachela bárcsak tényleg inkább az istenekhez, mint a halandókhoz állt volna közelebb, mert akkor legalább megidézhetné, és rákérdezhetne, mi a rosseb járt igazából a fejében, amikor eltökélte, hogy megszólítja a sok politikust és üzletembert; mik voltak igazából a „jóslatai”, és azoknak milyen mértékben kellett volna vezérelniük az egyházat, melynek Korbijn immár majdnem negyven évet adott az életéből.

Ezenfelül szívesen kipróbálta volna egy napra az emperátorlétet. Nyílt titok volt, hogy minden egyes emperátort felruháztak egy az Egyesülés összes többi polgára számára elérhetetlen technikával, amely rögzítette minden egyes gondolatukat, majd a haláluk után újjáalkotta őket, hogy tanácsot adhassanak az utódjuknak. Erre volt egy külön bejáratú helyiség a birodalmi palotában. Korbijn nem tudhatta, hogy Rachelával kezdődött-e ez a rendszer, de ha igen, akkor Korbijn szívesen feltett volna néhány fogós kérdést a digitális szellemének.

Ha Rachela emléke odabent van, akkor Grayland bizonyára nekiszegezte azokat a kérdéseket, amiket én is feltennék, vélekedett Korbijn.

És pontosan ezért jutott Korbijn eszébe Pritof szobra. Mert Rachelához hasonlóan II. Grayland is szólni kívánt az összegyűltekhez.

Névlegesen az Egyesülés parlamentjéhez kívánt szólni, amely szervezetnek emperátorként hivatalosan is tagja volt, egyszerűen úgy, mint Xi’an állomásának képviselője, bár a szokás azt diktálta, hogy az emperátor nem jelent meg, és nem is szavazott.

Ugyanakkor a közönség nem csupán a parlamenti képviselőkből áll majd. A gyűlésterem karzatán minden hely elkelt, az Egyesülés nagy házainak tagjai egymás torkának estek a székekért. Korbijnnak nem kell ezért harcolnia – meghívták, hogy hivatalos áldást mondjon az emperátor beszéde előtt, és el is fogadta –, de más püspökök és egyházfiak ugyanúgy élet-halál harcot vívtak a helyekért, mint a nagy házak. Idővel az Egyesülés mindegyik vezető hatalma – legyen az politikai, kereskedelmi vagy egyházi – képviseltetni fogja magát.

Bármikor is kerüljön sor a dologra, tette hozzá Korbijn magában. Az köztudott volt, hogy az emperátor szólni kíván, ugyanakkor az időpontot igazából még nem jelölte ki; a sajtóminisztere csupán annyit tett közzé, hogy „a közeljövőben”. Grayland várt valamire, a várakozásának tárgya pedig mindenkiből komoly töprengést váltott ki.

Amikor II. Grayland megszólítja a gyülekezetét, Rachelával ellentétben már az emperátori cím birtokában teszi, és névlegesen ő az ismert világegyetem leghatalmasabb embere. Korbijn nem tudhatta biztosan, hogy ez tényleg olyan előnyös-e, mint amilyennek tűnik. Lehet, hogy Rachela csupán egy karizmatikus különcnek tűnt, amikor megszólította a kétkedőket. Graylandet viszont veszélyesnek tartják. Korbijn nagyon is tisztában volt a szóbeszéddel, amely szerint Grayland a beszédét felhasználva fogja kihirdetni a szükségállapotot, azzal az érveléssel, hogy az Árhullámok bezárulása szigorúbb rendet követel. Aztán a statárium örvén Grayland nekiláthat, hogy megszabaduljon az ellenlábasaitól, ahogy azt Nadashe Nohamapetannal tette.

Korbijn a szemét forgatva hallgatta végig ezt a bizonyos pletykát, de le is állt vele, mikor fogadta Tinda Louentintu villámlátogatását. Nohamapetan grófnő vezérkari főnöke ijesztően festett, az arca olyan volt, mintha bokszzsáknak használták volna. Amikor Korbijn megkérdezte, hogy rendben van-e, Louentintu valami olyasmit mondott, hogy megbotlott otthon a terasz küszöbében, amiről az érsek asszony azonmód levette, hogy mérhetetlen baromság, de Louentintu egyértelművé tette, hogy nem kíván tovább foglalkozni a dologgal, részben azzal, hogy felvetette, Korbijn megfontolhatná az elszakadást az egyesült egyháztól.

– Mégis, miért tenném? – kérdezte Korbijn ahelyett, hogy azonmód eretnekséggel vádolta volna Louentintut, ami a gyülekezet vezetőjeként jogában állt volna, ugyanakkor felettébb ritka eset volt, továbbá szükségtelenül bonyolítaná a helyzetet.

– Természetesen az egyház fennmaradásáért – felelte Louentintu. – A grófnő tudja, hogy nemrégiben értekezett a püspökeivel az emperátor és a látomásai dolgában, valamint azt, hogy azok milyen hatással lesznek az ön fennhatóságára az egyesült egyház felett. Tudja, hogy nem is kevesen ágáltak a szakadás mellett.

Korbijn emlékezett a vitával kevert kiabálóverseny hosszú óráira, amelyre Louentintu célzott, és felbosszantotta, hogy az egyik püspöke úgy döntött, kiszivárogtatja az esetet. Később majd intézkedik a felelős ügyében, bárki is legyen az. – Néhányan kétségkívül – ismerte el Korbijn. – De felhívnám a figyelmét, hogy azt a találkozót közmegegyezéssel szabad eszmecserének szántuk. A gyűlés célja nem volt és soha nem is lesz a döntéshozás.

– Ez csak természetes. De lehetne.

– Kérem, térjen a lényegre, Louentintu úrnő!

– Arra célzok, hogy ha netán a szakadást támogatná, akkor lennének hozzá szövetségesei.

– Minden tiszteletem Nohamapetan grófnőé, de az egyháznak semmi szüksége arra, hogy effajta szövetségesek oldalán mutatkozzon.

– Bármilyen szerencsétlen is az állítása, mégis megértem az okát. Így örömmel tudatom, hogy nem kell mellette mutatkoznia. Más, tekintélyesebb partnerekre számíthatnak.

– Pontosan mit akar jelenteni az, hogy „számíthatunk”?

– Kezdetnek, úgy hiszem, leginkább anyagi és tárgyi segítségnyújtást az új egyháznak, hogy megőrizhesse a korábbi felekezet ingatlanbirtokait.

– Szóval igazából nem szakadás lenne, hanem puccs.

– Nem muszáj annak lennie. De rengeteg ember – a parlament, a nagy házak, és igen, az egyház tagjai közül – lassan kezdi a szükségét látni annak, hogy visszahívják az emperátort a trónról.

– „Visszahívják” – visszhangozta Korbijn. – Milyen udvarias szóhasználat.

– Nem kell erőszakkal járnia – magyarázta Louentintu. – Nohamapetan grófnő szinte mindenkinél jobban érti, milyen hiábavaló az erőszak ez ellen az emperátor ellen. Bárki másnál jobban tudja, mibe kerülhet, beleértve magát az emperátort is. Két gyermeke halott, a harmadik a Mezsgyén rekedt, soha többé nem fogja látni. De az erőszak elkerülhető, ha elég nagy a nyomás. A megfelelő pillanatban. A megfelelő helyen.

Korbijn kezdte kapiskálni. – Az emperátor parlamenti beszéde. Forralnak valamit.

– Mi nem forralunk semmit – tiltakozott Louentintu. – De készülnek tervek.

– Hatalmas kockázatot vállal azzal, hogy elmondja nekem – mutatott rá Korbijn. – Tagja vagyok a végrehajtó bizottságnak. Ráadásul közel állok az emperátorhoz.

– Tény és való, közel áll hozzá. Ami jelentős kockázat. Ugyanakkor jó néhány perce letartóztattathatott volna istenkáromlásért. Továbbá kegyed sincs híján hatalomnak, érsek asszony. Az egyháza vajmi kevéssel tartozik az emperátornak. És ha megjelenik egy új emperátor, akkor az a férfi vagy nő talán úgy dönthet, hogy hivatalosan is elválasztja az emperátori hivatalt az egyháztól, és Xi’an regnáló érsekét megteszi Xi’an és az Origó új bíborosává.

– Ennyire előre eltervezték?

– Ismétlem, nem a Nohamapetan-ház. De tudunk tervekről.

– Mégis maga jött el hozzám, hogy megkísértsen, Louentintu úrnő.

– Nem megkísérteni jöttem, érsek asszony. Csupán ismertetem önnel a lehetőségeket. És hatni kívánok az őrangyalaira. Viharos időket élünk, és az Árhullámok összeomlásával csak fokozódni fog a bizonytalanság. Kétségkívül mindnyájunkra sötét idők várnak. Az emperátor jót akar, de nem áll hatalmában, hogy átvezessen minket mindazon, ami az Egyesülésre vár. Másvalakinek kell megtennie. Márpedig mindenki jobban jár, ha mielőbb döntés születik ebben.

Korbijn elmosolyodott. – Milyen vicces. Szinte szóról szóra ezt mondta egy ismerősöm is, aki a közelmúltban ugyanebben az ügyben keresett fel.

– Talán beszéljen vele újra. Lehet, hogy ő is ugyanígy fog érvelni.

– Nem megy. Nemrég elhunyt.

Louentintunak kellett egy perc, de végül csak leesett neki. – Igazán sajnálatos.

– Számára kétségkívül az volt – helyeselt Korbijn.

– Gondolkozzon el azon, amiről az imént beszélgettünk, érsek asszony – szólt Louentintu. – Sok minden közeleg. Ezekben az egyháznak is meglesz a maga szerepe. De magán fog múlni, mi lesz ez a szerep, és milyen lesz a saját jövője. Az emperátor hamarosan megtartja a beszédét. És azon a napon, amikor ez megtörténik, lejár az idő.

Nocsak, gondolta Korbijn Louentintu távozása után, ez majdnem pontosan úgy ment, ahogy azt Grayland előre látta.

– Tudnia kell, hogy nemsokára fel fogják keresni – közölte vele Grayland, mikor Korbijn meglátogatta, hogy megbeszéljék a Teran Assannal történteket. Röviden kitárgyalták Assan sorsát, és ennek a hatását a végrehajtó bizottság működésére, aztán Korbijn előállt az Assannal folytatott szóváltásával az emperátor küszöbönálló beszédéről, ami őt arra sarkallta, hogy hívja össze a püspökeit. Grayland bólogatott, aztán elhangzott ez a rejtélyes kijelentés.

– Többen? – kérdezett vissza Korbijn.

– Nem akarok összeesküvést sugallni. Viszont Teran úrfi nemrég elhunyt Nadashe Nohamapetan mentési kísérlete közben. Arra számítok, hogy Nohamapetan grófnő természetesen tagadni fogja, hogy akár neki, akár a házának köze lett volna az ügyhöz. Ugyanakkor Teran úrfinak, bár sok mindent el lehet mondani róla, nem volt szokása a maga szakállára cselekedni.

– Úgy hiszi, ez valami nagyobbnak volt a része.

– Azt hiszem, hogy rengeteg hatalmasságot megriasztottam a víziók emlegetésével – mondta Grayland. – Ami nem meglepő. A jóslatok nyugtalanítók és felkavarják az állóvizet, márpedig egyetlen hatalmon levő sem vágyik a rend megzavarására. Képtelenek felfogni, hogy közeleg a pusztulás, akár akarják, akár nem. A látomásaim most kavarják fel az állóvizet, hogy elejét vegyék a későbbi káosznak. De ez nincs a hasznukra. Így forralnak valamit, hogy megőrizzék az általuk ismert rendszert.

– És mi lenne az?

Grayland Korbijnra mosolygott. – Ó, azt hiszem, ön tudja a választ a kérdésre.

– Puccs.

Grayland újfent bólintott. – Vagy valami nagyon hasonló. Nem a Nadashe-féle tétova merényletkísérlet. Valami hatalmas, elegáns és visszafordíthatatlan. Így természetesen szükségük lesz hozzá önre. Önre és az egyházra. Szóval igen, hamarosan fel fogják keresni egy alkuval.

– Felséged pedig azt akarja, hogy ebben az esetben áruljam el önnek, kik is ők – vélekedett Korbijn.

Meglepődve látta Grayland vállrándítását. – Mihez kezdenék egy névvel? Kivizsgáltatom vagy letartóztattatom. Biztos lehet abban, hogy Hibert Limbar máris nyomoz mindenki és minden után, beleértve önt és engem is, mert ez a dolga. Ha rács mögé juttatom, azzal csak egyvalakit csukatok le. A társai hátat fordítanak neki, és megsemmisítenek minden szálat, ahogy azt Teran úrfival tették. Mindeközben a megmaradtak tovább ügyködnek a háttérben. Úgyhogy nem, érsek asszony. Nem muszáj elárulnia, ki keresi fel önt. Vagy megtudom, vagy amúgy sem számít.

– Akkor mit akar, mit tegyek?

Grayland mosolygott. – Azt akarom, tegye fel magának a kérdést, milyen felekezetté szeretné tenni az egyesült egyházat – mondta.

– Nem értem.

– Szerintem viszont nagyon is – jelentette ki Grayland. – Legalábbis meg fogja, ha eltöpreng a dolgon.

– Legyen – felelte Korbijn kétkedőn.

Grayland felnevetett. – Nem titokzatoskodni próbálok. Csak azt állítom, hogy az elmúlt évezredben egyetlen elődje sem került ennyire a reflektorfénybe, mint ön, csak mert én nem átallottam látomásokról hadoválni. De most, hogy megtörtént, muszáj lesz eldöntenie, hogy a felekezete képes-e elviselni egy magamfajtát.

– Egy prófétát.

– Ó, olyan messzire azért nem merészkednék – szerénykedett Grayland. – De igen.

Korbijn erre elmosolyodott.

– Ha képes, akkor tudni fogja, mi a teendő, ha oldalt kell választania. Ha pedig nem, azt hiszem, akkor is tisztában lesz vele. Mindenesetre az elnézését kérem.

– Miért?

– Mert főhet miattam a feje – mondta Grayland. – Sokkal könnyebb lenne a dolga, ha tartanám magam a megszokotthoz. Sajnálom.

– Bocsánatkérés elfogadva – felelte Korbijn. Aztán kibukott belőle: – Ugye tudja, hogy így is, úgy is célkeresztbe került volna?

Grayland újfent mosolyra húzta a száját, és ezt felidézve Korbijn tudta, miért jutott eszébe egyáltalán Pritof szobra: mert abban a pillanatban Grayland arcán is ugyanaz a kifejezés ült, mint Racheláén.

TIZENHATODIK FEJEZET

– Miféle hajót is kéne keresnem? – kérdezte Laure kapitány.

– Ugyanolyat, mint ez – felelte Marce. – Csak nagyobbat.

– Ez leszűkíti a dolgot – állapította meg Laure.

– A dalasýslaiak szerint a hajónak nem volt gyűrűje – tette hozzá Marce. – Más szóval nem ötös vagy tízes. Jó eséllyel ugyanolyan tolómezős technológiával utánozta a gravitációt, mint maga a Bransid. De nagyobb volt nálunk. A szóbeszéd kétszáz-kétszázötven fősre becsüli a legénység létszámát.

– Szóval hadd foglaljam össze – mondta Laure. – Egy legendás hajót keresünk, ami háromszáz éve bukkant fel, gyűrű nélkül, és elég nagy volt ahhoz, hogy otthont adjon egy kétszáz fős legénységnek.

– Nem legenda – szólt közbe Marce.

– Pedig úgy hangzik.

– Dr. Gisen kromoszómavizsgálatnak vetett alá néhány dalasýslait – közölte Marce. – Tudja, mit talált?

– Beltenyészetet?

– Nem – tiltakozott Marce. – Na jó, de. De korántsem a várt mértékben.

– Micsoda megkönnyebbülés – jegyezte meg Laure.

– Gitsen leleteiben felbukkant egy olyan genetikai összetevő, ami nem hasonlít a dalasýslaiak történelmi kromoszómaszerkezetére, és nemigen illeszkedik az Egyesülés népeinek DNS-éhez sem.

– Mire céloz ezzel?

– Arra, hogy egy évezred elteltével az Egyesülés emberei eléggé eltértek a földi emberektől, hogy észrevehető legyen a különbség. Elég könnyű fényt deríteni az ember közvetlen őseire. Márpedig az itteniek őseinek jelentős része nem innen származik. Ráadásul még csak nem is az Egyesülés bármelyik szegletéből.

– Távol álljon tőlem a kegyetlenség, de megnézte ezeket a népeket? – szólt Laure. – Legalább az elmúlt évszázadot egy olyan hajón élték le, ami vajmi kevés védelmet nyújt a kozmikus sugarak ellen. A DNS-ük jó eséllyel sokkal nagyobb mértékben károsodott, mint a nagy átlagé.

– Gitsen azt is kiszűrte – tiltakozott Marce. – És még mindig maradt valami más.

– Ez baljóslatúnak hangzik.

– Közel sem baljóslatú, ugyanakkor nagyon fontos. Másvalaki is megfordult erre, kapitány. Jóval azután, hogy összeomlott az Egyesülésből érkező Árhullám. Jóval azelőtt, hogy mi idejöttünk. A dalasýslaiak szerint a hajó még mindig a környéken lehet.

– Valószínű, hogy mostanra azt is kibelezték alkatrészekért.

Marce a fejét rázta. – Állítólag nem alkalmas guberálásra. De ha az is lett volna, ők váltig állítják, hogy nem tennék, mert azon a hajón semmi nem kompatibilis az ő járműveikkel vagy állomásaikkal. Márpedig ez is nagyon árulkodó.

Laure a fejét csóválta. – Még mindig szentül hiszem, hogy szellemvadászatra akar rávenni.

– Amúgy is jegyzékbe veszi a terület minden egyes emberkéz alkotta szerkezetét – győzködte Marce. – Csupán arra kérem, hogy ha találna valamit, ami legalább távolról emlékeztetne arra, amit a dalasýslaiak emlegetnek, akkor szóljon nekem. Egy évezrede láttunk utoljára bizonyítékot az Egyesülésen kívüli emberi civilizációra. Szerintem egy ellenőrzést megér.

Laure biccentett. – Utánajárunk. Ne várjon csodákat. És ne zargasson miatta.

– Megbeszéltük – mondta Marce.

– Ha megengedi, hogy témát váltsak, tudom, hogy áthozta az egyik dalasýslait egy tárlatvezetésre.

– Igen, Chuchöt, a kapitányukat – ismerte el Marce. – Köszönöm az engedélyt.

– Már nem aggódnak, hogy megfertőzik őket a vírusaink?

– Van saját szkafandere, amit fertőtlenítettünk, mielőtt a fedélzetre lépett.

– Egy nyolcszáz éves űrruháról beszélünk.

– Ami azt illeti, az állítása szerint arról az újonnan érkezettről van.

– Tényleg?

– Nem – felelte Marce. – Egyesülési szabvány, közvetlenül az összeomlás előttről.

– És élvezte a túrát?

– Kimerítette, mivel nincs hozzászokva a teljes gravitációhoz. A látogatás nagy részét egy székben töltötte. Azt mondta, érdekes látvány egy olyan hajó, aminek tényleg belül van a belseje. Még mindig a gépház személyzetét faggatná, ha nem emlékeztetjük, hogy fogytán van az oxigénje.

– És képes volt megérteni a mondandójukat?

– Igen, kapitány. A zömét. Valószínűleg nálam is többet. Valóban kivételesen értelmesek. Muszáj annak lenniük, ha képesek voltak ilyen sokáig életben maradni errefelé.

– Mindenki ezt bizonygatja – állapította meg Laure. – De az én szememben még mindig koboldoknak tűnnek.

– Nem téved – mondta Roynold Marce-nak később, evés közben. – Annyi biztos, hogy nekem is borsódzik tőlük a hátam.

– Maga amúgy sem kedveli az embereket – emlékeztette Marce. – A saját szájából hallottam.

– Igaz, de ez arra is rátesz egy lapáttal.

– Ez előítéletesség.

– Amivel tisztában vagyok – jegyezte meg Roynold. – Szóval szívességet teszek nekik azzal, ha tartom a távolságot.

– Mi a helyzet a másik szóba került dologgal? – kérdezte tőle Marce.

– Azzal, hogy nyílhat-e ide egy újabb Árhullám máshonnan? – Roynold vállat vont. – Teljes mértékben lehetséges. A multidimenzionális helyszínrajz egy fintora révén az Egyesülés területén belül nagyságrendileg több az Árhullám, mint a helyi űr bármely más részén, de semmi nem bizonyítja, hogy csupán a helyi űrre korlátozódnak, vagy hogy az Árhullámok nem nyílhatnak az Egyesülés űrjébe máshonnan. Eredetileg így jutott el ide az emberiség.

– Az érdekelne, hogy látja-e ennek bármilyen bizonyítékát.

– Még nem, de ez változhat – felelte Roynold. – A magunkkal hozott szondát már ráállítottam arra, hogy vizsgálja a helyi topográfiát, amit betáplálok a legújabb modelljeinkbe, de a jelenlegi hullámokat leszámítva egyelőre még semmit sem látok. Minél több adatot gyűjtök, annál többet fogok tudni. Ezzel foglalom le magam, amíg maga kujtorog.

– Nem kujtorgok – tiltakozott Marce.

– Hívja, aminek akarja. Vajmi keveset törődik az Ár fizikájának kutatásával, ne is tagadja. Eddig csak én dolgoztam rajta. Mellesleg, ha sor kerül a publikálásra, akkor ez mindenképp legyen feltüntetve.

– Ez így méltányos.

– Ebből tudom, hogy már elhagyta a tudományos világot. Ha még mindig professzor lenne, akkor teli tüdőből kiabálna, hogy elsődleges szerző akar lenni.

– Mennyi adatra lehet még szükségünk, hogy esetleg bizonyítékot találjunk idenyíló más hullámokra?

– Kemény dió, ráadásul az is sokat nyom a latban, hogy milyen régiek az ide és az innen elvezető hullámok. Ez az oldala nem teljesen meglepő. A modellünk nemigen alkalmas arra, hogy az időponthoz számítva mindkét irányba két évtizedes hibahatáron belül megjósolja a különálló hullámokat. Még az általunk előre jelzett hatalmas változás is plusz-mínusz néhány ezer éves eltéréssel jár.

– Ez még mindig zavar engem – jegyezte meg Marce.

– Azt mi már nem fogjuk megélni, úgyhogy ne aggódjon miatta.

– Ez igazán érdekes életfilozófia.

– Nem mondhatnám – mondta Roynold. – Nézze, ha megtalálja azt a hajót, akkor mindenképp próbálja meg kideríteni, honnan jött, és pontosan mikor érkezett a helyi űrbe. Mindezeknek az adatoknak a birtokában visszafejtéssel talán létrehozhatunk egy modellt.

– Ha tudjuk, honnan jött, akkor semmi szükség modellre – mutatott rá Marce. – Már ismerni fogjuk a kiindulási pontját.

– Ha viszont lesz modellünk, akkor megjósolhatjuk, hogy a közeljövőben meg fog-e nyílni újra az a bizonyos Árhullám.

– Mit számít? – legyintett Marce. – Az innen kivezető Árhullám két hónapon belül összeroskad. Semmi hasznát nem vesszük.

– Mi nem, agyaroggyant – szúrt oda Roynold. – De a koboldok…

– A dalasýslaiak?

– Igen, ők. Talán szeretnének kiutat találni a szüntelen, kétségbeesett guberálásból. Hacsak nem gondolja, hogy képes lesz működőképes állapotba hozni a hajójukat, mielőtt összeomlana az Egyesülésbe vezető Árhullám.

– Ellenőriztük a hajtóműrendszerüket – jelentette Vyno Junn parancsnok, a Bransid főgépésze, mikor Marce meglátogatta egy jelentésért. – Bedöglött, és képtelenség megjavítani. Főleg azt tekintetbe véve, hogy mi van kéznél nekem és nekik, ráadásul mennyi időnk maradt a távozásig.

– Felhasználhatunk néhány közeli telepet? – vetette fel Marce.

– Minek? – kérdezett vissza Junn. – Nézze meg a tervrajzokat! Az állomásokon nincs olyan meghajtó-vagy navigációs rendszer, ami legalább távolról emlékeztetne a csillaghajókon használtakra. Arra valók, hogy fenntartsák a forgási sebességet és a keringési pályát, nem pedig arra, hogy a zúgókig gyorsuljanak vagy bolygók közt utazzanak. És mielőtt megkérdezné, már ellenőriztük a közeli hajótesteket. Ezek a fickók már mindet kiürítették.

– Más szóval nekik annyi – állapította meg Marce.

– Már akkor annyi volt nekik, mikor ideértünk – jegyezte meg Junn. – De legalább nyerhetünk nekik némi időt. Segítünk nekik újjáépíteni a létfenntartó-és az energiaellátó rendszereik egy részét; szedett-vedett lesz, de jobb a mostaninál. És meglehetősen biztos vagyok abban, hogy újra forgásra tudnánk bírni a gyűrűjüket indulás előtt, ami segíthet nekik a növénytermesztésben. És tudom, hogy jobb híján minden friss gyümölcsöt kibelezünk nekik a hajón, hogy odaadhassuk a magokat. Mellé pedig zsákszám megy a krumpli, a tarlórépa és minden egyéb gyökérzöldség.

– Ezzel megszegjük az Egyesülés törvényeit – állapította meg Marce. Eszébe jutott a barátja és egykori szeretője, Kiva Lagos, aki jó eséllyel elevenen megnyúzott volna bárkit, aki citrusmagokat ad ajándékba anélkül, hogy megfizetné, ami a házának kijár.

– És ha ez fáj valakinek, akkor jöjjön csak ide, és tegyen panaszt – tette hozzá Junn. – De jobb, ha siet.

– És ha visszavinnénk őket magunkkal? – vetette fel Marce Laure kapitánynak a Junn-nál tett látogatása után.

– A dalasýslaiakat? – kérdezett vissza Laure.

– Természetesen.

– Hová tegyük őket, Marce úrfi?

– Majd összehúzzuk magunkat – mondta Marce.

– Nem fog menni – tiltakozott Laure. – A hajó legénysége ötven főt számlál, és ehhez jön még egy tucat tengerészgyalogos és a maga tudóscsoportja. Bizonyára észrevette, hogy a hálóhelye egy seprűsszekrény méretével vetekszik. Sajnálattal közlöm, hogy az enyém sem sokkal nagyobb. Minden esetleg szabadon maradt négyzetcenti már valami másra lett beosztva. Hány dalasýslairól is beszélünk?

– Majdnem kétszázról.

– Újra megkérdezném: hová tegyük őket? Ezen a hajón a szó szoros értelmében nincs számukra helyünk.

– De ott van a raktér.

– Igaz – mondta Laure. – Ami egész jól működhet, amíg egyikük sem akar leülni. Ami felvet egy másik sarkalatos kérdést, Marce úrfi. A dalasýslaiak még sosem tapasztalták meg a teljes gravitációt. Mennyihez szoktak hozzá, az egyharmadához?

– Igen, annyi a lakórészlegük nehézkedése.

– Más szóval a megszokotthoz képest a háromszoros testsúlyuknak tennénk ki őket.

– Lecsökkenthetnénk a saját tolómezőnket.

– Ez működhet, amíg elérünk az Egyesülésbe. Nem tudok egyetlen olyan állomásról sem, ami állandóan egyharmad gravitációt tart fent. Számukra olyan lenne az Origón élni, mint magának vagy nekem egy gázóriáson. Végül pedig, ha sikerülne is bezsúfolnunk mindnyájukat a raktérbe, és hazajutnunk egyharmados tolómezővel, hogyan szigetelné el őket, hogy ne kapjanak el tőlünk valami kórságot, amivel a szervezetük képtelen megbirkózni, és viszont? A raktér szellőzője összeköttetésben van a hajó többi részével. Csupán akkor zárjuk el, ha csírátlanításra légtelenítjük a csarnokot. Hiába indulnánk útnak kétszáz menekülttel, gyanítom, hogy jóval kevesebbel érnénk célba, Marce úrfi.

– Ha itt maradnak, meghalnak – szögezte le Marce.

– Nem – tiltakozott Laure. – Akkor halnak meg, ha azzal a halódó hajóval maradnak itt. Azon viszont talán segíthetünk.

– Nem értem.

Laure elmosolyodott. – Mivel megéreztem, hogy a közeljövőben számíthatok erre a vitára, Marce úrfi, és kikövetkeztettem az ellenérveit, így bizonyára érdeklődéssel hallja majd, hogy már küldtem is egy hírvivő drónt Emblad admirálisnak egy bizalmas üzenettel, ami körvonalazza a dalasýslaiakat fenyegető problémákat. A Birodalmi Flottának számos nemrég leszerelt hajója van, köztük legalább egy ötös. Nincs semmi bajuk, a korukat leszámítva. De egyik sem olyan vén, mint amivel Chuch kapitány és a legénysége utazik. A flotta jó eséllyel érdeklődéssel fogadja majd, hogy megúszhatja az ötös fémhulladékká zúzásának költségeit. Főleg akkor, uram, ha maga is elpöttyent egy hasonló célzást a jó barátjának, az emperátornak.

– Ez elsőrangú ötlet! – lelkendezett Marce, majd rövid számítást végzett a fejében. – Szoros időzítéssel kell dolgoznia a legénységnek, ha vissza akarnak majd jutni.

– A kapitányok nem szívesen beszélnek róla, de két zúgó között lehetséges egy hajót teljes egészében számítógéppel irányítani, főleg akkor, ha nem kell bajlódni a legénységgel.

– Értem.

– Ezt ne adja tovább senkinek. Máskülönben kidobatom a zsilipen. Uram.

– Lakat van a számon.

– Örömmel hallom. És mivel most éppen ennyire előzékeny, Marce úrfi, elárulom, micsoda szerencse, hogy megkeresett, mert így nekem nem kell az előkerítésével bajlódnom. Híreket hoztam önnek.

– Micsodát?

– A hajója. Úgy véljük, megtaláltuk. Pokolian messzire innét.

***

– Újabb hajó, újabb zsilip – jegyezte meg Gamis tizedes, és a kurblijával kitekerte Marce titokzatos hajójának zsilipkapuját. Marce, Gennety Hanton és Sherrill őrmester belebegtek, Gamis pedig zárásig hajtotta mögöttük a külső ajtót. A belső ajtót kinyitva mindannyian megdöbbentek, amikor meghallották és megérezték a beáramló levegőt.

– Még megvan a légköre – állapította meg Sherrill.

– Levenné a sisakját, őrmester? – kérdezte Gamis.

– Ellenjavallt – szögezte le Hanton. – Hacsak nem kedveli a fagypont alatti kétszázhetven fokos levegőt.

– Indulás! – mondta Marce, és nehézkes, mágnesezett léptekkel elvezette a csapatot a zsiliptől.

– Milyen különös – jegyezte meg Sherrill, amikor végigmentek a hajó hosszán. – Mindegyik válaszfal tárva-nyitva. Semmi sincs biztosítva.

– Ráadásul sehol senki – tette hozzá Gamis. – Hol vannak a fagyott hullák?

– Chuch kapitány szerint a hajó legénysége csatlakozott a dalasýslai túlélőkhöz – közölte Marce. – Ennek a hajónak nem lett csúnya vége. Egyszerűen leparkolt.

– Méghozzá bitang messze Dalasýslától – jegyezte meg Hanton. A hajót a Dalvik, a Dalasýsla Egyes legnagyobb holdjának orbitális Lagrange-pontjában parkolták le. A Bransid legénysége néhány órával azután szúrta ki a járművet, hogy a Dalvik kiemelkedett a bolygó túlsó oldalán. Maga a Dalasýsla sokkal magasabb pályán keringett a Dalviknál, hogy elkerülje a méretes hold vonzerejét, valamint a Dalasýsla Egyes erőteljes mágneses mezejét. A légvonalban repülő siklónak hat órába tellett odaérni. A csapatnak csupán néhány órája volt, mielőtt a hajó ismét visszaröppent a Dalasýsla Egyes mögé.

– Talán szántszándékkal – mondta Marce.

– Azt hiszem, a hidat is ugyanolyan alaposan elrejtették, mint magát a hajót – panaszolta Gamis. – Egy tervrajz nagyon megkönnyítené a dolgunkat.

– Megvan – jelezte Sherrill elölről. Gamis erre csak morgott.

A híd kicsi volt, zsúfolt, ráadásul sötét, egyetlen ragyogó fénnyel, mely mintha a navigátor munkaállomásában világított volna.

– Ég a lámpa – mutatott előre Hanton. – A hajón még van energia. Ennyi év után.

– Keressük meg a fűtést – mondta Gamis.

Marce a munkaállomáshoz lépett, és közel hajolt a jelzőfényhez, amelyet közvetlenül a terminálba ágyaztak bele.

A fény belevillant a szemébe. A férfi hüledezve hátralépett.

A híd fényei villódzva életre keltek.

– Mi az ördög? – szólt Sherrill körülnézve.

– Mit csinált? – szegezte Hanton Marce-nak a kérdést.

– Belenéztem a fénybe – felelte Marce.

– Na, akkor azt ne tegye még egyszer.

– Azt hiszem, azzal már kissé elkéstünk.

Messze a hajó belsejéből brummogás hallatszott. Az önmagát ébresztő hajó zajai. Marce nyomást érzett a vállán. Bekapcsolódott egy tolómező vagy valami afféle, hogy szimuláljon egy teljes g-hez hasonló hatást.

– Okés, most már hivatalosan nincs ínyemre a műsor – jegyezte meg Gamis, és már fordult is, hogy távozzon a fedélzetről.

Állt valaki az ajtóban.

Gamis rémülten felkiáltott, és felemelte a fegyverét. Sherrill követte a példáját.

Az ajtóban álló illető úgy emelte fel a kezét, mintha azt mondaná: Ezt ne, kérem.

– Állj! – kiáltotta Marce. Gamis és Sherrill mindketten megvetették a lábukat, és a helyükön maradtak. Marce a küszöbön álló illetőhöz sétált, aki a kezét a magasban tartva figyelemmel kísérte a közeledtét.

Marce megállt a jövevény előtt, és megbökte a kezét. Úgy ment át rajta az ujja, mintha ott sem lenne.

Mert igazából nem is volt.

– Gamis, egy lövés, és kilyuggatta volna a falat – jegyezte meg Marce.

– Ez egy kivetülés? – kérdezte Gamis.

– Vagy az, vagy kísértet.

– Hát ez remek – jegyezte meg Sherrill. – Kié?

Marce visszanézett az ajtóban álló képmásra. – Ez egy nagyon jó kérdés.

– A kiejtésük és a nyelvtanuk idegen számomra, de azt hiszem, most már tudom követni – szólalt meg a jelenség. A fényalak beszéde ugyanolyan különösen hangzott Marce fülében, mint viszont, de tökéletesen érthető volt. – Úgy beszélnek, mint a dalasýslaiak, de nem teljesen úgy.

– Szabványt beszélek – közölte Marce.

– Szabványt. Értem – mondta a jelenés, és kissé félrehajtotta a fejét. – Az Egyesülésből jöttek? A dalasýslaiakat leszámítva még sosem találkoztam onnan senkivel. Ezen ezer örömmel változtatnék.

– Az Egyesülésből jöttem – felelte Marce. – Mint mindnyájan.

– Ez csodás!

– Marce Claremont úrfi vagyok a Mezsgyéről.

– Egy igazi úrfi – szólt a kivetülés. – Milyen váratlan! És az a páros még mindig rám szegezi a fegyverét, dacára annak, hogy semmit nem fognak elérni ezzel?

– Ők Sherrill őrmester és Gamis tizedes – mondta Marce, és intett nekik, hogy eresszék le a fegyverüket. Vonakodva ugyan, de mindketten engedelmeskedtek. – Amott pedig Gennety Hanton, a számítógépes szakértőnk.

– Lehet, hogy csak volt – jegyezte meg Hanton. – Magát elnézve megeshet, hogy új állást kell keresnem.

– Azt hiszi, hogy számítógépes kivetülés vagyok, nem pedig szellem, Mr. Hanton?

– Dr. Hanton.

– Dr. Hanton. Elnézést.

– És tévedek?

– Úgy lenne a legpontosabb, hogy egy kicsit mindkettő – magyarázta a jelenés.

– Akkor ki és mi maga? – érdeklődött Marce.

– A nevem Tomas. Tomas Reynauld Chenevert. Legalábbis voltam, amikor meghaltam, ami úgy fest, jó háromszáz éve történt. Jó ég! Az enyém volt az Auvergne, a hajó, amin most vannak. Most pedig azt mondhatnám, hogy én vagyok az Auvergne. Hogy miként lettem hajó, miután ember voltam, az hosszú történet, amit jobb lenne későbbre tartogatni. De ettől még jobban szeretem, ha Tomasnak szólítanak, ha önöknek megfelel. Vagy Monsieur Chenevertnek, ha az jobban tetszik.

– Örvendek, Monsieur Chenevert – mondta Marce.

– Örvendek, Marce úrfi. Vagy inkább Claremont úrfi?

– Marce úrfi. Az apámat hívják Claremont grófjának.

– Gróf. Nem mondja!

– Ez baromi furcsa – jegyezte meg Hanton.

– Való igaz – mondta Chenevert Marce-nak. – Teljes mértékben arra számítva altattam el magam, hogy soha többé nem fogok egészen felébredni. A legkisebb karbantartásokat leszámítva a hajó immár háromszáz éve szunnyad. Erre most azon kapom magam, hogy felébredtem és vendégeim vannak. Elárulnák, kérem, hogy miért vannak itt?

– Érdekelt a hajó – felelte Marce.

– Mi van benne, ami felkeltette a kíváncsiságát?

– Kezdetnek az, hogy honnan jöhetett.

– Erre pofonegyszerű a válasz. A szülőhazája a Ponthieu.

– Az merre van? A Földön?

Chenevert erre elmosolyodott. – Jaj, dehogy, Marce úrfi! Már semmi nem igazán földi, nemde?

Mielőtt Marce felelhetett volna erre, csippanást hallott a fülében: üzenet Laure kapitánytól, felvétel, mivel a Bransid jó néhány fénymásodpercre tanyázott.

– Gondunk akadt – jelentette. – Egy másik hajó lépett be az Ár zúgóján. Megtalált minket, és felénk tart. Eddig sikertelen volt minden kapcsolatfelvételi kísérletünk. Feltételezzük, hogy ellenséges.

– Hallják ezt? – kérdezte Gamis. Az üzenetet az egész csapat megkapta. Sherrill egy intéssel elhallgattatta.

– Ne térjenek vissza a Bransidra – folytatta Laure. – Ha a hajó ellenséges, akkor a siklójuk csupán könnyű célpont lesz. Már elindultunk, méghozzá elfelé a dalasýslai hajótól, hogy elcsaljuk a másik járművet. Dr. Seve és Lyton még mindig a dalasýslaiaknál vannak. Ha szükséges és lehetséges, a Bransid át fog törni az Origóra vezető Ár zúgója felé. Ez esetben menjenek a dalasýslai hajóhoz, és keressenek menedéket ott. Megszervezzük a kimentésüket. Ne feleljenek! További értesítésig rádiócsend. Sok sikert! – Az üzenet elhallgatott.

– A Bransid képes megvédeni magát? – kérdezte Marce Sherrilltől.

– Annak idején a Bransid a flotta egyik elfogója volt – mondta Sherrill. – De mostanában inkább küldönci feladatokat végez. Nincs felfegyverezve egy csatához. Ennyi.

– Más szóval, ha a közeledő hajó ellenséges, akkor a Bransid védtelen célpont – foglalta össze Hanton.

– Laure kapitány harcolni fog – szögezte le Sherrill.

– De én nem ezt kérdeztem.

– Veszélyben a hajójuk? – kérdezte a beszélgetést figyelemmel kísérő Chenevert Marce-tól.

– Még nem – felelte Marce. – De talán csak idő kérdése.

– Nem a dalasýslaiak.

– Nem. – Marce-ban felmerült, hogy a háromszáz éve szunnyadó Chenevert talán nem egészen naprakész.

– Akkor kik?

– Azt még nem tudjuk.

– Sajnos arról kell tájékoztatnom, hogy nem áll módomban érdemi segítséget nyújtani – közölte Chenevert. – Tartalék erőforrásokat használok a gravitációhoz és a létfenntartóhoz. Nemsokára eléggé felmelegszik a hajó, de a hajtóművek életre keltése órákig is eltarthat.

– Segíthetünk bármiben?

– Köszönöm, nem. A hajó gépészeti részlege teljesen automatizált, már azelőtt az volt, hogy eggyé váltam a hajóval. Csak útban lennének.

– Ez a hajó hamarosan ismét bemegy a Dalasýsla Egyes mögé – közölte Hanton. – Így vagy úgy, de el leszünk vágva a Bransidtól.

– Ha valami baj éri a Bransidot, nekünk lőttek – szögezte le Gamis.

– Nagyon szívesen látom önöket – ajánlotta fel Chenevert.

– Ez igazán remek – felelte Gamis epésen. – Van néhány szendvicse?

– Csendet, tizedes! – utasította Sherrill. Gamis befogta. Sherrill Marce-ra pillantott. – Ettől még nem téved.

Marce bólintott. – Milyen tartalékaink vannak a siklón?

– Elég fehérjeszelet úgy öt napra mindnyájunknak. Talán három napra elég víz mindenkinek.

– Vizem van – jegyezte meg Chenevert.

– De étel nincs – szólt Marce.

– Sajnos nincs. Ha lenne is, háromszáz év után nem lenne az ínyükre.

– Más szóval végtelen vízkészlet, de csak öt napra elég étel – foglalta össze Sherrill.

– A dalasýslaiak etetnének minket – vetette fel Marce.

– Magukat is alig tudják ellátni, uram. Arról nem is beszélve, hogy ha levetnénk az űrruháinkat, azzal fertőzésveszélynek tennénk ki őket.

– Mi történt a dalasýslaiakkal? – kérdezte Chenevert.

Marce eltöprengett, mit mondhatna el Chenevertnek a dalasýslaiakról, és hogyan. – Bonyolult – állapodott meg végül ennél. – De rosszul jöttek ki az elmúlt háromszáz évből.

– Ó… – mondta Chenevert. – Jó ég!

– Biztos abban, hogy be fognak indulni a hajtóművek? – kérdezte Marce.

– Be kellene indulniuk – vélekedett Chenevert. – Bár aludtam, az Auvergne rendszeresen ellenőrizte a rendszereket és a folyamatokat. Kijelenthetem, hogy a hajó minden rendszere működőképes.

– Hogy állunk a fegyverekkel? – vetette fel Sherrill.

– Ez nem csatahajó – mentegetőzött Chenevert. – Sem rakéták, sem fizikai fegyverek, ráadásul három évszázad elteltével azoknak is megkérdőjelezhető lenne a hasznossága. De úgy esett, hogy mielőtt elhagytam a Ponthieu-t, jó okom volt egy sugárfegyverrendszer felszerelésére.

– Mi volt az ok? – érdeklődött Gamis.

– Maradjunk annyiban, hogy arra számítottam, a távozásom a Ponthieu-ről sietős lesz, és talán üldözni is fognak. Ráadásul az üldözőim jó eséllyel szeretnének nagyon apró darabokra szedni, ha nem tudnának elcsípni.

– Mi maga, csak nem bűnöző?

– Attól függ, kitől kérdi, Gamis tizedes – felelte Chenevert. – Noha mindenki, akitől megkérdezhetné, már rég halott.

– A sugárfegyverek – vetette fel Sherrill. – Működnek?

– Szerintem igen, miután felpörögtek a hajtóművek. Természetesen nincsenek átvezetve a motorokon. De azokból nyerik az energiát.

– Úgy véli, hogy rátámadhatnánk a másik hajóra – mondta Marce Sherrillnek.

– Ha az enyém lenne a hajó, azt tenném – jelentette ki Sherrill. – De nem az enyém.

Mindenki Chenevert felé fordult.

– Nos, ez hirtelen jött – jegyezte meg Chenevert. – Háromszáz év alvás után arra kell ébrednem, hogy négy idegen van a hajómon, és alig negyedórára rá megkérnek, hogy vonuljak csatába az oldalukon. Ez gyökeresen más helyzet, mintha ideiglenes szállást ajánlanék.

– Más szóval nem? – kérdezte Sherrill.

– Inkább „még meggondolom”. – Chenevert Marce-hoz fordult. – Még van legalább hat óránk, míg felpörögnek a motorok, Marce úrfi. Javaslom, hogy a hátralevő időt töltsük azzal, hogy felvilágosít a közelmúlt eseményeiről.

– Az hosszú lesz – jegyezte meg Marce.

Chenevert bólintott. – Megelégszem az elmúlt három évszázaddal.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Nadashe évek óta nem látta ennyire felpaprikázottnak az anyját. Ezt részben az tette, hogy Kiva Lagos bokszzsáknak használta Tinda Louentintut, bár ez nem annyira a szerencsétlen Louentintu egészségéről szólt, mint a Lagos által a grófnőnek küldött üzenetről, miszerint húzzon a picsába a bolygójáról. A grófnő el is húzott a picsába a bolygóról, és fortyogva visszatért a Kenj Rámra.

De ez csupán a dolog kisebbik fele volt. A nagyobbik abból állt, hogy Jasin és Deran Wu titkos találkozóra jöttek a Kenj Rámra, hogy megismerkedjenek Nadashéval, és megbeszéljék a közösen forralt vérpezsdítő összeesküvés kezdeti részleteit a grófnővel. Nadashe magában gúnyos macskakörömbe fogta a „vérpezsdítő” szót, mert egyelőre pont ennek a gyökeres ellentétét érezte. Mi több, az egyetlen szerepe a jelenlegi intrikában II. Grayland trónfosztása és a férjhez menés volt.

Ez dühítette Nadashét. Nem okozott neki fejfájást az, ha férjhez adják, amennyiben ő is teljes jogú résztvevő a svindliben; ez volt a helyzet Rennered Wuval, a koronaherceggel. Nadashe abban nyílt lapokkal, teljes beleegyezéssel és aktív résztvevőként szerepelt. Sikerült úgy behálóznia Renneredet, hogy a férfi elhitte, igazából ő végzi a csábítást, elbájolta, elszórakoztatta, megkúrta, és elég jól kiegészítette a képességeit ahhoz, hogy a párosítás sokkal több legyen egy gyakorlatias politikai egyezségnél.

Mindez azt jelentette volna, hogy Nadashe kénytelen színlelésben leélni az élete hátralevő részét (legalábbis Rennered életének hátralevő részét); olyasmit mímelve, amit bárki a férfi iránt érzett szerelemnek vélt volna. Nadashe hajlandó volt erre, cserébe mindazért, amit ő és a Nohamapetan-ház nyerhetett volna az üzleten. Amúgy meg nem gyűlölte Renneredet. Sekélyes volt, az értelmi szintje pedig éppenhogy megfelelő – Amit ezért is kedvelte annyira; mindkettejüket ugyanabból a silány anyagból gyúrták –, ráadásul eléggé a pöcse irányította ahhoz, hogy Nadashe tudja: muszáj lesz ezzel boldogulnia, mivel lelohasztani sosem lesz képes teljesen. Ugyanakkor nem volt sem rettenetes, sem kegyetlen ember. Megfelelően tisztelettudó és gyengéd volt, továbbá kezes. Nadashe könnyen boldogult volna vele.

Erre egy szép napon megszűnt tisztelettudónak és kezesnek lenni, és le akarta mondani az eljegyzésüket. Leszámítva a hatalmas égést, ami jelentős volt, de Nadashe számára még elviselhető, a Nohamapetan-ház is zuhanórepülésbe kezdett volna. Minden ház azzal a hallgatólagos tudattal üzletelt a Nohamapetanokkal, hogy egyetlen nemzedéken belül közülük kerül valaki a trónra. A biztonság kedvéért Wu név alatt, de azt mindenki biztosra vette, hogy amint Nadashe lesz az emperátor felesége, a Nohamapetanok lesznek a porondmesterek. Mindenki ennek megfelelően viselkedett.

Azonban ha Nadashét ejtik, mindez parkolópályára kerül. Aztán pedig minden egyes ház megkezdené a maga eszelős versenyét a koronáért. Akárhogy is nézte az ember, az emperátorok házasságai jóformán mindig politikai szövetségek voltak.

Nem volt abban semmi, ha megfűszerezték egy csipet szerelemmel is; például ott volt VI. Attavio esete, akiről köztudott volt, hogy végtelenül ragaszkodott a párjához, Glenna Costuhoz, akit azért vett el, mert a Costu-ház kivásárolta az anyját, a hírhedt III. Zetiant néhány katasztrofális magánbefektetésből, amelyek csődbe vitték volna a birodalmi magánszámlákat. De egy ennyire dinasztikus birodalom esetében egy ház csakis úgy juthatott feljebb, ha beházasodik a Wu-házba. Minden nász politikai volt. Márpedig ha Nadashét félresöprik a politikai arénában, akkor a Nohamapetan-ház is követi.

A probléma végül önmagát oldotta meg, mikor Rennered belerohant a falba azon az autóversenyen, mielőtt hivatalosan is közzétehette volna, hogy nem tartja meg az eljegyzését Nadashéval. Meghalt, és egy másik emperátor lépett a helyére, ám azok alapján, amit megtudtak a Cardenia Wu-Patrick néven ismert szürke, érdektelen teremtésről, felettébb valószínűtlenné vált, hogy Nadashe legyen az udvari ágyas. Ugyanakkor a Nohamapetan-ház még mindig az első volt a trónnal házasodók sorában.

Nadashét világéletében lenyűgözte, hogy az anyja milyen ügyesen intézte a merényletet. Hibátlan végrehajtás, olyan alapossággal, hogy még a gyanakvók, köztük a teljes birodalmi őrség és a Vizsgálati Minisztérium sem tudott semmi kompromittálót előásni a roncsból. A grófnő nem mondta el Nadashénak, mit forral, vagy hogy hogyan, netán mikorra tervezi. A grófnő akkor nem is volt a rendszerben.

Nadashét ugyanúgy megdöbbentette és elborzasztotta Rennered halála, mint mindenki mást. Öt egész percre. Aztán a módszeren kezdte törni a fejét. Elég esze volt ahhoz, hogy egészen az utóbbi néhány napig ne vesse nyíltan az anyja szemére, hogy felismerte a keze munkáját. Nadashe csak azért tette szóvá, mert neki is halottnak kellett volna lennie.

Az anyja meg elintézte azzal, hogy Még szép, hogy én voltam. Meg kellett tennem.

De az volt a lényeg, hogy attól a pillanattól, hogy Nadashe felhívta magára Rennered Wu figyelmét, egészen addig, hogy a férfi összegyűrődött a pálya falán, teljes jogú résztvevője volt az eseményeknek. Az volt a cél, hogy feleség legyen. De a dolog az őkezében volt.

Ezúttal pedig csupán felkínálták.

– Húzd ki magad rendesen! – feddte a grófnő a lányát, miközben a látogatókat várták.

– Úgy állok, mint a cövek – vágott vissza Nadashe.

– Úgy tűnik, mintha görnyednél.

– Számít ez valamit, anyám? Már megvettek és kifizettek, nem?

– Dehogynem – felelte a grófnő. – De még nem vittek haza. Még visszaadhatnak. Volt már rá példa. Úgyhogy húzd ki magad!

Nadashe egy sóhajjal egy hajszálnyira túlnyújtotta a hátát. Az elégedett grófnő figyelme visszatért az ajtóra.

Jasin és Deran Wu között jó öt év lehetett, de kettejüket elnézve Nadashe elhitte volna, hogy egy évtizednél is több választja el őket. A Nadashénál majdnem egy évtizeddel idősebb Jasin nagydarab volt és formátlan, arca tésztaként dagadt, frizurájára pedig egyes-egyedül a nyers jelző illett. Arcán értelem ült, kíváncsiság viszont nem. Nadashe látta rajta, milyen végtelenül konzervatív ember, és nem azon a hasznos módon, ami óvatosságot, de gyakorlatias eltökéltséget jelent. Csupán arra vágyott, hogy minden az ő szája íze szerint történjen, és mindig úgy is történt. Nadashe úgy képzelte, egy izzadt hájtömeg lehet az ágyban.

Deran frizurája remek volt, ápolt, de nem túlzó. Illett rá az öltönye, és ő is az öltönyébe. Arca értelmes volt, és érdeklődő; Nadashe látta, hogy a pillantása miként méri fel a szobát és annak minden részletét, nem feledkezve meg róla és az anyjáról sem. Járása energiát sugárzott. Lerítt róla, hogy ő is konzervatív férfi, de a régimódisága mögött olyan módszeres erkölcs munkált, amely túllépett azon, hogy „így kell lennie”. Nadashe lefogadta volna, hogy Deran örömmel élne rugalmas módszerekkel, ha az eredmény ugyanaz és a számára megfelelő, ami alapvetés volt. Nadashe véleménye szerint az ágyban Deran előbb gondoskodna az ő élvezetéről, s aztán a magáéról, de az utóbbira mindig kínosan ügyelne.

És persze a hájtömeghez adnak majd hozzá, gondolta Nadashe.

A grófnő üdvözölte mindkét belépő férfit, Derant melegen, mégis csupán kötelességszerűen, Jasint viszont annál terjengősebben. A vak is láthatta, hogy a párosból melyiket tartja fontosabbnak a grófnő. A maga részéről Derant ez látványosan szórakoztatta.

– Jasin, ő pedig Nadashe lányom – mondta a grófnő, Nadashe pedig vette a lapot, és kinyújtott kézzel előrelépett. Jasin meglehetősen hivatalos módon fogott vele kezet.

– Nadashe úrnő – szólt. – Felettébb örvendek.

– Csodálatos, hogy megismerhetem, Jasin úrfi – mondta Nadashe.

– Én, khm, bocsánatot szeretnék kérni kegyedtől, Nadashe úrnő – folytatta Jasin.

– Miért, uram?

– Míg a börtönben volt, az egyik megbízottam…

– Ó, igen. Persze. A kanalas gyilkos.

– Utólag nézve nem ez volt a legbölcsebb döntésem.

– Jasin úrfi, ön meg volt győződve arról, hogy a háza érdekében cselekszik – mondta Nadashe. – Akárcsak most. Tisztelem ezt az érzést, annak dacára, hogy felettébb hálás vagyok, amiért a megbízottja korántsem volt olyan hozzáértő, mint azt annak idején hitte.

– Ettől még nagyon sajnálom.

– Drága Jasinom – szólt Nadashe, elhagyva az „úrfi”-t, hogy a meghittség érzetét keltse. – Ha az a sorsunk, hogy emperátor és a párja legyünk, akkor elsőként a lófasz múltbeli ügyeket kell szélnek eresztenünk. Nincs miért bocsánatot kérnie. Csak az létezik, amit a jövőben elérhetünk.

– Akkor jó – mondta Jasin, elmosolyodott, és a figyelmét visszafordította Nohamapetan grófnőre. Nadashe, aki igyekezett a mondandóját egy csipetnyi incselkedéssel és kedveskedéssel fűszerezni, ezt némi meghökkenéssel nyugtázta. Sok hűhó semmiért. Deran felé fordult, akinek arcán halovány vigyor ült. Ő legalább felfogta, miben mesterkedett, és azt is, hogy a célpont erre nem volt vevő.

Valóban, onnantól, hogy négyesben leültek, és nekiálltak kitárgyalni az összeesküvési jellegű ügyeiket, a napnál is világosabbá vált, hogy Jasint csak az üzlet érdekli, az üzlet alatt pedig Nohamapetan grófnő tervét kellett érteni, amelyet az részletesen leírt. Jasin hallgatott, és hozzátett néhány meggyőző, de jelentéktelen megjegyzést és részletet, így tíz percen belül kiderült, hogy a tervhez és a lebonyolításához Nadashe és Deran itt fölöslegesek. Ő és Deran néha közbeszúrtak egy-egy észrevételt vagy ötletet, amiről a grófnő és Jasin épp csak tudomást vett, majd mindketten visszatértek a saját terveikhez. Miután ezzel telt el egy fél óra, Nadashénak italra volt szüksége.

Deran elkísérte a pulthoz. – Felteszem, ugyanolyan hasznosnak érzi magát, mint én magam.

– Nem a „hasznos” jelzőt használnám. – Töltött magának egy whiskey-t.

– Hát, nem is tudom – merengett Deran, miközben a grófnőre és Jasinra pillantott, akik csak egymásra figyeltek. – Nekem ínyemre van az, hogy küszöbön a forradalom, és csupán a jelenlétemmel kell hozzájárulnom ahhoz, hogy learathassam a gyümölcseit.

– Élvezze, míg megteheti! – javasolta Nadashe. Elővett egy második vizespoharat, whiskey-t töltött bele, és odanyújtotta Derannak.

– Köszönöm – mondta az, majd feléje emelte. – Igyunk, „míg megtehetjük”.

– Ámen. – Nadashe a férfira nézett, belekortyolt az italába, majd gyors döntést hozott. Az anyjához fordult. – Deran látni szeretné a hajót – mondta. – Körbevezetném.

– Igen, persze – felelte a grófnő, és visszatért a Jasinnal folytatott megbeszéléséhez.

Deran Nadashéhoz fordult. – Látni akarom a hajót, ugye?

– Mi az, hogy! – kontrázott Nadashe. – Egyes részeit mindennél jobban.

***

– Mellesleg köszönöm – szólt Nadashe, miután elment, és Deran is gondoskodott a saját kielégüléséről.

– Szívesen – mondta Deran. – Én is neked.

– Nem erre célzok – tiltakozott Nadashe.

– Hopsz! Rossz jel.

– A legkevésbé sem volt rossz – biztosította Nadashe. – Arra céloztam, hogy gondoskodtál arról, nehogy ledöfjenek a sitten egy kanállal.

– Ja, hogy az. Igazán semmiség – legyintett Deran. – A megmentőd a ház biztonsági különítményének egyik volt tagja. Elvált, felejtésképpen kemény dolgokba mászott bele, és emiatt elég csúnyán elszúrta az életét. A börtönben tiszta lett, és újra formába lendült. Megmondom neked őszintén, ennél jobban nem is járhatott volna. Örömmel fogadta a megbízásomat. Kicsit olyan érzése lett tőle, mintha újra dolgozna.

– Az biztos, hogy szétfogkefézte azt a másik nőt. Lefogadom, hogy évekkel toldotta meg a büntetését.

– Ugyan, semmi pluszidő. Elkönyvelik önvédelemnek.

– Egy kihegyezett szájápolási termékkel a zsebében.

– Ilyen a kóter. Mindenki ezt csinálja.

– Én nem.

– És majdnem le is kanalaztak miatta.

– Ez talált. Akkor miért ajánlottál segítséget odabent?

– Mert tudtam, hogy Jasin az életedre akar törni, és nem tartottam jó üzletnek, ha a kettőnk házait összekötő kapcsolat tovább romlik.

– Ennyi az egész?

– És mert arra gondoltam, hogy ha szívességet teszek neked, azzal jobban jár a házunk.

– Még valami?

– És mert felötlött bennem, hogy hamarosan új emperátorra lesz szükségünk, az új emperátornak pedig ágyas kell. Méghozzá olyan, akinek a háza végtelenül hálás lenne egy második esélyért. Ráadásul téged már tüzetesen bevizsgáltak.

– Az imént biztos, hogy alaposan átnéztél.

– Szerintem ez inkább fordítva igaz, de ami azt illeti, úgy van.

– Bocsáss meg. Le voltam csukva. Berozsdásodtam.

– Hidd el, nincs miért sajnálkoznod.

– De belőled már nem lesz emperátor. Megelégedtél valami kevesebbel.

– Egyrészt eleve halovány volt az esély arra, hogy emperátor legyek. Jasin hiába maradi és lassú, ha a lendülete kifogyhatatlan, ráadásul hangyányit magasabban áll nálam a táplálékláncban. Majd lejátsszuk, és a verseny szoros lesz, de ő lesz a befutó. Másrészt „megelégedni” a Wu-ház fölötti korlátlan hatalommal hatalmas diadal. Egész tisztességes vigaszdíj.

– Igazán kár – vélekedett Nadashe. – Ezt meg tudnám szokni.

Deran vigyorgott. – Ugye tudod, hogy nem kell lemondanod róla?

– Bocs, de egyszerűen nem így mennek a dolgok. Meglesznek a magam játékszerei, akárcsak Jasinnak a sajátjai, ha vágyik rájuk. De nem tarthatunk olyanokat, akik tényleges fenyegetést jelentenek.

– Azt hiszed, bajt kevernék?

– Mit hiszem, tudom. Ezért kapod te a Wu-házat. Annyira leköt majd a vezetése és a begurult kuzinok visszaverése, akiket kitúrtál a hatalomból, hogy a következő harminc évben csakis az íróasztalod lapjával fogsz szemezni.

– Így összefoglalva nem hangzik túl csábítóan.

– Mert nem is az. Legalábbis nem ahhoz képest, hogy ha akarnád, minden a tiéd lehetne.

Deran hallgatott egy darabig, aztán felült az ágyban. – Fogalmam sincs, miért foglalkoztat ez téged – mondta. – Jasinnal tökéletesen összeilletek. Nagyravágyó, de nincs képzelőereje. Mutathatsz neki bármilyen irányt, ő arra megy, mindent ledöntve az útjában. Nem ezt várja a Nohamapetan-ház egy emperátortól?

– Ezt akarja a ház – ismerte el Nadashe. – Ezt akarja az anyám. Láttad, hogy rácuppant Jasinra! Egyetlen pillantással felismeri a hasznos, irányítható dolgokat.

– És te nem ezt akarod?

Nadashe felemelkedett, Deran ölébe fészkelődött, és köré fonta a lábát. Átkarolta a nyakát, és játszadozni kezdett az ápolt, de nem túl belőtt hajával. – Talán olyasvalakit szeretnék, aki nem egy irányba állítandó felhúzós játék. Talán olyasvalakire vágyom, aki értékeli a hozzájárulásomat ahelyett, hogy belemegy abba, hogy felhasználjon a maga terveihez és hasznára. Talán olyasvalakire vágyom, akitől nem lehangoló tökfej gyerekeim születnek. Talán olyasvalakire vágyom, aki tud kefélni, és még aközben nekem is örömet szerez.

Deran erre újfent elvigyorodott, Nadashe pedig érezte, hogy megmozdul alatta, más szóval elviselhetően rövid volt a regenerációs ideje, amit nagyra értékelt, csak éppen nem ebben a pillanatban, az ajánlata kellős közepén.

– Talán, Deran Wu, olyasvalakire vágyom, aki ízig-vérig emperátor, nem pedig eszköz az én és a családom kezében. Grayland sok mindenben téved, de abban nem, hogy minden változik. Olyasvalaki kell, aki készen áll erre. Graylandre ez nem igaz. Jasinra pedig elég ránézni. Bármibe lefogadom, hogy még eljátszani sem hajlandó a gondolattal, hogy a következő évtizedben minden más, eszeveszett és veszélyes lesz. Lökdöshetem és zargathatom, ha egyszer megvannak a korlátai annak, hogy milyen gyorsan és meddig hajlandó elmenni. Menet közben mindent romba fog dönteni, de soha nem fog eljutni oda, ahová mi szeretnénk. Szóval talán olyasvalakire vágyom, aki képes eljutni oda, méghozzá a segítségemmel, nem pedig a nógatásommal.

– A „nem nógatás” a legkevésbé sem hangzik nohamapetanosnak – jegyezte meg Deran.

– Hajlandó vagyok dolgozni rajta – közölte Nadashe.

Deran rámosolygott, és felvillant benne valami nagyon is emberi: a bizonytalanság halvány szikrája. – Igazából nem ismersz – mondta. – Ahogy én sem téged. Sokat kérsz egy vadidegentől.

– Hozzá fognak adni az unokabátyádhoz, akiről még kevesebbet tudok. Különben is, Deran, játsszunk nyílt lapokkal. Ez politikai szövetség. Tisztán és világosan. Annyira már csak ismerjük egymást, hogy ezt felfogjuk?

– Szóval azért „vezettél körbe a hajón”, hogy ajánlatot tegyél – foglalta össze Deran.

– Nem, azt azért, mert szexelni akartam – tiltakozott Nadashe. – De nem fogok a szemedbe hazudni, Deran. Elég jól szerepeltél a túrán ahhoz, hogy egy neked ajánlott politikai alku sokkal érdekesebbé váljon.

– Ezt bóknak veszem.

– Annak is szántam – mondta Nadashe. – De muszáj lesz megmondanod, hogy elfogadod-e az ajánlatomat. Ha nem, akkor köszönöm, hogy csillapítottad az aszályt. Ha igen, akkor munkához kell látnunk.

– Alávágunk az anyádnak és a kuzinomnak.

– Nem – tiltakozott Nadashe. – Azt akarom, hogy minden, amit csinálnak, a kijelölt medrében folyjon.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Pont azelőtt, hogy az Auvergne besiklott a Dalasýsla Egyes takarásába, Marce kódolt szöveges üzenetet fogott Hatide Roynoldtól.

Közelgő hajó biztosan nem barátságos, írta. Drónt küldtünk az Ár zúgójába; lelőtték. A legénység a helyén, a többiek zárlat alatt. Úgy fest, meg kell küzdenünk vele. Laure kapitány szerint is csúnya a helyzet. Bárkik is ezek, biztosan parancsra jöttek.

Laure megengedte, hogy küldjek magának egy üzenetet. Üzeni, ha rosszra fordulnak a dolgok, a küldetés minden összegyűjtött adatát kilövi egy lekapcsolt drónon, és késleltetett jeladót tesz rá, hogy később megtalálhassa. Rajta lesz néhány új munkám is, amit érdekesnek fog találni. Üzeni, hogy a kérvény a dalasýslaiaknak kért hajóért már átment. Ha ez igaz, akkor csak néhány hétig kell meghúzniuk magukat az érkezéséig. Csak a legsürgősebb esetben mocorogjanak.

Nem fogok hazudni. A szívem mélyén inkább maradtam volna otthon. Vagy tényleg elmentem volna magával erre az utolsó átszállásra. Ezzel jár az egy életen át tartó befelé fordulás.

De attól még köszönöm. Nem volt muszáj meghallgatnia, amikor felkerestem. Mégis megtette. Hitt bennem, és a barátjává fogadott. Ezt bírtam magában.

– H

Mire az Auvergne kiemelkedett a bolygó árnyékából, a Bransidból csupán egy terjeszkedő roncsmező maradt.

***

– Ott az a hajó – jelentette Hanton. Egy pontra mutatott az Auvergne parancsnoki kijelzőjén, amely az Ár zúgója felé tartva megindult az Origó felé.

– Biztos, hogy az az? – kérdezte Sherrill.

– Holtbiztos. Nincs semmi más a rendszerben, ami ilyen sebességgel halad, de nem a Dalasýsla Egyes körül kering. – Egy másik pöttyre bökött a képernyőn. – Az pedig az Origóra vezető Árhullám zúgója. A jelenlegi sebességével húsz óra alatt fog odaérni. Pillanatnyilag nem gyorsul, ami érdekes.

– Miért érdekes? – kérdezte Marce.

– Azt jelenti, hogy pillanatnyilag nem használják a hajtóműveiket – magyarázta Sherrill. – A folyamatos fúvókahasználat állandó gyorsulást jelentene. Helyette viszont a puszta lendületükkel sodródnak.

– Megsérülhettek a hajtóműveik – vélekedett Marce.

– Lehetséges.

– Vagy egyszerűen nem sietnek – vélekedett Gamis.

– Meglehet – ismerte el Sherrill. – De idefelé gyorsítva haladtunk át a zúgón. Tudom, hogy visszafelé menet is az volt a kapitány terve. Ezek a zúgók időzárasak – pillantott Marce-ra –, és van rá esély, hogy maga tévesen becsülte meg, meddig fognak nyitva maradni. Ne vegye magára.

– Nem vettem – legyintett Marce.

– Laure kapitány a szükségesnél egy perccel sem akart tovább időzni itt. Az egész visszaúton gyorsítottunk volna, ahogy tőlünk telik. – Sherrill a hajót jelképező pöttyre mutatott. – Ha ezek az emberek nem ostobák, akkor ugyanezt tennék. Vagyis okkal csinálják az ellenkezőjét.

– Merész feltételezés – jegyezte meg Gamis.

– De egyáltalán nem rossz – ismerte el Marce. – Ha megsérültek a motorok, akkor a Bransidnak sikerült bevinnie néhány találatot. Sántikálniuk kell hazáig.

– De ettől még mindig haza akarnak menni – mondta Hanton. – Más szóval a mezőgenerátoruk hibátlanul működik.

– Amíg meg nem adják magukat a motorok – mutatott rá Sherrill. – Ebben az esetben nem marad energiájuk a mezőgeneráláshoz.

– Monsieur Chenevert – szólalt meg Marce a jelenés felé fordulva.

Az elmosolyodott. – Kíváncsi voltam, Marce úrfi, mikor jut eszébe, hogy itt vagyok.

– Irányíthatnánk ezt a hajót?

– Az útjuk a Dalasýsla Egyes mellett vezet. Ha veszteg maradunk, akkor abban a pillanatban pont a bolygó mögött leszünk. De természetesen semmi okunk arra, hogy ott maradjunk, ahol vagyunk. Az Auvergne hajtóművei és energiarendszerei immár teljes hatásfokon működnek. – Chenevert a parancsnoki képernyő felé biccentett, amely Hanton meglepetésére elsötétedett, majd kigyúlt rajta egy új kép, rajta egy elfogópályával.

– Ha nem gyorsítanak, akkor tíz órán belül elébük vághatunk – jelentette Chenevert. – Ha gyorsítani kezdenek, az átírja a dolgokat, de ha hasonlóak az értékeik, mint amiket a Bransidról mondtak nekem, akkor legkésőbb tizennyolc órán belül úgyis utolérjük őket. Jóval azelőtt, hogy elérnék az Ár zúgóját.

– Aztán pedig szarrá lőjük őket! – tódította Gamis. – Visszakapják, amit a Bransiddal tettek!

Chenevert Marce-ra pillantott. – Ez a szándéka, Marce úrfi?

– Nem – vágta rá Marce.

– Tessék? – Gamist ezzel felbosszantotta. – Uram, ezek a szemetek kivégezték a legénységünket! Az lenne igazságos, ha visszaadnánk nekik!

Marce a fejét rázta. – Holtan haszontalanok.

– Nem értem.

Marce Chenevert-re pillantott. – Felteszem, maga igen.

– Azt hiszem, igen, Marce úrfi – felelte Chenevert.

– Megoldható?

– Attól függ, milyen bőrben van a hajójuk, és mire tudok rájönni a letapogatás és a leképzések révén. Figyelmeztetem, ez azzal jár, hogy a közelükbe kell férkőznünk.

– Mennyire közel?

– Jobb, ha nem tudja.

***

– Szerintem észrevettek minket – jegyezte meg Hanton, amikor a hajó két rakétát küldött az Auvergne-re ezer kilométerről.

Sherrill a rakétáknak az Auvergne érzékelői által közvetített képére nézett, miközben azok feléjük száguldottak. – Több robbanófejet tartalmaznak. Közvetlenül a becsapódás előtt fognak kinyílni.

– Micsoda tapintatlanság – jegyezte meg Chenevert, és megvárta, hogy a rakéták száz kilométerre érjenek, mielőtt felnyársalta őket a sugárfegyvereivel. Hangtalanul párologtak el a semmibe.

– A sugarai száz kilométerig állandó keresztmetszetűek – mondta Hanton.

– Igen, pontosan ezt akarom elhitetni velük – hangzott a felelet. – Szerény véleményem szerint a cimboráink a másik hajóban nem azért lőtték ki azokat a rakétákat, hogy eltaláljanak minket. Tudni akarták, hogyan és mikor lépünk. Most azt hiszik, tudják.

– Nem először csinál ilyet.

– Mondtam, hogy nem ez az első üldözésem.

– Mekkora a tényleges hatótávolságuk?

– Annyira nem nagy – felelte Chenevert. Előhívta az üldözött hajó ábráját a parancsnoki kijelzőre. Ezer kilométernél kicsivel kevesebb távolságból a hajó leginkább egy formátlan ékre emlékeztetett. Az Auvergne a Dalasýsla-rendszer elliptikus síkjához képest felső szögből közelített felé. Halál az égből, gondolta Marce.

– Mi a véleményük a hajóról? – kérdezte Chenevert.

– Szemre Fitying-osztályú jármű – vélekedett Sherrill némi gondolkodás után.

– Attól tartok, ez vajmi keveset jelent nekem – vallotta be Chenevert.

– Egy elfogóhajó – magyarázta Sherrill. – Kis legénység, gyors, viszonylag komoly fegyverzettel. Kalóz-és csempészhajók megállítására tervezték. A „megállítás” alatt elpusztításra célzok.

– Más szóval nyilvánvaló, milyen feladattal küldték ide – foglalta össze Marce.

– Szerintem arra már tudjuk a választ. Az a vicces, hogy a legtöbb efféle járművet kalózok veszik meg a leszerelésük után. Ha engem kérdeznek, ennek az az oka, hogy képes lehagyni vagy megküzdeni a nyomukba eredő flottahajókkal.

– És bejön nekik? – érdeklődött Chenevert.

– A flotta egyszerűen nagyobbakat küld utánuk.

– Még több rakéta – mondta Hanton.

Ám ezúttal korán eresztették szélnek a terhüket, és az egyik kisebb rakéta tíz kilométerre jutott az Auvergne-hez, mielőtt Chenevert elpusztította.

– Még mindig játszadozik velük, ugye? – kérdezte Gamis.

– Ha a helyeslés megnyugtatja, akkor igen – felelte Chenevert.

– Ha így fogalmaz, akkor nem.

– Elnézést.

Mikor az Auvergne kétszáz kilométerre került a másik hajóhoz, az megostromolta a saját részecskesugaraival. Egy teljes tized másodpercig pásztázták az Auvergne-t, mielőtt eltűntek, a támadó hajóról pedig láthatták a fellegekben szálló törmeléket.

– Fú, ügyes! – szólt Gamis.

– Mi történt az imént? – kérdezte Marce Chenevert-t.

– Megvártam, hogy a hajó tüzet nyisson, amivel megbizonyosodhattam, a törzs mely részei a sugárfegyverek. Amint megtudtam, elintéztem őket. Továbbá gondoskodtam a hajó látható részének minden olyan alakzatáról, ami hasonlított a sugárfegyverekre. A biztonság kedvéért.

– Még több rakéta – jelentette Hanton a parancsnoki képernyőre mutatva.

– Persze ezzel nem fosztottam meg őket minden védvonaluktól – ismerte el Chenevert. – Kérnék egy percet.

Ötvenkilométernyire Marce és a legénység maradéka tisztán láthatta a jármű apró részleteit a parancsnoki kijelzőn.

– Elég közel vagyunk? – érdeklődött Marce.

– Majdnem – válaszolta Chenevert.

Negyven kilométer.

– Nem akarom sürgetni – szólt Marce.

– Mindjárt.

Harminc kilométerre a hajó minden nagyítás nélkül is láthatóan növekedett a parancsnoki képernyőn.

– Kezdek ideges lenni – mondta Marce.

– Nemsokára – csitította Chenevert.

– Rakéták! – jelentette Hanton.

– Micsoda makacsság – jegyezte meg Chenevert egy pillanattal később. Csilingelő zaj hallatszott, ahogy az egyik lövedék roncsai beleütköztek az Auvergne-be.

Tíz kilométer.

– Most! – szólt Chenevert, és tüzelt a sugárral, de nem a motorra, hanem a burkolat egy kicsiny területére attól följebb és kissé jobbra. A sugár lyukat ütött a héjon, és belemart a hajó belsejébe. Levegő, gőz és kevéske törmelék zúdult kifelé. Marce hallotta a dübörgést az Auvergne belsejében, a manőverezés árulkodó jelét, hogy az Auvergne a másik járműhöz viszonyítva helyben álljon, és ne ütközzön bele, mindkettejüket elpusztítva.

– Ennyi? – hüledezett Gamis.

– Ennyi elég – felelte Chenevert, és Marce-hoz fordult. – Muszáj volt elég közel jutnom, hogy megértsem, miként vezetik szerte a hajón az energiát – magyarázta. – Feltételeztük, hogy a hajtómű már meghibásodott. Így a sugárral becéloztam azt, ami a központi energiacserélő járatnak tűnt. Ha jól tippeltem, akkor leáll a működése, a robbanás elkerülése érdekében pedig a javításig le fognak állni a motorok és az energiarendszerek.

– Mikorra tudják kijavítani? – kérdezte Marce.

– Hát, mivel elpusztítottam, így soha. Pillanatnyilag úgy vélem, hogy a hajó rendszereit a vészhelyzeti energiatelepekről üzemeltetik.

– Az elég ahhoz, hogy egy darabig megmaradjanak, de arra nem, hogy beüzemeljék a mezőgenerátorukat – állapította meg Sherrill. – Ha pedig téridőbuborék nélkül lépik át az Ár zúgóját, nekik annyi.

– Még mindig a zúgó felé siklanak – jelentette Hanton. – Kilenc és egynegyed órán belül fogják elérni.

– Most mihez kezdjünk? – kérdezte Gamis.

– Együnk egy fehérjeszeletet, és várjuk a hívásukat! – mondta Marce.

***

A hívás a zúgó előtt négy órával érkezett.

– Ismeretlen hajó, itt A Hercegnő Másik Kastélyban Van – szólt a hang a rádiókapcsolaton át. Hanton adta meg Chenevert-nek azokat a frekvenciákat, amelyeket a legnagyobb eséllyel használnának kapcsolatfelvételre, Chenevert pedig beállította az Auvergne-t, hogy váltogassa őket, míg nem fog valamit. – Cav Ponsood kapitány beszél. Kérem, válaszoljanak!

– Üdv, Hercegnő – felelte Marce. – Itt az Auvergne. Marce Claremont úrfi beszél.

Hosszú szünet következett. – Azt mondta, Marce Claremont úrfi?

– Úgy bizony.

Ezt még hosszabb hallgatás követte.

– Mi a rosseb? – szólt Gamis.

– Marce úrfi, megbénította a hajónkat, és sodródunk – mondta Ponsood, mikor visszatért. – Leállt a főgenerátorunk, és fogytán a tartalék energiánk.

– Vettem – felelte Marce. – Valamint, ha tartják a jelenlegi pályájukat, akkor… – a parancsnoki kijelzőre pillantott, amelyre Chenevert segítőkészen kitette a stoppert – három órán és ötvenkét percen belül elérik az Ár zúgóját. Ezúton figyelmeztetném, hogy ha a jelenlegi állapotukban, a mezőgenerátoruk nélkül haladnak át a zúgón, akkor azonnal semmivé fognak oszlani.

– Öh, igen – nyögte Ponsood. – Hálás köszönetünk az információért, de tisztában vagyunk vele.

– Nagyon szívesen.

– Marce úrfi, nem kerülte el a figyelmünket, hogy bár megbénította a hajónkat, úgy döntött, nem pusztít el minket.

– Igaza van, Ponsood kapitány.

– Szívesen megtudnánk, mik a jelenlegi szándékai, Marce úrfi.

– Nos, kapitány, a kérdésére teljesen önön múlik a válasz.

– Magyarázatot kérek.

– Miért pusztította el az Oliveer Bransidot?

– Felbéreltek minket.

– Kicsoda?

– Nem tudom. Közvetítőktől jött a megbízás, akik nem árulták el az elsődleges megbízó kilétét. Én, khm, egy meglehetősen speciális területen dolgozom. Többnyire nem tudom, ki alkalmaz.

– Köszönöm, Ponsood kapitány. Élvezze ki a nemlétet! – Marce Chenevert-re pillantott, aki bólintott.

– Ezen a végen lenémítottam az adást – közölte.

– Maga szerint hazudik a megbízót illetően – állapította meg Sherrill.

Marce bólintott. – Hamarosan megtudjuk.

Öt percre rá Ponsood visszatért az adásba, és Marce-t kérte. Marce biccentett Chenevert-nek, aki megszüntette a némítást. – Igen?

– Marce úrfi, egy közvetítő bérelt fel minket. A Wu-család egyik képviselője.

Marce ezt homlokráncolva fogadta. – Az uralkodói család volt a megbízó?

– Nem, nem a királyi család. Hanem a kereskedőházat igazgató Wuk. Az emperátor unokatestvérei.

– Kinek a nevében jártak el közvetítőkként a Wuk?

– Erre rákérdeztem a képviselőnél. Nem először üzleteltem a Wu-családdal, elsősorban ezért kerestek meg engem, de sosem úgy, hogy csak közvetítők voltak. Mindig elsődleges megbízókként jártak el. A képviselőjük nem akarta elárulni, de megmondtam neki, hogy ha nem tudom, semmiképp sem vállalom el a megbízást. A munkát időre kellett elvégezni, a Wuk pedig nemigen fordulhattak máshoz, így a képviselő titoktartást fogadtatott velem, és elárulta: Nohamapetan grófnő.

– Egyáltalán honnan szereztek tudomást a Nohamapetanok a Bransidról?

– A Wuktól hallottak róla. A Wuk pedig egy admirálistól, legalábbis nekem ezt mondták. A flotta érthető módon nagyon közeli kapcsolatot ápol a Wu-családdal. Minden fegyvert és hajót tőlük szereznek be.

– Ennek semmi értelme. A Wuk nem állnak közel a Nohamapetanokhoz.

– Nem vagyok tisztában a nagy családok közötti kapcsolatokkal, Marce úrfi. Nincs időm naprakészen követni a pletykákat. Azt kérdezte, ki keresett meg, én pedig megmondtam.

– Értem, de miért akarná Nohamapetan grófnő elpusztítani a Bransidot?

– Nem akarta – kezdte Ponsood, a felbőszült Marce pedig éppen azon volt, hogy újra elnémítsa a vonalat, amikor Ponsood folytatta a mondatot. – A lehető legkevésbé sem érdekelte a hajó. Az csupán eszköz volt az igazi célpont elpusztításához.

– Ki vagy mi volt az?

Szünet következett a vonalon. Majd: – Maga, Marce úrfi. Nohamapetan grófnő annyira félre akarta állíttatni, hogy felbérelt minket a Bransid megtámadására, hogy ezzel pontot tegyen az élete végére.

Marce hitetlenkedve bámult. Az Auvergne hídján körülnézve látta, hogy minden egyes szempár rámered.

– Halló? – szólt Ponsood. Marce majdnem egy teljes perce hallgatott.

– Miért? – kérdezte Marce.

– Arról nem tájékoztattak. Csak a haláláról kellett gondoskodnunk. Rákérdeztem, hogy ennek értelmében életben hagyhatom-e a Bransid legénységét, amennyiben átadják önt, és parancsba adták, hogy a Bransid nem térhet vissza az Origóra, és a belátásomra bízzák, hogy a hajót vagy a mezőgenerátorát pusztítom-e el. Ami azt jelentette volna, hogy hátrahagyva éhhalál vagy fulladás általi lassú pusztulásra ítélem a legénységet. A gyorsabb utat választottam. Kegyesebbnek tartottam. Tudnia kell, Marce úrfi, hogy a Bransid elképesztő drágán adta a bőrét. Ha nincs az általuk okozott kár, maga sosem kapott volna el minket.

– És a dalasýslaiak?

– A kik, Marce úrfi?

– A rendszer lakói, kapitány.

– Fogalmam sincs, miről beszél, uram. Én a Bransiddal törődtem, az is eléggé lekötött. Azt mondja, hogy még mindig élnek itt emberek? Nyolcszáz év után?

– Igen.

– Akkor jobb is, hogy nem tudtam róluk. Nem lett volna tanácsos a történtek után szemtanúkat hátrahagyni.

– Leszámítva azt az egy bizonyos embert, akinek a meggyilkolására ideküldték.

– Felfogtam a helyzet iróniáját, Marce úrfi. Azért mondom el mindezt, mert nincs választásom. Sem én, sem pedig a legénységem nem akar itt vagy így meghalni.

– Olyan lehetőséget kér tőlem, amit megtagadott a Bransid legénységétől.

– Marce úrfi, ha nem hinném, hogy hajlandó lenne megfontolni, akkor szóvá sem tettem volna.

– Várjon! – mondta Marce, aztán Chenevert-re pillantott, aki egy biccentéssel lenémította a kapcsolatot. Marce súlyosan lehuppant egy ülésbe, a kezébe temette az arcát, és zokogott.

– Ez… – kezdett bele Hanton, de Marce felemelte a kezét. Hanton elhallgatott, és látszott rajta, hogy kínban van. Mint ahogy a helyiségben jóformán mindenki.

Egy perc múlva Marce biccentett Chenevert-nek, aki újra megnyitotta a kapcsolatot. – Minderről tanúvallomást fog tenni, Ponsood kapitány.

– Ha ezzel életben tarthatom a legénységem, Marce úrfi, akkor az eddigieket elismétlem bármely ön által választott bírónak.

– Nem egy bírónak fogja elmesélni, kapitány. Hanem az emperátornak. Szemtől szemben. Én pedig végig jelen leszek.

Hosszas hallgatás következett. – Megértettem, Marce úrfi – hangzott végül a felelet. – Az elhangzottak értelmében a Hercegnő megadja magát önnek. Immár maga a parancsnok.

Marce bólintott, majd rádöbbent, hogy Ponsood ezt úgysem látja a rádiókapcsolaton keresztül. – Köszönöm, kapitány. A munkatársam, Mr. Chenevert hamarosan megbeszéli önökkel az Auvergne-re való átszállásuk részleteit. Álljanak készen!

– Úgy lesz. Minél előbb, annál jobb.

– Vettem. – Marce bólintott Chenevert-nek. – Boldogul vele?

– Már tárgyaljuk is a dolgot Ponsood kapitánnyal.

Marce egy pillanatra megzavarodott, míg eszébe nem jutott, hogy Chenevert virtuális lény. Feltételezte, hogy egy testetlen személy tetszés szerinti számban másolhatja magát. A megértése jeléül bólintott.

– Van valami, amit mindenképpen hozzanak át a Hercegnőről? – kérdezte Chenevert. – A legénységet leszámítva, ami a tudomásom szerint hétfős.

– Kis létszám – jegyezte meg Sherrill.

– A miénk kisebb.

– A lehető legtöbbet a naplóból – közölte Marce. – Továbbá Ponsood minden bizonyítékát a Wukkal kötött szerződésére.

– Felteszem, készpénzben fizettek – vélekedett Gamis.

– Jó eséllyel igen, de attól még minél több bizonyítékot akarok.

– Hozzanak annyi élelmet, amennyit csak elbírnak – utasította Gamis Chenevert-t. – Amijük csak van. Már most unom a fehérjeszeleteket.

– Lenne mód arra, hogy megmentsük a hajót? – kérdezte Marce. – A dalasýslaiak jó eséllyel ki tudnának pucolni belőle mindent.

– Ponsood kapitány tájékoztatása alapján a hajót ellátták egy kis siklóval, annak a segítségével fognak átjönni – közölte Chenevert. – Attól függően, hogy mennyi időt vesz el az átszállítás, és hogy lehetséges-e távirányítással irányítani, talán felhasználhatom arra, hogy félrelökjem a Hercegnőt az Ár zúgója felé tartó útjáról. Bár jó eséllyel ez kárt tesz majd a siklóban és a Hercegnőben is.

– Jobb, mint a semmi.

– Ezt szó szerint is vehetjük – helyeselt Chenevert. – Ha azután nem lesz totálkáros a sikló, akkor meglátom, be tudom-e programozni arra, hogy tolja a dalasýslaiak felé a Hercegnőt. Aztán mindkettőt kibelezhetik.

– A Bransid siklóját is hátrahagynám nekik – jegyezte meg Marce. – Itt úgy sincs neki hely. Nem akarom, hogy hasznavehetetlenül lebegjen a Dalasýsla Egyes mögött.

– Vissza kell mennünk összeszedni Seve-t és Lytont – mutatott rá Sherrill. – Nem hagyhatjuk itt őket.

– Beprogramozhatom a siklónkat, hogy robotpilótával repüljön el a dalasýslaiak hajójához – javasolta Hanton. – Aztán felvesszük Seve-t és Lytont, még a Bransid adatait is, és a zúgón át mehetünk vissza az Origóra.

– Ha a Wuk tudták, merre indult a Bransid, akkor tisztában vannak a visszatérése lehetőségével is – vélekedett Sherrill. – A Bransid legyőzhette volna a Hercegnőt.

– Más szóval arra számít, hogy várnak ránk a zúgó túlvégén – foglalta össze Marce.

– Én azt tenném a helyükben – ismerte el Sherrill.

– Nem a Bransid fedélzetén utazunk – vélekedett Gamis.

– Nem, de a Dalasýsláról érkező Árhullám zúgóján fogunk kilépni – mondta Sherrill. – A helyükben mindent szétlőnék, ami onnan kijön, beleértve a Hercegnőt is. Minél kevesebb szemtanú, annál jobb.

Marce ezen eltöprengett, aztán Chenevert-hez fordult. – Kérdezze meg Ponsood kapitányt, van-e üzenődrónjuk.

– Akad – felelte Chenevert egy percre rá. – Azt mondja, küldeni akart egyet a Bransid elpusztítása után, de kiment a fejéből, annyira lekötötte először az, hogy eljuttassa a hajót az Ár zúgójáig, utána pedig a velünk vívott küzdelem.

– Mondja meg neki, hogy küldjön egy üzenetet, amiben megerősíti a halálomat, valamint a Bransid megsemmisülését, és tegye hozzá, hogy még maradnak egy hónapot, hogy átkutassák a telepeket. Küldjön konkrét dátumot a rendszer elhagyására. – Marce Sherrillre pillantott. – Ha a Wuk a szétlövésüket tervezik, akkor az időpontnak megfelelően átszervezik.

– Ravasz – ismerte el Sherrill.

– Csak nem akarok űrhulladék lenni. – Visszafordult Chenevert-hez. – Maga pedig végre megismerheti az Egyesülést.

– Egy pillanat, ezzel a hajóval akarnak visszajutni az Egyesülésbe? – hüledezett Chenevert. – Az nem fog menni. Nincs mezőgenerátorom.

Mindnyájan rámeredtek.

– Csak vicceltem – mondta. – Még szép, hogy van.

– Muszáj lesz elbeszélgetnünk a humorérzékéről – jegyezte meg Marce, miután minden jelenlévővel együtt felépült a röpke szívrohamából. – Úgy fest, a félholtság furcsa hatással volt rá.

– Azelőtt is ilyen volt – mondta Chenevert. – Mit gondol, mi okozta a halálomat?

HARMADIK KÖNYV

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Nem sokkal azelőtt, hogy a Bransid a tervek szerint visszatért volna az Egyesülés űrjébe, amelynek időpontját a hajó és a legénység elszalasztotta, két további Árhullám tűnt el.

Az első a Marlowe-ból a Kealakekuába tartó volt. A két rendszert gyéren lakták, és rendszertelen volt közöttük a kereskedelem, mivel a közvetlen Árhullámukon egy hónapig tartott az út, míg a Beylagan felé kitéréssel tíz napot megspórolhattak. Ez emlékeztető volt arra, hogy az Árhullámok hossza nem volt feltétlenül arányos az összekötött rendszerek távolságával, továbbá, hogy az Ár finomságaihoz még kevéssé is csupán maroknyian értettek.

Ennek következtében a Marlowe és a Kealakekua közti Árhullámot szórványosan használták törvényes kereskedelem és utazás céljából. Helyette a csempészek, kalózok és mindazon személyek kedvence lett, akik nem bántak némi kitérőt, ha cserébe elkerülhették a flotta elfogóit és a vámszedőket. Az Árhullám eltűnésekor egyetlen legitim szállítmány vagy fuvar elvesztését sem jelentették. A köddé vált nyolc hajó és ezer fő mind magán-, bejegyzetlen vagy illegális járművön utazott. Nem maradt kézzelfogható nyoma az útikönyvüknek, a fuvarlevelüknek, vagy bármi feljegyzés a jövés-menésükről. Egész egyszerűen kámforrá váltak. A vevőik, ügyfeleik és szeretteik sosem tudták meg, mi lett velük, mivel nem voltak szükségszerűen tisztában azzal, hogy egyáltalán azt az utat választották.

A második hullám korántsem volt ennyire ismeretlen. Guelph és Szegred naprendszereit kötötte össze, amelyeket egyaránt az Egyesülés népességi és gazdasági „magjának” részeiként tartottak számon. Az Ár természete okán Claremont grófjának felfedezésének híre és az Ár összeomlásának becsült menetrendje még nem jutott el a Guelphre, így a két rendszer közötti kereskedelem és utazás javában virágzott, amikor az Árhullám minden előjel és – legalábbis Guelph népe számára – figyelmeztetés nélkül összeroskadt.

A hatása felmérhetetlen volt. Tízezerszám veszett nyoma embereknek, beleértve két személyszállító hajót, a Csillagok Csábítását és a Csillagok Oázisát, amelyek együttesen tízezer lelket szállítottak. Több mint egymilliárd márkányi áru párolgott el. A Guelphről a Szegredre vezető út, amely korábban hét nap nyolc óra volt, immár legalább egy hónaposra nyúlt a kerülők miatt.

A Szegredről Guelphre visszatérő út nyitva maradt, de Szegred egy hasonló összeomlástól tartva leállított minden távozó forgalmat. Guelph a magyarázat megtalálásáig beszüntette minden kereskedelmi forgalmát a három kimenő Árhullám zúgóján. Az Origóról érkező magyarázat több mint egy hónappal és sok milliárd márkányi elveszített szállítmánnyal később fog megérkezni. Olyan seb volt ez Guelph népének lelkén, amely sosem gyógyult be teljesen.

Ezen két Árhullám eltűnésével együtt az efemer jelensége, melyet Marce és Roynold vázolt Graylandnek, ugyancsak éreztette a hatását, Árhullámot hasítva az Oecusse és az Artibonite között, amely észrevétlenül kitartott egy teljes héten át, míg végül ugyanolyan észrevétlenül elillant, ahogy érkezett. Jobban is járt minden vállalkozó szellemű jármű, hogy meg sem próbált belépni az illékony zúgóján, mert a két rendszer közötti útidő nagyjából öt héttel rúgott volna többre, mint a hullám teljes élettartama.

Egy ennél is rövidebb életű járat alig tizenöt percig létezett a Mezsgye és a Neunkirchen között; a hozzá tartozó visszatérő hullám hét perccel később nyílt meg, hogy húsz percre rá elillanjon. Akárcsak az Oecusse és az Artibonite közti testvére, ez is észrevétlen maradt mindkét rendszer számára. Ugyanakkor a Mezsgyének, az Egyesülés általában legelszigeteltebb rendszerének, amely az utóbbi időben a nagy átlagnál is izoláltabb volt, nyílt egy ki-és befelé vezető titkos ajtaja. A létezése tényén az sem változtatott, hogy senki nem tudott róla.

***

Az emlékteremben Cardenia előhívta I. Rachelát, az első próféta-emperátort, aki némán állt előtte arra várva, hogy feltegye a kérdéseit.

– Kételkedtél valaha? – érdeklődött Cardenia.

– Miben? – kérdezett vissza I. Rachela.

Cardenia felkacagott. Mert ennél rachelásabb választ nem is várhatott volna. Cardenia már számtalanszor előhívta az első emperátor emlékét, hogy kibeszéljék a látomások természetét, és hogy miként adja elő és bizonyítsa őket, ha nem is a nemességnek, de a tömegeknek, az eredeti célközönségnek. Akárhányszor is beszélt Cardenia a nagy-nagy-nagy ősével, Rachela egyszer sem sugárzott mást (képletesen és szó szerint sem, elvégre furfangos fényekkel vetítették az Emlékterem mennyezetéről), mint higgadt magabiztosságot.

Emögött részben az állhatott, hogy Cardenia Rachelája igazából nem az igazi Rachela volt, hanem csupán emlékek és érzelmek egy heurisztikus vezérlésű mesterséges intelligencia által életre keltett csokra, amely tudta ugyan, hogy Rachela mit érzett az idő egy konkrét pillanatában, de ő maga képtelen volt azt átélni. Vagy a nyolcvanhét emperátor elődje bármely érzését, beleértve az apját is. Cardenia tisztában volt azzal, hogy a szó szoros értelmében ezen emperátorok közül egyetlenegy sem létezett, és csupán Jiyivel, az Emlékterem avatárjával csevegett, aki úgy öltötte magára a néhai emperátorokat, mint ahogy ő venne fel egy új felsőt. De ha I. Rachela vagy VI. Attavio áll az ember előtt, akkor könnyű volt megfeledkezni arról, hogy nem az igazi személlyel beszél.

Ugyanakkor számítógépes szimuláció ide vagy oda, attól még tény maradt, hogy a beszélgetés során a múltbéli emperátorok személyiségének legalább egy morzsája előbukkant. Neurotikus elődei idegbetegek módjára beszéltek és feleltek a kérdéseire. A szeles idióták szeles és idióta válaszokat adtak. A hátborzongatók – melyekből nem volt hiány – érzelmek híján még hátborzongatóbbak lettek.

I. Rachela nem volt hátborzongató vagy fenyegető, netán idegbeteg. Ő egész egyszerűen… Rachela volt. Magabiztos. Olyasfajta önbizalommal, melyet Grayland már elég jól el tudott játszani, de még dolgoznia kellett, hogy át is érezze.

Grayland megfontolta I. Rachela kérdését. – Jól van, kételkedtél valaha bármiben?

– Természetesen. A kétség csak a szociopatákból hiányzik, márpedig én nem voltam személyiségzavaros életemben.

– És most?

– Ha idehoznál egy pszichiátert, és kiértékeltetnél vele, akkor jó eséllyel szociopatának könyvelne el. Pillanatnyilag alapvetően hiányzik belőlem az együttérzés, noha képes vagyok megjátszani. Ami a szociopátia tankönyvi példája. Most már természetesen nincsenek kétségeim.

– De az életed során voltak.

– Persze, számtalan. Az emberek, tárgyak és összezördülések miatti kicsiny és jelentéktelen kétségektől a jelentősebb, létfontosságú aggodalmakig, például, hogy sikerrel fog-e járni az Egyesülés megalapítása.

– Miért kételkedtél?

– Félretéve a saját személyes bogaraimat, azért, mert logikusnak tűnt. Logikusnak tűnt aggódni, mivel a terveink nem voltak készek, és akadtak beláthatatlan lehetőségek, amikre nem gondoltunk vagy gondoltam, de ettől még felmerülhetnek, hogy kihassanak az események folyására.

– És úgy lett? Beigazoldótak a kétségeid?

– Néha igen.

– Hogyan birkóztál meg vele?

– Új terveket kovácsoltunk.

– Improvizáltál.

– Pontosan. Egyetlen előnyünk volt, azt is csak nekem köszönhették, mégpedig annak a megértése, hogy a terv nem egyenlő a céllal. A cél az volt, amit kitűztünk magunk elé, és mindenáron el akartunk érni. Ha ehhez át kellett írni a terveket, akkor úgy is tettünk, akár a végrehajtás kellős közepén.

– Úgy fest, büszke vagy erre – állapította meg Cardenia.

– Az voltam.

– Mármint, most is büszkének hangzol. Te, a szimuláció.

– Nem vagyok, de Rachela az volt. Márpedig az logikus, hogy feléd is ezt a büszkeséget mutassam. Ezért lettem emperátor. Leszögezném, hogy világéletemben emperátornak szántak – a Wu-család mindig is tudta, hogy szükségük lesz egy frontemberre, aki ügyesen zsonglőrködik az állami és az egyházi szerepekkel. Egy hasznos báb mindkettőnek. De több lettem annál, mivel én figyelmeztettem szüntelenül a többieket, hogy nem a terv a cél. Ennek révén arattunk sikert.

– Kételkedtél, hogy bejönnek-e a jóslataid?

– Néha. Megesett, hogy amit egymás között kidolgoztunk, a nagyközönséghez érve visszafelé sült el, és az én dolgom volt, hogy csavarjak egyet rajta, netán teljesen elsüllyesszem. Korábban már meséltem, hogy a jóslatok vágyakon, nem előrelátáson alapultak. Csak azután öltötték magukra az elkerülhetetlenség látszatát, hogy komoly munkával valóra váltottuk őket. Méghozzá nagyon-nagyon komoly munkával.

– Sokkal keményebb dió jóslatokkal előállni, aztán sikeresen keresztülvinni őket, mint hittem – ismerte el Cardenia.

– Végtelenül nehéz munka – helyeselt Rachela. – Gyakorlatilag amint lehetett, nyugdíjaztam is őket. Előtted egyetlen emperátorról sem tudok, aki bátorkodott rájuk hivatkozni, mert nem látták semmi értelmét. Emperátorként indultak, így a munka neheze már előttük elvégeztetett, az uralmat megalapozták. Nekik csak fenn kellett tartaniuk. Úgy alakítottuk, hogy ez az államszervezet révén pofonegyszerű legyen.

– Más szóval hiba volt jóslatokkal bajlódnom.

– Azt nem mondtam.

– Mert igazából nem vagy ember, és azonfelül, amit elmondok neked, nem is érdekel.

– Ott a pont. Ugyanakkor az uralkodásod gyökeresen más, mint minden elődödé, beleértve az enyémet is. Keményen dolgoztam, hogy megalapítsam az Egyesülést, de akkor még nem voltam emperátor. Amikor azzá váltam, a szükséghelyzet – az Egyesülés megalapítása – a legtöbb szempontból véget ért. A Wu-ház sikerrel járt. A te szükséghelyzeted az Egyesülés felbomlása. Fel kell készítened az emberiség rendszereit az egyedüllétre. Ehhez a rendelkezésedre állnak az állami szervek, de azok kétségkívül elégtelennek bizonyulnak majd. Így hát kénytelen vagy az egyház eszközeit is bevetni. Ezért is állnak a rendelkezésedre. Az emperátor miatt szerveztem így. Nem konkrétan miattad, de minden emperátor miatt, aki ilyen helyzetben találta magát.

Cardenia összehúzta a szemét. – Számítottál az Ár összeomlására.

– Nem – tiltakozott I. Rachela. – Igazából sosem értettem az Árt. Számítások tömkelegének tűnt, márpedig arra megvoltak az embereim. Arra viszont számítottam, hogy eljöhet az idő, amikor az emperátornak a puszta rangján felül is szüksége lesz lehetőségekre. Hogy talán szükségessé válik a próféta szerepkörének felöltése. Te vagy a második próféta-emperátor.

Cardenia hátrahőkölt. – Ó, nem nevezném magam annak.

– Miért nem?

– Mert egy kissé… nagyképű. Ráadásul szerintem ezt a címet nem ruházhatom magamra. Azt hiszem, előbb másoknak kéne rám aggatniuk.

– Marketingszempontból, nekem elhiheted, tévedsz. Ha azt akarod, hogy használják a címet, akkor először neked kell így hivatkoznod magadra. Legalábbis elhinteni az agitátorok révén.

– Már sajtóminisztériumnak hívjuk őket.

– Tökmindegy. Lássanak hozzá az igehirdetéshez. Nem is hinnéd, milyen sokat fog segíteni.

– Ezt kétlem – jegyezte meg Cardenia.

– Marketinges voltam. Jobban tudom.

– Nem – tiltakozott Cardenia. – Nem ezt. Nagyobb kétségek gyötörnek. Mindennel kapcsolatban.

– Ez csak természetes. Ember vagy.

– Örülök, hogy észrevetted.

– Látom rajtad, hogy némi bölcsességre vágysz tőlem.

– Csak hogy tudd, kicsit lerombolod a dolgot, ha így fogalmazol.

– Legközelebb emlékezni fogok, hogy természetesebben hozakodjak elő ezzel.

– Köszönöm.

– Ettől még kéred a tanácsomat?

– Igen – bólintott Cardenia. – Persze, természetesen.

– Akkor tessék: az önbizalom nem abban gyökerezik, hogy az ember meg van győződve a saját igazáról. Hanem abban, hogy tudja, képes helyrehozni. Azért kételkedsz, mert tudod, hogy jogosan teszed. Ahogy én is jogosan kételkedtem. De ne feledd, a terv nem a cél. Neked mi a célod?

– Hogy bármi áron a lehető legtöbb életet megmentsem.

– Ebből meríts önbizalmat, a többi majd jön magától.

– Köszönöm – mondta Cardenia kis hallgatás után. – Van ráció abban, amit az önbizalomról mondtál.

– Nagyon szívesen – felelte I. Rachela. – Egy régi könyvből idéztem.

***

Az Emlékteremből kilépő Cardeniát Obelees Atek várta. A nő arcán kissé aggodalmas kifejezés ült, részben azért, mert mindig is feszengett belépni az emperátor magánlakosztályába, amit a személyes tér elleni merényletnek tartott, másrészt pedig nem volt tisztában az Emlékterem lényegével, ami felkavarta. Cardenia elmagyarázta neki, hogy az egyfajta pihenőszoba, ami a maga módján helytálló volt, ugyanakkor jottányit sem enyhített Atek szorongásán.

Cardenia az asszisztensére mosolygott, nagy levegőt vett, és visszaváltozott II. Graylanddé.

– Megérkezett már a következő látogatóm? – kérdezte Grayland.

– Igen, asszonyom, az irodájában várja. – Atek egy intéssel jelezte az emperátornak, hogy induljon.

Az irodájában Kiva Lagos úrnő várta, aki egy székben hátradőlve bámulta a mennyezetet, mindeközben egykedvűen dobolt a lábával. És ez szórakoztatta Graylandet. A legtöbb látogatót lenyűgözte az iroda és az évszázadok felbecsülhetetlen értékű csicsája, de Kiváról sokkal inkább az rítt le, hogy: Ja, a pecód tele van mindenféle lószarral, hogy be ne szarjak. Amivel Grayland kétségkívül együtt tudott érezni.

Atek lopva köhintett. Grayland látta, hogy Kiva feléjük néz, észreveszi Atek jelzését, hogy tápászkodj fel, a francba is, mire felpattant a székéből, hogy meghajoljon.

– Kiva úrnő, örülök, hogy újra látom – üdvözölte Grayland, és kiküldte Ateket a szobából. – Kérem, foglaljon helyet.

– Felséged mennyezetét nézegettem – jegyezte meg a székébe visszahuppanó Kiva. – Szerintem soha életemben nem láttam még ennyi aranyfóliát egy helyen.

– Tény és való, elég sok.

– Az emperátori lét egyik előnye.

– Meghiszem azt. Ami azt illeti, nemigen töprengek rajta. Mostanában alig van időm felnézni a mennyezetre.

– Szánjon rá időt, asszonyom. Igazán lenyűgöző.

– Hogy van a barátja? Elnézést, de egyszerűen nem ugrik be a neve.

– Senia Fundapellonan.

– Elég nyelvtörő.

– Én is ugyanezt mondtam, amikor megismerkedtünk. Köszönöm, asszonyom, sokkal jobban van. És még egyszer örök hála, amiért elbújtatta a Brighton Palotában. Sokkal nagyobb biztonságban érzi magát.

– Ez csak természetes. És ön hogy van? Tudom, hogy a barátja sérült meg, de a maga ablakát ütötte át a golyó.

– Golyóállóra cseréltem az ablakot – felelte Kiva. – De ezt leszámítva még mindig ugyanott lakom. Ha valaki keres, tudja, hol találhat meg.

– Nem tudom, ez bátor vagy botor dolog, Kiva úrnő.

– Kétségkívül botor, asszonyom. De ha ennyire az életemre törnek, akkor édes mindegy, hol térek nyugovóra. Ennyi erővel akár otthon is alhatok. Mellesleg alapos gyanúm van rá, hogy ki tette. Már jeleztem felé a neheztelésemet.

– Beszélik, hogy a barátja elleni merénylet estéjén Nohamapetan grófnő vezérkari főnökét bántalmazták a saját ágyában.

– Arról nem tudok semmit, asszonyom.

– Mindjárt gondoltam. – Grayland Kiva befáslizott bütykei felé biccentett. – Mi történt a kezével, Kiva úrnő?

– Ez? – Kiva felemelte a kezét. – Összetörtem valami hülyeséggel.

– Megérte?

– Mindenképp, asszonyom.

– Akkor jó. Csak így tovább!

– Minden porcikámmal azon vagyok. És ha már itt tartunk… – Kiva lenyúlt, felkapott egy halom iratot a széke mellől, és az emperátor asztalára tette. – Beszéljük is meg, mit sikerült előásnom a szarrágó Nohamapetanokról!

Grayland ennek hallatán felhúzta a szemöldökét.

– Picsába, hangosan káromkodtam, mi? – kérdezte Kiva.

Grayland kacagott.

– Elnézést – szabadkozott Kiva. – Igyekszem viselkedni, felség.

– Jobb szeretem, ha önmagát adja, Kiva úrnő.

– Reméljük, nem bánja meg, asszonyom.

– Bizton állítom, hogy nem fogom. Főleg, miután megmutatja, mit hozott.

– Ha nem bánja a kérdést, mit tervez ezzel?

– Az információval? Egyelőre semmit. – Grayland észrevette Kiva fintorát. – De a szavamat adom, Kiva úrnő, hogy egyetlen percnyi munkája sem fog kárba veszni. Be fogom vetni. Hatékonyan.

– Akkor ugorjunk is neki – mondta Kiva, és előhúzott egy papirost. – Talán kezdjük ezzel.

– Mi lenne ez?

– Nadashe Nohamapetan titkos bankszámlái. Mármint azok, amikre nem számított, hogy valaha rátalálnak. Felettébb érdekesek.

– Miért?

– Mert alig tizenkét órája, felség, pénzforgalom zajlott rajtuk.

HUSZADIK FEJEZET

– Mindenki készen áll? – kérdezte Gennety Hanton, miközben körbenézett az Auvergne hídján. A hajót egy hajszál választotta el attól, hogy az Ár zúgóján át megérkezzen az Origóra.

Leginkább abban a pillanatban kellett számítaniuk bármilyen rajtaütésre, amikor a hajó visszatér a hagyományos téridőbe. Az Árból kilépve a hajóknak nincs lendületük; az Auvergne az űrben csücsülne, mozdulatlan célpontként minden hozzávágott rakéta, sugárfegyver és csúnya káromkodás útjában. Követték Marce abbéli tervét, hogy elküldjenek egy hamis adatokkal felvértezett drónt, de az egészen más tészta, hogy sikerrel járt-e. Az Auvergne szedett-vedett legénysége hamarosan úgyis megtudja.

– A sugárfegyvereim üzemelnek, és készek tüzelni mindenre, ami csak megmoccan – jelentette Chenevert.

Hanton egy biccentéssel nyugtázta. – Innen figyelem, ha esetleg valami probléma adódna.

– Köszönöm, Dr. Hanton – felelte Chenevert. – A rakétákra különösen figyeljen!

Marce úgy vélte, ez kedves gesztus Chenevert részéről. Chenevert egy számítógép volt, ráadásul jóformán maga a hajó. Annyira kellett neki egy ember, aki jelzi a közeledő tárgyakat, mint egy barkácsoló szülőnek a kisgyereke, hogy a szerszámokat adogassa. Viszont megértette, hogy Hantonnak szüksége van valamire, hogy lekösse magát, és örömmel hozzásegítette.

Ettől Marce újfent eltöprengett, ki és mi lehetett Chenevert, mielőtt öntudatra ébredt számítógéppé vált volna. A nyolcnapos visszaút alatt folytatott társalgásaik során a virtuális illető bőbeszédűen ködösített az ügyben, és inkább az Egyesülésre terelte a társalgást. E témát Chenevert végtelenül lenyűgözőnek találta, Marce pedig úgy érezte, hogy mivel a színes társaságával egyetemben jobb híján Chenevert és az Auvergne nyakára ültek, így igazán az a legkevesebb, hogy amennyire csak lehet, hozzásegíti virtuális cimboráját, hogy naprakész legyen.

A saját személyével kapcsolatban Marce-nak annyit sikerült kihúznia Chenevert-ből, hogy annak idején gazdag volt, bár arról nem szólt a fáma, hogy saját erejéből, vagy családi vagyon révén; hogy egy szép napon néhány száz legközelebbi barátja társaságában úgy döntöttek, hogy kéjutazásra indulnak az Auvergne fedélzetén személyes vagyonuk és ingóságaik jelentékeny hányada társaságában; továbbá az indulás napján arra ébredtek, hogy muszáj sietősen távozniuk Chenevert anyabolygójáról az Áron át, és végül a dalasýslai űrben találták magukat, a visszaút lehetősége nélkül.

– Menekültek voltak – ajánlotta Marce.

– Szívesebben gondoltunk magunkra ideiglenes száműzöttekként – mondta Chenevert. – Feltétlenül a szándékunkban állt, hogy egy nap visszatérjünk, de a fizika közbeszólt.

– Összeomlott az Árhullám, amivel Dalasýslába jutottak.

– Igen. – Chenevert erre elkomorodott, amivel újfent emlékeztette Marce-t, milyen megtévesztően emberi a szimulációja. – Kapóra jött volna, ha akkor futunk össze, Marce úrfi. Szemmel láthatólag maga érti a dolgot a legjobban minden valaha volt ismerősöm közül.

– Volt valaki, aki ugyanolyan jól értette, mint én – jegyezte meg Marce.

– Természetesen. Őszinte részvétem a barátja, Roynold doktor miatt, Marce úrfi. Tudom, hogy gyászolja. Ahogy a Bransid teljes odalett legénységét is.

Marce bólintott. – És ön, Monsieur Chenevert? Hiányolja az útitársait, akik elkísérték erre a hosszú utazásra?

– Igen, természetesen, bár annak már annyi éve.

– Magának nem olyan hosszú idő. Azt mondta, hogy az elmúlt három évszázadot átaludta.

– Többnyire aludtam, igen. Az agyam egy apró szikrája időnként felébredt, hogy ellenőrizze és tovább működtesse a hajót. A virtuális személyeknél ez annak a megfelelője, amikor az ember felriad egy pillanatra, hogy megvakarja az orrát, aztán azonnal visszaalszik.

– Akkor is.

– Igaz. Tudja, az volt a helyzet, Marce úrfi, hogy amikor elhagytam az útitársaimat, ők ugyancsak távoztak. A lehető legjobb módon, mivel rájöttek, hogy tudják újra beüzemelni Dalasýslát, és meggyőzték a maroknyi megmaradt helybélit, hogy költözzenek össze velük. Azért hagytak itt, mert jobb élőhelyet találtak, és ezért örömmel engedtem őket az útjukra.

– Mégis, hogyan voltak képesek erre? Újra beüzemelni Dalasýslát? Addigra már évszázadok óta halott volt.

Chenevert a fejét csóválta. – Nem halott, Marce úrfi. Szunnyadt. Bármilyen összeomlás is történt az állomáson, nem a fizikai berendezései okozták a problémát. A telep kétségkívül meghibásodott, ráadásul kibelezték, mire odaértünk. Azt, hogy az embereim újra beüzemelték Dalasýslát, úgy értettem, hogy a korábbi állapotához képest kifejezetten korlátozott formában. Ugyanakkor eleget rejtett ahhoz, hogy könnyűszerrel ellássa a legénységem és a megmaradt jó ezernyi dalasýslait, akik a kisebb telepeken és hajókon szóródtak szét.

– Az is lenyűgöző, hogy egyáltalán még találtak belőlük. Hogy a nép ilyen sokáig túlélte az elszigeteltséget.

– Igen, figyelemre méltó. De ugyanakkor lehangoló is, nem gondolja, Marce úrfi? Egykor sok millió dalasýslai volt, gazdag és kényelmes életet éltek, és csupán maroknyian maradtak, a közmondásos szalmaszálba kapaszkodva. Nem azért, mert elvágták őket az univerzum többi részétől, hanem mert az elszigetelődés utáni első néhány létfontosságú évben egyöntetűen eszüket vesztették. Legalábbis elegen ahhoz, hogy a többiek kénytelenek voltak velük bajlódni, így nem tudtak a létkérdésekkel foglalkozni.

– Az emberek problémásak lehetnek – ismerte el Marce. – De úgy fest, a maga embereit elkerülték ezek a gondok.

– Eleinte igen – helyesbített Chenevert. – De ahogy maga elmondta nekem, a Dalasýslát csupán néhány évtizedre tudták beüzemelni. Bármilyen zűrzavar tört ki a Dalasýsla őslakói között, úgy fest, őket is utolérte.

– Addigra maga már aludt?

– Igen. Elég ideig ébren voltam, hogy működés közben láthassam az állomást, aztán nyugalomba helyeztem magam.

– Mikor… – intett Marce Chenevert felé – …hajtotta végre az átalakulást?

– Jóformán rögvest az érkezésünk után – felelte Chenevert. – Már az induláskor haldokoltam, Marce úrfi. Régebben tréfa gyanánt előszeretettel hasonlítottam magam Mózeshez. Kivezettem a népemet Egyiptomból, és megmutattam nekik az Ígéret Földjét, de jómagam nem mehettem oda. A szememre vetették, hogy túlzok, amiben teljesen igazuk volt. Néhanapján nincs ellenemre a színpadiasság. Továbbá nem is aggódtam miatta túlságosan. Tudtam, hogy a testem pusztulása után ez vár rám. Így jóval kevésbé okozott traumát a halál.

– Lenyűgöző.

– Ősrégi technika – mondta Chenevert. – Némileg fejlesztették ugyan, de alapvetően sok évszázados tervezés. Ahogy önt elnézem, feltehetőleg nem túl gyakori az Egyesülés területén.

– A legkevésbé sem.

– Hát, mindemellett végtelenül drága és kényes. Nagyon kell akarni. Én akartam, így magammal vittem, és beépítettem a hajóba.

– Szeret hajó lenni?

– Alapvetően egész kellemes – felelte Chenevert. – Hiányoznak bizonyos testi örömök, például az evés és a szex. Néha vitatkozom is magamban, melyik hiányzik jobban. Pillanatnyilag az evés vezet. De azt mindennél jobban szeretem, hogy életben vagyok.

– Mégis elaltatta magát.

– Tudja, ez volt a kézenfekvő döntés. Az a gondolat hajtott, hogy egy nap az Árhullámok, melyek foglyul ejtettek minket a Dalasýsla mellett, újra kinyílhatnak, és a legénységem maradéka netán visszamenne megnézni, javult-e a helyzet. Esetleg mások is jöhetnek, és ha bármilyen okból barátságtalannak bizonyulnának, akkor hasznos lehet egy felfegyverzett hajó a közelben. Legfeljebb húsz-harminc éves időtartamra gondoltam, korántsem három évszázadosra.

– Felébreszthette volna magát.

– Élveztem az alvást. Emberként sosem szántam rá elég időt. Azt hiszem, majdnem utolértem magam.

– A dalasýslaiak – mármint a mostaniak – emlékeznek magára és a legénysége ígéretére, hogy mások is jönnek majd. Ezért nem lepődtek meg, amikor megérkeztünk. Majdhogynem a jóslat beteljesülésének tekintették.

– Nem tudtam, hogy így próbáltuk előadni a dolgot – mondta Chenevert. – Szerintem csak rámutattunk, hogy ha az Árhullám újra megnyílna, akkor jöhetnek még emberek. Az idő furcsa módon képes a visszájára fordítani a dolgokat, Marce úrfi. Ön pedig jelentős időt vásárolt nekik az ajándékaival.

– Egy űrhajóroncs és két sikló, amik rövid úton teljesen le fognak merülni – legyintett Marce.

– Vagy mégsem, mert a dalasýslaiak végtelenül furmányosak. Ők a gyűjtögetés és az újrahasznosítás bajnokai az egész univerzumban. Legalábbis az én időmben ez volt a helyzet, és úgy fest, ez azóta sem változott. Márpedig dacára annak, hogy az érkezésük talán nem isteni elrendelés volt, attól még tény marad, hogy az ő szemükben csodával határosnak tűnhetett, hogy a megfelelő időpontban érkeztek, és bőven ellátták őket a túléléshez szükséges eszközökkel. Ez esetben a „jövendölés” valóra vált a szemükben. Legalábbis éppen eléggé, márpedig az én tapasztalataim szerint pontosan így működnek a jóslatok.

– Jókora tapasztalata van a jóslatok terén – jegyezte meg Marce.

– Erre az esetre elegendő – válaszolta Chenevert. – Ha már itt tartunk, meséljen többet erről az egyesült egyházról! – És így folytatták, minden elképzelhető témát kitárgyaltak, leszámítva Chenevert életének részleteit.

Miközben az Origóra érkezésükig hátralevő másodperceket számolták vissza, Marce eldöntötte, hogy bárki is volt Chenevert az előző életében, ebben a mostaniban egész rendes muksónak látszott.

– Felkészülni! – szólt a képernyőjét figyelő Hanton. – Éééééés… érkezés! Az Origó űrjében vagyunk!

– Semmit sem látok, ami gyilkos szándékkal száguldana felénk – jelentette Chenevert Hantonnak néhány másodperc múlva. – Maga?

– Semmi nem közelít – helyeselt Hanton. – Ugyanakkor az Ár zúgója mellett látok három apró, lebegő tárgyat.

– Én is látom őket – szólt Chenevert. A parancsnoki kijelzőn felbukkant a tárgyak egyike, ahogy az Auvergne kamerái ráközelítettek.

– Egy megfigyelő jármű – jelentette Sherrill őrmester. – Majd’ mindegyik kimeneti zúgónál megtalálhatók. Könyvelik a hajót és az érkezés idejét, hogy összevessék az ütemezett menetrenddel.

– Ezer százalék, hogy ennek a hajónak nem volt ütemezett menetrendje – mutatott rá Marce. – Ahogy ennek a kimeneti zúgónak sem.

– Az Egyesülés figyelője? Vagy a Wu-családhoz tartozik? – kérdezte Gamis tizedes.

– Így vagy úgy, de mindet a Wuk gyártják – mutatott rá Hanton. – A hajógyártás az ő területük.

– Bárkié is legyen, kiszúrtak minket – közölte Sherrill, és Marce-ra pillantott. – Mit akar tenni?

– Szerintem tartsuk magunkat a szokásoshoz – vélekedett Marce.

– Uram?

– Küldjön üzenetet Xi’an közlekedésfelügyeletének, tájékoztassák az emperátort, hogy a III. Sámuel nevű kémhajója visszatért a titkos megbízatásából, és készen áll a dokkolásra és a jelentésre – közölte Marce. – És nyílt csatornán küldje!

– Mert a kémhajók közt így szokás – tamáskodott Gamis.

– Ha a kémhajó nem akarja megkockáztatni, hogy eltrafálják a Wuk nagy hatótávolságú rakétái Xi’an felé menet, akkor igen.

– A III. Sámuel? – értetlenkedett Chenevert.

– Ez egy belsős poén, amit csak én és az emperátor értünk – mondta neki Marce. – Majd később elmagyarázom.

– Nem is tudtam, hogy olyan közel áll az emperátorhoz, hogy közös poénjaik vannak.

– Nos, tudja – feszengett Marce –, ő nagyon közvetlen ember.

– Meghiszem azt – dünnyögte Chenevert, látványosan átértékelve Marce személyét, aki emiatt felettébb kényelmetlenül érezte magát.

– Elküldené az üzenetet, kérem? – mondta, hogy témát váltson.

– Már megtörtént, mivel már hív is minket a xi’ani közlekedésfelügyelet – felelte Chenevert.

– Biztos, hogy a xi’ani? – kérdezte Gamis Chenevert-t. – Még új itt.

– Más adásokat is figyelek ugyanabból a forrásból – magyarázta Chenevert. – Ha ezek a Wu nevű cimboráik be akarnak édesgetni minket, akkor végtelenül kifinomultan csinálják.

– Sosem lehet tudni – mondta Gamis védekezőn.

– Nem, tényleg sosem – helyeselt Chenevert. – Ugyanakkor ez esetben valószínűtlennek tűnik, mivel a birodalmi magándokkokhoz irányítanak minket. Jelezték, hogy már elküldték a fogadóbizottságot, akik be fognak kísérni minket. – Marce-ra pillantott. – Muszáj megtanítania a belsős poénjaira.

***

Az Auvergne-t egy birodalmi őrökkel teli sikló fogadta az uralkodói magándokkoknál, akik töviről hegyire átvizsgálták a hajót, a Hercegnő legénységét pedig elvezették, és három luxuslakosztály meglehetős kényelmében helyezték el. Amikor a Hercegnőszemélyzete távozott a siklóval, hátrahagyva birodalmi őrök kicsiny osztagát, egy második sikló érkezett, benne számos további őr és maga az emperátor.

– Marce úrfi – üdvözölte a siklóból kilépő Grayland. – Örvendünk a viszontlátásnak.

– Felség – köszönt Marce. Észrevette, hogy Grayland a birodalmi őrség kedvéért, nem pedig távolságtartás céljából használta a királyi többest, és ebben a szertartásos pillanatban az agya visszakalandozott a Cardenia ágyában pucéran heverő párosukra, mert az agy már csak ilyen. Emiatt végtelenül gyűlölte a sajátját. – Részemről a szerencse, hogy viszontláthatom.

Grayland körülnézett, majd a pillantása visszatért Marce-ra. – Szóval a III. Sámuel.

– Ami azt illeti, az Auvergne, asszonyom.

– Marce úrfi, nem ezen a hajón távozott.

– Nem, asszonyom.

– Noha végtelenül örülünk egy olyan kémhajónak, aminek még mi sem tudtunk a létezéséről, mégis aggodalommal tölt el minket az Oliveer Bransid és a legénységének helyzete.

– A Bransidot megtámadták, a legénysége pedig engem és öt társamat leszámítva odaveszett.

– Ki tette?

– Egy hajó, ami az Origó űrjéből követett minket, asszonyom. A legénységét elfogtuk, és magunkkal hoztuk. Az őrei elvitték őket a hajóról, hogy ennél biztosabb helyen tartsák megfigyelés alatt őket.

– És a barátja, Dr. Roynold?

Marce lesütötte a szemét, és szótlanul megrázta a fejét.

– Őszinte részvétünk, Marce úrfi – mondta Grayland.

– Köszönöm, asszonyom.

– Számtalan dolgot kell kitárgyalnunk önnel, de talán nem a siklóhangár leszállója a legjobb hely az ilyesmire. Visszajönne velünk a palotába?

– Hogyne, felség. De előtte megkérném, hogy jöjjön velem egy percre.

– Mi célból, Marce úrfi?

– Van valaki a hajón, akivel meg kellene ismerkednie.

– Ő is velünk tarthat a palotába, Marce úrfi. Ahogy a megmaradt legénysége is.

– Köszönöm, asszonyom. De a helyzet az, hogy ez korántsem olyan egyszerű.

Néhány percre rá, miután futólag bemutatkozott a legénység maradékának, Grayland és Marce beléptek a hídra. Egy őr is elkísérte őket, de Grayland egy bólintással szélnek eresztette. Az morcosan ugyan, de távozott.

– Marce, őszintén sajnálom Roynoldot – mondta Grayland halkan. – Tudom, hogy sokat jelentett neked.

– Köszönöm… – Marce egy mosollyal elhallgatott. – Kis híján nyilvánosan Cardeniának szólítottalak.

– Ne tedd! Nem bánom, hogy majdnem kicsúszott a szádon. Tetszik. De akkor se!

– Az eszembe vésem.

Grayland körülnézett. – Nem kéne bemutatnod valakinek?

– Dehogynem – szólt Marce. – Monsieur Chenevert, most már előjöhet!

Chenevert felbukkant, csillogva, amit Marce felettébb fellengzős húzásnak tartott. Grayland szeme kiguvadt a láttán. Chenevert az emperátorhoz lépett, és cikornyás bókot vágott. – Felség – köszönt.

Grayland rábámult, majd elmosolyodott, végül olyasmit tett, amire Marce nem számított. Egy ugyanolyan kacifántos meghajlással üdvözölte – Felség – mondta Chenevert-nek.

Aki el volt ragadtatva. – Lebuktam! – kiáltott fel. – Ráadásul milyen hamar! A kedves Marce úrfija nem is gyanította.

– Ő nem tudja, amit én – felelte Grayland.

Chenevert Marce-hoz fordult. – Már értem, miért kedveli – jegyezte meg. – Jómagam is azonnal a szívembe zártam.

– Öh… mi? – értetlenkedett Marce mindkettejük viselkedésén.

– Az új barátja – fordult vissza Grayland Chenevert felé – elnézést, nem értettem a nevét.

– Tomas Reynauld Chenevert.

– A barátja, Tomas Reynauld Chenevert főrend. Király? Császár? Főherceg?

– Csupán király, felség.

– És semmi több – gúnyolta könnyedén Grayland.

– Nem császárnő vagyok, mint egyesek. De itt nem „császárnő” a megszólítás, ugye?

– Emperátor. Nemtől független.

Chenevert Marce-ra mutatott. – Ő mégis úrfi, az apja pedig gróf.

– Logikát vár a nemesi címektől?

– Jogos.

– Maga király? – hüledezett Marce Chenevert-nek.

– Igen. Bár – Chenevert legyintett – inkább csak voltam. Már meghaltam, márpedig a szokásjog szerint az elhalálozással megszűnik a rang végrehajtó hatalma. Továbbá le is váltottak. Így lehet érvelni az ellen, hogy király voltam-e, amikor még éltem. Igennel felelnék, de ez csak természetes.

– Itt is akadnak néhányan, akik nagyon szeretnék ugyanezt tenni velem – jegyezte meg Grayland. – Mármint leváltani.

– Nem tanácsolnám – javasolta Chenevert.

– Nem tesz jót az ember karrierjének?

– A szabadidőnek jót tesz, ami az igazat megvallva fantasztikus. De a trónfosztást szorgalmazó személyek általában meg is akarják ölni az áldozatot. Ami végtelenül kényelmetlen. Történt már merényletkísérlet felséged ellen?

– Néhány.

– Á. Akkor ebben az ügyben még kezdő – állapította meg Chenevert.

– Ha közbevághatnék – szólalt meg Marce, majd Graylandhez fordult. – Honnan tudtad, hogy király? Király volt.

Grayland Chenevert felé intett. – Mert ilyen.

– Mi köze ennek a főrendséghez?

– Magának is van valami efféléje – mondta Chenevert Graylandnek. – Ugyanilyen lenyűgöző. Ugyanilyen drága. Ugyanilyen kotnyeles.

Grayland bólintott. – Rendelkezem egy úgynevezett Emlékteremmel. Ott megtalálom az összes korábbi emperátort. Legalábbis az emlékeiket. De maga különbözik. Nekik a rendelkezésükre állnak az emlékek, és el tudják mondani, mit gondolt és érzett akkor az emperátor, de ők maguk nem éreznek. Viszont magának láthatóan mindene megvan.

– Mindenem megvan. Legalábbis belülről így érződik. Az évek során a családom továbbfejlesztette a programot. Meglehet, felséged egy nagyon korai változatot futtat.

– Mindig azt hittem, hogy Rachela rendelte. Az első emperátorunk.

Chenevert megrázta a fejét. – Ha ugyanaz, mint a miénk volt, akkor annál sokkal régebbi. Az eredeti még a Földről származik. Önök és az én népem közvetlenül a Hasadás előtt szerezte meg.

– A micsoda? – kérdezte Marce.

– A Hasadás. Így neveztük a jelenséget, ami elszigetelt minket a Földtől és a hozzá tartozó Árhullám-rendszertől, illetve maguktól. – Marce-ra és Graylandre pillantott, akik üres tekintettel bámulták. – Miért? Önök hogy hívják?

– Mi nem hívjuk sehogy – felelte Marce. – Tudjuk, hogy legalább ezerötszáz éve vesztettük el a kapcsolatot a Földdel, de azt nem, hogy annak is volt saját Árhullám-hálózata.

– Vagy hogy volt egy másik, teljesen különálló rendszercsoport saját Árhullám-rendszerrel – tette hozzá Grayland.

Chenevert végignézett mindkettejükön, arcán egyre szélesebb mosoly játszott. – Milyen érdekes – jegyezte meg. – Önöknek volt egy igazi sötét koruk. Amiről minden ismeret elveszett. A Hasadásról. És rólunk. Ahogy a Földről és a rendszereiről is.

– Tudott rólunk? – kérdezte Marce.

– Mi az, hogy! – vágta rá Chenevert. – Annak idején pont így jutottam el a területükre. A jelenlétem a szó szoros értelmében szerződésszegés, de mivel odahaza csupán az akasztás volt az egyetlen kilátásom, így hajlandó voltam kockáztatni. És ha nem emlékeznek arra, hogy megállapodást kötöttek velünk, illetve a Földdel, akkor nem kell aggódnom a megszegése miatt.

– Szerződésünk van magukkal?

– Pontosan. Nos, értelemszerűen nem konkrétan velem. Hanem a Gyülekezettel, melynek az én bolygóm, a Ponthieu is része. Összesen húsz rendszer. Aztán a Föld birodalma, ami további tizenöt. A maguk rendszercsoportja, amit most már Egyesülésnek hívnak, volt a Szabad Rendszerek. Több naprendszer, de kisebb lakosság, mint a Gyülekezeté vagy a Földé, mert a mi bolygóink zöme lakható volt, míg a maguké többnyire… nem.

Marce és Grayland meghökkenten összenéztek.

– Maguknak ez komolyan újdonság? – hüledezett Chenevert.

– Soha életemben nem hallottam erről – ismerte el Grayland. Marce ugyancsak bólogatott.

– Furcsa egy helyzet, tudják? – vélekedett Chenevert. – Illetve igazából nem is.

– Miért furcsa?

– A Szabad Rendszerek ágáltak a szerződés mellett, ami háromfelé osztotta a rendszereket. Aztán amikor ezt sem érezték kellő elszigetelődésnek, létrehozták a Hasadást.

– Létrehoztuk a Hasadást? – szólt Marce. – Mi okoztuk az Árhullámok összeomlását?

– Pontosan. Illetve a szó szoros értelmében inkább az őseik.

– Ez fizikai képtelenség!

– Hiába mondja, attól még megtörtént.

– Tudja, miként történt? – szegezte Grayland a kérdést Chenevert-nek.

– Én távolról sem. A Ponthieu tudósai és a Gyülekezet? A legfrissebb, háromszáz éves tudomásom szerint nem. Olyasmi volt, ami maguknak állt a rendelkezésére, de nem tették közzé, gyanítom, azért, mert nem akarták, és egyszerűen ki akartak zárni minket. Erre most olybá tűnik, hogy a tudást is elveszítették. Nem állítanám, hogy ezt olyan rossz dolognak tartom, Marce úrfi, felség.

– Ezt igazolni is tudja? – kérdezte Marce. – A felsorolt múltbeli eseményeket?

– Benne van a történelemkönyveinkben.

– Hozott efféléket? – kérdezte Grayland.

Chenevert elmosolyodott. – Felség, örökre magam mögött hagytam a Ponthieu-t. Biztosíthatom, elhoztam a világon mindent.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

– Mit tudsz a Szabad Rendszerekről? – kérdezte Cardenia I. Rachelát az Emlékteremben.

– Az Egyesülés egyik elődje volt – válaszolta I. Rachela. – Bár az Egyesülés alapításának idejében már nem használták ezt a nevet.

– Miért nem?

– Mert a rendszerek laza szövetsége évszázadokkal korábban feloszlott.

– És mi volt az oka?

– Ugyanaz, mint oly sok szövetség széthullásának. Versengő érdekeltségek, a gazdasági lelkesedés hiánya, ostoba vagy korrupt uralkodók, netán egyszerű hanyagság, vagy ezek különféle egyvelegei.

– Az Egyesülés emperátora vagyok – szögezte le Cardenia. – Az anyám történész volt. Hogyhogy nem tudok a Szabad Rendszerekről?

– Tudtál róluk, csak nem ismerted ezt a konkrét elnevezést. Az oktatás idővel változik. Lehetséges, hogy ahol és amikor felnőttél, már nem tartották fontosnak.

– Ez nagyon terelésnek hangzik – jegyezte meg Cardenia.

– Észrevettem a hangodban némi ellenségességet – szögezte le I. Rachela. – De semmiféle módon nem próbállak megvezetni. Nincs megbántható egóm, sem szükségem arra, hogy igazoljam akár a saját, akár mások tetteit. Ha úgy érzed, ködösítek, akkor talán úgy fogalmazod meg a kérdéseidet, hogy a jelenlegi érzelmi állapotodban köntörfalazásnak hangzanak.

– Más szóval arra célzol, hogy nem a te, hanem az én hibám – foglalta össze Cardenia.

– Röviden.

– Tudod, ma megismerkedtem egy ember számítógépes szimulációjával, ami ha akar, igenis képes köntörfalazni.

– Értem – szólt I. Rachela. – Ugyanakkor én nem.

Cardenia szusszant egyet, és igyekezett összpontosítani, elvégre, az ördögbe is, Rachelának igaza volt; pillanatnyilag kissé ellenséges, ami miatt rossz kérdéseket tett fel. Egy perccel később, amit I. Rachela mása vérbeli számítógépes szimuláció módjára néma várakozással töltött, újra próbálkozott.

– Van tudomásod az idődből olyan kísérletre, hogy betiltsák a történelem azon szakaszának oktatását, amiben a Szabad Rendszerek léteztek?

– Nem. Effélét sem én, sem pedig a kortársaim nem fontolgattunk.

– Próbálkoztál valaha a történelem cenzúrázásával vagy átírásával?

– Miután emperátor lettem, az agitátoraim munkához láttak, hogy úgy adják el az Egyesülés alapításának történetét, ahogy azt a jövőben terjeszteni akartuk, elsősorban, ahogy azt már említettem, a jóslatok szempontjából. Mire meghaltam, a mi változatunk, vagy legalábbis egy ahhoz felettébb hasonló volt az események általánosan elfogadott nézete. Természetesen akadtak eltérő verziók, de azok sosem érték el a fősodort, a szerzőik pedig nem a legkiválóbb iskolák professzorai voltak. Továbbá beiktattunk blaszfémiára vonatkozó törvényeket is, melyeket ritkán használunk, de azzal, hogy tovább erősítik a hivatalos történetet, elérik a kívánt hatásukat.

– De nem dolgoztál tevőlegesen azon, hogy megváltoztasd vagy átírd az Egyesülés előtti időszak történelmét.

– Csak az alapítás előtti közvetlen időszakét, mármint az alapításra tett kísérletek szakaszát.

– Hallottál valaha a Gyülekezetről?

– Ez egy felettébb elnagyolt kérdés. A „Gyülekezet” temérdek dolgot jelenthet.

Cardenia a szájába harapott, nehogy ráförmedjen I. Rachelára, akit amúgy sem zavarna a dolog, ami csak még jobban felhergelné Cardeniát.

– Van-e tudomásod egy Gyülekezet néven ismert politikai szervezetről, ami olyan naprendszerek államaiból tevődött össze, melyek sem most, sem pedig korábban nem tartoztak a mostani Egyesüléshez? – kérdezte felettébb szabatosan.

– Nincs.

– Hallottál a Harmadoló Határozatról? – Cardenia azzal a névvel utalt a szerződésre, melyet Chenevert-től hallott.

– Nem.

– Hallottál valaha egy Hasadás néven nevezett jelenségről, mely során a Szabad Rendszerek elváltak az emberi államoktól?

– Nem.

– Miként lett a Föld elérhetetlen az Egyesülés rendszerei számára?

– Összeomlottak az oda és az onnan vezető Árhullámok.

– Hogyan történt az az összeomlás?

– Természetes esemény volt – felelte I. Rachela.

– Te most hazudsz nekem?

– Szántszándékkal nem hazudok neked. Lehetséges, hogy olyan információt közlök, melyről hiszed vagy tudod, hogy téves, de ebben az esetben azért, mert a saját személyes élményeimből fakadó adatok tévesnek bizonyultak, és nem szándékosan vezetlek meg.

– Töprengtél már azon, van-e több emberi rendszer a világűrben? A Földet leszámítva.

– Futólag vagy unalmamban természetesen. Figyelembe véve, hogy mi mindent tudtam az Ár hullámairól, amikor még éltem, lehetségesnek tűnt, hogy újak nyílhatnak, és akkor a Föld emberei használhatják őket. A birodalmam egyik legnépszerűbb szórakoztatóipari termékének pontosan ez volt a címe. Óz, a nagy varázsló. De sosem gondolkodtam el rajta igazán. Elég dolgunk akadt annak idején.

Cardenia eltöprengett egy pillanatra. – Te vagy a legrégebbi személy az Emlékteremben? Mármint az emperátorokon felül tárolja mások emlékeit és gondolatait is?

– Nem – felelte I. Rachela. – Az Emléktermet kifejezetten emperátoroknak szánták. Az ezt működtető technológia használatát személyesen tiltottam meg mindenkinek, az emperátorokon kívül. Nem csupán ezt a bizonyos felhasználást, hanem minden technikai alkalmazását, mely a célját vagy a hatását másolja.

– De a technológia létezett, mielőtt te kisajátítottad.

– Igen. Réges-régi technika volt, még a Földről származott. Létre akartam hozni egy módszert e célra, és a különböző forrásokat ellenőrző egyik kutatóm rábukkant erre. A tudomásom szerint nem használták, mivel az alkalmazási költségei nem teszik lehetővé senki számára, aki nem maga az állam, vagy nincs hozzáférése az államkincstárhoz.

– Mennyibe kerül ennek a teremnek az üzemeltetése? – érdeklődött Cardenia.

– Pillanatnyilag kis összegbe, mivel a költségek zömét a múltban emésztette fel. A hozzá szükséges energia és infrastruktúra Xi’an állomásának járulékos költségei közé tartozik, elvégre kifejezetten az emperátor használatára létezik. Ha a karbantartása vagy a fejlesztése okán különleges költségek keletkeznének, akkor a birodalmi kincstár a pénzforrások növelésével egyszerűen megteremtené a szükséges összeget.

– Ez biztosan nem legális.

– Legális, mivel azzá tettem – szögezte le I. Rachela. – Tágabb értelemben minden egyes kormány pénzt nyomtat a saját céljaira. Ez is közéjük tartozik.

– Szóval ez előtt a terem előtt az efféle technológia használatára még nem volt példa.

– A tudomásom szerint nem.

– Nem zavart, hogy annyi a sötét folt a múltunkban? – kérdezte Cardenia.

– Sötét foltok nincsenek – tiltakozott Rachela. – Az viszont lehetséges, hogy jókora darabjai elvesztek.

– Hogy történhet ilyesmi? A kezdetek kezdetétől fejlett technológiájú űrjáró civilizáció voltunk. Az Egyesülés azért közel sem a Föld, ahol az embereknek fel kellett találniuk a tüzet, a kereket és a rakétákat.

– Ezek mind vívmányok – mondta I. Rachela. – A történelem viszont nem vívmány.

– Mondod ezt az Emlékteremben – hitetlenkedett Cardenia.

– Az Emlékterem nem emlék – felelte Rachela. – Hanem mód az emlékek megőrzésére. Egy könyvtár nem információ, hanem az információ megőrzésének módja. Emlékek vagy adatok megőrzése előtt valakinek minden esetben el kell döntenie, hogy mit muszáj eltárolni. Választania kell. Szelektálni.

– A te gondolataidat nem szelektálták idebent – mutatott rá Cardenia. – Az életed minden emléke, gondolata és érzelme itt van, akárcsak az utódaidé. Így működik a dolog.

– Pontosan – helyeselt Rachela. – A mai napig csupán nyolcvanhét ember minden emléke, gondolata és érzelme egy évezred alatt, miközben számolatlan milliárdok éltek, mind saját emlékekkel, gondolatokkal és érzelmekkel, amik már nem léteznek sehol. Elillantak. Mi maradtunk. Ez a szelektálás.

– Más szóval a történelmünk egy teljes kora szelektálás áldozata lett.

– Nem biztos, hogy feltétlenül szándékosan vagy rosszindulatból. Ahogy azt már említettem a tanítással kapcsolatban, minden kornak megvan a maga fontossági sorrendje. Szabadon válogatnak, míg minden egyéb partvonalra kerül. Ha az utóbbiak kihullnak a rostán, akkor bárki is legyen a következő, talán nem tudja majd, miként kerítse elő és hozza vissza őket a köztudatba.

– Vagy szándékosan is tehették.

– Igaz – helyeselt Rachela. – Noha a múlt elrejtése sosem olyan hatékony, mint az egyszerű tagadása.

– Mire célzol?

– Ha az ember elrejti a dolgokat, akkor mindig akadnak majd tiltakozók, akik körmük szakadtáig küzdenek, hogy megőrizzék és elraktározzák a titkot, hogy később akár szándékosan, akár a véletlennek köszönhetően mások rábukkanjanak. Ezért nem próbáltam sosem elrejteni a történelem különféle változatait. Attól csak vonzóbbnak tűnnek majd a jövő történészei szemében. Inkább lenyomtam a hivatalos történelem rétegei alá.

– Nem titkolózás, csak elfojtás – tréfálkozott Cardenia.

– Nekem bevált – mondta I. Rachela.

Cardenia erre bólintott, aztán elengedte I. Rachelát, aki egy villanással megszűnt létezni. A szokás szerint vigasztalan és bútorozatlan szobában ücsörögve próbálta kitalálni, honnan is szerezhetné be az Egyesülést megelőző idő valódi történelmét. Amikor a „Szabad Rendszerek” a maguk vitathatatlan ostobasága és makacssága révén hátborzongató szabadesésre ítélték az utódaikat a káoszba. Cardenia kénytelen volt elismerni, hogy ha ezek a népek a közvetlen felmenői lettek volna, akkor jó eséllyel ő is el akarta volna temetni a históriájukat.

Mégis tudnia kellett. Nem mintha nem bízott volna Chenevert-ben, azaz XII. Tomasban, a Ponthieu királyában vagy az információiban. Semmi különösebb oka nem volt rá, hogy hazudjon neki, vagy Marce-nak. De a rendkívüli vádak rendkívüli bizonyítékokat követelnek, márpedig Chenevert állításánál rendkívülibbet Cardenia még soha életében nem hallott. Alá kellett támasztani.

No igen, de miképp? Az Origófői birodalmi könyvtárnál nagyobb nem akadt szerte az Egyesülésben, a maga ötszázmillió kötetnyi anyagával nyomtatott és elektronikus formában, egyenesen Rachela idejéig visszamenőleg. Xi’an birodalmi könyvtára – amely emperátorként alapvetően Cardenia személyes könyvtára volt, de tárt kapukkal várta a látogatókat és a kutatókat – húszmillió kötetnek adott otthont, kiemelt figyelmet fordítva az emperátorok életére és uralkodására. Cardeniának korántsem volt annyi ideje, hogy a kettő közül akár a kisebbnek az idevágó tudományterülettel foglalkozó szakaszát átfésülje, a teljes összeomlás küszöbén álló Egyesülésnek pedig végképp nem. És ehhez adódott hozzá a szó szoros értelmében milliárdnyi egyéb könyv, irat és disszertáció, szerte az Egyesülésben.

Nem titkolózás, csak elfojtás, gondolta Cardenia. Eltöprengett, vajon ki más próbálhatná előásni a történelem titkait. Mire új ötlete támadt.

Elvégre az Emlékteremben lennék…

– Jiyi – szólt Cardenia, előhívva az Emlékterem alapértelmezett avatárját, ezt a látható kor és nem nélküli lényt. Jiyi megjelent, és várakozón állt meg Cardenia előtt.

– Ez a terem a valaha volt minden egyes emperátor emlékeit és gondolatait tartalmazza – mondta Cardenia.

– Pontosan – helyeselt Jiyi.

– Ezenfelül még mi mást raktároz?

– Segítene, ha pontosabban fogalmazna.

– Mit tudnál mutatni a Hasadásról?

– A jelentős harmadik századi zenészcsoportra, a 877-es mozgóképre, vagy az Egyesülés előtti történelmi eseményre céloz, ami során a Szabad Rendszerek megszakították a kapcsolatot a Földdel és a Gyülekezettel? – kérdezte Jiyi.

***

– Szóval igaz – mondta Marce Cardeniának aznap este, az ágyban.

– Nem csupán igaz, de elrejtették – pontosított Cardenia. – Jiyi szerint a Hasadás után ötven évvel már közmegegyezéssel inkább természeti jelenségként emlegették, nem pedig olyasvalamiként, amit a Szabad Rendszerek provokáltak ki. Senki sem akarta magára venni.

– Mert a technológia szörnyűséges felhasználása volt?

– Mert a Szabad Rendszerek kis híján éhen vesztek. Ahogy a mi gazdaságunk is egymástól függ, úgy az övék a Gyülekezet többi rendszerén és a Föld konföderációján múlt. Jiyi szerint annak idején erre rengetegen rámutattak, de a politikai akarat megkövetelte, hogy hátat fordítsanak a másik két szövetségnek. Miután jól meglapogatták egymás vállát, megkezdődtek a lázongások az élelem és a nyersanyagok miatt. Sok százezren haltak meg, a Szabad Rendszerek pedig már elkezdték egymást fosztogatni, mire gatyába rázták a dolgokat.

– Belátták, hogy helytelenül cselekedtek.

– Nem, kihalt az előző gárda, az új nemzedék pedig eltökélte, hogy soha többé nem beszélnek róla. És alapvetően működött.

– Akkor Jiyi hogyan bukkant rá?

– Nem lesz ínyedre a válasz.

– Nézd, ezen a szent napon tudtam meg, hogy ez a Jiyi egyáltalán létezik, ráadásul egy titkos szobában lakik, ahol sok száz éve halott ősökkel beszélgetsz, úgyhogy fogalmam sincs, mit tudnál még mondani, ami ennél is jobban felzaklathat.

– Jiyi átnézi mindenki dolgait.

– Oké, nyertél, ez tényleg nem tetszik – ismerte el Marce. – Hogyan lehetséges ez egyáltalán?

– Jiyi ezeréves, és az a dolga, hogy emlékezzen. Ennyi idő alatt megtalálta a módját, hogy a kémei révén hozzáférjen minden hálózathoz szerte az Egyesülésben, és megkeresse az utolsó zugot is, ahol az emberek tárolják vagy elérik az információkat. De nem akármilyen adatokat. Hanem az olyasféléket, amiket az emberek szántszándékkal titkolni próbálnak. Kis programokat küld ki, amik megtalálják és visszaviszik neki ezeket. Ő pedig összegyűjti őket. Az örökkévalóságig.

– Miért titkos információkat?

– Mert a nem titkosak egyébként is elérhetők. Jiyi programozása nem látja szükségét, hogy azokat is gyűjtögesse. Csak a titkolt adatokat viszi. Rachela programozta így. Illetve inkább programoztatta, mivel nem hinném, hogy ő maga értett a dologhoz. Ma rákérdeztem erre. Azt felelte: „Ha eltitkolják a dolgokat, akkor mindig akadnak majd olyanok, akik tiltakoznak ez ellen.” Felteszem, ő lehetett az első.

– Miért nem mondta el világosan, hogy Jiyi már ezer éve ezen dolgozik?

– Mert nem személy. Hanem egy program, ami csak a feltett kérdésekre válaszol. Nem kérdeztem rá, hogy Jiyinek a rendelkezésére áll-e az információ.

– Ez színtiszta köntörfalazásnak hangzik.

– Nem csak neked, nekem is.

– Vagyis Jiyi mindent tud.

– Nem, Jiyi mindent tud, amit eltitkoltak. Ha nincs eldugva, akkor Jiyi nem rögzíti, mivel nem kötelessége. Ugyanúgy hozzáférhet az információhoz, mint bármelyikünk. De ha rejtett, akkor eltűnhet. Márpedig Jiyi azt nem akarja. Ez nem jelenti, hogy azonnalmegtud minden rejtélyt. Nem varázslat. A program itt van, a kémei pedig mindenfelé, és időre van szükség, hogy visszajöjjenek. De Jiyinél türelmesebb lényt még nem látott az univerzum. Előbb vagy utóbb mindent előkerít, aminek a nyomába ered. Akár évtizedekig vagy tovább is eltarthat. De rábukkan.

– Csak úgy gyűlnek a fejemben a kérdések – szólt Marce. – Egyik rosszabb, mint a másik.

– Nekem sincs ínyemre – ismerte el Cardenia. – Mégis, enélkül nem tudnánk az igazságot a múltunkról.

– Ez nem teljesen igaz. Az információ létezett valahol. Jiyi megtalálta. Végül te is rábukkantál volna.

Cardenia a fejét rázta. – Az információ létezett, a régi szép időkben. Ki tudja, fennmaradt-e még valahol, kivéve Jiyiben.

– Ez hátborzongató, Cardenia.

– Úgy bizony, és tudod, az az egészben a legfurcsább, hogy amennyire tudom, Rachelát kivéve egyetlen emperátornak sem volt fogalma arról, hogy Jiyi ilyesmivel foglalkozik. Csak arra használták, hogy a többi emperátorral beszéljenek.

– Akárcsak te, a mai napig – mutatott rá Marce. – Mert azt mondták, ennyit tud az Emlékterem. Nem véletlenül keresztelték Emlékteremnek a Titkos Információk Terme helyett.

– Kíváncsi vagyok, milyen időket élnénk, ha a többi emperátor is megtudta volna.

– Borzasztó lett volna – vélekedett Marce. – Egyfajta korlátlan tudás, ami megkoronázza az amúgy is kéznél levő korlátlan hatalmatokat.

– Nincs korlátlan hatalmam.

– Még szép – mondta Marce. – Ezért nem aggaszt a világon senkit, hogy rejtélyes látomásokat emlegetsz a jövőről, vagy nem nyugtalankodnak, hogy kihirdeted a szükségállapotot, amikor a parlament elé állsz, amit egyébként megtehetnél, ha úgy tartaná a kedved, mint bárki, akinek nincs korlátlan hatalma.

– Nem érzem, hogy korlátlan lenne a hatalmam – helyesbített Cardenia.

– Csak ígérd meg, hogy sosem árulod el a gyerekeidnek, hogy Jiyi ilyesmire képes – kérte Marce. – Kis híján hozzáadtak egy Nohamapetanhoz. A hideg futkos a hátamon a gondolatra, mi történne, ha csak az egyikük megtudná, mire képes Jiyi.

– Még nincs vége a rossz híreknek.

– Ó, te jó isten!

Cardenia a tarkójára mutatott. – Van egy hálózat a testemben és az agyamban – mondta. – Rögzíti minden gondolatom, érzésem és szavam. A halálom után pedig mindez hozzáadódik az Emlékteremhez. Szóval, ha nem is mondom el a gyerekeimnek, az még nem jelenti azt, hogy nem fogják megtudni. Legfeljebb a halálom után.

– Ez biztosan nyugtalanító lehet – ismerte el Marce egy perc mérlegelés után.

Cardenia vállat vonva Marce-hoz bújt. – Egy kicsit. De megvannak az előnyei. Fiatalabb koromban nemigen tudtam elég időt tölteni az apámmal. Szerettem, és ő is engem, de távolról sem ismertük egymást. Ám most az Emlékteremben minden áldott nap beszélhetek vele, ha akarok. Mintha visszakaptam volna. És ez öröm az ürömben.

– Valóban – helyeselt Marce.

– Már ha az ember kedveli a szülőjét – tette hozzá Cardenia. – Nem hinném, hogy apa túl gyakran csevegett volna az anyjával. Úgy hallottam, hogy nemcsak az egész univerzummal, de vele is borzasztóan bánt.

– Te beszéltél vele valaha?

– Egyszer előhívtam, hogy feltegyek egy konkrét kérdést az egyik általa létrehozott eljárásról. Öt perc csevegés után eldöntöttem, hogy jó eséllyel soha többé nem akarok beszélni vele.

Hallgattak egy darabig.

– Szóval… most is rögzítesz? – érdeklődött Marce.

– Mindig rögzítek – motyogta Cardenia.

– Szóval, öh…

– Nem, a szeretkezésünket nem rögzítette. Vagyis dehogynem – helyesbített Cardenia, aztán meglátta az enyhe pánikot Marce arcán. – De nem vette fel konkrétan. Azt rögzítette, hogy milyen érzés töltött el közben a dolog iránt és irántad.

– És ha rákérdeznének, mit felelne a szellemed?

– Hogy ami azt illeti, remek volt.

– Csak, hogy tudjam. Nem kell részletezni.

– Talán a te gyerekeid is lesznek – jegyezte meg Cardenia, aztán pedig képtelen volt elhinni, hogy tényleg ilyesmi csúszott ki a száján, de elkésett, bazmeg, így most már kénytelen lesz befejezni, amit elkezdett.

– Nem jöhetsz hozzám – felelte Marce könnyedén. – Túúúúl alattad vagyok. Még úrfinak sem nevezném magam. Csak szükségből hívnak így.

Cardenia a férfi mellére csapott (könnyedén) a színpadias megbotránkozás jeleként. – Nehogy megmondja nekünk, mit tehetünk, Marce úrfi! Mi vagyunk az emperátor! Korlátlan hatalommal rendelkezünk! Ha akarjuk, bármikor elvehetjük!

– Igenis, asszonyom – vágta rá Marce. – Elnézést, asszonyom. Jelentkezem a házastársi szolgálatra, asszonyom!

– Még nem. Egyelőre a próbaidőnél tartunk.

– Próbálgass, amíg tetszik. De kérlek, hagyd az uralkodói többest. Túl perverz az ízlésemnek.

Cardenia nevetve lovagolta meg Marce-t, hogy csókolgatni kezdje, és hamarosan alámerültek mindabban, ami ezt követi, leszámítva az agyának azt az egy bizonyos szegletét, amely egyre győzködte: Tudod, igazából már tényleg korlátlan a hatalmad és a tudásod is. Talán ideje hasznát venned.

Jó, legyen, majd gondolkodom rajta, felelte Cardenia. Csak fogd be egy kicsit. Dolgom van.

Cardenia agya elhallgatott.

De néhány órára rá felébresztette, és újra beszélni kezdett hozzá. Cardenia elhallgattatta, és kicsivel később megcirógatta Marce haját, hogy felébressze. – Azt hiszem, készen állok – mondta.

– Ó, remek – felelte Marce félálomban. – Mégis, mire?

– Hogy nekifogjak a tervnek – mondta. – Segítesz nekem?

– Persze – szólt Marce. – De muszáj pont most? Még aludnék egy kicsit.

Cardenia hagyta, hogy visszaaludjon, aztán felkelt, az Emlékterem bejáratához sétált, és belépett.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

És egy szempillantással később mindenki és mindegyik tervük kifutott az időből.

Gunda Korbijn érsek asszony a xi’ani templomegyüttes egyik kicsiny udvarán ücsörgött, és a reggeli teáját kortyolgatta, amikor bejelentették, hogy az emperátor aznap délután 6-kor intéz beszédet a parlamenthez. Korbijn elolvasta a hirdetményt, bólintott, felhajtotta a teáját, aztán kiadta az ukázt Ubes Icinek, hogy hívja fel Tinda Louentintut, Nohamapetan grófnő vezérkari főnökét, és azonnal kapcsolja hozzá.

Tinda Louentintu fogadta a hívást, röviden, alig néhány szót beszélt Korbijn érsekkel, majd az udvarias búcsút követően bontotta a kapcsolatot, és felhívta a Kenj Rám fogságában senyvedő Nohamapetan grófnőt. Louentintu hangjában öröm csengett.

A Kenj Rámon Nohamapetan grófnő ugyancsak hangot adott az örömének, aztán utasításokat a vezérkari főnökének, hogy kiket érjen el, és milyen sorrendben. Ezek közül néhánynak a saját embereikkel is fel kellett vennie a kapcsolatot, így őket hívták először, utánuk pedig a többi jelentős személyt, végül pedig mindazokat, akik bár korántsem voltak fontosak, mégis hasznos túlerőt jelenthettek a szavazatoknál. Ennek végeztével a grófnő kapcsolatba lépett Jasin Wuval.

Addigra már Jasin Wu is hallott a parlamenti beszédről, és éppen hozzákezdett volna a maga kódolt üzeneteinek és hívásainak lebonyolításához, amikor a grófnő felhívta, és emlékeztette őt mindenre, amit már úgyis tudott, mintha csupán a nő szolgája lenne, nem pedig az Egyesülés Ténylegesen Legnagyobb és Legfontosabb Házának Vezérigazgatója, Nagyon Szépen Köszönöm. De Jasin pórázra fogta a mérgét, mivel felfogta a hosszú távú szövetségek és tervek értékét. A hívás végeztével továbbhaladt a saját listájával, amelyen szerepelt Emblad admirális a birodalmi flottától, aztán a titkárával felhívatta Deran Wu titkárát, hogy elhívja az unokatestvérét az irodájába csevegni.

Deran Wu, aki eddigre ugyancsak értesült a közleményről, a kuzinja hívására elment az irodájába, és amint a titkárok távoztak és becsukták az ajtókat, végigmentek a saját közös terveiken és kapcsolataikon, amelyek ugyan eltértek azoktól, amelyekről Nohamapetan grófnő tudott, de kapcsolódtak hozzájuk. A Wu-család ugyan kényszerűségből rászorult egy szövetségre a Nohamapetan-házzal, de volt egy dolog, amit elengedhetetlen volt diszkréten, ám határozottan világossá tenni, miszerint ez nem egyenlő felek összefogása volt, a Wu-ház pedig mindkét minőségében, nemesi házként és hamarosan átszervezésre kerülő uralkodói házként egyaránt vezető üzlettárs volt, és az is marad mindörökké.

Miután távozott az unokatestvére irodájából, Deran Wu a megbeszélteknek megfelelően pontot tett a saját hívásai és üzenetei sorára, tájékoztatta a titkárát, hogy létfontosságú értekezlete lesz a város túloldalán, úgyhogy szervezze át a nap további részében rá váró találkozókat, aztán pedig, miközben a lift lefelé vitte az autójához, kódolt üzenetet küldött Nadashe Nohamapetannak, így jelezve, hogy halad kettejük tervével, majd olyan módon, ami a ő szemében egyszerre tűnt tréfásnak és szexinek, hozzátette, milyen izgatottan várja, hogy ők ketten megünnepeljék a küszöbönálló sikerüket. Aztán elment a találkozóra egy olyan emberrel, aki nem számított a látogatására.

Nadashe Nohamapetan enyhe undorral olvasta Deran Wu második üzenetét, majd egy percre félretolta az elméjéből a jelentéktelenebb Wu unokatestvért, mert voltak sürgősebb dolgok, amelyek miatt főhetett a feje, konkrétan egy majdnem százmillió márkás átutalás miatt a titkos számláiról egy biztos és kompakt adatszéfre, amelyet magánál tartott a Kenj Rámon. Nadashe kisebb pánikrohamot kapott, amikor néhány titkos számláját befagyasztották és lefoglalták, így úgy döntött, hogy keresve sem találhatna ennél jobb alkalmat arra, hogy mindent pénzzé tegyen.

Százmillió márka csepp volt a tengerben a Nohamapetan-ház cégeiben birtokolt részesedéséhez képest, de figyelembe véve az ideiglenes és kellemetlen halálát, komoly akadályba ütközött, hogy elérje a legitim számláit. Nadashe anyja vissza akarta olvasztani azokat a részvényeket a saját vagyonrészébe, de még nem kerített rá sort, és jelen pillanatban százmillió likvid márka is több volt a semminél.

Természetesen minden a tervek szerint zajlott. Kezdetnek Nadashe hamarosan visszatér majd a halálból. De ez nagymértékben függött Derantól is, így Nadashe egyelőre elviselte az émelyítő üzeneteit. Másrész pedig a birodalmi flotta Emblad admirálisától függött. Nadashe úgy döntött, hogy ideje őt is felhívnia.

Lonsen Emblad admirálist ledöbbentette a halott nőtől kapott üzenet. De miután stimmelt az azonosító frekvenciája, Emblad pedig megbizonyosodott arról, hogy nem tréfa, vagy a flotta hírszerzésének, netán a Vizsgálati Minisztériumnak az egyik ügynöke, hosszas és gyümölcsöző beszélgetést folytatott Nadashéval, részletes ígéretekkel, megérkezett fizetségekkel és régóta megindított tervekkel, amelyekkel kapcsolatban Nadashe elvárta, hogy továbbra is sietősen folytatódjanak. Miután Nadashe letette, Emblad elmerengett a holtak üzenetein, továbbá azon, hogy kire tenné a pénzét: a Wu-házra vagy a Nohamapetan-házra. Néhány órája maradt a választásra. Emblad admirális úgy döntött, hogy a töprengés egy részét a tiszti klubban iszogatva végzi el.

Kiva Lagos, aki a Nadashe kisebb számláival való szarakodás felelőse volt, csak hogy kiderítse, mihez kezd a pénzzel az, aki felvette, akkor kapta meg az értesítést a parlamenti beszédről, amikor látogatóban járt Senia Fundapellonannál, aki éppen azt ünnepelte, hogy eltávolították a torkából azt a kurva légzőcsövet. A közleményt Kiva mosollyal nyugtázta, mivel tudta, hogy a tervek működésbe léptek, és a világ legelbaszottabb élvezete lesz végignézni, miként érnek majd véget a dolgok.

Mindeközben megismertette Fundapellonant a tényállással, elsősorban azért, mert a Nohamapetanok sikeresen maguk ellen fordították a nőt, így az örömmel hallott a szenvedéseikről, továbbá mert Kiva egyszerűen szívesen beszélgetett vele. El is töprengett rajta, hogy talán kezd belehabarodni Fundapellonanba, ami egyrészt felettébb kivátlan dolog lenne, ugyanakkor ki nem szarja le, hogy „kivátlan”, elvégre nem holmi töketlen kitalált szereplő volt, arra ítéltetve, hogy azt tegye, amit holmi istenverte kontár szánt neki.

Fundapellonan rámosolygott Kivára, mert a maga részéről ő is élvezte a társaságát.

Marce Claremontot nem kellett értesíteni a parlamenti beszédről, mivel jelen volt a döntéshozatalnál, és ennek a puszta ténye még mindig bénult döbbenettel töltötte el. Nem az, hogy jelen volt a döntés születésénél, hanem hogy hol történt a dolog – az emperátor ágyában –, és mit csinált ő mindeközben – konkrétan pucéran feküdt a hátán egy felettébb élvezetes reggeli szex után. Mostanra Marce tisztában volt azzal, hogy nem is kicsit kezd beleszeretni Cardeniába, nem azért, mert ő az emperátor (mi több, ez a tény nem is kicsit megfagyasztotta benne a szart), hanem mert kiegészítették egymás félszegségét.

És miközben boldogan zúgott bele Cardeniába, Marce érzései mögött máris halk duruzsolásba kezdett a melankólia, nem azért, mert nem illettek össze, hanem mert a nő az emperátori trónon ült, számára tagadhatatlanul elérhetetlenül. Az emperátorok nem szerelemből házasodtak, és végképp nem mennének egy udvariasságból nemessé tett illetőhöz. Nehéz idők közelegnek, Cardeniára pedig kemény döntések várnak. Marce pedig jóformán tudat alatt felkészítette magát Cardeniának arra a kemény döntésére, amely őt is érinteni fogja.

Addig is megtette, amit az kért tőle: elemezte az adatokat, amelyeket ő és Roynold (Ne csináld, jóformán az egész Roynold érdeme, győzködte az agya) összegyűjtöttek Dalasýsláról, hozzáadva a kettejük korábbi adathalmazához, aztán pedig megdobta azzal az őszintén letaglózó mennyiségű történelmi információval a Gyülekezet, a Föld és még a Szabad Rendszerek Árhullámairól is, amelyek Chenevert birtokában voltak. A kérdéses adatok kora háromszáz évnél kezdődött, és akadt olyan is, amely ezerötszáz évre tekintett vissza. Mindez azt jelentette, hogy megháromszorozódtak Marce ismeretei az Ár átfogó helyrajzáról, és mindezzel az információval alaposabban, frissebben és remélhetőleg jobban megérthette, miként is vándorol az Ár az űr rájuk jutó területén. Ha Chenevert nem csupán virtuális lett volna, Marce isten bizony átöleli.

Tomas Reynauld Chenevert, a néhai XII. Tomas, aki a szíve mélyen tisztában volt azzal, hogy nem teljesen indokolatlanul taszították le a trónról, tudott a parlamenti beszédről, de különösebben nem aggódott miatta, mert nem gondolta úgy, hogy az jelentős módon befolyásolná a jelenlegi érdekeltségeit. Pillanatnyilag jobban érdekelte az az apró kémprogram, melyet elkülönített egy zárt virtuális homokozóba. A program megpróbált hozzáférni az Auvergne-hez, és megdöbbentette annak gyökeresen eltérő – illetve az űr ezen területén egyedi – feldolgozó környezete. Chenevert fülön csípte, egy röpke pillanatra széjjelszedte, hogy megérthesse a kódját és a programozását, és úgy találta, hogy a II. Grayland által említett félautonóm mesterséges intelligencia kémje.

Chenevert végiggondolta, mi mindenhez kezdhetne a kémmel, úgy döntött, hogy jelen pillanatban jobban járna apró lépésekkel, és az útjára bocsátotta a kódsort egy meghívóval, amely szerint Chenevert találkozni szeretne a főnökével.

Jiyi, aki még nem kapta meg az említett meghívót, tudott a parlamenti beszédről, mivel II. Grayland emperátor a kora reggel nagy részét azzal töltötte, hogy az Emlékteremben faggatta az uralkodók avatárjait, elsősorban I. Racheláét és VI. Attavióét, továbbá magát Jiyit a rendelkezésére álló információkról a tudomány összes, az emperátorok előtt ismeretlen területein. Jiyi, mivel nem rendelkezett önálló érzelmekkel és érzésekkel azonfelül, hogy hozzáfért az emperátorok rögzített gondolataihoz és érzéseihez, melyeket az avatárjaik révén leírhattak a regnáló emperátornak, nem formált önálló véleményt a parlamenti beszédről. Ha mérlegelésre kérték volna, akkor jó eséllyel türelmet kér, hogy a jelenlegi emperátor, II. Grayland elhalálozzon, az utódja pedig kikérje ezzel kapcsolatban a véleményét.

A jelenlegi emperátort, II. Graylandet, aki még nem halálozott el, nem kellett értesíteni a parlamenti beszédről, mivel ő lesz az, aki azt előadja, és aki mindenkit tájékoztatott az időpontjáról. És miután kellő idő eltelt ahhoz, hogy az értesítés szétterjedjen a világban, II. Grayland egészen mást rendelt: egyéni meghívókat a beszédet megelőző különleges fogadásra, délután négyórás kezdettel a birodalmi palota báltermében. A fogadás rövid lesz, lehetővé téve az összegyűlteknek, beleértve magát az emperátort is, hogy eljussanak a birodalmi palotából a parlamenthez, Xi’an állomásának túloldalára. A meghívó mégis feledhetetlen élményt ígért.

Az invitáció kis nyomtatott kártya formájában érkezett magától az emperátortól, azzal az ígérettel, hogy a címzettet elismerésben részesítik az eredményeiért és az Egyesülésnek tett szolgálataiért. A lemondás elfogadhatatlan, a megjelenés uralkodói parancs szerint kötelező, érkezés legkésőbb tíz perccel délután négy után.

Grayland nem igazán aggódott a létszám miatt. Biztos volt abban, hogy egyetlen meghívott sem hagyná ki a világ minden kincséért sem.

Kiva a kérésnek megfelelően pontban délután négykor érkezett egy kibaszottul röhejes nadrágkosztümben, amely mindennek ellenére divatos volt, ennélfogva elfogadható egy efféle, az ördög tudja, milyen eseményre; Grayland titkára homályos volt a részletekkel kapcsolatban, azt viszont kiemelte, hogy az emperátor személyesen kérte Kiva megjelenését. Na jó, legyen. Kivának úgy tűnt, hogy ha mást nem is, de végre befonhatják egymás haját, miközben a pasikról vihognak.

Ez arra késztette, hogy megkeresse Marce Claremontot, akiről majdnem biztosra vette, hogy már az emperátorral dönget, és jó neki. Kiva kedvelte Marce-t, aki elfogadható, bár nem túl fantáziadús szerető volt, továbbá egy tisztességes ember egy olyan világegyetemben, amely nem tartotta sokra az ilyesmit. Emiatt valószínűleg jól összeillett az emperátorral, aki alapvetően ugyancsak jóravalónak látszott, mellette pedig valószínűleg ugyancsak kielégítő, ha nem is kalandvágyó kufircnak. Nem lehet mindenki világraszóló ágytornász. Nem kell mindenkinek világraszóló ágytornásznak lennie.

Mindezzel együtt Kiva sehol nem látta Marce-t a teremben. Helyette az Egyesülés politikai és gazdasági fejesei töltötték meg a helyiséget: a parlament legfontosabb képviselői, a nemesi házak fejesei vagy igazgatói, az admirálisok és a főtisztek krémje, továbbá néhány egyházfi is, köztük Korbijn érsek asszony. A buli minden egyes résztvevője, aki nem italt vagy falatkákat szolgált fel, rangban jelentősen Kiva fölött állt, ami megerősítette abbéli gyanúját, hogy azért hívták meg a fogadásra, mert Graylanddel immár barátosnék lettek, vagy ilyesmi.

Kiva pillantását a csillogás vonta magára; megfordulva kiszúrta Nohamapetan grófnőt a tánctéren, ahogy élénk beszélgetésbe merült Jasin Wuval és Emblad admirálissal, akik udvarias figyelmet tettetve látványosan le sem szarták, hogy miről is hadovál. Kiva számolgatni kezdte a fejében, hogy pontosan mekkora zűrbe is kerülne, ha itt helyben, a bálterem kicseszett közepén leüvöltené a grófnő fejét. A számok nem neki kedveztek; Kiva úgy döntött, inkább kerít egy italt, hátha az változtat a feltételeken.

Mielőtt leinthetett volna egy italpincért, feltárult a bálterem egyik oldalajtaja, és bejelentették az emperátort; mindenki felállt és tapsolt, miközben II. Grayland belépett, fogadta a vastapsot, és a bálterem első felében álló díszes pulpitus felé vette az irányt. Az emperátor láthatóan arra készült, hogy szóljon néhány szót, és kiosszon pár gecire értelmetlen díjat. Kiva felnyögött. Ha tudta volna, hogy efféle esemény lesz, akkor talán kihagyja. Körülnézett a teremben, és kiszúrt néhány száz felettébb fontos embert, akiket láthatóan nagyjából ugyanez a gondolat kísértett.

– Ne már – motyogta Kiva az orra alatt –, essünk túl azon a parlamenti beszéden, és törjünk be néhány koponyát!

Miközben Grayland arra várt, hogy elhaljon a taps, tekintete körbejárt a teremben, és kit integetéssel, kit mosollyal üdvözölt. Végül Kivát is kiszúrta a tömegben, mire elmosolyodott, de ahogy a szeme lassan továbbvándorolt, valami mást is tett.

Pillanat, ez a picsa most komolyan rám kacsintott?, hüledezett Kiva, és újfent szétnézett a teremben, hátha másnak szólt a gesztus. Nem volt senki a közelében, akiről akár feltételezte volna, hogy Grayland legalább egy kicsit nem tojja le. Szóval nem, kétségkívül ő volt a célpont.

Kiva epekedve gondolt arra, hogy bárcsak szerzett volna egy pohár italt. Olyan érzése volt, hogy hamarosan szüksége lesz rá.

– Üdv, drága barátaim – kezdte a szónoklatát Grayland, miután elhalt a tapsvihar. – Milyen sokan eljöttek! Örülök, hogy látom önöket, akik megtestesítik a krémjét mindannak, amit az Egyesülés a vezetés és a szövetségünk iránti elkötelezettség terén képviselhet. Tudom, hogy alig várják, miként csinálok bolondot magamból a parlament előtt – e megjegyzést kötelességtudó kuncogás követte –, de előtte még szeretnék átadni néhány kinevezést. Kérem, nézzék ezt el nekem. Elsőként megkérném Kiva Lagos úrnőt, hogy jöjjön fel a pódiumra!

Mi a fasz?, értetlenkedett Kiva, miközben udvarias taps kíséretében az emelvényhez sétált.

– Kiva úrnő, igen rövid idő alatt bizonyította a találékonyságát és végtelen szakértelmét az üzleti életben – közölte Grayland. – Amikor önre bíztam a Nohamapetan-ház ideiglenes felügyeletét, senki nem hitte volna, hogy tűzön-vízen át is helyre teszi a ház pénzügyeit, és újra egyensúlyba hozza a költségvetésüket. Kétségkívül a nemesi házak legkiválóbb képviselőjével van dolgunk. Ekképp most kinevezem önt az Egyesülés végrehajtó bizottságának megüresedett posztjára. Gratulálok, Kiva úrnő!

A bejelentést taps követte, aztán valami nőszemély Kivához lépett egy kurva kristályizével, amelyet Kiva zsibbadtan az egyik kezébe vett, míg a másikkal megtalálta Grayland kezét, aki előrébb lépett, hogy kezet szorítson vele. Kiva odahajolt hozzá.

– Nem akarom ezt a szaros állást, felség – súgta halkan Grayland fülébe.

– Tudom – válaszolta Grayland. – Mégis itt van önre szükségem. Sajnálom.

Kiva elvigyorodott, aztán sarkon fordulva visszaindult a tömegbe, de Grayland elcsípte a könyökét. – Ne – mondta. – Maradjon idefent, álljon ide mögém.

– Igenis, asszonyom.

– Felejthetetlen látványban lesz része – győzködte Grayland, aztán visszalépett a pódiumhoz, és Korbijn érseket szólította.

Az érsek asszony a teljes érseki pompájában lépett a szószékhez, legalábbis Kiva erre gyanakodott, mivel egyáltalán nem látogatta a templomokat, noha egyszer kefélt egy székesegyházban, ami klassz volt, ha az ember csípi a hűvös, visszhangos helyeket. Kiva akkor kénytelen volt rájönni, hogy ő nem túlzottan.

– Azt mondta, hogy itt és ma szeretne tisztázni velem egy ügyet – mondta Grayland az érseknek. – Itt a lehetősége, érsek asszony.

Kiva elnézte a pulpitushoz lépő érseket, aztán felfigyelt a tömeg nem egy tagjának arcára: bizonytalanság és zavar tükröződött rajtuk. Néhányan egymás között sugdolóztak. Sokan elég letörtnek látszottak.

– Felség, az elmúlt hónap során komoly aggályok merültek fel az uralkodásával kapcsolatban – kezdte Korbijn érsek. – Az Egyesülés jövőjét illető látomásai ugyan számos hívőnket megnyugtatták, ugyanakkor az egyházi és világi hatalmasságok között egyaránt érthető aggodalmat keltettek felséged elmeállapotát és, hiába tagadnám, épelméjűségét illetően.

A motyogás váratlanul felerősödött…

– Mindezzel együtt ez ügyben tiszta vizet öntenék a pohárba az egyesült egyház állásfoglalásával kapcsolatban.

…melyet ugyanolyan hirtelenséggel jó néhány pillanatig tartó hallgatás követett.

A kurva mindenségit, ne recskázz már, gondolta Kiva. Nyögd ki végre!

– Az egyesült egyház elismeri és szentesíti a látomásai természetét és eredetét, mivel megfelelnek a tanainknak és a hitünknek, és teljes mellszélességgel kiáll a kinyilatkoztatás ereje és fenséges volta mellett – szólt az érsek, mire visszatért a felhördülés. – Ugyancsak megerősítem, hogy most és a jövőben is felséged az egyházunk feje. Követjük, amerre vezet bennünket.

Ezzel az érsek asszony hátralépett a pódiumtól, letérdelt II. Grayland előtt, és megcsókolta a jobb kezét.

Felrobbant a terem.

II. Grayland intett az érseknek, hogy emelkedjen fel, és álljon Kiva mellé. Kiva az érsekre sandított, aki nem viszonozta a pillantását. Kiva kiszúrta, milyen hevesen izzad.

Tényleg jó lett volna szerezni előtte egy italt, gondolta Kiva. Aztán észrevette, hogy a teljes kiszolgáló személyzet elpárolgott a teremből azzal az ismeretlen nővel egyetemben, aki átadta neki a még mindig a bal kezében szorongatott kristályt. Kiva úgy döntött, inkább leteszi azt az izét.

Eddigre II. Grayland már visszatért az emelvényre, és a kezét a magasba emelve csitította a termet. Végül sikerrel járt.

– Tudom, hogy az iménti felszólalás sokukat váratlanul érte – mondta Grayland. – A következővel ugyanez lesz a helyzet. Minden meghívottamat arról tájékoztatták, hogy elismerik majd az Egyesülés érdekében tett szolgálataikat. És így is lesz. Drága barátaim, rövid leszek, és tömör. Aki ebben a teremben előttem áll, az egytől egyig le van tartóztatva árulásért.

Egy csattanással berúgták a bálterem ajtaját, és fegyveres birodalmi őrök árasztották el a helyiséget, továbbá sorfalat álltak a pódium előtt is, ha akadna olyan ostoba, aki megtámadná az emperátort.

Nem akadt. Néhány kezdeti sikoly és kiáltás után a felettébb mutatós árulókból álló tömegre hűvös, bénult csend ereszkedett.

– Tudom, mit gondolnak. Hogy merészelem megvádolni önöket? De nem én vagyok az, aki vádolom önöket, barátaim. – Grayland egy oldalajtó felé biccentett, mely feltárulva kiokádta magából Deran Wut. Kiabálás kezdődött, és egy hullám indult meg Deran felé, amely hamar megtört, mikor a birodalmi őrök felemelték a fegyvereiket. Deran közömbösen álldogált.

– Deran volt olyan jó, hogy részletesen elénk tárja ezt az összeesküvést – szólt Grayland. – És meg kell mondjam, lenyűgözött a színpadiassága. Hogy Korbijn érsek átkozzon ki a parlament színe előtt, majd jelentse be az egyházszakadást. Miután Nohamapetan grófnő feláll, és megvádol a lánya, Nadashe elleni merénylet megszervezésével.

– Maga tette! – visította a grófnő. – Maga miatt halott!

– Ma reggel még élt, mikor üzentem neki – jegyezte meg Deran Wu, mire mindenki hüledezni kezdett. – Jelenleg is az ön hajóján van.

– Emblad admirális – folytatta Grayland –, őt maga követte volna, hogy kihirdesse, a birodalmi flotta már nem áll a parancsnokságom alatt, aztán pedig, végső csapás gyanánt – Grayland pillantása az admirális mellett álló férfira vándorolt – maga, Jasin Wu állt volna fel, hogy közhírré tegye, a Wu-háznak, a saját házamnak a továbbiakban nem áll módjában támogatni engem emperátorként, és az öné csupán egyetlen ház a sok tucatból. A nevezett házak pedig, ahogy azt láthatják, mind itt képvisetetik magukat.

Szent szar, eldobom az agyam, gondolta Kiva. A teremben bénult csend volt.

– Jut eszembe – szólt Grayland, újfent a mellékajtó felé biccentve.

– Atyaúristen, mi jöhet még? – fohászkodott Korbijn érsek.

Egy kackiás, feketébe öltözött férfi lépett elő, és állt a tömeg elé.

– Kuzin, talán emlékszel még Cav Ponsood kapitányra. A jelen lévő Nohamapetan grófnő nevében szerződtetted a hajóját arra, hogy vegye üldözőbe és pusztítsa el a mezsgyei Marce Claremont úrfit szállító űrhajót. Azért tetted, mert a grófnő úgy hitte, Marce úrfi közel áll hozzám, és a meggyilkolásával ártana nekem.

Kiva Nohamapetan grófnőre pillantott, aki hiába igyekezett minden erővel megállni, mégis elmosolyodott az űrben elporlasztott Marce Claremont gondolatára.

Az isten bassza meg, gondolta Kiva. Én szétrúgom a seggét.

Újabb vendég lépett ki az oldalajtón. Marce Claremont. A grófnőre nézett.

– Elhibázta – közölte. – De a legénységem jóformán összes tagjával végzett. Lelke legyen rajta, grófnő. – Hátralépett Grayland mögé. Kiva kiszúrta, hogyan nézett a nőre. Ó, igen. Kétségkívül farkalja.

– Nos – szólt II. Grayland a pulpitusról. – Azt tudom, hogy én miért vagyok ma itt. Beszéljünk arról, hogy önök miért jöttek el ide. Amiatt gyűltek itt össze, amit gondolnak rólam. Azt hiszik, gyenge vagyok. Azt hiszik, naiv gyermek vagyok. Azt hiszik, hogy az Árhullámok összeomlása feletti aggodalmam az útjába áll az üzleteiknek és a saját hatalmi törekvéseiknek. Azt hiszik, hogy rögtön labilis, tévképzetes és érzéketlen vagyok, csak mert látomásokra hivatkozom. Azt hiszik, hogy nem vagyok méltó az emperátori trónra, mert véletlenül lett az enyém. Mindnyájan ebben hisznek, néhányan az összesben. És az ebbéli hitük miatt szövetkeztek, hogy félreállítsanak. Hogy Jasin unokabátyámat emeljék a helyemre. Hogy amíg az Árhullámok engedik, fenntartsák a patthelyzetet, aztán meg aggódjanak mások a jövő miatt.

– Nos, barátaim, tegnap este jelenést láttam. Új látomást. És ebben láttam a terveiket. Minden egyes furfangjukat. Minden egyes átverést, csalást, titkos viszonyt és eltitkolt bankszámlát. Mindnyájukat láttam a maga pőre valóságában, nem pedig úgy, ahogy eladják magukat. És e látomásban itt voltak mind előttem. Megalázkodva. Akárcsak ebben a pillanatban.

– Árulják el, hogy lehetnek az Egyesülés krémje, ha mégis a romlására törnek? Melyikünk a gyenge? Melyikünk a naiv? Melyikünk az érzéketlen? És melyikünk itt az emperátor?

– Kételkedtek bennem. Hát ne tovább! El akartak pusztítani. Hát nem pusztultam. Tűzre akartak vetni. Hát én vagyok a pusztító tűz. Érezzék csak, milyen megégni!

– Ez volt a látomásom és a jóslatom. Immár az önöké.

Grayland hagyta, hadd lebegjen felettük ez az utolsó ízig kibaszottul mesteri szentbeszéd, míg Kivának végül lúdbőrözni kezdett a karja.

Aztán ugyanilyen hirtelenséggel tapsolt egyet. – Na, akkor ennyi volt. Ideje szólnom a parlament előtt, szóval…

– Én öltem meg! – visította Nohamapetan grófnő Graylandnek.

– Elnézést? – értetlenkedett Grayland.

– A bátyád! Rennered! Az én megbízásomra buherálták meg a kocsiját! – A grófnő előrelépett, Grayland felé, aki nem moccant. – Miattam hajtott neki annak a falnak! Megöltem! Nekem köszönheted, hogy egyáltalán emperátor lettél! Tartozol nekem!

Grayland elgondolkodott ezen, miközben lelépett a pódiumról, odalépett a grófnőhöz, és farkasszemet nézett vele.

– Asszonyom, szarral sem tartozom magának.

Aztán távozott a bálteremből.

– Életem legfaszább bulija – jegyezte meg Kiva Marce-nak.

EPILÓGUS

– Hát győztél – mondta VI. Attavio a lányának az Emlékteremben. – A nagy házak a fejük tetején állnak, olyan sokan vettek részt az árulásban. Az egyház teljes egészében az uralmad alatt áll. A sereg tisztogatást végez a soraiban, hogy megszabaduljon a renegát elemektől. Ráadásul kihirdetted a statáriumot.

– Nem hirdettem statáriumot – tiltakozott Cardenia. – Annyit mondtam a parlamentnek, hogy hat hónapjuk van kidolgozni egy tervet arra, hogy felkészítsék az Egyesülést az Ár összeomlására. Ha nekik nem megy, kiveszem a kezükből. Mire letelik a hat hónap, további húsz Árhullám fog összeomlani. Onnantól csak még rosszabb lesz!

– A barátod, Marce úrfi szerint az efemer hullámok felhasználásával némi időt nyerhettek a rendszereknek.

– Marce úrfi nagyon derűlátó elme. Magamnak nem engedhetem meg ugyanezt. Mindig a legrosszabb eshetőségre kell készülnöm. Márpedig ez jelen esetben az, hogy az Egyesülés felkészületlen lesz, mivel a parlament a saját farkát kergeti, az egyetlen bolygót pedig, ahol élhető a felszín, egy másik Nohamapetan tartja vesztegzár alatt.

– Akkor is csak egyetlen hajót küldtek a Mezsgyére – jegyezte meg VI. Attavio.

– De jókora hajót, apa – mondta Cardenia. A Rachela Jövendölésein tízezer főnyi tengerészgyalogos utazott annyi tűzerővel, amivel játszva fémrepeszekké robbanthatják a nem kívánt jövevényeket, amint kilépnek az Ár zúgóján.

– De akkor is csak egy.

Cardenia a fejét csóválta. – Már nem. A flotta néhány kisebb hajója az Ár zúgója felé menekült, amikor őrizetbe vették Emblad admirálist. Tudták, hogy ha maradnak, rájuk is letartóztatás vár. Összesen négy hajó. Ghreni Nohamapetanhoz erősítés érkezett a Mezsgyére. És ki tudja? Akár már Nadashe is ott lehet. – Nadashe, akit megszöktettek a Kenj Rám Nyugodtan Mindentről az elfogása előtt, százmillió márkával egy adatszéfen. Csupán egy üzenetet hagyott maga után, amelyben az állt, Bekaphatod, Deran Wu. Nadashét láthatóan érzékenyen érintette, hogy Deran közzétette, életben van.

Deran, aki mindezt szárazon fogja megúszni, mivel besétált a Hírszerzési Minisztériumba egy, az összeesküvés részleteivel teli adattömbbel, minekutána vádalkut kért és kapott a minisztériumtól, mielőtt ez Cardenia tudomására jutott volna. Bosszantotta, mivel nem volt szüksége Deran információjára; Jiyi segítségével fényt derített mindenre, amire szüksége volt. Jobban örült volna, ha közös cellába dughatja az unokatestvérével, mivel tudta, hogy részt vett az Oliveer Bransidot elpusztító és Marce-szal is kis híján végző hajó szerződtetésében. Ugyanakkor elismerte, jobb így, hogy nem a semmiből állt elő az adatokkal. Jiyi gyűjtési módszerei a szó szoros értelmében nem voltak törvényesek. Deran bizonyítéka megállja a helyét a bíróság előtt.

Deranból pedig amúgy is hős lett azzal a történettel, hogy részt vett az emperátor elleni kiterjedt összeesküvést megakadályozó információgyűjtésben. Ordas nagy kamu volt, de olyan ordas nagy kamu, amelynek segítségével meg sem áll majd a Wu-ház vezérigazgatói székéig. Derané lesz az iroda, ahol annak idején Jasin székelt. Márpedig úgy fest, amúgy is ez volt Deran szíve vágya.

Legalább tudod, hol van, gondolta Cardenia. Nadashe viszont még mindig szabadlábon volt. Nem volt hozzáférése a Nohamapetan-ház tőkéjéhez – miután Nohamapetan grófnő teljesen elvesztette a fejét, és beismerte Rennered meggyilkolását, Cardenia elrendelte minden Nohamapetan-számla befagyasztását és könyvvizsgálatát – ugyanakkor százmillió márkával még mindig töméntelen kárt tud okozni.

Remélem, a Mezsgyére mentél, gondolta Cardenia. Akkor legalább egy darabig nem lennél láb alatt.

– Azt hiszem, valahol elvesztettelek – mondta VI. Attavio Cardeniának.

– Csak problémákon töprengtem, bocs.

– Nem bánom a várakozást – jegyezte meg VI. Attavio.

– Nem bánsz te semmit a világon – mutatott rá Cardenia, majd elmosolyodott. – De azért nagyon szívesen beszélgetek veled. Kár, hogy nem társalogtunk így többször, amikor még éltél. Ám ettől még jólesik.

– Köszönöm – szólt VI. Attavio. – Én is örülök neki, amennyire képes vagyok bárminek örülni.

Az Emlékteremből távozó Cardenia kiszúrta Marce-t, aki a tabletjén egy üzenetet olvasott.

– Pont rólad beszéltem – jegyezte meg Cardenia hozzá lépve.

– Méghozzá a képzeletbeli barátaiddal.

– Nem képzeletbeliek. Csak nem igaziak.

– Nagyon halovány különbség.

– Azt hiszem, az.

– Miben egyeztetek meg?

– Hogy te megengedheted magadnak, hogy optimistán állj hozzá az Árhoz, én pedig nem.

– Nem állítanám, hogy optimistán tekintek az Árra – mondta Marce. – Azt viszont igen, hogy izgatottá tesz. Sokkal többet tudunk most, mint alig néhány hónapja. Ha akarod, szívesen elmondom, min tűnődöm éppen.

– Kérlek – szólt Cardenia szívélyesen. Szerette nézni Marce kockulását.

– Elég megalapozott gyanúval állítom, hogy az Árhullámok mostani összeomlását legalább részben a Hasadás befolyásolja – közölte.

– Mire célzol azzal, hogy „befolyásolja”?

– Arra, hogy szerintem hatása volt a helyi űr Árhullámainak stabilitására. Babrálta őket. Megrázta őket. Véleményem szerint a Hasadás hatására valami lökéshullám-szerű jelenség szelte át az Árt, és a jelenlegi ingadozás ennek az eredménye.

– Egy lökéshullám.

– Azért nem egészen lökéshullám – helyesbített Marce. – Hanem, ami azt illeti, valami gyökeresen más. De igazából képtelenség emberi nyelven elmagyarázni. A „lökéshullám”-nál pontosabb kifejezést lehetetlen találni rá. Ha beszélnél matekul, akkor talán meg tudnám értetni veled.

– Hatide Roynold jól beszélte ezt a nyelvet.

Marce bólintott. – Igaz. Anyanyelvi szinten.

– Sajnálom, hogy elment.

– Akárcsak én. Mindazonáltal ez csupán egy légből kapott elmélet, mivel nem vagyok tisztában a Hasadás alapvető természetével. Látom a hatását a Chenevert-től kapott korabeli adatokon, a lefolyását viszont nem ismerem. A hatása alapján igyekszem visszafejteni, de ezt a legkevésbé sem nevezném hatékony módszernek. Odáig eljutottál, hogy megkérdezd Jiyit, maradtak-e fent feljegyzések a Hasadás matematikai alapjairól? Vagy hogy miként hozták létre?

– Nem maradtak feljegyzések – hazudta Cardenia.

– Hát, ez kellemetlen – jegyezte meg Marce, és továbblépett. – Ugyanakkor ez megcáfolja azt, hogy egész idő alatt úgy hittük, a világon semmivel sem tudnánk befolyásolni az Árt. De talán végül mégis. Azt tudjuk, hogy módot találtunk a lezárására.

– Valamiképp nyitni is lehetne?

– Árhullámot?

– Igen.

Marce megrázta a fejét. – Egy Árhullám bezárása pofonegyszerű a maga módján. Csak el kell nyesni a zúgójánál.

– „Csak.”

– Mondtam, hogy „a maga módján” – mutatott rá Marce. – Zúgót nyitni az Árhoz sokkal nehezebb, mert ahhoz muszáj elérni és átszelni az Ár közegét. A laikusok kedvéért egy Árhullám bezárása egy ajtó becsukásával egyenlő. Egy Árhullám megnyitása pedig egy hegy átfúrásával.

– Szeretem, amikor emberi nyelven beszélsz – jegyezte meg Cardenia.

– A második kedvenc nyelvem.

Cardenia a táblagépre mutatott. – Az Árhullámokról szóló írásokat rágod át éppen?

– Nem, ez valami egészen más. Sherrill őrmester küldte, akivel már találkoztál.

– Emlékszem.

– Jelentette, hogy a Dalasýslára küldött leszerelt ötös úton van – közölte, és felemelte a tabletet, hogy megmutassa az üzenetet. – Teletömték nyolcszáz évesnél fiatalabb élelemmel, magokkal, hidroponikus kádakkal, technológiával, művészettel és szórakozással. Lenyűgöző, milyen gyorsan megraknak egy ötöst, ha a parancs az emperátortól jön.

– Azt mondtad, szükségük van rá.

– Ahhoz kétség sem férhet – mondta a férfi, letéve a tabletet. – Láttad volna a hajójukat!

– Megmondtam, hogy szívem szerint én is mentem volna.

– Örülök, hogy nem tetted. Ennek köszönheted, hogy még itt vagy.

Cardenia elmosolyodott. – Megtudtál bármit a dalasýslaiaktól, aminek hasznát vehetjük?

– Azt mindenképp, hogy ha nincs választása az embernek, akkor sokkal tovább képes túlélni, mint ahogy azt a legvadabb álmunkban gondolnánk – közölte Marce. – Nemigen tartom szívderítő tanulságnak, de megvan a haszna. De csupán maroknyi emberre igaz. Ha milliókat akarunk megmenteni, akkor nagyobb léptékben kell gondolkoznunk. Márpedig ennek az egyetlen észszerű módja az, ha a Mezsgyére szállítjuk az embereket.

– Amihez elkerülhetetlen, hogy elosonjunk egy méretes zendülő hajó mellett – tette hozzá Cardenia. – Ha olyan módszert találsz erre, ami nem abból áll, hogy addig küldjük a halálba a hajókat az Ár zúgóján át, míg el nem fogy a lőszerük, akkor a Mezsgye hercegévé teszlek.

– Arra semmi szükség.

– Beleszól a munkámba, Marce úrfi? – húzta Cardenia.

– A bocsánatáért esedezem, asszonyom.

– Ajánlom is. Találd meg a módját, hogy belopózzunk a Mezsgyére.

– Hát, ha már így szóba hoztad… – szólt Marce. Felkapta a táblagépét, és megnyitott egy dokumentumot. – Azt hiszem, már meg is találtam.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Na, öntsünk tiszta vizet a pohárba: a legutóbbi néhány könyvem révén a Tor csapata kiérdemelte a mélységes és sosem múló megbecsülésemet azért, amit a könyveimért és a könyveimmel tesznek. Jóformán az utolsó utáni pillanatban adtam le őket, és a Tor dolgozói még mindig lenyűgöző munkával alakítják a kézirataimat vásárlásra és megbecsülésre méltó kötetekké. Imádom, hogy ilyen gonddal végzik a munkájukat; rávesznek, hogy kövessem a példájukat.

Így a Tornál végtelen hálát érdemel Patrick Nielsen Hayden, a szerkesztőm; az asszisztense, Anita Okoye; Irene Gallo művészeti vezető, aki kiválasztotta Nicolas Bouvier-t, más néven „Sparth”-ot a lenyűgöző borítóképhez (igaz történet: mivel a könyvkiadás már csak ilyen, Sparth alkotása hamarabb elkészült, mint maga a kézirat, és olyan fantasztikus lett, hogy direkt olyan jeleneteket írtam bele, amelyek illeszkedhetnek a borítóhoz); a kötet tervezője, Heather Saunders; a sajtósom, Alexis Saarela; és az olvasószerkesztő, Deanna Hook, akit külön kiemelnék, mivel ezt a legeslegutolsó pillanatban adtam le, és figyelmeztettem, hogy olvasószerkesztői szemszögből kész katyvasz lesz. Nem csupán nem mészárolt le, de teljesen jól fogadta. Továbbá köszönet illeti Devi Pillait, Lucille Rettinót, Fritz Foyt és Tom Dohertyt.

A Tor UK-nél hálás vagyok Bella Pagannek, valamint Lisa Brewsternek a mélykék borítófestményért.

Az Audible-nél szokás szerint köszönetem Steve Feldbergnek és a remek fickókból álló csodálatos csapatának. Ha már itt tartunk, nagyon köszönöm Wil Wheatonnek, mert, most komolyan, Wil!

Ethan Ellenberg, Bibi Lewis, Joel Gotler és Matt Sugarman lenyűgöző gárdájának, akik kielégítik minden ügynöki és ügyvédi szükségletemet, és ezt alázatosan köszönöm nekik.

Meghajlok Meg Frank, Olivia Ahl és Ryvenna Lewis előtt, amiért a körmömre néztek az írás utolsó szakaszában, és gondoskodtak róla, hogy ne zakkanjak meg teljesen. Ugyancsak megköszönném Kate Bakernek, Yanni Kuzniának és Mary Robinette Kowalnak, továbbá rengeteg további barátomnak, akik támogattak, amikor szükségem volt rá.

Külön köszönet jár Patty Garciának, amiért olyan sok éve tud szuper maradni.

Nem köszönöm a Twitternek és a Facebooknak, amelyek napról napra megpróbáltak beszippantani, amikor írnom kellett volna.

(De köszönöm minden barátomnak és családtagomnak a Twitteren és a Facebookon, akik egytől egyik csodásak.)

És mint mindig, köszönöm nektek, Kristine és Athena Scalzi, nejem és lányom, akik sokkal többet elviselnek, mint amit megérdemlek. Folytatnám még, de reggel 7 van, én pedig egész este a könyv befejezésén dolgoztam, és zselé rezeg az agyam helyén. Mindegy, tudják, hogy szeretem őket. Mindennap elmondom nekik, és könyvekben is megörökítettem, mint itt, ebben.

– John Scalzi, 2018. június 18.

A SZERZŐRŐL

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát, ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, az univerzuma a későbbiekben öt további kötettel bővült. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy Írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Vének háborúja-sorozat

Vének háborúja

Szellemhadtest

Az utolsó gyarmat

Zoë története

A lázadás hangjai

Árnyékszövetség

Vének történetei és más írások

Bezárt elmék:

Bezárt elmék

Fejvesztve

Az Egyesülés:

Az összeomló birodalom

Önálló kötetek:

Vörösingesek

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

IMPRESSZUM

BEVEZETÉS

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

MÁSODIK KÖNYV

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

HARMADIK KÖNYV

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN