John Scalzi

AZ UTOLSÓ EMPERÁTOR

IMPRESSZUM

John Scalzi: The Last Emperox Copyright © 2020 by John Scalzi Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: John Scalzi: The Last Emperox A Tor Book, Macmillan Publishing Group, LLC, New York, 2020

Fordította: Benkő Ferenc

ISBN: 978-963-419-747-8 (epub) ISBN: 978-963-419-767-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője Borító: Nicolas Bouiver - Sparth Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

Minden nőnek, akinek tele a hócipője mások szarságaival

PROLÓGUS

Az volt a legviccesebb, hogy Ghreni Nohamapetan, a Mezsgye ideiglenes grófja igenis meglátta a föld-levegő rakétát egy másodperccel azelőtt, hogy a légautójába csapódott.

Nem egészen így akarta megtudni, hogy mekkora kontár ez a Blaine Turnin, a védelmi minisztere, akivel éppen a küszöbönálló, a lázadó sejttel tartandó titkos találkozóról beszélt, ami megígérte, hogy a mostani polgárháborúban a gróf oldalára áll. Ghreni éppen Turninhez fordult, hogy mondjon neki valamit, mikor a szeme sarkából kiszúrt egy fényvillanást, így önkéntelenül a jármű vastag bal oldali ablakára pillantott, amelyet váratlanul betöltött a fent említett föld-levegő rakéta.

Az csak egy rakéta lehet, akarta mondani, de nemhogy az „az”, de a rövid szócska első hangja is a torkára forrt, mikor a lövedék eltalálta a légautót, és kár lenne tagadni, hogy ez mindennek alávágott.

A következő töredékmásodpercben a jármű több tengely mentén is megperdült, amitől a bekötetlen Blaine Turnin meglepett és húsos flippergolyóvá vált a jármű utasfülkéjében. Ghreni Nohamapetan, a Mezsgye ideiglenes grófja fejében pedig egymás után bukkantak fel a gondolatok, melyek nem egyszerűen kialakultak, hanem teljesen készen vágtak egymás elébe, mintha a bonyolultabb agytevékenységei eltökélték volna, hogy egyszerre engedik ki az összes ballasztot, amelyet a főnök majd később szétválogathat. Már ha lesz még később, amire egyre kisebb volt az esély, elnézve azt, hogy Blaine Turnin nyaka az imént vált gyomorkavaróan ernyedtté.

Talán könnyebb lenne százalékértékekkel bemutatni a gondolatokat aszerint, hogy mekkora részt foglaltak el Ghreni figyelmének a színpadán.

Kezdetnek ott volt a Baszki picsába picsába baszki picsába baszki a kibaszott picsába bazmeg a telibekúrt pokolba, amely a figyelmének úgy nyolcvankilenc százalékát kötötte le, méghozzá jogosan, elvégre a légautó már nemcsak pörgött, de elkezdett zuhanni is.

A dobogó második fokán, durván öt százalékkal, jócskán lemaradva szerepelt a Honnan tudhatták a lázadók, egy órája beszéltük meg a találkozót, még én sem tudtam, hogy ebben a kocsiban leszek, és hol vannak a rakétavédelmi rendszerek, egy egész bolygó vezető tisztviselője vagyok, ahol polgárháború dúl, azt hinné az ember, hogy a biztonsági tisztjeim nem csak a töküket vakarásszák. Ezt egyelőre nehezére esett megemészteni, így az agya úgy döntött, hogy még nem rágódik a válasszal.

Harmadik helyen Ghreni tudatos figyelmének úgy négy és fél százalékával az Azt hiszem, új védelmi miniszterre lesz szükségem lett a bronzérmes. Elvégre Blaine Turnin testét jelen állapotban leginkább a „szanaszét hajtogatott” jelzővel lehetett volna leírni, így nyilván fején találta a szöget, ennélfogva nem érdemelt több szót.

Ezt követte a sereghajtó negyedik gondolat, amely Ghreni figyelmének és agytevékenységének csupán hajszálnyi maradékát kötötte le, de ettől még nem először és nem ritkán merült fel benne – mi több, olyan gyakran, hogy több szempontból ez határozta meg Ghreni Nohamapetant, és ez tette azzá, aki: a nehézkedés és a sodrás foglya. A gondolat így szólt:

Miért én?

Valóban, miért Ghreni Nohamapetan? A sors milyen fintora vezetett ahhoz, hogy ide jusson az élete, hogy a teste és a sorsa is tehetetlen hévvel sodródik, és ő igyekszik nem lehányni az immár bizonyosan néhai védelmi miniszterének jóformán vitathatatlan tetemét?

Sokrétű kérdés volt ez, amelyre temérdek helytálló válasz létezett.

a) Megszületett;

b) Olyan nemesi családba, mely eltökélte, hogy uralni fogja az Egyesülés évezredek óta létező csillagközi birodalmát;

c) Amelyet az Ár, ez a Ghreni által felfoghatatlan jelenség egyesített, mely szupergyors sztrádaként kötötte össze az Egyesülés naprendszereit;

d) Melyeket egytől egyig az emperátor adóztatott és igazgatott, aki az Ár hullámait összefogó Origóból gyakorolta a hatalmát;

e) Legalábbis addig, míg a közeljövőben be nem áll egy változás az Árban, amivel annak minden hulláma a Mezsgyére fog vezetni, amely jelenleg az Egyesülés legelszigeteltebb rendszere;

f) Így Ghreni nővére, Nadashe eltökélte, hogy egy Nohamapetannak államcsínyt kell elkövetnie a Mezsgye rangidős grófja ellen, de ő nem ért rá, mert azon ügyködött, hogy hozzámenjen a közvetlen trónörököshöz, Rennered Wuhoz, Amit, Ghreni bátyja pedig a Nohamapetan-ház üzleti ügyeit intézte;

g) Szóval le van ejtve minden, Ghreni lesz a szerencsés;

h) Aki el is ment a Mezsgyére, és titokban polgárháborút szervezett, miközben a nagyközönség előtt szövetségre lépett az előző gróffal;

i) Aki ellen merényletet követett el, és Claremont grófjára kente az orgyilkosságot, akit Ghreni csupán birodalmi auditornak vélt;

j) Aztán megkapta az ideiglenes grófi címet azzal az ígérettel, hogy véget vet a polgárháborúnak, aminél mi sem volt könnyebb, hiszen ő pénzelte a zendülőket;

k) De közben kiderült, hogy Claremont grófja egyben az Ár szakértője is, aki a kutatásai révén rájött, hogy az Ár hullámai nem vándorolnak, hanem összeomlanak;

l) Ami igaznak bizonyult, mikor összeomlott a Mezsgyét az Origóval összekötő hullám, az egyetlen kiút a rendszerből;

m) A gróf ekkor a gyakorlatiasság jegyében szövetséget ajánlott Ghreninek, hogy felkészítsék a Mezsgyét az Ár, és ezzel együtt a jelenségtől függő Egyesülés összeomlását követő elkerülhetetlen elszigeteltségre;

n) Ghreni kosarat adott a grófnak, méghozzá, öhm… jó okkal, és helyette eltakarította;

o) Amivel magára haragította a lányát és az egyetlen örökösét, Vrenna Claremontot, aki pechjére a Birodalom leszerelt tengerésztisztje volt rengeteg szövetségessel, ráadásul részletesen ismerte az apja kutatási eredményeit;

p) Amelyeket mindenkivel megosztott;

q) Így mindenki megharagudott az ideiglenes grófra, amiért eltitkolta előlük az Ár összeomlásának dolgát;

r) Amit új polgárháború követett;

s) Ezúttal ellene;

t) Az élén új lázadókkal;

u) Akik rakétát lőttek az istenverte kocsijára.

Ghreni mentségére szóljon, nem ő választotta az életét.

Ami sovány vigaszt jelentett, mikor légautója becsapódott a Mezsgye fővárosa, Mezsgyefő felszíni utcáiba, és jó néhány gördüléssel később teljesen és végleg megállapodott.

Ghreni a zuhanás legvégéig szorosan behunyta a szemét, és arra nyitotta ki, hogy légautója az alvázán pihent Blaine Turnin néma, rezzenetlen és ellazult testével a szemközti ülésen, aki megszólalásig úgy festett, mintha nem eleven rumbatökként töltötte volna az elmúlt fél percet. Csupán a feje jelezte, hogy nem egy röpke és végtelenül pihentető álomba merült, hiszen olyan szögben állt, mintha a nyakcsigolyáit túlfőtt tésztára cserélték volna.

Tíz másodpercre rá kifeszítették Ghreni rommá tört légautójának az ajtaját, és a testőrségének a tagjai – mi a pokol, az ő légautójukat bezzeg nem vették célba!, üvöltötte magában – kicsatolták az üléséből, aztán durván kicibálták a kocsijából, hogy betereljék a tartalék autóba, amellyel légvonalban elrepíthetik a grófi palotába. Búcsúpillantás gyanánt még láthatta, ahogy Turnin teste a fülke padlójára rogyva emberi futószőnyeggé válik.

– Maga szerint nem gyanús, hogy a többi légautót nem érte támadás? – kérdezte Ghreni később, miközben fel-alá járkált a palotája föld alatti szárnyának egyik titkos pinceszobájában, melyet arra terveztek, hogy hetekre, mi több, hónapokra ellenálljon a támadásnak. – Az összes légautó egyforma volt. Nem adtunk le útitervet. Senki sem tudta, hogy a levegőben leszünk. És mégis, bumm, egyetlen kocsit találtak el, méghozzá az enyémet! Ez csak azt jelentheti, hogy beférkőztek a kíséretembe. Más szóval spicli van a testőrségemben!

Jamies, Claremont grófja felsóhajtott ültében, letette a könyvét, és megdörzsölte a szemét. – Remélem, megérti, hogy vajmi kevéssé érdekelnek a gondjai, ugye? – mondta.

Ghreni abbahagyta a járkálást, amikor eszébe jutott, kit traktál a baljós összeesküvés-elméleteivel. – Egyszerűen nem tudom, kiben bízhatnék – ismerte el.

– Bennem inkább ne – tanácsolta Jamies.

– De tévedek? – firtatta Ghreni. – Nem úgy hangzik, mintha áruló lenne a testőrségemben?

Jamies röpke, vágyakozó pillantást vetett a könyvére, a tekintetét követő Ghreni pedig a Monte Cristo grófja címet látta a meglehetősen viseltes keménytáblán. Feltételezte, hogy egy történelmi személy életrajza lehet, és eltöprengett, miféle rendszer lehetett ez a Monte Cristo. Aztán visszanézett a grófra.

– Nem, valószínűleg nem téved – mondta végül Jamies. – Bizonyára árulót melenget a keblén. Legalább egyet. Ha nem többet.

– De miért?

– Ez színtiszta elmélet, de bizonyára köze lehet ahhoz, hogy maga egy balfék, aki orgyilkossággal kaparintotta meg a grófi címet, hazudott az alattvalóinak a társadalom küszöbönálló összeomlásáról, és mellesleg ebben az ügyben a mai napig egyetlen valamirevaló lépést sem tett.

– Magán kívül senki sem tudja, hogy merényletet követtem el a gróf ellen – vetette fel Ghreni.

– Jól van, akkor marad az, hogy „maga egy balfék, aki hazudott az alattvalóinak a társadalom küszöbönálló összeomlásáról” és a többi.

– Tényleg balféknek tart?

A gróf egy percig szótlanul meredt rá. – Miért keresett fel, Ghreni? – kérdezte aztán.

– Mire céloz?

– Arra, hogy miért keresett fel? A foglya vagyok, ráadásul politikai terhet jelentek. A jelenleg is dúló polgárháború egyik elsődleges oka az, hogy elfogatott, és eltüntetett szem elől. Ha lenne esze… nos, ha lenne esze, akkor minden eddigi tettét visszavonná. De ha konkrétan rólam beszél, akkor az lenne a legbölcsebb, ha távolságot tartana, és hagyna békében megrohadni. Ehelyett néhány naponta idejön, hogy meglátogasson.

– Annak idején felajánlotta a segítségét – emlékeztette Ghreni.

– Még azelőtt, hogy úgy döntött, az lenne a legbölcsebb, ha eldugna egy lyukba – vágott vissza Jamies. – Arról nem is beszélve, hogy még mindig rám keni a maga által elkövetett merényletet, és ezzel megfosztja a címétől a kiválasztott örökösömet. Mellesleg ezzel mennyire jutott? Úgy látja, hogy megakasztotta Vrennát azzal, hogy megfosztotta a címeitől és a földjeitől?

– A lánya kész rejtély.

– Hogyhogy?

Ghreni Claremont grófjára mutatott. – Maga tudós. Nem… lázadó anyagból gyúrták.

– Nem is – helyeselt a gróf –, amíg maga azzá nem tett. Vrennáról pedig elég annyi, hogy maga nem ismerte az anyját. Máskülönben nem csodálkozna. Persze, ez mit sem számít, mert őt is, akárcsak engem, maga tette lázadóvá, méghozzá döbbenetesen hatékonnyá.

– Azért nem eszik azt olyan forrón!

– Hát persze, igaza van, egy végtelenül kókler lázadó vezérnek sikerült beférkőznie a biztonsági alakulatába, becsempészett legalább egy árulót, megszerezte a titkos útitervét, és sikerült kizárólag a maga légautóját eltrafálnia egy rakétával. Elnézést, hogy így megkavarodtam. – A gróf újra a könyvéért nyúlt.

– Muszáj beszélnem valakivel – mondta váratlanul Ghreni.

Jamies végigmérte a(z ideiglenes) grófot. – Már elnézést…

– Azt kérdezte, miért látogatom – felelte Ghreni. – Muszáj beszélnem valakivel.

– Egy egész kormányapparátus áll a rendelkezésére – emlékeztette Jamies.

– Ami tele van árulókkal.

– Hadd emlékeztessem, hogy távolról sem vagyunk szövetségesek.

– Nem, de… – Ghreni körbemutatott a szobán – …nemigen mehet sehová.

A gróf újra elhallgatott, mintha a legjobb választ keresné arra, hogy az orra alá dörgölték a rabságát, aztán visszatért a könyvéhez. – Akkor szerezzen egy agyturkászt.

– Nem kell nekem agyturkász!

– A maga helyében kérnék egy másodvéleményt.

– Majd megfontolom.

– Komolyan mondja, Ghreni, hogy nincsenek barátai? Még fizetettek sem?

Ghreni már majdnem visszavágott erre a sértésre, de aztán lenyelte.

Jamies alaposan végigmérte a felcsapott könyve felett. – Ne mondja már, kedves trónbitorlóm – szólt. – Emlékszem, annak idején mekkora trupp vette körül, mikor még a gróf tanácsadója volt. Smúzolók és hízelgők egész serege. Maga volt köztük a smúzolás és a hízelgés mestere. Grófként saját kezűleg válogathatná ki az élősködőit.

– Vannak barátaim – biztosította Ghreni.

– Meghiszem azt. – A gróf a könyve mögé bújt. – Akkor talán őket zargassa.

– Maga nem akar tőlem semmit.

Jamies erre már felvonta a szemöldökét. – Dehogynem. Mondjon le a grófi címről, és engedjen haza.

– Nem erre célzok!

– Ezt értem – mondta Jamies szárazon. – Csak rámutatok, mennyire rosszul gondolja. Ettől még tény: grófként semmit sem akarok magától.

Ghreni széttárta a karját. – Más szóval bármit elmondhatok.

– Ettől még javasolnék egy agyturkászt.

– Ettől még segíthetne – mondta Ghreni. – Segítsen felkészülni az Ár változásaira.

– Mármint annak ellenére, hogy a foglya vagyok, és polgárháborút vív a lányom ellen, akit az első adandó alkalommal megöletne.

– Nemrég ő próbált megölni engem!

– Nem túl bizalomgerjesztő, hogy a polgárháború a maga szemében egyszerű sárdobálás – közölte Jamies. – Ráadásul már túl késő. Hónapokkal ezelőtt még segíthettem volna magán, és fel is ajánlottam, annak ellenére, hogy megölette a grófot, aztán rám kente. Minden kényelmetlensége dacára az egy kezelhető helyzet volt. Ez a polgárháború mostanra mindkettőnkön túlnőtt. Túl sok embert haragított magára, nemcsak olyanokat, akik hajlottak arra, hogy szembeforduljanak magával, de az esetleges leendő barátait is. Hiába húzna elő a semmiből úgy, hogy hajlandó lennék segíteni, ennyi idő után senki sem hinné el, hogy nem kényszer hatása alatt teszem. Még ha Vrenna el is hinné, és átállna, ami teljesen esélytelen, a többiek akkor is folytatnák, akár nélküle is.

– Szóval, mit javasol?

– Már mondtam, mondjon le, és engedjen el.

– Ezenkívül!

– Alapos menekülési tervet és álruhákat – felelte Jamies. – Mert gyanítom, hogy grófként rövid és erőszakos uralomra számíthat. Az árulók már beférkőztek a soraiba. Magának vége, ha nem tesz szert villámgyorsan új barátokra. – A gróf végre visszatért a könyvéhez.

– Felség, utoljára mondom, hogy a Birodalmi Tengerészgyalogság nem fog beleavatkozni belvitákba – közölte Ghrenivel Sir Ontain Mount, miután a(z ideiglenes) gróf magához rendelte a birodalmi aktatologatót az űrállomásról, ahol mellesleg az általa áhított birodalmi tengerészgyalogosok állomásoztak. Mount és Ghreni a(z ideiglenes) gróf irodájában teáztak, amelynek a bútorzata szinte teljesen megegyezett az előző gróf által használtakkal, mert Ghreni még a díszek kicserélésével sem bajlódott. – Bizonyára feleslegesen emlékeztetem, hogy a hatályos birodalmi törvények szerint a tengerészgyalogság csupán a csillagközi kereskedelem védelmére vethető be, csakis uralkodói szinten meghatározott hadmozdulatoknál. Azaz személyesen az emperátor által.

– A csillagközi kereskedelem megszűnt – közölte Ghreni –, és az emperátorral semmilyen hadmozdulatról nem tudunk értekezni. A tengerészgyalogosai tétlenül henyélnek.

– Egyelőre még működik a rendszerbe befelé tartó Árhullám, szóval az emperátor még küldhet parancsot – felelte Mount közönyösen. – Az utóbbiról pedig legyen elég annyi, uram, hogy a Birodalmi Tengerészgyalogság nem avatkozik belügyekbe némi testmozgás kedvéért. Mindazonáltal csak azért egyeztem bele, hogy ideiglenesen az öné legyen a Mezsgye grófi címe, mert biztosított, hogy képes lesz elcsitítani a bolygón dúló polgárháborút.

– Sikerült is!

– Úgy három hétre – mutatott rá Mount. – Ami közel sem a polgárháború vége, csupán röpke pihenő két hadjárat között. – Belekortyolt a teájába.

Ghreni a fogát csikorgatta, mert tudta, hogy Mount csak megjátssza az értetlent; a birodalmi bürokrata pontosan tudta, hogy a jelenlegi polgárháború teljesen más résztvevők között, teljesen más célokért zajlik. Ugyanakkor a legkevésbé sem vágyott arra, hogy a drágalátos tengerészgyalogosai bemocskolják a kezüket az ő kedvéért. Mount ezzel leplezetlenül az orra alá dörgölte, hogy szerinte ő ásta ezt a gödröt, hát keveredjen ki belőle egyedül.

– Legalább hadd kölcsönözzek a fegyvertárából – vetette fel. – Elvégre az ottani készletek jelenleg pihennek.

– Kölcsönzés? – Mount egy pillanatra a teájába kuncogott. – Drága grófom, az ember nem kölcsönöz lőszert vagy rakétákat. Azokat nem lehet újra felhasználni.

– Szívesen megfizetem az árát.

– Mi történt azzal a fegyverrakománnyal, amit hónapokkal ezelőtt megmentett a kalózoktól? – kérdezte Mount. – Az előző grófnak szánt rakománnyal, aminek nyoma veszett? Ha jól tudom, ön szabadította ki a kegyetlen kalózok karma közül.

Ghreni engedélyezett magának még egy kis fogcsikorgatást; tudta, hogy Mount erre a kérdésre is ismeri a választ, a bürokrata sunyi betűrímétől pedig még jobban forrt a vére. – A rakomány egy része megsemmisült egy támadásban. A maradék legjavát ellopták a mostani zendülők.

– Igazán sajnálatos. Úgy tűnik, azon a szállítmányon átok ül.

– Valóban – felelte Ghreni, és a teájába fojtotta az indulatát.

– Talán az autója ellen bevetett rakéta is abból a szállítmányból való, felség.

– Bennem is felmerült.

– Fonák helyzet. – Mount letette a teáját. – Igazán sajnálatos, hogy az elődje nem tudott véget vetni a polgárháborújának, ön pedig megörökölte a problémáit, ráadásul a sajátjaival tetézte. De önre is ugyanaz áll, mint őrá. A Birodalmi Tengerészgyalogság semleges ebben a nézeteltérésben. Bizonyára megérti.

Feltárult a(z ideiglenes) gróf irodájának ajtaja, és belépett egy asszisztens, aki átnyújtotta Ghreninek a kezében tartott táblagépet. – Fontos üzenet, felség – közölte. – Kódolt. Kizárólag önnek szól. Azonnal, a kézhezvételkor el kell olvasnia.

– Komoly ügy? – kérdezte Mount.

Ghreni az üzenet nyilvános fejlécére sandított. – Családi ügy – felelte. – Megbocsát egy percre?

– Hát persze. – Mount a teájáért nyúlt.

Ghreni feloldotta a biometrikus zárat, mire megnyílt a Nadashe nővérétől érkezett szöveges üzenet.

Ghreni,

Ha ezt olvasod, akkor nálunk balul sültek el a dolgok. Az okát nem mondhatom el, mert az üzenetet előre megírtam. De mindennek dacára életbe lépett a tartalék tervem.

Konkrétan: küldök neked egy csapatszállítót, a Rachela Jövendöléseit. Állig felfegyverzett, és tízezer birodalmi tengerészgyalogost szállít. A parancsnoka és a tisztikar nagy része a mi emberünk; a többiek jó eséllyel nem élik túl az utat. Nem sokkal az üzenet után várható.

Ha a Mezsgyén még nem zártad le a kis polgárháborúdat, akkor a Rachela majd segít a takarításban. Kapóra jönne, ha a Rachela érkezésekor már te lennél a Mezsgye grófja, de ha nem, akkor az leszel, mire a Rachela végez.

Utána a Rachela parancsnoka az ottani birodalmi tengerészgyalogosok élére áll, akkor is, ha a helyi vezetés akadékoskodna. Azután ketten átveszitek az Ár zúgóinak az irányítását, és felkészültök a fogadásunkra, ami így is, úgy is meg fog történni.

Sok a dolgod, öcskös. Láss hozzá!

És el ne baszarintsd!

Nemsokára találkozunk,

Nadashe

Ghreni vigyorogva zárta be a szöveget, ami törölte az üzenetet és formázta, aztán kisütötte a tabletet, mert az ember sosem lehet elég óvatos.

– Jó hír?

– Tessék? – kérdezett vissza Ghreni, és az asztalra tette az immár használhatatlan készüléket.

– Elmosolyodott – mutatott rá Mount. – Azt kérdeztem, jó hírt kapott-e otthonról.

– Úgy is mondhatjuk.

– Akkor jó. Ne vegye magára, de kapóra jönne néhány jó hír. – Mount ivott egy korty teát.

Ghreni elképzelte Sir Ontain Mount holttestét a Rachela érkezése után, és elvigyorodott.

Mindeközben számtalan gondolat kergetőzött a fejében, ezúttal egymás után, nem a semmiből. Többek között:

Kurva élet, megmenekültem, továbbá

Hogy a fenébe sülhetett el balul Nadashe terve? És végül,

Különben is, mi az ördög folyik arrafelé?

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

– Hadd szögezzek le valamit – szólt Deran Wu. – Ez az általunk ismert civilizáció vége. Ami fel fogja pezsdíteni az üzletet.

A Céhek Házának legfelső emeletén, a Wu-ház vezetőségének fenntartott konferenciateremben álló hatalmas asztal asztalfőjén álló Deran Wu ezzel a mondattal nyitotta a Wu-ház vezetőségének szánt beszédét, akik egytől egyig úgy meredtek rá, mintha közvetlenül az arcukba fingott volna egy embereset.

Ne már, gondolta Deran, hisz ez remek nyitány volt!

De semmivel nem árulta el a beszólásának fogadtatása okán érzett csalódottságát. Miért tenné? A Wu-háznál befutott karrierje során most először nem zavartatta magát amiatt, mit gondol a ház vezetősége – akik kivétel nélkül közelebbi vagy távolabbi unokatestvérei voltak – róla, a terveiről vagy az elmés beköpéseiről. Méghozzá azért, mert Deran végre a Wu-ház ügyvezető igazgatójává vált.

Ráadásul nem puszta ügyvezető igazgatóvá. Ez a poszt korábban ki volt szolgáltatva az igazgatótanács kénye-kedvének, akiknek finoman szólva nehezükre esett bármiben is megegyezni, legyen az az ügyvezető igazgató szakértelme, vagy akár az aznapi ebéd. Ugyanakkor Deran Wu ügyvezetőként nem törődött a tanács neheztelésével, mivel az előző ügyvezető igazgató, Jasin Wu puccsot kísérelt meg az emperátor ellen. Az emperátor ezután érthető módon gyanakodni kezdett a háza teljes vezetőségére.

Legalábbis ez volt az ürügy.

A tény pedig az, hogy Deran Wu csak azzal a feltétellel adott át minden rendelkezésére álló információt a fenti puccsról, ha a bizottság nem avatkozik bele az ügyvezetésébe. Mindezt úgy, hogy aktív résztvevője volt az államcsínynek, egészen addig, míg bele nem keveredett egy másik nagy kereskedőház ügyvezető igazgatójának a meggyilkolásába és az emperátor egyik legközelebbi barátja és feltételezett szeretője elleni merényletkísérletbe. Az időhiányba került emperátor a kisebbik rosszat választotta, és belement.

És íme, a végeredmény, a Wu-ház első igazgatósági ülése a közelmúlt kellemetlen eseményei után, melyet immár Deran vezetett, akinek azelőtt jóformán esélye sem volt arra, hogy fejes lehessen. Akár tetszik a bizottságnak, akár nem.

Az asztalfőn állva fel is merült benne, hogy ez biztosan nincs az ínyükre. Nyilván ezért nem értékelték a szellemességét.

– Miért vagyunk itt? – hangzott egy kérdés a nagyon hosszú asztal messzeségéből, amelyet a vezetőség, a Wu kuzinok ültek körbe.

– Tessék? – értetlenkedett Deran, és tekintetével megkereste a közbeszóló rokont.

Tiegan Wu volt az, a Wu-ház fegyverkonszernje kézifegyverrészlegének vezetője. – Azt kérdeztem, miért vagyunk itt – ismételte. – Most már te vagy a Wu-ház diktátora. Ez az igazgatótanács. Az egykori igazgatótanács, hogy pontos legyek. Már nincs hatalma. Mi értelme volt iderendelni minket?

– A hetvenkedésen felül – tette hozzá Nichson Wu, aki az automata biztonsági berendezések, más szóval a fegyveres robotok részlegét igazgatta.

– Igen, a számból vetted ki a szót – jegyezte meg Deranra pillantva Tiegan.

– Drága kuzinjaim – szónokolt Deran egy biztatónak szánt intéssel. – Ne feledjétek, milyen viharos időket élünk. Jasin, az egykori ügyvezetőnk trónfosztást forralt az emperátor ellen. Akiben felmerült a gyanú, hogy az igazgatótanács segítette a puccskísérletet. Nem ismer titeket olyan jól, mint én.

– Azt tudja, hogy segget csinálsz a szádból? – kérdezte Belment Wu, a hadihajógyártás igazgatója. Belment sosem rajongott Deranért.

– Azt tudja, hogy bennem legalább megbízhat – felelte Deran. Amire Belment egy horkantással felelt.

Deran közvetlen jobbján Proster Wu köszörülte meg a torkát. Vitán felül állt, hogy Proster a leghatalmasabb személy a teremben, mert többek között alá tartozott az egész biztonsági divízió. Azaz szó szerint neki volt a legtöbb fegyvere. Szokássá vált, hogy a biztonsági részlegért felelős Wu sosem törekedett az ügyvezetői címre. Semmi szüksége nem volt rá. Ők testesítették meg a trón mögött álló hatalmat. Mikor Proster megköszörülte a torkát, mindenki, még Deran is befogta a száját, és ránéztek.

– Deran – szólt Proster –, ne vesztegessük egymás idejét, jó? Úgy lettél ügyvezető, hogy elárultad Jasint, és megzsaroltad az emperátort az állásért. Még abba is belement, hogy mindnyájunktól – Proster a tanács felé biccentett – megtagadja a szavazati jogot a Wu-ház ügyeiben. Szép munka. De ne páváskodj úgy, mintha erről nem tudna mindegyikünk, vagy arról, hogy Jasinnal együtt te is nyakig benne voltál abban az ostoba államcsínyben. Ne nézz minket madárnak. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk – felelte Deran röpke hallgatás után.

Proster bólintott, és szembefordult az asztalnál ülőkkel. – Hogy miért vagyunk itt? Pofonegyszerű. – Deranra mutatott. – Az új ügyvezető igazgatónk nem teljesen hülye. Tudja, hogy noha az emperátor teljhatalmat adott neki a Wu-ház felett, ez nem több puszta délibábnál. Ebben a szobában nincs hatásköre, odakint pedig nincs elég szövetségese. Ráadásul jól mondta – Proster visszafordult Deranhoz –, közeleg az emberi civilizáció végórája. Nincs ideje ránk várni. Hiszen süt róla, hogy tervei vannak, amiket nélkülünk nem tudna megvalósítani. Eltaláltam?

Nem egészen, gondolta Deran. Proster alábecsülte a felkészültségét. Ugyanis bőven akadtak emberei, elsősorban további Wu unokatestvérek, akik ezer örömmel hátba döfték volna a rokonságot, ha cserébe a Wu-ház egyik valamirevaló részlegének az élére kerülnek. Az ördögbe is, ha idáig fajulna a helyzet, pont Proster feje hullana le először. Ebben a teremben bármelyik Wu rokon elárulta volna akár a saját nagyanyját is – a többi nagymamáról nem is beszélve, semmi értelme finnyáskodni –, hogy vezethesse a biztonsági divíziót, főleg most, hogy a közeljövőben állandó ügyvezetés várható.

Proster belekényelmesedett a vezetésbe; már elfelejtette, milyen egy nagyratörő rokon éhsége. Pedig emlékezhetne rá. Koholt váddal állította félre a posztról az elődjét, Finnu Wut, méghozzá páratlan eredménnyel. Finnu végül egy távoli rendszerbe vonult vissza, hogy ne emlékeztessék minden áldott nap a megalázó leváltására. Deran mindenkinél, még Prosternél is többet tudott Proster gáncsairól és tévedéseiről, és ezer örömmel megosztotta volna az információit a legelső lelkes Wu kuzinnal.

Más szóval nem, Deran nem volt annyira tehetetlen és magányos, mint ahogy azt Proster igyekezett beállítani. Mi több, biztos volt abban, hogy idővel mindkét problémát képes lesz orvosolni.

De az idő tényleg ellene dolgozott. Ebben Prosternek volt igaza.

Az idő mostanra mindenki ellen dolgozott.

Így hát biccentett Prosternek. – El – felelte.

– Szóval, végre tiszta vizet öntöttünk a pohárba – állapította meg Proster. – Helyes. Akkor áruld el, Deran, hogyan jöhet kapóra a Wu-háznak a civilizáció vége?

– Igazán egyszerű – felelte Deran. – A Wu-házé a hajóépítés, a fegyverkezés és a biztonságtechnika monopóliuma. Mire lesz a legnagyobb szükség, ha összeomlanak az Ár hullámai?

– Élelem – mondta Tiegan Wu.

– Víz – kontrázott Nichson.

– Gyógyászati cikkek – tette hozzá Belment.

Deran ezeket egy türelmetlen intéssel félreseperte. – Minket ez nem érdekel!

– Nem érdekel, ha mindenki éhen hal? – kérdezte Tiegan.

Deran rámutatott. – Majdnem. Minket nem érdekelnek az éhezők. Azok annál inkább, akik az éhezéstől rettegnek. A következő néhány év során össze fog omlani minden egyes Árhullám. Kitör a rettegés. Elvégre a birodalomnak mégiscsak „Egyesülés” a neve. Egymástól függővé tervezték a lakóközösségeket. Ami rendben volt addig, amíg az Ár kitartott. Minél bizonytalanabb lesz, annál gyorsabban követik majd a példáját az Egyesülés politikai és társadalmi rendszerei. Azoknak a rendszereknek pedig muszáj lesz felkészülniük.

– Biztonsági erőkkel és fegyverkezéssel – mondta Proster.

– Pontosan.

– Amíg be nem rezelnek a biztonsági erők, mert ugyanúgy fogyatkozni kezd az élelmük, mint mindenki másnak – vetette fel Tiegan.

– Erre speciel felkészültünk – szólt Nichson, a „fegyveres robotok”-rokon.

– Röviden és tömören: közeleg a feszültség – foglalta össze Deran. – Forrongó feszültség. Maradandó feszültség.

– Mi pedig meg akarunk gazdagodni a fejetlenségből – szólt Tiegan.

– Inkább megoldást kínálunk arra, hogy minél tovább vissza tudják szorítani a fejetlenséget – felelte Deran. – A feszültség elkerülhetetlen. Már megkezdődött. Visszafordíthatatlanul. De ami „elkerülhetetlen”, az nem feltétlenül azonnali. Időt nyerhetünk a rendszerek kormányainak. Hogy pontosabb legyek, haladékot adunk el nekik. Mert igen, meg akarunk gazdagodni ebből.

– Amíg ér valamit a vagyon – szólt közbe Lina Wu-Gertz az asztal túlsó vége táján. Lina a használtcikk-divíziót vezette, amely másodkézből származó, illetve olyan űrhajókat árult, amelyeket megépítettek, de sosem használtak, mert az eredeti tulaj nem jelentkezett értük. – Ha véget ér a civilizáció, sokra megyünk a pénzzel.

– A civilizáció nem fog véget érni – biztosította Deran.

– Lemaradtam valamiről? – értetlenkedett Belment. – Nem azzal indítottál az előbb, hogy a civilizációnak vége?

– Azt mondtam, hogy „az általunk ismert civilizációnak”. – Deran az asztal alá nyúlt, elővett egy távirányítót, és megnyomott rajta egy gombot. A háta mögötti fal életre kelt, egy zöld és kék bolygó jelent meg rajta.

– Az a Mezsgye – állapította meg Proster.

– Az a civilizáció – helyesbített Deran.

Proster erre csak kuncogott. – Felteszem, még nem jártál a Mezsgyén.

– A társadalmunknak a Mezsgye az utolsó mentsvára – közölte Deran. – Ez az Egyesülés egyetlen rendszere, melynek a bolygója önállóan képes az emberi élet fenntartására. Az emperátor tudósai szerint ráadásul itt fog megszűnni utoljára az Origóból odavezető Árhullám. Az az emberiség túlélésének a záloga. – Az asztal végére, Lina Wu-Gertzre nézett. – A vagyonnal együtt.

– Az az emberiség túlélésének a záloga – ismételte Proster. – Már ha képes eljutni oda.

Deran erre csak mosolygott. – A családunk állítólag csillaghajókat gyárt.

– Annyit azért nem – szólt Belment.

– A társadalmat kell megmentenünk. Nem minden egyes tagját. Bár abban biztos vagyok, hogy a teremben tartózkodók, valamint a szeretteik előbb vagy utóbb kivétel nélkül eljutnak majd a Mezsgyére. – Erre a megjegyzésre mindenki röpke hallgatással felelt.

– Más szóval néhányaknak űrhajót, másoknak tömegoszlatást szán – foglalta össze a csendet megtörő Tiegan.

– Az Ár összeomlása nem az én művem – felelte Deran. – Csupán tisztában vagyok a következményeivel. És nem, a tervnek nem az űrhajók és a tömegoszlatás a lényege. Hanem az, és ebben kérném az igazgatótanács támogatását, hogy kezdjük el az űrhajók és a tömegoszlató eszközök gyártását mielőbb, nagy tételben, hogy felkészülten fogadjuk a rendeléseket.

– Feltéve, hogy lesznek rendelések – vetette fel Proster.

– Lesznek – biztosította Deran. – Nem muszáj kivárnunk, hogy a kormányok és a többi kereskedőház felismerje a vég kezdetét. Vannak üzletkötőink. Majd ők emlékeztetik őket. Most akarom elkezdeni a hajóépítést és a fegyverkezést, hogy a viszonteladóink biztosíthassák a vevőket az áru elérhetőségéről. A szállítást leszámítva a megrendelés után haladéktalanul zajlik majd a kézbesítés. A közeljövőben ez lesz a sikeres üzlet egyetlen ismérve.

– Kedvező fizetési feltételekkel biztosan elfogadják – vélekedett Belment.

Deran a fejét rázta. – Nem. Mostantól kezdve csakis ropogós készpénz. Mindenért.

– Ez őrültség – nyögte Belment.

– Dehogy őrültség. Inkább az általunk ismert civilizáció vége; nem érünk rá részletfizetéssel bíbelődni.

– Így nyílt lapokkal játszunk – állapította meg Proster.

– Ez lenne a lényeg – helyeselt Deran. – Ha azt hiszik, mi nem érünk rá részletfizetéssel bajlódni, akkor ők is szívesebben választják a rövid távú megoldást. Pénzük van; csak azt kell eldönteniük, hogy ideadják-e előre. – Visszafordult Lina Wu-Gertzhez. – És ha elhiszik, hogy vége a társadalomnak, és a pénz nemsokára amúgy is elértéktelenedik, akkor szívesen megszabadulnak majd tőle. Azt fogják hinni, hogy ők vernek át minket.

Proster biccentett. – Szóval még most legyártjuk a hajókat és a fegyvereket…

– Amíg könnyű és olcsó, mert az Árhullámok összeomlásával drágulni fog a nyersanyag, és egyre nehezebb lesz a beszállítás is – vágott közbe Deran.

– …és előre elkérünk annyit, amennyit csak lehet, aztán az Ár hullámainak összeomlásával átköltöztetjük a műveleti központot a Mezsgyére, ahol a pénz megőrzi az értékét, és a társadalom maradékának továbbra is szüksége lesz fegyverekre és csillaghajókra.

– Ez a terv – bólintott Deran. – Röviden. Nagy vonalakban.

Proster biccentett, aztán végignézett az asztalon, ahol sokan követték a példáját, köztük Belment és Tiegan is. Aztán visszafordult Deranhoz.

– Úgy fest, igazad van: a civilizáció vége tényleg fel fogja pezsdíteni az üzletet – mondta.

– Igen – felelte Deran. – Azt hiszem.

– Amúgy jó nyitány volt.

Deran szélesen mosolygott. – Köszönöm, Proster.

Kinyílt a konferenciaterem ajtaja, és Deran segédje, Witka kukkantott be, hogy jelezze az ebédszünetet; a hírt étellel-itallal megpakolt zsúrkocsik követték. A tanácstagok felálltak, és kiszolgálták magukat, miközben megbeszélték a fejleményeket. Witka felszolgált egy gőzölgő bögrével a férfi kedvenc, az asztala egy titkos rekeszében őrizgetett teájából.

– Hogy ment? – kérdezte.

– Azt hiszem, akár sikerülhet is – felelte Deran, és belekortyolt a teába. – Úgy fest, megértették, mi a célom a tervvel.

– Igazán remek terv.

– Szerintem is – ismerte el Deran.

– Hozok önnek valami ennivalót. – Witka az étellel megpakolt kocsikhoz ballagott.

Deran újra kortyolt, és kiélvezte az aznapi eredményeit. Nem volt szüksége a tanácsra mindenben, amit felvázolt nekik – időközben már elkezdte átirányítani a ház tőkéjét a Mezsgyére –, de a beleegyezésük javított a helyzeten. Könnyítette. Egyszerűsítette. Nem kell annyit acsarogniuk, és gyanította, hogy a vártnál kevesebbet kell majd leváltania közülük. Legalábbis egyelőre. Nyert egy kis időt. Legalábbis egyelőre.

Igen, lassacskán minden sínre kerül, gondolta, kortyolt egy utolsót, aztán holtan rogyott össze, a bögréje mellette koppant.

Witka kezében egy étellel teli tányérral fordult hátra, aztán hangosan felsikoltott, elejtette a tányért, és odaszaladt Deranhoz. Az igazgatótanács többi tagja tétlenül állt, és némán figyelte a jelenetet. Egy percre rá Witka kirohant a teremből, hogy riassza a mentőket.

A tanácstagok tovább bámulták Deran holttestét.

– Ez nem én voltam – szólt végül Belment.

– Vállalja valaki? – kérdezte Proster.

Felhangzott a tagadás egyezményes mormogása.

– Nocsak – mondta Proster, és a zsemléjébe harapott.

– Ettől még követjük a tervét? – kérdezte Tiegan.

Mielőtt bárki felelhetett volna, berobbantak a szobába az orvosok.

MÁSODIK FEJEZET

Akkortájt, mikor Deran Wu holtan esett össze a Céhek Házának legfelső emeletén, néhány szinttel lejjebb Kiva Lagosnak minden erejére szüksége volt, hogy ne vágjon ki valakit az ablakán.

– A faszomat mondott? – vetette oda az asztal túloldalán ülő férfinak.

A férfi, Bagin Heuvel, a Wolfe-ház rangidős kereskedelmi közvetítőjének a szeme sem rebbent. – Tökéletesen hallott, Kiva úrnő. A Wolfe-ház újra szeretné tárgyalni a Nohamapetan-házzal kötött szerződését, az utóbbinak pedig ön az ügyintézője. Örülnénk, ha az együttműködés és a közös gyarapodás szellemében sikerülne előnyös megállapodásra jutnunk. De jól értelmezem a válaszát, és ez nem lehetséges, akkor ezer örömmel benyújtjuk a kárpótlási keresetünket a Céhbíróságnak.

– Mégis, pontosan milyen alapon?

– Azon, hogy összeomlik a társadalom, Kiva úrnő.

Kiva rásandított Senia Fundapellonanra, a Nohamapetan-ház egyik volt ügyvédjére – aki akkor hagyta ott az állását, mikor Nohamapetan grófnő véletlenül őt lövette le egy Kiva elleni merényletkísérlet során, miután Senia átállt, és Kivának kezdett dolgozni, aki immár azért vezette a Nohamapetan-házat, mert a grófnőt árulás vádjával lecsukatták. Fundapellonant nevezte ki a Nohamapetan-ház jogi osztályának az élére, ráadásul a közte és Fundapellonan közti kapcsolat túlment a gyakori és alapos ágytornán – a semmiből jött ez a hirtelen és bonyolult fejlemény –, így Fundapellonan páratlanul megértette a pillantását. – A házaink közötti szerződésben nincs kitétel a civilizáció esetleges összeomlására, Mr. Heuvel – közölte.

– Viszont vis maior esetére van – mondta Heuvel.

– Picsába a vis maiorral! – tört ki Kiva.

– Jómagam nem oda tenném, de egyébként igen.

– A vis maior jobban illik arra, mikor egy űrbeli szikla észrevétlenül zuhan le az égből, hogy hirtelen kilapítson egy egész kicseszett állomást – érvelt Kiva.

– Példának megfelel – helyeselt Heuvel. – Úgy véljük, a civilizáció összeomlása is idesorolható.

– A kulcsszó itt a „hirtelen”.

– A kulcsszó inkább a „civilizáció összeomlása”.

– Kiva úrnőnek van igaza – szólt közbe Fundapellonan. – A vis maior megjósolhatatlan és váratlan eseményekre vonatkozik.

– Igen, például az egész társadalmunk felbomlására – szólt Heuvel.

– Ami kicseszett évek múlva esedékes – tette hozzá Kiva.

– Ezen időszak alatt a házaink közötti szerződések számos kitételét képtelenség lesz végrehajtani, ami miatt a Wolfe-ház jelentős személyi és anyagi károkat fog elszenvedni – mondta Heuvel, és nyomatékosan felemelte a kinyújtott ujját. – Ha helytállóak a jelenlegi legpontosabb becslések az Egyesülés Árhullámairól, akkor a Wolfe-ház önhibáján kívül, ráadásul általa teljességgel befolyásolhatatlan erők függvényében képtelen lesz betartani a szerződéseiben vállalt kötelezettségeit, ami elfogadhatatlan szintű kockázatnak teszi ki.

– Ami a maguk baja.

Heuvel bólintott. – Valóban baj. Azt ellenben vitatnám, hogy csak a mi bajunk. A Wolfe-ház pedig hajlandó nyomatékosítás gyanánt a bírósághoz fordulni.

– A Céhbíróság nem arról híres, hogy fogékony a kötelmi jog újszerű értelmezéseire – mutatott rá Fundapellonan. – A sok száz évnyi joggyakorlat határozottan arról tanúskodik, hogy ha benyújtja ezt a keresetet, akkor nem csupán körbe fogják nevetni a bíróságon, de az ügyfele a jogi költségeink mellett jelentős bírságot is fizethet.

– Valóban van rá esély – ismerte el Heuvel. – Ahogy arra is, hogy a Céhbíróság fel fogja ismerni, hogy több száz évnyi joggyakorlat semmit sem ér, ha az Egyesülés fennállását olyan erő fenyegeti, ami a szó szoros értelmében példátlan az írásos történelemben.

– Sokat vár a Céhbíróságtól.

Heuvel vállat vont. – Ugyanúgy az összeomlás rabjai, mint mindenki más. Ismeretlen vizeken járunk. – Visszafordult Kivához. – De, ahogy azt már az elején leszögeztem, igazából nem akarunk bírósághoz fordulni. A barátságunk jeléül hajlandóak vagyunk új, mindkét háznak előnyös megállapodást kötni.

– Nem ezt mondta. – Kiva szilárd tekintettel meredt Heuvelre. – Hanem azt, hogy a Wolfe-ház újratárgyalná a szerződéseket, máskülönben bírósághoz fordul.

– Igen – közölte Heuvel. – És?

– És? Azért jött ide, hogy elmondja, mi lesz, nem azért, mert segítséget kér a végrehajtásban!

– Az önök segítsége nélkül nyilván nem járunk sikerrel…

Ezúttal Kiva emelte fel az ujját. – De nem kérte! Hanem közölte a döntést, és elvárná, hogy úgy engedelmeskedjem, mintha lefutott ügy lenne.

– Nem értem, hogy ez miért fontos.

– Azért, mert ezzel gecire felbosszantott – vetette oda Kiva. – Nem csípem azokat, akik betörnek az irodámba, hogy megmondják, mit tegyek, mintha nekem semmibe nem lenne beleszólásom, aztán rögtön bírósággal fenyegetőznek, hogy kizsarolják a beleegyezésemet!

– Kiva úrnő, ha ön így látta, akkor elnézést, nem szándékos volt…

– Ezzel pedig másodjára is felbaszott, mert most eljátssza, hogy véletlenül szarakodott velem. Egy felnőtt férfi, aki egy egész fostos ház rangidős kereskedelmi közvetítője! Nem tagadom, a Wolfe-ház tényleg egy igazán apró, lepkefingnyi ház…

– Hé…

– De még egy apró, lepkefingnyi ház is megengedhet magának néhány hozzáértő bérencet. Más szóval maga vagy olyan régóta rejtegeti a teljes és tökéletes kóklerségét a Wolfe-ház előtt, hogy sikerült ilyen posztra felküzdenie magát, vagy úgy ült le a kurva székembe, hogy pontosan tudta, mit csinál, és azóta hülyének néz. Szóval, melyik?

Heuvel pislantott. – Miért érdekli? – kérdezte.

– A hozzáértése? Engem ugyan nem, de a főnökét talán.

– Nem, úgy értem, miért érdekli ez az ügy? A szerződés.

– Mire céloz?

– Nohamapetan grófnő merényletet kísérelt meg ön ellen, Kiva úrnő – mondta Heuvel. Ennek hallatán Fundapellonan nyugtalanul fészkelődött a székében; őt találta el a Kivának szánt golyó, és csupán az előző héten hagyták jóvá, hogy folytathassa a munkát. A válla még mindig el volt cseszve, és lassan gyógyulgatott. – A Nohamapetan-ház alapelve az árulás. A ház feje börtönben van, az örökösei eltűntek vagy halottak. Ön csak azért igazgatja, mert az emperátor önre testálta. Semmiféle hűség nem fűzi ehhez a házhoz, úrnőm. Akkor kit érdekel ennek a szerződésnek az újratárgyalása? A legrosszabb esetben a Nohamapetan-ház egy hangyányit kisebb pénzhegyet keres, mint azelőtt. Ez a hitszegő ház. Nem értem, önnek mi ezzel a baja.

Kiva biccentett, aztán felállt, és az asztalt megkerülve Heuvelhez lépett. Heuvel kétkedőn sandított Fundapellonanra; az ügyvédnő leheletnyit megrázta a fejét, mintha azt üzenné, Ebből már nem menekül. Kiva lehajolt, hogy farkasszemet nézhessen Heuvellel.

– Ha már ennyire kíváncsi – vágott bele –, azért érdekel, mert ezt a parancsot kaptam az emperátortól. Azért érdekel, mert a köcsög Nohamapetanokat leszámítva a ház sok százezer embert foglalkoztat, akik mostantól tőlem várják el, hogy képviseljem az érdekeiket. Azért érdekel, mert egy egész cseszett ház igazgatása hatalmas felelősség, persze ezt magának sosem kell majd megtapasztalnia, és talán, hogy is mondjam, szeretném, ha kurvára hozzáértőnek tartanának. Azért érdekel, mert az ajtón álló név dacára ez már az én kibaszott házam. Azért érdekel, mert ha belép a házamba, az irodámba, és a képembe vágja, hogy mi fog történni, azzal nemcsak engem, de az egész házamat vérig sérti. És azért is érdekel, mert lerí magáról, hogy a nedves fingnyi értelmével állatira képtelen lenne önálló ötletekkel előállni, így a szaros kis háza vérig sértett engem és a házamat is… méghozzá mindkettőt, mivel még mindig a kikúrt Lagos-házhoz tartozom. Azért érdekel, mert kurvára fontos. Erre maga és az a porbafingó házacskája a lehető legrosszabb anyaszomorítót nézte bábnak. Most már világos, Mr. Heuvel? Vagy egyszerűbb szavakkal kéne belevernem abba a hülye fejébe?

– Nem, felfogtam – közölte Heuvel.

– Helyes. – Kiva kihúzta magát, és az asztalának dőlt. – Akkor megmondom, mit fog tenni ezután. Szépen visszamegy a főnökeihez, és megmondja nekik, hogy a Nohamapetan-ház köszöni az ajánlatukat, és ellenajánlatként azt javasolja, hogy a Wolfe-ház kúrja seggbe saját magát, mert mi egyetlen retkes vesszőt nem változtatunk a jelenlegi szerződéseinkben. Ha a Wolfe-ház keresetet akar benyújtani a Céhbíróságnak, akkor hajrá, mert a Nohamapetan-ház nem csupán az Ár összeomlásáig, de a szabad szemmel látható világegyetem teljes kiégéséig hátráltatni fogja azt a fost. – Kiva Fundapellonanhoz fordult. – Ugye, megvannak ehhez a forrásaink?

– Mi az, hogy – felelte Fundapellonan.

Kiva visszafordult Heuvelhez. – Szóval, ha még a szépunokáinak is fejfájást akar okozni ezzel, miközben elszivárog az oxigén az állomásukról, akkor hajrá, irány a bíróság ezzel a vis maior szarsággal. A saját szemünkkel fogjuk végignézni, ahogy elkékülnek. Addig meg takarodjon a picsába az irodámból!

– Imádom a munkamódszeredet – jegyezte meg Fundapellonan, miután Heuvel eltakarodott a picsába Kiva irodájából.

– Nemcsak ők jönnek majd ezzel – mondta Kiva.

– A vis maior érveléssel? Bizonyára nem. – Fundapellonan a picsába elhúzó Heuvel után intett. – A Wolfe-ház nem az újszerű jogi stratégiáiról híres. Szerintem nem saját kútfőből jött az ötlet. Ha tényleg nem, akkor a nyakamat rá, hogy másvalaki már benyújtott egy keresetet a Céhbíróságnak. Ha akarod, ráállítok valakit.

– Tedd azt!

– Oké. – Fundapellonan feljegyezte. – Ettől még felmerül a kérdés, hogy miért érdekel.

Kiva Fundapellonanra hunyorított. – Te is kezded?

Fundapellonan erre csak mosolygott. – Tudom, miért érdekelt, mikor a ház személyesen ellened áskálódott – mondta. – Az figyelemre méltóbb, mikor nem személyes az ügy.

– Rosszul hangzik.

– Neked az önérdek a legfontosabb. Ami se nem jó, se nem rossz; egyszerű tény. Szóval, ha ennyire érdekel az ügy, akkor az jár a fejedben, hogy ez mennyi fejfájást okozhat neked.

– Azért okoz fejfájást, mert az a bűzölgő ganajtúró jó nyomon jár – mondta Kiva. – Közeleg az Ár összeomlása. Ha a Céhbíróság úgy dönt, hogy a társadalom összeomlása minden szerződést érvénytelenít, kitör a fejetlenség.

– Most már nem csíped a fejetlenséget?

– Ha nincs belőle hasznom, akkor nem.

– Pontosan erre céloztam az önérdekkel.

– Ebben az esetben senkinek nem lesz a hasznára – pontosított Kiva. – Ha a Céhbíróság csak egyetlen ilyen keresetnek helyt ad, azzal aláássa az egész gazdasági rendszerünket.

– Nem úgy, mint, teszem azt, az Ár összeomlása.

– Közeleg a vég – szögezte le Kiva. – Mégis, miért akarnánk siettetni? – A távozó Heuvel után mutatott. – Ő és a fajtája miatt kurvára éhen fog halni a nép!

– Ne szegény Mr. Heuvelt hibáztasd, ő csak a parancsát és a vagyonkezelői kötelességét teljesítette – mondta Fundapellonan. – Ha megparancsolnád, hogy keressem fel valamelyik házat ugyanezzel az ostoba tervvel, akkor kötelességem lenne megtenni.

– Azért remélem, előtte bemosnál egyet.

– A vállam még nem százszázalékos. Inkább seggbe rúgnálak.

– De megtennéd.

– Egyelőre azt hiszem, nem lenne rá szükség. Az önérdek hajt, de úgy fest, időközben kissé kiterjedt. Legalábbis ideiglenesen.

– Ne szokj hozzá!

– Nem fogok. – Fundapellonan az ép karjával egyensúlyozva feltápászkodott. – Addig is visszamegyek a jogi osztályra, és összeállítok egy csapatot arra az esetre, ha a Wolfe-házat még nem hatja át velőig a Kiva Lagostól való félelem. És te?

Kiva az asztali órájára pillantott. – Fél órán belül el kell csípnem egy kompot a Xi’anra. A végrehajtó bizottság cseszett ülésére.

Fundapellonan elvigyorodott. – Ne próbálj átverni! Hízik a májad, hogy bejutottál.

Kiva erre felmordult. A végrehajtó bizottság három parlamenti miniszterből, az Egyesülés Egyházának három képviselőjéből és a céhházak három tagjából állt. Kivát azután vették be, hogy a házak majdnem egyharmada belekeveredett az emperátor elleni puccskísérletbe. Az emperátor úgy döntött, hogy szüksége van egy megbízható emberre a tanácsban. Kiva tisztában volt azzal, milyen fonák helyzet az, hogy pont belőle lett az emperátor bizalmasa.

– A megbeszélésen esetleg felvethetnéd a vis maior üggyel kapcsolatos aggályaidat – tanácsolta Fundapellonan. – Grayland vagy a parlament talán csírájában elfojthatná.

– A Céhbíróságnak nem lenne az ínyére – vélekedett Kiva. A szervezet híresen ragaszkodott az állítólagos függetlenségéhez.

– Az tény – helyeselt Fundapellonan. – De az már nem a te bajod. – Távozott, Kiva pedig utánanézett, egyrészt azért, hogy kiélvezze a látványt, másrészt, mert még mindig azzal a faszszopó Heuvellel vívott vérre menő csata járt a fejében.

Senia Fundapellonan alaposan kiismerte Kivát: túltengett benne az önérdek. Senia ezt nem tartotta eredendően jó vagy rossz dolognak, de Kiva egészen másként látta. Szentül hitte, hogy az ember jóformán csak így létezhet ebben a világegyetemben, ahol senki sem törődött a másik életével, és a társadalom eredendően úgy rendezkedett be, hogy a gazdagok a lehető legvastagabbak maradjanak, a szegényeket pedig éppen csak megóvják az éhhaláltól, nehogy a végén fellázadjanak, és lefejezzék a felső tízezret. Egy közönyös univerzum alapvetően állandó társadalma mindenkit eltiport, aki nem önmagát és a saját gondjait tolta előtérbe.

Kiva ebben nem tévedett, legalábbis őrá állt a megállapítás. A „nekem mi ebben a jó, baszd meg” alapelvével néhány év alatt egy közepesen befolyásos nemesasszony jóformán felesleges hatodik gyermekéből az Egyesülés egyik leghatalmasabb házának a kvázi fejévé vált, továbbá beférkőzött a végrehajtó bizottságba és az emperátor bizalmába. Kiva gyakorlatias, elkötelezett önzést hirdető filozófiája nyilván nem válna be mindenkinek ugyanolyan jól, mint neki, de a picsába másokkal, ők nem Kiva. Amivel össze is foglalta a lényeget.

Mindazonáltal Kiva minél magasabbra emelkedett a hatalom lépcsőin, annál jobban ráébredt, hogy az önzés elvének, jobb kifejezés híján, megvannak a korlátai. Ha egy másik korba születik, amelyet nem néhány röpke év választ el attól, hogy elnyelje egy kurva mély és sötét lyuk, akkor békében és azzal a biztos tudattal maradhatna az egoizmus ösvényén, hogy nem számít, mit csinál. Nem volt több egy életre kelt széndarabnál, melyre nemsokára amúgy is örök mozdulatlanság vár, úgyhogy kit érdekel, ha eszik még egy muffint, vagy megdönt egy helyes vöröskét. A világegyetemet nem szándékosan tervezték úgy, hogy elnyelje Kiva önzését, de látható kárt semmiképp nem tett benne.

De Kiva rádöbbent, hogy az ő ideje nem az az idő volt. Az ő ideje során gecire összeomlik az emberi civilizáció, és magával rántja az egyéneket is – köztük őt magát is. A várható élettartama (ha megússza a merényleteket, a véletlen túladagolásokat és a lépcsőn lezúgásokat) immár felülmúlta a társadalomét, amelyben élt. Más szóval az életének egy jelentős szakasza – valószínűleg évtizedek – elképesztően, baszottul kényelmetlenné válhat, ha a hatalmi helyzetben levők nem tesznek meg mindent, hogy elkerüljék.

Sajnálatos módon kiderült, hogy a hatalmi helyzetben levő egyének iszonyatosan önzők. Akárcsak ő maga.

Amivel persze nem lenne semmi baj, ha nem közeledne kurva gyorsan az emberi civilizáció végórája.

De kurvára közeledett.

Ami bajt jelentett.

Így bukkantak elő az olyasféle trágyarágó geciputtonyok, mint Bagin Heuvel, és a hasonlóan szararcú, csúszómászó főnökei, akik ezer örömmel odavetnék a kutyáknak a társadalom gazdasági tartóoszlopait, hogy megtakarítsanak néhány márkát, pedig az hamarosan fabatkát sem ér majd, miután a civilizáció összeomlik, és a hájas, lottyadt seggük egyre finomabbnak tűnik majd az éhező tömeg szemében. A trágyarágó geciputtony Bagin Heuvel és a főnökei csak azzal törődnek, hogy rövid távon hogyan tudnának ebből hasznot kovácsolni.

Kiva nem áltatta magát azzal, hogy gyökeresen más lenne, mint ők – legalábbis nagyjából addig, míg Heuvel ki nem nyitotta a sunyi kis pofáját –, de rájött, hogy jelen pillanatban az emberi társadalom jelentősen kevesebbet képes elviselni az alapvetően önző és kapzsi egyénekből, abban a társadalmi osztályban meg pláne, amelyik érdemben befolyásolhatná az emberiség sorsát.

Vagy kénytelen lesz elfojtani az önző ösztöneit, vagy megtalálja a módját, hogy mások tegyék ugyanezt.

Hiába tagadná, hogy ő nem akarja visszafogni az önérdekét. Nem lehet eléggé kihangsúlyozni, milyen sokra vitte az alapvető önzésével, és nem látott okot arra, hogy megkavarja a dolgokat. Ha őszinte akart lenni, akkor ebben a pillanatban legszívesebben hazavitte volna Seniát, hogy addig döngesse, míg az eszét veszti, mert ha tényleg próbát tenne ezzel az egész monogámiadologgal, és igenis hajlott rá, akkor mindent ki akart hozni belőle. Noha tény, hogy Senia is jól járhat vele (mi több, jól járt, ha hihet a szavának), Kiva nem ezért csinálta. Hanem önmagáért. Mindent (még Seniát is) azért gyűrte maga alá, hogy jól jöjjön ki a dologból.

Ennélfogva másoknak kell megváltozniuk.

Ami kihívást jelent. Mert kicsi rá az esély, hogy az önzéstől hajtottak közül bárki szívesen megváltozna.

Kiva tett egy ennél is fontosabb felfedezést: az önző és önérdekes embertársaival együtt fordulópontra értek. Kiva tapasztalatai alapján ha az önző emberek világát alapjaiban megrázza egy kegyetlen, visszavonhatatlan krízis, akkor öt szakaszra bontható, kalandos útra indulnak:

1. Tagadás.

2. Tagadás.

3. Tagadás.

4. Kibaszott tagadás.

5. Ó, baszki, minden elszaródott, fogd, amit tudsz, és pucolj!

Bagin Heuvel látogatása és a támadási terve arra utalt, hogy az ötödik szakasz visszavonhatatlanul megkezdődött.

Ez megnehezítette Kiva dolgát, mivel azok, akik az elszaródás láttán mindent összeharácsoltak, általában nem váltak emberbarátokká egy hirtelen pálfordulás révén.

Amivel semmi baj. Szerette a kihívásokat.

Kinyílt az irodájának ajtaja, és belépett rajta Bunton Salaanadon, a főtitkára. – Kiva úrnő – köszönt.

– Ideje elindulni a siklóhoz – mondta neki Kiva.

– Nem – tiltakozott Salaanadon, aztán felemelt kézzel helyesbített. – Igen. De nem ezért jöttem.

– Hanem miért?

– Hírek a Wu-háztól.

– Mi az? – Noha az emperátor távol tartotta magát a Wu-ház ügyes-bajos dolgaitól, attól még igenis odatartozott. Talán őt is érinti. – Történt valami az emperátorral?

Salaanadon a fejét rázta. – Deran Wuval.

– Ó, az a szarcsimbók. – Önzés dolgában Deran Wunál nagyobb mester még nem került az útjába. – Mi van vele?

– Meghalt.

– Halott?

– Meggyilkolták.

– Nem én voltam.

– Én… nem hinném, hogy bárki is gyanúsítaná, Kiva úrnő.

– Tudjuk, ki a tettes?

– Még nem.

– Na és az emperátor tud róla? Bármiről?

HARMADIK FEJEZET

Cardenia Wu-Patricket a szeretője, Marce horkolása ébresztette fél órával a vekkere előtt. Ezt a fehér háttérzajt Cardenia agya általában könnyűszerrel kiszűrte, és idővel megtanulta semmibe venni. De az elmúlt néhány napban Marce-t megfázás gyötörte, amitől a horkolása hangosabb és rendszertelenebb lett. Valahányszor Cardenia felriadt, Marce mindig úgy szólt, mintha két ősember vívott volna heves szócsatát a tűz felfedezéséről, egy vadkan leöléséről, vagy valami efféléről.

Cardenia nem bánta. Bájosnak találta. Marce-szal még olyannyira a kapcsolatuk elején jártak, hogy imádnivalónak, nem pedig idegesítőnek találták a másik hibáit; legalábbis Cardeniát egyelőre elbűvölték Marce bogarai, Marce pedig vagy lovagiasságból, vagy óvatosságból mélyen hallgatott az övéiről. Cardeniában fel is merült, vajon eljutnak-e arra a pontra, mikor a hibák megszűnnek bájosnak lenni, és szívesebben megfojtaná egy párnával ahelyett, hogy szórakozottan tűrné a horkolását. Eddig még egyetlen kapcsolata sem bizonyult elég tartósnak ehhez. Szentül hitte, hogy a kedvese fojtogatása közben derűsen gondolna arra, hogy legalább eljutottak idáig.

Addig is csak hevert, karját átvetette Marce mellkasán, miközben a barlanglakók elhorkolt szóváltása végül befejeződött, a résztvevők tábort bontottak, és talán egy mamut nyomába eredtek. Marce zajongása a szokásos könnyed hortyogásra csitult. Cardenia gyengéden végigcirógatta a mellkasát, de csak csiklandozásképp, nem annyira, hogy felébredjen, és nem először csodálkozott rá a kettejük egymásra találására. Rengeteg okból tűnt esélytelennek. Mégis itt kötöttek ki.

Még jó néhány percig ágyban maradt, a szundikálást a teljes éberségtől elválasztó vékony határmezsgyén pihent, és élvezte a Marce testéből feléje áradó meleget. Aztán a mindkettejüket kétségkívül felriasztó ébresztőjét öt perccel megelőzve felsóhajtott, és halk morgással kicsusszant az ágyból, de ügyelt arra, nehogy felriassza a kedvesét. A papucsát és a hálóingét ott találta, ahol az előző este hagyta; felvette mindkettőt, aztán egy elsuttogott parancsszóval kikapcsolta a vekkert. Őt várta a munka, de Marce nyugodtan alhatott tovább. Talán újra összeülnek majd az ősemberek, hogy folytassák az eszmecserét.

Cardenia lezuhanyozott, megszárítkozott, a fésűvel megzabolázta a haját, aztán a gardróbjában fehérneműt és háziköntöst húzott. Ezután két lehetősége maradt: vagy a bal oldali ajtót választja, amely mögött az öltöztető, a fodrász és a sminkes csapata, valamint Nera Chernin, a délelőtti segédje várta, aki végigmenne a napi feladatokon, ami a sminkje befejezésétől kezdve mindent magába foglalna egy megfoghatatlan, tizenkét-tizenöt órával vagy még annál is később elérkező pillanatig.

Vagy egy teljesen más ajtó mellett dönt, és elcseveg azokkal, akik mögötte várják. Ezzel nem kerülhetné el Chernint és a többi kegyencét; bármeddig is marad odabent, azzal csak halogatná az elkerülhetetlent.

Mindazonáltal azon a tényen semmi sem változtat, hogy egy küszöb egyszerű átlépésével Cardenia Wu-Patrick megszűnik létezni, és átveszi a helyét II. Grayland, az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának emperátora, az Origó és a Környező Nemzetek Királynője, az Egyesült Egyház feje, a Föld Örököse és Mindenek Anyja, a Wu-ház nyolcvannyolcadik emperátora.

Cardenia mindkét ajtót végigmérte, felsóhajtott, és a másodikhoz lépett, amely kinyílt a kimondatlan parancsára. II. Grayland lépett be rajta.

Grayland egy hatalmas és annyira puritán csarnokba került, hogy szinte már jellegtelen volt; a terem tiszta és majdhogynem csíramentes vonalait csupán egy hosszú pad törte meg, amely egyenesen a falból nőtt ki. Talán azért, mert ezt a szobát nem semmittevésre szánták. Ettől még Grayland helyet foglalt a padon, és amennyire lehetett, kényelembe helyezkedett rajta, majd szólította a helyiség egyetlen lakóját.

– Jiyi! – mondta Grayland.

Rejtett vetítők villantak, és életre hívtak egy nemi jelleg és nem nélküli, emberszabású alakot a szoba közepén. Graylandre nézett, az ülő nőhöz sétált, és bólintott.

– II. Grayland emperátor – üdvözölte, mint mindig. – Miben lehetek a segítségére?

Grayland végigmérte az előtte álló alakot. A szobát Emlékteremnek hívták. Itt tárolták minden egyes valaha élt emperátor szellemi és érzelmi mását – egészen az elsőig, I. Rachela próféta-emperátorig visszamenőleg –, melyeket a minden emperátor, így Grayland agyába is beültetett neurális hálózattal rögzítettek. Jiyi volt a vezérmű, mellyel az élő emperátorok hozzáférhettek az elődeikhez; csupán annyi volt a dolguk, hogy szólítsanak egyet, és Jiyi igény szerint egyesével vagy csoportosan előhívta őket.

Egyetlen kivétellel minden egyes emperátor pontosan ennek látta Jiyit: egy alapvető információgyűjtésre alkalmas, kezdetleges mesterséges intelligenciával felvértezett felhasználói felületnek a többi emperátor eléréséhez. De Grayland nemrég megtudta, hogy I. Rachela, az első emperátor egy egészen más funkcióval is ellátta: Jiyi felkutatott és elraktározott az Egyesülésben fellelhető minden titkos információt.

Jiyi ezt a feladatot lassan és kis hatékonysággal végezte – bizonyos titkos információk csak többéves vagy évtizedes késéssel kerültek az adatbázisába –, de a makacssága bőven kárpótolta a sebesség és a fortély hiányáért. Jiyi előbb vagy utóbb minden rejtélyre fényt derített.

És most, hogy ezt már tudta, Grayland is.

– Deran Wu már tizenkét órája halott – mondta Jiyinek. – Tudod, ki tette?

– Nem tudom – felelte Jiyi.

– Kiderítettél bármit, ami egy konkrét tettesre utal?

– Miután a gyilkosság köztudott lett, heves üzenetváltás kezdődött a legfontosabb nemesi és kereskedőházak rangidős tagjai között – mondta Jiyi. – A legtöbb üzenetükhöz hasonlóan ezeket is egytől egyig kódolták. Eltart egy darabig, míg kódtöréssel vagy egyéb módon hozzáférek a tartalmukhoz.

– Pontosítanád azt, hogy „egy darabig”?

– A nyers erővel feltörés évtizedekbe telhet. Ám ez általában szükségtelen, mert az információ más forrásból, például a képernyők tartalmát rögzítő biztonsági felvételekből is hozzáférhető.

– Átkukkantasz a válluk felett – tűnődött Grayland.

– Igen – felelte Jiyi. – Egyelőre még nem került a szemem elé olyan bizalmas üzenet, amely feddhetetlen tényeket közölne az eseményekről, leszámítva természetesen a szemtanúk levelezését.

– És egyikük sem említi egy utolsó részlet kifizetését a munka befejezéséért.

– Nem.

Grayland grimaszt vágott. – Mert, tudod, nagyon megkönnyítené az életem, ha ezt még ma felgöngyölítenéd.

– Megértem – nyugtázta Jiyi, Graylandben pedig nem először merült fel, hogy komolyan mondja-e. Jiyi szándékosan lett olyan végletesen jellegtelen, mint maga az Emlékterem.

– Kiderítettél bármi olyat, amiről tudnom kellene?

– A Deran Wu elleni merényletről, vagy általánosságban?

– Mindkettő.

– Deran Wuról nincs további hírem. Nagy általánosságban számos nemesi ház titokban elkezdte a Mezsgyére áthelyezni a vagyonát, azzal a szándékkal, hogy idővel a házak legfontosabb kulcsfigurái is követni fogják.

II. Grayland ezt egy bólintással nyugtázta. Nem volt szüksége egy ezeréves titokvadász mesterséges intelligenciára, hogy tudja, a nemesi családok és a kezükben levő kereskedelmi céhek végre-valahára felfogták, hogy az Ár tényleg össze fog omlani, és talán legalább a vagyonuk egy részét meg akarják menteni, így elküldik az Egyesülés egyetlen olyan bolygójára, amely elméletileg képes néhány évtizednél tovább fennmaradni. Ezt igazolták a hiteles biztonsági és pénzügyi jelentések is, amelyekre rá fog menni nemcsak a mai nap, de valószínűleg az elkövetkezendő napok java is.

Ezen majd később rágódj, gondolta. Deran Wu halála és annak vélhető következményei miatt jött az Emlékterembe. Noha Jiyi végtelenül hasznos volt, erről nem vele kellett beszélnie. Olyasvalakire volt szüksége, aki első kézből tapasztalta, milyen zöld ágra vergődni az Egyesüléssel, a nemesi házakkal és, ami a legfontosabb, a Wu-házzal. Egy bizonyos személyt hívatott elő Jiyivel.

– Megölte a teája – mondta VI. Attavio emperátor, azaz pontosabban az elképesztően részletes másolata. VI. Attavio nem csupán az előző emperátor volt, de Grayland apja is.

Grayland bólintott, aztán grimaszt vágott. – Hát… az még nem biztos, hogy a teája tette. Akár a bögrét is megmérgezhették. Netán a tea és a bögre bizonyos vegyületei váltak méreggé, amint egymással érintkeztek. A nyomozás még folyamatban van.

– De kétségkívül mérgezés volt – mondta VI. Attavio.

– Az biztos.

– Meg sem próbálták, mondjuk, szívrohamnak vagy agyvérzésnek álcázni a mérgezést.

– Nincs nyilvánvaló gyanúsított.

– Derannak Witka Chinlun, a személyes asszisztense szolgálta fel a teát, és ki is kérdezték. Őrizetbe vették, de úgy tudom, senki sem tartja valószínűnek, hogy tudott a méregről. Állítólag sokkot kapott, és készségesen együttműködik.

– Sajnálod?

– Akaratlanul megmérgezte a főnökét, apa. Biztosan letaglózta.

– Biztosan – helyeselt VI. Attavio. – De ezt valamilyen okkal mondod el nekem. Hadd halljam!

– Kíváncsi vagyok a véleményedre.

– Nincs róla véleményem. Nem tudok gondolkozni.

Grayland egy percig a szája belső oldalát rágcsálta, nehogy kimondja, mit gondol VI. Attavióról, Jiyiről és az összes többi emperátorról. Utána eszébe jutott, hogy az előtte álló VI. Attavio tényleg csak egy utánzat, így kimondta. – Szerintem ez nem igaz.

– Mi, hogy nem tudok gondolkodni?

– Igen. Számtalanszor jártam már itt, és túl sokszor tettél fel kérdést és adtál tanácsot. Ami nem menne gondolkodás nélkül.

– Ez nem helytálló – tiltakozott VI. Attavio. – Legalábbis nem felel meg a gondolkodás általánosan elfogadott fogalmának. Ez a szimuláció elsőrangú heurisztikus becslő. Feltételezésekbe bocsátkozhat az élettapasztalatom és az életem során eltárolt gondolkodásmódom alapján.

Ezzel pontosan összefoglaltad a gondolkodást, mondta magában Grayland, de inkább lenyelte. Tudta jól, hogy ezzel ismét vészesen közel került annak a ténynek a céltani zavarosához, hogy a halott apjával, illetve a másával beszélget, ami jottányit sem segítene a jelenlegi problémáin.

Felsóhajtott. Összeomlik a társadalmunk, Deran Wut mégis megmérgezték, gondolta. Ez olyan makacs aljasságról tett tanúbizonyságot, amely előtt szíve szerint kalapot emelt volna, ha nem nehezíti meg ennyire az életét.

VI. Attavio, illetve a mása türelmesen ácsorgott, miközben a lánya mindezt végiggondolta. Évekig állt volna türelmesen, ha arra van szükség. Az életre kelt holtak végtelen türelemről tettek tanúbizonyságot.

– Közelítsük meg máshogy – mondta Grayland az apja kísértetének. – Neked mi lett volna a véleményed az esetről, amikor még tudtál gondolkodni?

– Deran halálát üzenetnek szánták – felelte VI. Attavio.

– Hogy érted?

– Az unokatestvéred nyílt merénylet áldozata lett. Megmérgezték a kedvenc teájával. Meg sem próbálták eltitkolni a mérgezés tényét, pedig gyerekjáték lett volna. Bárki is ölte meg, nem akart köntörfalazni a gyilkosságról.

– Terrorizmus – vetette fel Grayland.

– Meglehet – helyeselt VI. Attavio. – Esetleg valami egészen más. Melyik szervezet vállalt felelősséget a haláláért?

– Az összes csoport, amely minden szörnyűséget magára vállal – felelte Grayland. – A biztonsági szolgálatom szerint egyiknek sem volt köze hozzá.

– Más szóval nincs komoly jelentkező az orgyilkosságra.

– Nincs.

– Akkor talán mégsem terrortámadás – merengett VI. Attavio. – Ha mégis, akkor hosszú, nem pedig rövid távú célja volt.

– Például?

– Ehhez nincs elég információm. Ki akarhatta holtan látni Deran Wut?

Grayland gúnyosan vigyorgott. – A nemesi házak legalább fele, a hadsereg tisztjei és a parlamenti képviselők legjava, továbbá jó eséllyel a Wu-ház korábbi igazgatótanácsának minden egyes tagja.

– És te – tette hozzá VI. Attavio.

– Tessék? – Grayland csak pislogott.

– Ha nem tévedek, Deran Wu részt vett az uralmad elleni összeesküvésben.

Grayland elmosolyodott ezen a megjegyzésen, amellyel a halott ember szimulációja akaratlanul is elismerte, hogy tudomást szerzett egy a távozása után bekövetkezett eseményről. – Kiszállt az összeesküvésből, és feladta minden társát – közölte.

– Ettől még nem te lennél az első emperátor, aki hasznot húz egy köpönyegforgató híreiből, aztán később ellene fordul.

– Veled megesett? – Grayland az apjára hunyorított. – Megölettél valakit így?

– Nem.

– Adtál megbízást merényletre?

– Nyíltan nem – felelte VI. Attavio.

– „Nyíltan nem?”

– Sosem kedveltem az orgyilkosság eszközét. Mindazonáltal nemegyszer adtam hangot annak, hogy jó lenne, ha valaki megszabadítana egy-egy zabolátlan paptól.

– Papokat ölettél? – Grayland tudomása szerint az apja sosem zördült össze az Egyesülés Egyházával, amelynek ugyanúgy a (névleges) feje volt az uralma idején, mint ő most.

– Ez csak egy szófordulat – mondta VI. Attavio. – Nyugodtan nézz utána. Arra célzok, hogy szándékosan nem merényletekre építettem az államszervezetemet. A helyedben inkább a nagyanyádat kérdezném ki erről. Tőle biztosan gyökeresen más választ kapnál.

Grayland felidézte III. Zetiant, apai nagyanyját, és végigfutott a hideg a hátán. III. Zetianról kevés és kivétel nélkül nem túl hízelgő emlék maradt fenn a történelemben.

VI. Attavio észrevette a borzongását. – Ha jól értem, hozzám hasonlóan te sem szoktál orgyilkossághoz folyamodni.

– Nem, dehogy.

– Bizonyára bölcs döntés.

– „Bizonyára?”

– Az orgyilkosság sosem tiszta, és mindig következményekkel jár. De te zabolátlan időkben uralkodsz – mondta VI. Attavio. Grayland észrevette, hogy már másodjára használta a „zabolátlan” szót. – Túléltél két hajszál híján sikeres merényletet és egy puccskísérletet. Senki sem ítélne el, ha emperátorként úgy döntenél, hogy az ellened áskálódók gyorsabb igazságszolgáltatási eljárást érdemelnének.

Grayland végiggondolta, kik szerepelnének a listáján, ha valaha összeírna egyet. Kétségkívül lekötné vele a biztonsági erőit az Egyesülés visszavonhatatlan összeomlásáig. – Sürgetőbb gondjaink is vannak – szólt.

– Bizonyára bölcs – ismételte VI. Attavio. – Ha nem a te döntésedre vetettek véget az unokatestvéred életének, akkor a helyedben számba venném a lehetséges tetteseket, és ezen az úton indulnék el. – Ezt Grayland egy bólintással nyugtázta. – Feltéve, ha fényt akarsz deríteni a merénylője kilétére – tette hozzá VI. Attavio. – Mármint a szokásos hivatalos nyomozáson felül.

– Persze hogy akarok.

– Ismétlem: részt vett az uralmad elleni összeesküvésben.

– Igen, de mindennek dacára semmi hasznom nincs a halálából – szögezte le Grayland. – Az volt a dolga, hogy irányítsa és ráncba szedje a Wu-házat. Erre most halott, és az igazgatótanács tagjai azonnal egymás torkának estek a vezetésért. Kész szerencse lesz, ha a következő hónapokban Deranon kívül egyetlen Wu rokon sem esik merénylet áldozatául!

– Ha úgy vesszük, te vagy a Wu-ház feje – mutatott rá VI. Attavio.

– Ha úgy vesszük, az emperátor évszázadok óta meg sem próbálkozott a Wu-ház igazgatásával – kontrázott Grayland. – A rokonság már így is kiátkozott, amiért a tanácsot megkerülve Derant tettem meg kizárólagos ügyvezetőnek, és ezt is csak Jasin Wu áskálódása miatt úsztam meg, így volt ürügyem a gyanakvásra. Ha nincs megtámadhatatlan bizonyíték arra, hogy a tanács egyik tagja ölette meg, akkor nincs politikai mentségem a beavatkozásra. Hatalmas ellenállásra számíthatok, ha újra közbeszólok. Ezt nem engedhetem meg magamnak. Legalábbis egyelőre.

VI. Attavio félrebillentette a fejét. – Nemrég törtél le egy lázadást. Biztosan bővében vagy a politikai tőkének.

Grayland újra elmosolyodott, de ezúttal bánatosan. – Azt hinné az ember, apám, de te magad mondtad, milyen… zabolátlan időket élünk.

– Számíthattál rá. Figyelmeztettelek, mikor elfogadtad a koronát.

– Ez tény – ismerte el Grayland. – Ahogy azt is mondtad, hogy szerinted nem állok készen arra, hogy megbirkózzam mindezzel. Emlékszel erre?

– Emlékszem – mondta VI. Attavio.

– Most mit gondolsz? – Grayland felemelte a kezét. – Mármint mit gondolnál most, ha még képes lennél gondolkodni?

VI. Attavio elhallgatott. Tudat alatt Grayland tisztában volt azzal, mennyire felesleges ez a szünet, amelyet az Emlékterem csakis azért programozott Attavio hasonmásába, mert tudta, hogy az efféle pillanatokban, ha két ember ilyesfajta szóváltásba bonyolódik, akkor jó eséllyel szünet következne, míg a válaszadó összeszedi a gondolatait egy épkézláb válaszhoz. A kivárás csak azt szolgálta, hogy lélektanilag hitelesebb emberi élményben részesítse Graylandet. Semmi több.

Ettől még ő sem tudta megakadályozni, hogy ebben a röpke pillanatban elfogja egy érzés. Annak az érzése, hogy megmérettetett és kevésnek találtatott, és hogy az apja – illetve a mása – a lehető legfinomabb módon akarja a tudtára hozni, hogy sajnálja, de még mindig nem áll készen rá.

– Nem állsz készen rá – közölte VI. Attavio finomkodás nélkül. Majd hozzátette: – Persze, ilyesmire ki tudna felkészülni?

Grayland kifújta a levegőt, és ezzel rádöbbent, hogy egészen idáig visszatartotta a lélegzetét. – Köszönöm a kiegészítést.

– Nem együttérzésből mondtam.

– Tudom. Az nincs benne a programodban. Ettől még köszönöm.

– Szívesen – felelte VI. Attavio. – Mi lesz a következő lépésed az unokatestvéred elleni merénylet dolgában?

– Közvetlenül semmi – mondta Grayland. – A biztonsági szolgálatom és a többi nyomozó már rajta van az ügyön. Mint már mondtam, fontosabb dolgok miatt fő a fejem.

– Mégis eljöttél, hogy megbeszéljük.

– Úgy gondoltam, egy másik emperátor talán többet tud az orgyilkosságról.

– Nem hinném, hogy tudtam újdonságot mondani.

– Tényleg nem – helyeselt Grayland. – De nem vagy igazi. Úgyhogy megvan benned a kellő távolságtartás. És azt hiszem, igazad van. Ezt üzenetnek szánták. Már csak a címzettet kell megtalálnunk.

– Az a merénylet kiötlőjétől függ – mutatott rá VI. Attavio. – Te pedig azt mondtad, hogy még nincs konkrét gyanúsított.

– Tényleg nincs – ismerte el Grayland –, de tippelni tudok.

NEGYEDIK FEJEZET

Nadashe Nohamapetan szokás szerint ezúttal is gyűlölettel telve ébredt.

És hogy aznap kit gyűlölt? Vegyük csak szépen sorjában.

Először is, gyűlölte a részére kiutalt kabint, amelyben tengődnie kellett, mivel ezt a három méter hosszú, két méter széles és két méter magas dobozt csak végtelen jóindulattal lehetett „kabin”-nak nevezni. Kisebb volt, mint a börtöncella, amelyben hónapokig sínylődött, a szagáról nem is beszélve. A kabint egy felhajtható ággyal rendezték be, melyre biztonsági szíjakat szereltek arra a korántsem ritka esetre, ha a tolómezők netán feladnák. A priccset két centi vastag, a jelek szerint farostlemezből és jóindulatból eszkábált matrac fedte, és hiába bizonygatták, hogy kimosott és fertőtlenített hálózsákot kapott hozzá, az úgy bűzlött, mintha évtizedekig kézimunkáztak volna benne a magányos űrhajósok, és a végeredményt benne hagyták pácolódni.

A kabinban nem voltak ablakok, díszek, a jelek szerint csak néhanapján kapcsolt be a szellőztetés, és ott volt az a zaj, amely ugyan csak néhány percenként, de azonbelül őrjítően véletlenszerűen hangzott fel valahol a helyiségben, és leginkább egy fémnyalókától fuldokló csecsemő hörgésére emlékeztette Nadashét. A kabinban töltött első éjszakája során hiába kutatta a forrását, és egyre őrjítőbbnek tartotta, minél tovább ügyködött, míg végül megelégedett azzal, hogy becipzárazta magát a hálózsákjába, a fülére tapasztotta a kezét, és addig tüdőzte az űrhajósgempa aromáját, míg jobb híján el nem ájult.

A kapitány biztosította, hogy a hajó legjobb kabinját kapta.

Ebből következik a második: gyűlölte a kabinnak otthont adó hajót, a Szerelmünknek Nincs Jövője elnevezésű teherszállítót, amely az Origó-rendszerben keringő Orleans nevű állomásnak szállított ellátmányt, mely a bolygónál kicsit közelebb keringett a naphoz. A Szerelmünk szinte napra pontosan százévesnek nézett ki, és a jelek szerint legfeljebb évtizedenként, ha nem ritkábban tartották karban; a fedélzetre lépő Nadashénak nem az jutott eszébe a falak és a nyílásfedelek láttán, hogy fertőzőek-e, hanem hogy hány betegséget kaphatna el tőlük. Mivel az érkezése után egy héten belül torokkaparó hörghurut kezdte gyötörni, így fején találta a szöget.

A Szerelmünk független teherhajó volt, azaz „csempészhajó”, ha valakinek nincs kedve köntörfalazni. Álca gyanánt törvényes áruk szegényes kínálatát szállította, hogy beléphessen az Origó és az Orleans dokkjaiba, de mindezek leple alatt félig ártalmatlan, félig baljós, és egytől egyig törvénytelen cikkek végtelen óceánja rejtőzött. Olcsó másolatok, csempészáru, a törvényes monopóliumokon kívül gyártott, a szerzői jogot és a védjegyeket semmibe vevő termékek, a fegyverektől kezdve a rumig minden, és még annál is több. Nyílt titok volt, hogy a Szerelmünk micsoda, és mit művel, ugyanakkor senkit nem érdekelt, mert dőlt a pénz, amit Robinette kapitány két kézzel szórt, persze nem a legénységnek, hanem a kikötői hivatalnokoknak, a rakodómunkásoknak, a kocsmárosoknak és a birodalmi auditoroknak is. Robinette kapitány közkedvelt ember volt.

Viszont számára Nadashe nem jelentett többet a Szerelmünk bármelyik csempészárujánál, leszámítva azt, hogy őt sosem kellett kirakodni, csak vérlázító összegeket beszedni tőle az utazás minden egyes szakaszáért az Origótól az Orleansra, és vissza. Robinette csupán egy kabint veszített, ahol azelőtt a hajó két engedély nélküli szexmunkása, Jeanie és Roulf fogadta a vendégeit – ami, ha Nadashe jobban belegondolt, bőven megmagyarázta a hálózsákot. Jeanie és Roulf megkapta Bradshaw doki kabinját, amitől a doktornő hevesen acsargott Nadashéra, amikor a hörghurutgyógyszeréért ment.

Ettől még Nadashénak nem kellett azon aggódnia, hogy Bradshaw doki beárulná az Origón vagy az Orleanson. A Szerelmünk szinte minden egyes matrózához hasonlóan ő is menekült a hatóságok elől. A hajón keringő pletyka szerint egyenesen vesén szúrta egy korábbi szeretőjét. A doki nem az igazi nevét használta – ezt akkor kapta, mikor beköltözött a Szerelmünkre, az ilyen esetekre Robinette kapitány mindig tartott egy listát a fedélzeten. A „Bradshaw” ugyanúgy álnév, mint a „Jeanie” vagy a „Roulf”, és eredetileg „Robinette” sem ezzel a névvel hajózott ki a Szerelmünkkel három évtizeddel korábban.

Még Nadashénak is volt hajósneve, persze, mit ért az Egyesülés néhai koronahercegének egykori menyasszonya a névtelenséggel, ha jelenleg ő volt az első számú közellenség? A szabály az szabály, közölte Robinette, és elkeresztelte Karennek.

Nadashe kurvára gyűlölte ezt a nevet. És gyűlölte a névadás hülye szabályát. És gyűlölte, hogy hörghurutot kapott a Szerelmünktől. És gyűlölte, hogy noha a Szerelmünk révén megúszta a börtönt, soha többé nem hagyhatja el a hajót. Nem úgy, mint „Bradshaw doki”, „Jeanie”, „Roulf”, mert őket nem szúrnák ki azon nyomban, ahogy kidugják a fejüket a hajóból. A Szerelmünk legénységében megbízhatott, hogy nem dobják fel; a rendszer többi lakójáért már nem kezeskedhettek.

Ezzel el is jutottunk a következőhöz: gyűlölte a szökevénylétet.

Ésszel természetesen felfogta, hogy miért került ebbe a helyzetbe. Elvégre részt vett egy bolygó fellázításában, az emperátor elleni merényletkísérlet során végzett a saját fivérével, több áldozat árán elmenekült a fogságból, végül cinkosságot vállalt az uralkodó megdöntését célzó összeesküvésben, más szóval a szökevénység nem pusztán valószínű következmény, hanem a legjobb eset. Megértette.

Ettől még jottányit sem érezte magát jobban attól, hogy egy vesedöfködő martalócokkal teli rogyadozó hajó bűzlő kabinjába száműzték, sem rövid, sem pedig hosszabb távon.

Nadashe ugyanakkor képtelen volt kiverni a fejéből a tényt, hogy kétségkívül lecsúszott a ranglétrán. Annak idején – nem is olyan régen! – ő lett volna a következő uralkodói ágyas és a leendő emperátor anyja. Noha volt rá esély, hogy balul sül el a dolog (mint később kiderült, nem is kevés), attól még volt egy tartalék terve, mégpedig az, hogy Ghreni öccsét még az Ár hullámainak elvándorlása előtt megteszi a Mezsgye grófjának, ezzel biztosítva, hogy a vándorlás után a Nohamapetanok vegyék át a Wu-családtól az uralkodás jogát.

Sajnos ez is zsákutcába jutott. Ghreni még mindig a Mezsgyén volt, és ki tudja, hogy időközben megszerezte-e a grófi címet, de kiderült, hogy az Árhullámok nagy ívben tesznek arra, mit akar Nadashe – illetve mit jósolt a külön bejáratú Ár-szakértője, Hatide Roynold –, és vándorlás helyett visszavonhatatlanul összeomlanak. Nadashe tajtékzott a dühtől, mikor tudomást szerzett Roynold tévedéséről, és legszívesebben saját kezűleg gondoskodott volna róla, ha az anyja nem robbantja fel akaratlanul az űrben több tucat ártatlannal együtt, az emperátor elleni elhamarkodott bosszúkísérlet részeként.

Az anyja!

Még egy dolog, amit gyűlölt.

Nem az anyját – illetve erre még majd visszatér –, hanem azt, hogy az anyja, Nohamapetan grófnő saját államcsínyt forralt a regnáló emperátor ellen. Ráadásul nem elégedett meg azzal, hogy kudarcot vallott; a kudarc után a fejébe vette, hogy az lenne a legbölcsebb, ha az emperátor képébe visítaná, hogy ő, Nohamapetan grófnő meggyilkolta a néhai koronaherceget, akinek a halálát egészen addig balesetnek hitték.

Ami azt illeti, távolról sem volt bölcs lépés. Nadashe nem csupán azt gyűlölte, hogy az anyja börtönbe került árulás és gyilkosság vádjával – ráadásul fonák családi hagyományként ugyanabba, ahol korábban ő vendégeskedett –, de azt is, hogy a Nohamapetan-családot véglegesen leváltották a saját házuk és a kereskedelmi monopóliumuk éléről, és átadták azt egy kevésbé sikeres nemesi ház alacsony rangú tagjának.

Konkrétan a kicseszett Kiva Lagosnak, ahogy az elképesztően mocskos szájú Kiva kétségkívül előszeretettel emlegette magát, és akit mellesleg Nadashe szívből gyűlölt. Kiva és Nadashe először az egyetemen találkoztak, ahol azt a röpke időszakot leszámítva, mikor Kiva ágytornára használta Nadashe öccsét, Ghrenit, hallgatólagosan megegyeztek abban, hogy mindketten úgy járnak a legjobban, ha elkerülik egymást. Nadashe azért, mert nem akarta egy rangján aluli illetőre fecsérelni az idejét, Kiva pedig azért, mert túlságosan lekötötte az, hogy ráüljön az egyetem minden egyes farkára, és a legkevésbé sem érdekelte, ha Nadashe az útjába kerül.

Ez a tisztes távolság az elkövetkezendő években is megmaradt, egészen addig, míg Kivának valamiképp sikerült olyan tényekbe és ölekbe botlania, amelyek révén rájöhetett, mi köze volt Nadashénak az emperátor elleni merényletkísérlethez és a saját öccse meggyilkolásához. Mindezekért megkapta a Nohamapetan-ház helyi üzleteinek az ideiglenes felügyeletét. Ez finoman fogalmazva is további nézeteltérésekhez vezetett, miután Kiva sűrűfésűvel átfésülte a Nohamapetan-főkönyveket, és meglehetősen szép számmal ásta elő a gyanús pénzmozgásokat.

Kiva mocskos szájú, felkapaszkodott aljanép volt Nadashe szemében, ami elég volt ahhoz, hogy elvből gyűlölje. De a tény, hogy immár ez a mocskos szájú, felkapaszkodott aljanép rendelkezett a családja cégével és vagyonával, míg őt egy háromszor két méter alapterületű, két méter magas magas dobozba száműzték, és kitartó köhögés gyötri, az égbe repítette az utálatát.

Mindennek dacára nem Kiva Lagosé volt Nadashe gyűlöletlistájának első helye. Ahogy lemaradt róla a Szerelmünk, a legénysége, a kabinja, a száműzöttsége, az anyja ostobasága vagy a hörghurutja is. Ezt a pálmát – mindenkit jócskán megelőzve – a jelenlegi emperátor, II. Grayland vitte el.

Ennek természetesen jócskán volt oka. Először is az emperátorsága puszta ténye, amelyet csak tetézett az, hogy a nő kizárólag az ellenkező nemhez vonzódott, méghozzá kiderült, hogy elképesztően mereven, amivel megfosztotta Nadashét egy emperátorral kötött házasság leghalványabb reményétől is. Arról nem is beszélve, hogy az emperátor a leghatározottabban elutasította, hogy adjon egy esélyt Nadashe öccsének, Amitnak az ágyasi szerepkörben, amivel minden ajtó bezárult a Nohamapetan-család előtt, hogy beházasodjanak az uralkodói vérvonalba. Végül a Nohamapetan-ház ismétlődő árulásaira a teljes jogfosztás volt a válasza. Ez, dacára annak, hogy jogi és uralkodói szempontból Nadashe nagyon is megértette, határozottan kellemetlen volt a számára, és azóta is nyögi e döntések következményeit.

Ugyanakkor mindennél jobban gyűlölte, hogy Grayland ilyen makacsul ragaszkodik a nyüves életéhez, hiába próbálkoztak bombákkal, elszabadult kompokkal, az űr mélyének gyilkos vákuumával vagy – az ördögbe is, nem válogatós – beérte volna egy torkon akadt sütiszéllel, vagy egy efféle hétköznapi halálnemmel. Nadashe már ott tartott, hogy nem érdekelte, Grayland hogyan harap fűbe, amíg fűbe harap.

Nadashe pontosan tudta, hogy ezzel a véleménnyel bárki rásüthetné, hogy közhelyes főgonosszá vált az emperátor dolgában. De volt egy mentsége, már ha ezt annak lehet tekinteni: az emperátor tette nincstelenné. Elvette egy fivérét, az anyját, a nemesi házát és az uralkodói házhoz fűződő jövőjét. Mindennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy az emperátor szántszándékkal tette-e ezt, vagy sem, ahogy annak sem, hogy Nadashe és a családja mennyire voltak a saját balszerencséjük kovácsai. Ha szembenézett az érzéseivel – akárcsak a kabinja csupasz, rozsdásodó falaival –, akkor Nadashénak nem maradt más választása, mint hogy gyűlölje az emperátort, és szüntelenül bosszantotta, hogy a címet bitorló idegesítő birka egyszerűen nem hajlandó eltakarodni.

Nadashe arra jutott, hogy megelégedne az életével, ha legalább II. Grayland megbuktatása sikerrel járna.

De természetesen – szüntelenül! – más, nagyobb terveket dédelgetett.

Kopogtak a kabinja ajtaján, majd nem sokkal ezután az ajtó nyöszörögve feltárult, és megjelent Evans másodtiszt, akiről az a hír járta, hogy a szülőrendszerében elégette jó néhány barátját, mikor házilag próbáltak meg törvénytelen és, mint kiderült, erősen gyúlékony szereket keverni egy kádban.

– Karen – szólt Evans, mire Nadashe látványosan elhúzta a száját –, megjött a látogatód, a kantinban vár. Elkísérlek.

– Köszönöm – felelte Nadashe. Köhögött, felkapta a tabletjét, és Evans nyomába eredt a Szerelmünk folyosóján, amely fém és ódon penész bűzét árasztotta.

– Állítólag Karennek kell szólítanom – mondta a látogatója, mikor belépett a kantinba. Evans másodtiszt fintorgott a vendég könnyelműsége miatt, aztán távozott. – Akkor nekem is kellene egy álnév?

– Miért, szeretne? – kérdezte Nadashe. Leült a zsúfolt, roskatag terem egyik zsúfolt, roskatag asztalához, majd intett a vendégének, hogy csatlakozzon.

– Nem igazán – mondta a látogató. – A „Proster Wu” nagyon jól megteszi. Azt hiszem, egyelőre megtartom. – A férfi leült, és körülnézett. – Jobbhoz szoktam magától, Karen.

– Ez csak ideiglenes.

– Tényleg?

– Ha kételkedne, akkor nem lenne itt. Erről jut eszembe, követték?

Prostert láthatóan bosszantotta a kérdés. – Jelenleg én vagyok a Wu-ház legmagasabb rangú élő tagja, természetesen az emperátor után. Még szép, hogy követtek. – Nadashe teste megfeszült. Proster felemelte a kezét. – De mindenki úgy tudja, hogy egy italgyártási engedély nélküli ház brandyjéből és borából veszek egy raklappal, amit a sofőröm már intéz. Hétköznapi csempészáru. Biztonságban van.

Nadashe ellazult. – Szóval meggyőződése, hogy velem még mindig számolni kell? – folytatta.

Proster elmosolyodott. – Bevallom, kellett egy perc, mire rájöttem, hogy maga mérgezte meg Derant. Másra számítottam.

– Mégis micsodára?

– Hát, azt nem tudom – ismerte el Proster. – De maga egy raktérnek vezetett siklóval próbálta megölni az emperátort. Azt hiszem, valami… látványosabbra.

Ezúttal Nadashén volt a mosolygás sora. Előhúzta a táblagépét, elindította az alkalmazást, aztán Proster elé tette a gépet.

– Mi ez?

– A Wu-ház igazgatótanácsának konferenciatermében elhelyezett bombák kioldója – felelte Nadashe. – Legalább olyan rég csücsülnek ott, mint a mérgezett tea Deran asszisztensének a titkos rejtekhelyén.

Proster kétkedve szemlélte a kioldóprogramot. – Mégis, hogyan csempészte oda mindezt?

– Ugyan már, Proster – szólt Nadashe. – Azt akarja, hogy leleplezzem a szakmai titkaimat?

– Ha azt akarja, hogy továbbra is szóba álljak magával, akkor igen.

– Legyen! Miután visszamegy, kerítse elő a karbantartó személyzet azon tagját, aki Deran halála óta nem ment be dolgozni. Miután kideríti a nevét, állítsa rá az embereit a múltjára és a hollétére. Arra jutnak majd, hogy nem létezik, dacára annak, hogy évek óta oszlopos tagja a személyzetnek. – Nadashe egy intéssel körbemutatott. – A hamis személyazonosságok nemcsak ezen a rozzant hajón dívnak.

– Ipari kémkedés – bólintott Proster.

– Jaj, ne tegyen úgy, mintha meglepné! A Wu-ház vajon mennyiben különb?

– Most hol van ez az illető?

– Odahaza – felelte Nadashe. – Legalábbis arrafelé tart. Mostanában ez a divat. Állítólag haldoklik a civilizáció.

Proster a kioldót futtató tabletre mutatott. – Mégis, miért kellett ezt látnom?

– Azt mondta, látványosabbra számított. A tudomására akartam hozni, hogy szükség esetén lehetett volna sokkal látványosabb is. – Visszavette a tabletet, bezárta a programot, aztán átadta Prosternek. – Tessék. Szuvenír. Ez majd emlékezteti arra, hogy nem kellett megelégednem Deran félreállításával. Megszabadulhattam volna minden fontos Wu rokontól, hogy zűrzavarba taszítsam a házat. Volt rá lehetőségem. Nem használtam ki.

Proster elfogadta a táblagépet. – Nem tudom, miért nem. A helyében megtettem volna.

– Nos, Proster, ha maga nincs a teremben, talán én is.

Proster meghökkent. – Én?

– Az előbb mondta. Jelenleg maga a Wu-ház legmagasabb rangú tagja. Nyilván egy ilyen baklövés után nem hagyná, hogy másvalaki kaparintsa meg az ügyvezető igazgatói posztot, ugye?

– Az a szokás, hogy a biztonságtechnika feje nem indul az ügyvezetői címért.

Nadashe felhorkant, amitől köhögni kezdett, ami tönkretette a pillanatot. – Ne csinálja, Proster – nyögte ki végül. – Ezen már túl vagyunk.

– Nadash… Karen! Az, hogy nagyravágyó bolondnak tartottam Derant, akinek semmi keresnivalója a Wu-ház élén, még nem jelenti, hogy magamnak akarom az állást!

– Ki a többi jelölt? – kérdezte Nadashe. – Ismerem a rokonságát. Akad köztük alkalmas? Pláne most, hogy a közeljövőben egymást követik majd a krízishelyzetek.

Nadashe előre látta, hogy Proster erre csak hallgatással felelhet. Proster talán hagyta, hogy megmérgezze Derant – amit ő a bosszúért kiáltó közös múltjuk fényében ezer örömmel megtett –, de a szíve mélyén akkor is szívvel-lélekkel a Wu-ház mellett állt. A befolyásával annyi ideje szolgálta már a trónt, hogy tudta, azt a jelen pillanatban egyetlen Wu sem érdemli meg. Nadashe élvezettel nézte, ahogy ezt Proster némi vonakodással magában beismeri, és – végül, visszavonhatatlanul – eljátszik a gondolattal, hogy az ő kezébe kerül az Egyesülés leghatalmasabb háza.

Legalábbis egyelőre a leghatalmasabb.

– Halljam a lényeget! – mondta végül Proster.

– A lényeg az, hogy egyelőre nem engedhetjük meg a zűrzavart. – Nadashe az immár Proster birtokába került tabletre mutatott. – Az igazgatótanács felrobbantása kétségkívül ezzel járt volna, Deran megmérgezése viszont akár vissza is állíthatja a rendet. Visszaadhatja az igazgatóknak a jogos helyüket a Wu-ház élén. Magának pedig, aki mindegyik igazgatónál jobban tudja, mekkora szükség van a rendre, esélyt kínál arra, hogy mindent visszaállítson a régi kerékvágásba.

Proster gúnyosan vigyorgott. – Azt akarja bebeszélni nekem, hogy mindezt csak szívjóságból tette?

– Még szép, hogy nem – értett egyet Nadashe. – Nekem is megvolt a magam célja. De elértem… és megálltam. Mert ha továbbmegyek, az beláthatatlan következményekkel járt volna. Ez már a végjáték, Proster! A tetteink fogják eldönteni, hogy mi vagy bárki túléli-e az elkerülhetetlent.

– És nekem mi közöm ehhez az egészhez?

Nadashe újra a tablet felé biccentett. – Szereztem néhány jó pontot?

– Egy keveset.

– Nem túlzok azzal, hogy a drága kuzinja, az emperátor jelen pillanatban nem örvend túl nagy népszerűségnek a parlament és a nemesi házak sorai közt.

– Mivel árulás vádjával mindkettőből jócskán börtönzött be embereket, így kénytelen vagyok egyetérteni – helyeselt Proster.

– És maga is belátja, hogy ezzel a lehető legrosszabb pillanatban ásta alá az egyensúlyt, méghozzá mindenki számára.

Proster végigmérte Nadashét. – Ha maga mondja.

– Akkor azt várom magától, Proster Wu, hogy szervezzen nekem egy kis összejövetelt. Hadd beszéljenek azok, akiket az emperátor kisemmizett.

– Ugye, megérti, hogy ez nem lesz könnyű? – kérdezte Proster, miután egy darabig elkerekedett szemmel hitetlenkedett. – Az emperátor már így is nyomoztat minden egyes ház után. A maga háza egyenesen jogfosztott lett. Maga… – körbemutatott a kantinban – nincs éppen nyerő helyzetben, és semmit sem tehet ellene!

– Erre újra csak azt tudom mondani, hogy ha kételkedne, akkor nem lenne itt.

Proster felemelte a tabletet. – Ha lenne esze, ezt nem adja ide.

– Ha pedig magának lenne esze, Proster, akkor tudná, hogy csak azért adtam oda, mert más módon is megszerezhetem magától, amit akarok.

– Ezt vegyem fenyegetésnek?

– Inkább biztosítéknak – pontosított Nadashe. – Amit amúgy sem kell bevetnem, hiszen ugyanarra törekszünk.

– Mégpedig?

– Rend. Túlélés. A saját módszereinkkel. Nem a kuzinjáéval.

Proster ezen rágódott egy percig. – Igazán gyűlölheti Graylandet – mondta.

– Dehogy gyűlölöm – hazudta Nadashe. – De túl nagy fába vágta a fejszéjét. Amivel az a baj, hogy ha annak elrepül a feje, akkor mindnyájunkat lekaszál. Magát. Engem. Az összes házat. Az Egyesülésről nem is beszélve. Inkább nem kockáztatnék.

Proster felállt. – Ezt még végig kell gondolnom.

Nadashe ülve maradt. – Meghiszem azt. Ha végzett, tudja, hol talál. – Proster biccentett, és elindult kifelé. – Hé, Proster! – szólt utána.

A férfi megtorpant a küszöbön. – Igen?

– Ne feledje, fogytán az időnk.

Proster egy mordulással távozott.

Nadashe magára maradt a kantinban a gyűlöletével és a terveivel, és nem feltétlenül közönyösen rágódott azon, vajon valójában mennyi idejük lehet még hátra.

ÖTÖDIK FEJEZET

Nem sokkal azután, hogy rájöttek, ami kettejük közt van, az több egy röpke légyottnál, mi több, Cardenia Wu-Patrick – aki azonos volt II. Graylanddel, az Egyesülés emperátorával – ugyanazokat a zavaros érzelmeket táplálja Marce Claremont iránt, mint az őiránta, ráadásul nagyjából ugyanolyan mértékben, átadta neki az első és utolsó ajándékát: egy zsebórát.

– Én semmit sem hoztam neked – mondta a férfi. Éppen túl voltak egy hosszas, kéjes ágytornán, amiről Marce meg volt győződve, hogy nyugodtan tekintheti szeretkezésnek, mikor a nő benyúlt az egyik legalább ötszáz éves éjjeliszekrénybe, amelynek az árát Marce az egész élete alatt sem tudta volna megkeresni, elővette a zsebórát, és azt mondta neki, hogy az övé.

– Még szép, hogy nem hoztál nekem semmit – szólt Cardenia. – Mit adhatnál, amit ne tudnék megvenni? Szó szerint értem – tette hozzá a férfi színpadias sértettsége láttán. – Tudod jól, hogy nekem raktárakban állnak az ajándékaim, amelyeket sosem fogok kinyitni. – Felemelte a zsebórát. – Ami azt illeti, ez is onnan van.

– Rám sózod, mert neked nem kell? – mímelte Marce a hüledezést.

Cardenia gyengéden a vállára csapott. – Ne csináld már! Tudod, mi a legrosszabb? Hogy ezt nem is én kaptam. A raktárigazgatóm szerint ezzel még III. Hui Yint ajándékozták meg, vagyis legalább kétszáz éves.

– Hogy találtál rá?

– Sehogy. Parancsba adtam, hogy hozzanak egy zsebórát, és előkerestek néhány tucatot, hogy válogassak.

– Most hagyd abba a történetet, különben borzasztóan személytelen lesz.

– Igen, tudom – ismerte el Cardenia, és kissé megemelte a zsebórát. – De mikor megláttam ezt, azonnal az eszembe jutottál. Ezért lesz mégis személyes. – Átadta Marce-nak.

A férfi elfogadta, és a kezében forgatva szemügyre vette. Az apró méretéhez képest a zsebórának volt súlya, amiből arra következtetett, hogy csakis mechanikus lehet. Vadászoknak való fajta volt, ónszerű fénnyel, bár Marce gyanította, hogy mivel az emperátor kapta ajándékba, annál biztosan drágább anyag lehet. A burkolat mindkét oldalát kanyargó szőlőindák metszetei díszítették, az előlap közepén pedig a vak is észrevehette a stilizált virág tizenkét szirmával ábrázolt Fibonacci-spirált. Marce felpattintotta a fedelet, hogy megnézhesse a puritán és elegáns számlapot. Az óralánc csillogott a néhány szemenként berakott ékkövektől.

– Komolyan mondom, még sosem kaptam ennél szebb ajándékot – szólt Marce.

Cardenia szélesen mosolygott. – Örülök.

– Általában plüssállatokat vagy gyümölcsöt kapok.

– Ezt megjegyzem.

Marce kezét húzta az apró tárgy súlya. – Attól félek, hogy leejtem, elveszítem, megkarcolom, vagy mit tudom én.

– Azzal elszomorítanád az emperátorodat – mondta Cardenia játékosan elmélyített hangon.

– Magamat is – felelte Marce.

Cardenia a fedél belsejére mutatott. – Gravíroztattam.

Marce döbbenten ránézett. – Gravíroztattad? Nekem?

– Hát persze. Hiszen ajándéknak szántam, meg minden.

– De azt mondtad, több száz éves! Igazából egy múzeumban lenne a helye!

Cardenia mosolyogva megcsókolta Marce-t. – Akár egy múzeum kiállítási tárgyát is gravíroztathatnám, mert azzal csak nőne a történelmi értéke. Mert emperátor vagyok. Ami nevetséges, de igaz. – A zsebórára koppintott Marce tenyerében. – Évszázadok múlva talán ez is múzeumba kerül, és az utódaink azon rágódnak majd, mit jelent a felirata.

– Mit vésettél bele?

– Olvasd el!

Marce úgy fordította az órát, hogy elolvashassa a fedél belsejének feliratát. A betűk stílusa illett az óra többi vésetéhez, méghozzá annyira, hogy ha Cardenia nem szól neki előre, akkor Marce az óra eredeti díszítésének hihette volna. Marce Claremontnak, a birodalom időőrének, olvasta. Alatta ismeretlen képírás állt.

– Kínai szöveg – magyarázta Cardenia. – A Wu-család földi szülőhazájából.

– Mit jelent?

– Azt, hogy „Ez a mi időnk”. – Cardenia grimaszt vágott. – Valószínűleg. Gépi fordítás. Sajnálom.

– Szóval kineveztél birodalmi időőrnek?

– Ez nem hivatalos cím. De te mondtad el, mi folyik az Árral. Mindenkinél jobban tudod, mennyi időnk van még hátra a teljes összeomlásig. Tudod, mennyi időnk maradt.

– Ez… nem túl szívderítő – mondta Marce.

– Ez a hivatalos magyarázat. – Cardenia nyújtózkodott egyet, aztán odabújt Marce-hoz. – Mellesleg te őrzöd az emperátort a szabadidejében. Te vagy a birodalom időőre.

Marce óvatosan letette az órát az ő oldalán álló apró asztalkára. – Borzalmas szóvicceid vannak.

– Az biztos – helyeselt Cardenia. – De kit érdekel, amíg őrizhetsz a ráérő idődben?

Marce-t nem.

De az elkövetkezendő napokban és hetekben annál többet rágódott ezen az új, nem hivatalos címén. Erre gondolt, miközben fogta az összes adatot, amelyet ő, az apja és a néhai Hatide Roynold gyűjtött az Egyesülés Árjának az összeomlásáról, és összevetette az Egyesülés árbeli utazásainak jelenlegi és történelmi feljegyzéseivel, amelyeket az emperátor parancsára a rendelkezésére bocsátottak, továbbá az Árról az Egyesülésen kívülről származó iszonyatos mennyiségű adattal, amelyet Ponthieu (néhai) királya, Tomas Chenevert biztosított.

Az új mérések révén a korábbinál jóval nagyobb mennyiségű tényanyag állt a rendelkezésére. Ennek hála pontosabban megbecsülhette az Egyesülést meghatározó, régóta állandó Árhullámok összeomlását, és hogy mikor és hol fognak létrejönni az új, sokkalta kevésbé megbízható testvéreik – melyeket Hatide-del efemereknek kereszteltek el –, továbbá hogy meddig bírják majd, mielőtt ezek is semmivé foszlanak.

Minél többet rágódott az adatokon, annál inkább belátta, hogy Cardeniának, emperátorának és szeretőjének igaza volt. Mostanra az Origó-rendszer jóformán minden Ár-szakértője az ő adathalmazából dolgozott, és a távolabbi rendszerek zömében is hozzáláttak már. De az apját és Hatide-et leszámítva egyikük sem dolgozott vele többet – az apja viszont már egy éve nem küldött friss adatokat, Hatide pedig meghalt.

Más szóval nem volt még egy élő ember szerte az univerzumban, aki úgy látná, szűrné és minden részletre kiterjedően felfogná ezt az adathalmazt, mint ő maga, aki képes dolgozni is vele, hogy a lehető legjobb és legpontosabb becslésekkel lássa el az emperátort és a tanácsadóit.

Marce nem áltatta magát azzal, hogy az előnyét saját képességeinek köszönheti. Több tucat, ha nem több száz Ár-szakértő tudása múlta felül az övét, mindjárt ott volt a saját apja, aki az elsők között, a legelső mérések alapján döbbent rá az Ár küszöbönálló összeomlására. Marce egyetlen előnye abból állt, hogy hamarabb értesült a problémáról, és azonnal munkához látott. Gyanította, hogy nemsokára lekörözik.

De addig is megmaradt birodalmi időőrnek, mivel mindenkinél jobban tudta, mennyi ideje van még hátra az Egyesülésnek.

Mégis.

Minél tovább elemezte az adathalmazt, annál többet gondolt arra, hogy többet is tehetne.

– Nézze – mondta Tomas Chenevert-nek, és előremutatott. A páros Chenevert hajóján, az Auvergne-en tartózkodott, Marce azért, mert sokra tartotta a kényszer hatása alatt létrejött barátságát Chenevert-rel, Chenevert pedig azért, mert bizonyos értelemben ő maga volt az Auvergne, itt tudott a legkönnyebben testet ölteni és létezni.

Marce az Egyesülés Árhullámainak következő néhány évét bemutató szimulációra hívta fel Chenevert figyelmét. Jócskán felgyorsították; a korábban állandó Árhullámok kéken ragyogtak, aztán hirtelen és végérvényesen elpárologtak, az efemerek pedig vörösen villództak. Minél tovább tartott a szimuláció, annál jobban csökkent az előrejelzés bizonyossága, amit a kétségessé váló elemzés látványosan jelzett az eltűnési időtartamukhoz közelítő kék sávok remegésével és a vörös csíkok kifehéredésével. A szimulációt villódzó vörös, fakó fehér és remegő kék színek csíkozták.

– Milyen eredményt vár egy epilepsziás rohamon kívül? – kérdezte Chenevert.

Marce megállította, majd visszatekerte a szimulációt, végül újra elindította. – Figyelje az efemer Árhullámokat! – nógatta.

Chenevert újra végignézte a szimulációt, különös tekintettel a vörös, majd az ezeket követő fehér sávokra. – Nem tudom, mit kellene keresnem – ismerte el.

– Figyeljen jobban! – Marce már nyúlt is, hogy visszatekerje a felvételt.

Chenevert feltartotta a kezét. – Ezerszer is végignézetheti velem, akkor sem fogok rájönni, mit akar megmutatni, Marce.

Marce a homlokát ráncolta. – Azt hittem, ha valaki, hát maga…

– Én? Pont én? – Chenevert elmosolyodott. – Arra céloz, hogy már nem vagyok ember, és kizárólag e hajó számítógépének kegyéből létezem?

– Hát, igen – felelte Marce.

– Ez nem így működik.

– De maga irányítja az egész hajót. Legalábbis tudat alatt. Ha úgy vesszük, egy a hajóval. Ami az Árban is űrképes.

– Maga elvezetné ezt a hajót, Marce?

– Mi? Dehogy!

– Pedig az Árban is űrképes, és maga aztán mindent tud az Ár űrjéről.

– Igen, de ez teljesen… ó, már értem, mire céloz.

– Sejtettem, amilyen okos.

– Ettől még hiszem, hogy megkönnyíti az Ár fizikájának a megértését az, ha az ember egy egész hajó erőforrásaihoz hozzáfér.

– Meglehet, ettől még idő kellene hozzá, hogy mindazt megtanuljam és beépítsem. – Chenevert a virtuális fejére koppintott. – A számítógépben létező leképezésem nagyrészt még mindig emberi. Jóformán gondolkodás nélkül elvezetem a hajót, ahogy maga is jóformán gondolkodás nélkül lélegzik. De időt kell adnia, ha Ár-szakértővé akar kiképezni.

– Mennyi időt? – kérdezte Marce.

– Biztosan kevesebbet, mint egy átlagembernek. De többet, mint hinné. – Chenevert a szimulációra mutatott. – Úgyhogy addig is inkább ne várja, hogy észrevegyem, mit akar megmutatni, hanem árulja el.

– Pont ez az – mondta Marce, és újra elindította a szimulációt. – Valami zavar az efemer hullámok megjelenésében, és kellene egy másodvélemény, hátha másnak is feltűnik. Mert egyszerűen nem látom, bármi is legyen az. Ott van, érzem, de… – Marce vállat vont. – A megérzés nem elég.

– Vannak más Ár-szakértők is – jegyezte meg Chenevert.

Marce a fejét rázta. – Le vannak maradva.

– Ellentétben velem?

– Hát, magát meg túlbecsültem. – Marce elhallgatott, aztán Chenevert-re pillantott. – Elnézést. Nem sértésnek szántam.

Chenevert nevetett. – Nem vettem annak. Értem a célzást.

– Ha Hatilde még élne, ő biztosan látná – jegyezte meg Marce. – Főleg az ő mérésein alapszik.

Chenevert figyelte a szimulációt. – Nekem úgy tűnik, az efemer hullámok véletlenszerűen jelennek meg – mondta.

– Nekem is – helyeselt Marce. – Ráadásul az időtartamuk is véletlenszerű. Néhány egy óráig tart. Mások egy egész évig.

– Minta és ütem nélkül.

– Legalábbis még nem jöttem rá, és nem jelenik meg a mérésekben.

– Akkor mi ez a megérzése? – kérdezte Chenevert. – Azt mondta, érez valamit az efemerekről.

– Úgy érzem, igenis van minta – felelte Marce. – Illetve a minta talán túlzás. De nem teljesen véletlenszerű. – Égnek emelte a kezét. – Képtelen vagyok megmondani!

– Talán matematikai – javasolta Chenevert.

– Lehet, de nem biztos, hogy ismerem az efféle matematikát. De… – Marce újra vállat vont. – Nem is tudom. Azt hiszem, ha rájönnék, azzal mindenkinek időt nyerhetnék.

– Azzal megállíthatná az Árhullámok összeomlását.

Marce a fejét rázta. – Nem, azt semmiképp. – A néhol reszkető, néhol stabil kék vonalakra mutatott, amelyek idővel kivétel nélkül eltűntek. – Ezeknek az Árhullámoknak az eltűnése majdnem teljesen biztos. Legfeljebb annyit tehetünk, hogy megpróbáljuk minél pontosabban megjósolni, hogy a lakosság felkészülhessen. Ezeket értem. – A vörös és fehér hullámokra mutatott. – Ezeket nem. Most ezek érdekelnek.

– Mert?

Marce újra a kék vonalakra bökött. – Mert ezek a halálunkat jelzik – magyarázta. – Nincs elég időnk, ha tényleg csak ezekre számíthatunk. Minden létező űrképes csillaghajót ráállíthatnánk arra, hogy a Mezsgyére szállítsa az embereket, és azzal is csak néhány milliónak tudnánk segíteni. A több milliárdból. Mindenki más a dalasýslaiak sorsára jut.

Dalasýsla nevének hallatán Chenevert elkomorodott. Az Egyesülés e rendszerének nyolcszáz évvel azelőtt omlott össze az Árhulláma, így magára maradt, a menthetetlen lakóinak pedig először lassan, utána ijesztően gyorsan fogytak a készleteik, amibe milliók haltak bele. – Dalasýslának mégis maradtak túlélői.

– Néhány száz – mondta Marce. – És ne feledje, nem volt túl rózsás a helyzetük.

– Nem felejtettem el.

– Arra nincs időnk – közölte Marce, és a kék vonalak felé biccentett. – Ha egy maréknyinál többet akarunk megmenteni, akkor itt találjuk a nyitját. – A vörösekre pillantott. – Több időt kell nyernünk. Nekem kell nyernem. – Újra Chenevert-re nézett. – És szentül hiszem, hogy bármi is az, elsiklok felette.

– Talán azért, mert beképzeli – csitította szelíden Chenevert.

– Talán – ismerte el Marce. – De pocsék tudós lennék, ha egyszerűen feladnám a keresést.

– Egyáltalán van rá ideje? Ezenfelül is rengeteg a dolga.

– Én vagyok a birodalom időőre – mondta Marce. – Meg kell próbálnom mindenkit megmenteni. Az idő nem lehet akadály.

HATODIK FEJEZET

A Xi’an palotaegyüttese egyszerűen hatalmas volt – akkora, hogy úgy tartották, ha az emperátor az uralkodása alatt mindennap meglátogatná egy szobáját, akkor sem láthatná az egészet. Természetesen mindig a kérdéses emperátor uralmától függött, hogy ez mekkora túlzás; I. Victoz emperátorra például tökéletesen állt, aki tizenhárom napig uralkodott, és gombapor okozta anafilaxiás sokk vitte el, amelyet véletlenül kevertek az erős allergiával küszködő emperátor krumplipüréjébe, Sizanne emperátorra ugyanakkor biztosan nem, aki tizenhét évesen lépett a trónra, megélte a százkettőt, és a dédunokája követte a trónon.

Az viszont kétségkívül igaz volt, hogy még egyetlen emperátor sem látogatta meg a birodalmi kúria minden egyes szobáját a közel egy évezred alatt, amióta a Xi’an állomáson megépítették, hogy az emperátor és az udvartartása otthonául szolgáljon. A palotaegyüttes nem csupán az emperátorok és a családjuk magánlakosztályait foglalta magába, de a különféle miniszterek és a személyzetük rezidenciáit is, melyek ugyanúgy lehettek fényűzők, mint egyszerű barakkok.

A birodalmi palota ugyanakkor munkahely is volt, tele irodákkal, konferenciatermekkel, előadókkal, üzletekkel és büfékkel, a raktárakról, mosdókról, tornatermekről, takarítószeres szekrényekről és kapcsolóházakról nem is beszélve. Még börtön és szálló is akadt (jó messzire egymástól), a hivatalon belüli és a bolygóközi levelezést biztosító postahivatal és a műhely mellett, továbbá egy egész szárnyat megtöltöttek a lezárt irodák és a kihallgatók, amelyeknek csak az láthatta a belsejét, aki nagyon magas szintű engedéllyel rendelkezett, igazán hátborzongató tetteket követett el, esetleg mindkettő.

II. Grayland semmi hátborzongatót nem követett el, emperátorként viszont eléggé magas szintű engedéllyel bírt, hogy bejuthasson a telep lezárt szárnyába. Ami azt illeti, eddig még egyszer sem járt itt; a saját lakosztályait és irodáit saját lezárt részleggel látták el, amelynek a biztonsága nem egyszerűen vetekedett, de felülmúlta az itteniét, ráadásul többnyire az ebben a részlegben dolgozók keresték fel őt. Viszont az őrsége arra kérte, hogy az aznapi eligazítást logisztikai és technikai okokból az ő terepükön tartsák.

II. Grayland ezért volt kénytelen átvágni a birodalma biztonsági erőinek irodaépületén, hogy eljusson a hátsó, védett konferenciaterembe. Kísérők nélkül, a lehető legkevesebb személyi testőrrel érkezett, akiket a palotája e szárnyában elhelyezett biztonsági csapat alkalmazott és ellenőrzött.

Senki sem figyelte a konferenciaterem felé tartó Graylandet, aki sötét és visszafogott öltözéket viselt, valahányszor nem a nyilvánosság előtt parádézott. Az, akinek a jelenlétét kísérő reakciók láttán nem esett le, hogy az emperátorral került szembe, könnyűszerrel egy középszintű bürokratának vélhette. Ez kapóra jött Graylandnek, aki még mindig az emperátor megjelenését övező felhajtást tartotta a legfárasztóbbnak az egészben.

Végigment a folyosón, és belépett a konferenciaterembe, ahol hárman várták. Biccentett a testőreinek, akik becsukták a terem ajtaját, és őrt álltak a túloldalon. Az ajtó záródását jóformán néma szisszenés és kattanás kísérte, ahogy a helyiség bezárult a külvilág elől. Hacsak nem belülről nyitják, akkor legalább egy atombomba kellett volna annak, aki be akar jutni a szobába.

– Felség – üdvözölte egy meghajlással Hibert Limbar, a Birodalmi Őrség feje. A szoba másik két vendége felé intett. – Bemutatom Koet Gamelt, a Birodalmi Belbiztonság analitikai részlegének vezetőjét, ő pedig Dontelu Sebrogan, aki az ön által kért kutatást és szimulációkat végezte el. Természetesen mindkettejüket a lehető legalaposabban átvilágítottuk.

Gamel és Sebrogan meghajoltak Grayland előtt, aki egy biccentéssel viszonozta. – Önök miatt kellett idejönnünk – állapította meg. Ha Limbarral találkozott, akkor Grayland általában megelégedett az egyes szám első személlyel, de olyan új emberek előtt, akik valószínűleg soha többé nem fognak találkozni az emperátorral, mindig az uralkodói többesre váltott.

– Igen, felség – felelte Gamel. – Itt mindnyájan átestünk a biztonsági ellenőrzésen. Noha ez kétségkívül igaz az ön külön bejáratú személyzetére is, de a pletykák elkerülhetetlenek, ahogy az elszólások is. Aki tisztában van azzal, milyen munkát végzünk Donteluval, az talán kikövetkeztetheti, miért látogatjuk meg felségedet, és tartunk önnek előadást.

– Az itteni látogatásunk így is elég találgatásra ad majd okot – mondta Grayland Limbarnak.

– Igen, asszonyom – ismerte el Limbar. – De ha belegondolunk, hogy jelen pillanatban az Egyesülésnek hányféle… öhm, nehézséggel kell szembenéznie, megoszlanak majd a vélemények arról, milyen okból történt ez a váratlan látogatás.

Grayland ezt bánatos mosollyal nyugtázta. – Valóban. – Intett, hogy mindenki foglaljon helyet, majd ő maga is leült. Limbar, Gamel és Sebrogan kivárta, hogy kényelembe helyezkedjen, ők csak utána foglalták el a széküket. – Vágjunk is bele, hallgatjuk, miért kérték, hogy idejöjjünk.

Limbar biccentett Gamelnek, aki viszonozta a mozdulatot, majd Graylandhez fordult. – Néhány hete, az ön elleni puccskísérlet után felkérték a részlegemet – felteszem, őfelsége utasítására –, hogy az Ár küszöbönálló összeomlása és egyéb tényezők figyelembevételével végezzünk kockázatelemzést az Egyesülésen.

– Természetesen a kockázatelemzésbe már akkor belefogtunk, mikor fény derült az Ár összeomlására – jegyezte meg Limbar.

– Igen, természetesen – helyeselt Gamel. – Ugyanakkor ezek az új elemzések már az államcsíny utóhatását és felséged erre adott válaszát is figyelembe vették.

– Arra céloznak, hogy árulás vádjával börtönbe csukattuk a parlament, a nemesség és az egyház több száz legrangosabb és legjobb kapcsolatokkal bíró tagját? – kérdezte Grayland.

– Pontosan – felelte Gamel, és köhintett. Sebroganre mutatott. – Kétségkívül Donelu a részlegem legjobb elemzője, és az elmúlt évben az volt az elsődleges feladata, hogy az Ár összeomlásának következményeit modellezze. Ha felségednek megfelel, akkor innentől a kolléganő fogja vezetni az előadást.

– Igen, természetesen. – Grayland Sebroganhez fordult. – Hallgatjuk.

Sebrogan kétkedőn sandított a feljebbvalóira, utána vissza Graylandre. – Felség – vágott bele. – Feltehetek egy kérdést, mielőtt elkezdem?

– Igen.

– Az elemzés bemutatása során mennyire lehetek őszinte?

Grayland mosolygott. – Arra céloz, megsértődnénk-e az ízes szavak és az esetleges kedvezőtlen következmények hallatán?

– Igen, asszonyom.

– Az egyik legbizalmasabb tanácsadónk képtelen bazmegelés nélkül befejezni egy mondatot, és a legutóbbi vezetőségi ülés felében arról próbált meggyőzni minket, hogy az Egyesülés gazdasági alapjait közvetlen és azonnali veszély fenyegeti. Nem vagyunk sértődősek.

– Ebben az esetben, felség, nekünk mindenképp reszeltek.

Grayland felkacagott. – Hallgatjuk az okát – mondta, mikor abbahagyta a nevetést.

– Egy részét már biztosan tudja – folytatta Sebrogan. – Megkezdődött az Ár összeomlása, és évszázados hullámok vesznek oda, amik a kereskedelem ereiként kötik össze az Egyesülés rendszereit. Ha ezeknek vége, akkor az Egyesülés minden naprendszere el fog szigetelődni egymástól. Mivel az Egyesülés szerkezete a rendszerek egymásrautaltságán alapszik, ez azzal jár, hogy e rendszerek emberi élettereit néhány évtizeden belül összeomlás fenyegeti.

– A Dalasýsla-hatás.

Sebrogan bólintott. – Felséged néhány hónapot adott a parlamentnek, hogy dolgozzon ki egy megelőző tervet, de az elemzésünk szerint nem fognak időben végezni.

Grayland ezt egy biccentéssel nyugtázta.

– Továbbá az előrejelzésünk alapján az ön terve már a döntésképtelenséggel is számolt – tette hozzá Sebrogan.

Grayland Limbarra pillantott, aki vállat vont. – Ön óhajtott alapos elemzést, asszonyom – mondta.

– Az előrejelzésük szerint mi lesz a következő lépésünk? – kérdezte az újra a Sebroganhez forduló Grayland.

– A legvalószínűbb lépés az, hogy rekvirálja az Egyesülés csillaghajóflottájának egy részét, vagy akár az egészet is, hogy a lehető legtöbb embert elszállíttassa a Mezsgyére, az Egyesülés egyetlen olyan bolygójára, ami önállóan is képes az emberi élet ellátására.

– És mekkora sikerrel?

– Semekkorával – közölte Sebrogan. – Egyrészt erősen kétséges, hogy kellő sikerrel járhatna egy államosítási kísérlet. A céhek házai akadékoskodnának és lázadnának, utána néhány hónapon belül leváltanák felségedet. Másrészt, ha ez mégsem következne be, egyszerűen nincs elég hajó ahhoz, hogy az Egyesülés minden polgárát a Mezsgyére szállíttassa, akár egyszerre…

Grayland felemelte a kezét.

– …akár olyan módon, hogy az összeomláshoz legközelebb álló rendszerek lakóit más, kevésbé fenyegetett rendszerekbe evakuálnák.

Grayland a homlokát ráncolva tette le a kezét.

– Harmadszor, az Egyesülés teljes népessége legalább húszmilliárdra rúg. A Mezsgyét alig százmillióan lakják. Az infrastruktúrája nemhogy a jelenlegi népessége hússzorosával, de ennek a töredékével sem lenne képes megbirkózni. Mi több, már néhány milliárd ember beköltözése is tönkretenné a bolygó ökoszisztémáját, méghozzá emberi és ökológiai mértékben is villámgyorsan. Az emberiség megmentésére tett kísérlettel hamar kivégezné az egyetlen helyet, ahol életben maradhatna.

– Persze, csak akkor, ha egyáltalán eljutna a Mezsgyére – jegyezte meg Gamel. – Minden jel arra mutat, hogy a Mezsgye-rendszerbe vezető Árhullám belépti zúgója Ghreni Nohamapetan és a Rachela Jövendölései markában van. A kapcsolatfelvétel előtt elpusztíthatják a birtokukra belépő összes hajót.

– Ezen már dolgozunk – mondta Grayland.

– Mindennek dacára még bőven vannak megoldatlan problémák, felség – mondta Sebrogan. – És egyiket sem lehet félvállról venni.

– Más szóval így is, úgy is több milliárd halottal kell számolni.

– Ha az a terve, hogy hajóval a Mezsgyére szállítja őket, akkor igen. De, asszonyom, nem valószínű, hogy ön ezt megéli.

Grayland a homlokát ráncolta. – Mire céloz?

– Ne feledje, ön engedte meg, hogy nyíltan beszéljek – közölte Sebrogan.

– Persze, persze! – Grayland bosszúsan legyintett.

Sebrogan ismét a főnökeire pillantott, mielőtt visszafordult Graylandhez. – Minden jel arra mutat, hogy a következő három hónapban újabb jelentős puccsot vagy merényletet szerveznek felséged ellen – mondta. – Amely jó eséllyel sikerrel is jár.

***

– Ha figyelembe vesszük az eddigi emperátori teljesítményedet, akkor nem nagy művészet megjósolni egy ellened szervezett puccsot vagy merényletkísérletet – jelentette ki VI. Attavio a lányának.

– Kösz, apa – vágott vissza Grayland. Fel-alá járkált az Emlékterem falai között. VI. Attavio pillantása követte az útját.

– Nem sértésnek szántam – mondta.

– Tudom. – Grayland megállt, és eltöprengett. – Nem, tudod mit, igenis megsértettél. De jó nyomon jársz. – Folytatta a járkálást.

– Mégis meglepettnek tűnsz.

– Azt hittem, az efféléket legalább egy darabig elfelejthetem.

– Mert minden ellened áskálódót lecsukattál.

– Igen.

– Ez nem így működik.

– Korábban nem ezt mondtad! – tiltakozott Grayland. – Mikor eljöttem, és elmondtam, hogy mindenkit lecsukattam, azt mondtad, nyertem!

– Mert nyertél is.

Grayland mérgelődve legyintett. – Erre most ugyanott tartunk, apa!

– A csatát megnyerted, lányom – közölte VI. Attavio. – A háború még mindig tart.

– Lemondhatnék – merengett Grayland.

– Nem te lennél az első.

– De az igazi gondot nem oldaná meg.

– De egy puccsot elkerülnél vele – mutatott rá VI. Attavio. – Nem tudnak leváltani, ha már nem vagy emperátor.

– Nem ez az igazi gond. Hanem az, hogy bármit is teszek, milliárdok fognak meghalni.

– Az nem a te hibád.

– De nem is másé. – Grayland újra megtorpant. – Pillanat. Ez nem egészen igaz. Jiyi!

Megjelent az emberforma alak. – Igen, felség.

– Hívd elő I. Rachelát! Egymagában, kérlek.

– Igenis, felség. – Egy remegés kíséretében Jiyi és VI. Attavio eltűnt, és helyüket I. Rachela, az egyesülés első próféta-emperátora vette át.

Graylandet egy kissé még mindig lenyűgözte, hogy csak úgy megidézheti Rachelát, illetve a lehető legpontosabb mását. Ha őszinte akart lenni magával, akkor kénytelen volt belátni, milyen elképesztő áttörés az, hogy képes bármelyik elődjével beszélni itt, az Emlékteremben. De a többi emperátor, az apját is beleértve, nem voltak… emberfelettiek. A maguk idejében persze iszonyatosan befolyásos emberek voltak. De egyszerű emberek. Az állásukat megöröklő Graylandben fel sem merült, hogy alapvetően többre vagy kevesebbre tartsa őket önmagánál.

Rachela ellenben az Egyesülés, valamint az államszervezet nevét felvevő egyház alapítója volt. Persze, nem egyedül – az egész, már akkor ugyanolyan nagyratörő és kétszínű Wu-család keményen dolgozott, hogy felkészítse a különböző szerepeire –, de mindent összevetve Rachela személye volt a siker záloga.

A beszélgetései Rachelával feltárták Grayland előtt, hogy a próféta ugyanolyan emberi, mint az összes többi emperátor, végtelenül cinikus és a legkevésbé sem ájtatos, de ettől még nem tartotta kevesebbre az elődjét. Mi több, a szemében még feljebb emelkedett. Rachela vakmerő volt, amit kevés emperátor utódja mondhatott el magáról.

De bármennyire is tisztelte Rachelát, attól még igenis lehetett rá mérges.

– Miért nem szervezted úgy az Egyesülést, hogy túlélje az Ár összeomlását? – kérdezte Rachelától.

– Akkoriban fel sem merült bennünk – felelte Rachela.

– Hogy lehetséges ez?

– Más dolgokkal voltunk elfoglalva.

– De tudtátok, hogy összeomolhatnak az Árhullámok – mondta Grayland. – Az emberiség a Földről származik. Már nem vezet Árhullám a Földre. Tudtátok, hogy összeroskadt!

– Akkoriban természetes jelenségnek gondoltuk – felelte Rachela.

– Nem az volt – emlékeztette. – Hanem az Egyesülés elődjének szándékos lépése.

– Ez tény, de ez a születésemre feledésbe merült.

– Különben is, mit számított az, hogy természetes jelenség, vagy sem? Bizonyítékotok volt arra, hogy az Árhullámok összeomlása ki tudja, miért, de lehetséges és nem példátlan jelenség, amit semmibe vettetek az Egyesülés szervezése során.

– Csak egyszer történt meg.

Grayland csak tátogott. – Ez komoly?

– Mi több, az Egyesülés megalapításakor az volt az uralkodó tudományos nézet, hogy az Árhullámok stabilak, és nemhogy évszázadokig, de talán évezredekig azok is maradnak. Nem tévedtek.

– Tényleg nem, de aztán megdőlt – mutatott rá Grayland.

– Igaz – ismerte el Rachela. – De ezer évvel azután, hogy én és a többi Wu megalapítottuk az Egyesülést.

– Arra célzol, hogy nem vállalsz felelősséget azért, hogy nem gondoltad át a tetteid következményeit?

– Nem célzok semmire – mondta Rachela. – Megjegyezném, hogy az emberekre nem jellemző a hosszú távú gondolkodás, és ez alól mi sem voltunk kivételek. Ha már itt tartunk, te sem.

– Mire célzol?

– Az előbb panaszkodtál VI. Attaviónak, hogy azt hitted, már magad mögött tudhatod a puccskísérleteket. De nem gondoltál bele abba, hosszú távon milyen következményekkel járhat sok száz ember bebörtönzése. Most meg kell birkóznod a családjuk, a házuk és a szervezetük szégyennel vegyes haragjával.

– Hogyan… – Grayland lenyelte a mondatot. Még szép, hogy Rachela tudta, miről beszélgetett VI. Attavióval. Elvégre ez a nő maga VI. Attavio, az apja pedig Rachela, mert mindketten Jiyi voltak, aki felöltötte az immár halott emperátorok képét. Grayland megjegyezte, hogy nem dőlhet be minden egyes alkalommal ennek a nevetséges színjátéknak.

Ráadásul Rachela jó nyomon járt, noha Graylandnek nehezére esett elismerni. Ha már ő maga sem foglalkozott a tetteit alig néhány héttel követő következményekkel, akkor nemigen kárhoztathatta Rachelát és a többi Wut, amiért nem térképezték fel az Egyesülés ezer évvel későbbi jövőjét.

– Bár hosszú távra terveztetek volna! – mondta Rachelának. – Könnyebb lenne most az életem.

– Dehogy lenne – tiltakozott Rachela. – Bár lehet, hogy ezt a konkrét nehézséget elkerülted volna. De lennének más bajaid. Ki tudja, könnyebbek-e vagy nehezebbek?

– Miféle probléma lehet annál nehezebb, mint kitalálni, hogyan mentsem meg milliárdok életét?

– Nem az a legnagyobb bajod – mutatott rá Rachela.

– Mi lehet nagyobb több milliárd életnél?

Rachela a fejét csóválta. – Minden kétséget kizáróan közölték veled, hogy néhány hónapon belül trónfosztott vagy halott leszel. Ez a legnagyobb bajod. Legalábbis ezzel kellene mielőbb foglalkoznod. Ha milliárdokat akarsz megmenteni, akkor előbb magadat kell megóvnod!

HETEDIK FEJEZET

Nadashe Nohamapetan figyelmét nem kerülte el, hogy senki sem nyúlt a frissítőkhöz.

Valahol belátta, miért. Mostanra megelőzte a híre. Testvérgyilkos volt, kétszer kísérelt meg merényletet a regnáló emperátor ellen, és mostanra kétségkívül a kis összejövetele minden résztvevője tudomást szerzett Deran Wu sorsáról. Nadashe némi büszkeséggel figyelte az érintetlen ételekkel teli svédasztalt. Amely a napnál is világosabban jelezte, hogy a vendégei – ezek a vendégek, köztük az Egyesülés origói felső tízezrének azon része, akik jelenleg nem börtönben sínylődtek árulásért – kellő tiszteletet tanúsítottak az iránt, hogy mire képes a rendelkezésére álló forrásokkal, legyen az egyetlen muffin vagy egy csésze kávé.

Ugyanakkor nevetségesnek tartotta. Először is nem ő szolgálta fel az asztalon sorakozó ételt és italt. Az Proster Wu, a találkozó tényleges házigazdájának volt a reszortja. Nem egyeztették a menüt. Legalább Prosterben bízhatnának.

Mi több, és talán ez volt a legfontosabb, Nadashénak szüksége volt a megjelentekre. A tervei és a törekvései általuk válhatnak gyümölcsözővé. Pont ezért nem akarta megmérgezni őket (legalábbis egyelőre).

Mindemellett talán ők még nem látták be, de ugyanúgy szükségük volt rá, mint neki őrájuk. A szívük mélyén tudták, pont ezért jöttek ide, és (nem) ültek egy asztalhoz egy gyilkos zendülővel. Most már csak annyi volt a dolga, hogy meggyőzze őket valamiről, amivel amúgy is tisztában voltak.

Ez menni fog.

Ha pedig az önzésükre bazírozva nem járna sikerrel, akkor bőven akadtak fenyegetései is.

Ha pedig az sem, akkor… jön a tea. Később.

A vendégei közt őgyelgő Proster Wu lépett oda hozzá. – Készen állunk. Megjött mindenki, akit vártunk.

– Vannak családok, akik visszautasították a meghívást?

– Páran.

– Ebből baj lehet.

– Megoldható.

– Azokra céloz, akik pontosan tudják, miért gyűltünk össze, de most már nincsenek a sűrűjében. Elmagyarázná, miért tartja ezt megoldhatónak?

– Mert én azt mondom – mosolygott Proster. – A távol maradt családok… támogatják a törekvéseit. De látni szeretnék, ki marad talpon, mielőtt elkötelezik magukat.

Nadashe felhorkant. – Más szóval gyávák.

– Ők úgy mondanák, a kiszámított kockázatban hisznek – helyesbített Proster. – Abban az esetben pedig, ha a megjelent vagy távol maradt meghívottak bármelyikének beszélni támadna kedve a találkozóról, azzal kerülnek szembe, hogy magával ellentétben ők tényleg rettegnek a Wuk haragjától. Ők tudják, hogy az árulással búcsút inthetnek az új hajóknak, az új fegyvereknek, és onnantól kezdve talán nem az ő pártjukat fognák a biztonsági erőik. Hallgatni fognak.

– Ha maga mondja…

– Én mondom. Szóljon, ha készen áll.

– Készen állok.

Proster biccentett, tapsolt egyet, és felszólította a vendégeit, hogy foglaljanak helyet. Egy percre rá legalább három tucat nemesi család és céhes ház képviselője ült a kempingszékekben.

Nadashe minden egyes ücsörgő vendéget megnézett magának, hogy később emlékezzen a pontos névsorra. A legjavukat ismerte, vagy a boldogabb idők társasági eseményeiről, vagy azért, mert szembekerültek egy-egy tárgyalás során. Legalább az egyikükkel az ágyat is megjárta. Nem volt túl emlékezetes élmény.

A többieket hírből ismerte. Abban az ő társadalmuk sem különbözött a többitől, hogy a csúcs felé egyre csökkent a fontos személyek száma. Nadashe szintjén az Egyesülés létszáma egy kisebb városéval vetekedett.

Nadashe megvárta, míg mindenki elhallgat, és rá figyel. Aztán bólintott, a svédasztalhoz lépett, és töltött magának egy csésze teát. Ezt rövid motyogás kísérte. Aztán kiállt a társaság elé.

– Először is mindenkinek köszönöm, hogy eljött. – Kitárt karjával mintegy felölelte az egész termet, amely igazából egy félkész teherhajó raktere volt. A találkozó azzal az ürüggyel szerveződött, hogy Proster a Wu-ház igazgatótanácsának új és elméletileg ideiglenes ügyvezetőjeként az előrendelések biztosítására körbevezeti a résztvevőket a ház legújabb tervezésű tízesén. – Ha jól sejtem, ennél fényűzőbb helyszínre számítottak. – Kortyolt egyet. – Ahogy azt is, hogy néhányan talán… gyanakszanak, ha egy mondatban említenek engem és a raktereket.

Erre szórványos, ideges nevetés, néhány döbbent köhintés és sűrű mormogás volt a felelet. Nadashe megjegyezte, mely vendégeik néztek össze elkerekedő szemmel, mintha azt mondanák: Ez most komolyan az öccse meggyilkolásával viccelődik?

– És igen, nekem semmi sem szent – válaszolta meg Nadashe a kimondatlan kérdést. – Ne tegyünk úgy, mintha nem ismernék a múltbeli bűneimet, és nem tudnám, hogy tudnak róluk. Rövid az időnk, és nem engedhetjük meg magunknak az udvarias sugdolózást. Gyilkos vagyok, botcsinálta merénylő, és elárultam az emperátort. A maguk segítségével pedig mindezt meg fogom ismételni.

Ezúttal felerősödött a morgás, és az egyik vendég felállt, mintha távozni akarna.

– Üljön le, Gaiden Aiello – utasította Nadashe felemelve a hangját. Gaiden Aiello úgy dermedt meg, mint egy apró patás, amikor rádöbben, hogy az anyaoroszlán már kiszemelte. – Már eljött. Már nem mondhatja, hogy gőze sincs, mit keres itt. Üljön le!

Gaiden Aiello körülnézett, és miután látta, hogy senki más nem állt fel, feszengve visszaült.

– Hadd ismételjem meg! – folytatta Nadashe. – Gyilkos. Botcsinálta merénylő. Elárultam az emperátort. Az emperátort. Nem a birodalmat. Nem az Egyesülést. És nem is a nemesi házakat és a céheket, melyek felépítették, és azzá tették, ami.

– Térjen a lényegre, Nadashe – szólt rá a Hristo-háztól érkezett Leinus Hristo. – Teszek a magyarázkodására. Nyögje ki végre, mi az, amiért szervezkedünk!

– Most akartam rátérni – mondta Nadashe. Ivott még egy kortyot, aztán letette a teáját. – Az Egyesülést a házak és a céhek építették. Grayland állítólag meg akarja menteni az Egyesülést. De ő a lakosságra céloz. A polgárságra.

– Hát aztán? – kérdezte Hristo.

– Hogyan mentené meg a lakosságot? Az Ár összeomlása után nem maradhatnak életben sokáig a mesterséges állomásokon. Csupán egyetlen helyre mehetnek.

– A Mezsgyére – mondta valaki.

– A Mezsgyére – helyeselt Nadashe. – És hogyan jutnak oda? Szállításra lesz szükségük. Erre fogja felhasználni minden egyes rendelkezésre álló hajóját. A maguk hajóit, melyekkel a házuk céljait támogatnák. Ha kell, akkor lefoglalja őket.

– Mellesleg kudarcot vallana – jegyezte meg az első sorban ülő Proster Wu. – A Wu-háznak természetesen van leltára minden egyes üzemben levő árképes hajóról. Ezek együttesen sem elegek egy mentési művelethez. Ráadásul szét vannak szóródva szerte az Egyesülésben. A rendelkezésre álló idő alatt képtelenség összehangolni őket.

– Arról nem is beszélve, hogy a Mezsgyére küldött hajók ott is maradnak – tette hozzá Nadashe. – A Mezsgyét az Origóval összekötő Árhullám már összeroskadt.

– Arról nem is beszélve, hogy az öccse, Ghreni már átvette az irányítást a Mezsgye zúgói felett – szólt közbe Drusin Wolfe, aki a hátsó sorokban foglalt helyet. – Ha már szóba került a puccs, mindnyájan tudjuk, miben mesterkednek a Mezsgyén. Látom, ezt az adut még nem játszaná ki, Nadashe.

– Nem rejtegetek semmiféle adut, Drusin – tiltakozott Nadashe. – Még csak az osztásnál tartunk. De igaza van. Mostanra az öcsém és a Rachela Jövendölései már nemcsak a bolygó, de az Ár a Mezsgye űrjébe nyíló zúgói felett is átvették az irányítást. Szóval Grayland hiába veszi el minden hajójukat, hogy teletömje menekültekkel, és elindítsa a Mezsgyére, ha nem kapnak tőlem külön engedélyt, akkor azok percekkel az érkezés után megsemmisülnek.

Ezt újabb morgás fogadta. – Azt mondta, gyilkos – szólt Drusin. – Népirtásról nem volt szó.

– Ugyan, Drusin! Gondolja át. A bolygó amúgy sem tarthatna el annyi embert, mint amennyivel Grayland el akarja árasztani. Az átengedésük nem csupán a Mezsgye mostani lakóit fenyegeti… de azokat is, akik túlélik az Egyesülés összeomlását. – Nadashe odabiccentett Prosternek. – Maga jön.

Proster felállt, és szembefordult a társasággal. – A távozása előtt Deran Wu egy olyan tervet terjesztett fel a Wu-igazgatótanácsnak, amivel megmenthetjük az Egyesülés kereskedelmi, ipari és kulturális szívét – intett az összegyűltek felé, hogy világossá tegye, kikről is beszél –, ami úgy élheti túl az Ár összeomlását, hogy a vagyona, a befolyása és az értékei jóformán érintetlenül megússzák. Sokrétű tervről beszélünk, aminek szerves része a biztonságtechnika irányítása és fejlesztése a népesség kordában tartásához az Ár összeomlása után, továbbá új, fejlett és árképes hajók, melyekkel evakuálható és megőrizhető mindaz, ami igazán fontos: az Egyesülés nemesi házai.

– Tehát, ha jól értem, a terve tömegoszlatást szán a csőcseléknek, és kiutat a Mezsgyére a mi számunkra – foglalta össze Drusin Wolfe.

– Dióhéjban ennyi – szólt Proster.

– Azt hittem, már nincs időnk udvariaskodásra, Proster.

– Tény – szakította félbe Nadashe. Körülnézett. – Képtelenség mindenkit megmenteni. Egyszerűen képtelenség. Szervezési és fizikai képtelenség. Ezt valószínűleg még Grayland is tudja, és ennek ellenére minden követ megmozgat, hogy mindenkit megmentsen, és ezzel elpusztítja a nemesi házakat és a céheket. Szerepet játszik. Mi nem. Mi segíthetünk magunkon. És azzal, hogy magunkon segítünk, megmentjük azt, ami a legfontosabb az Egyesülésnek.

– A Wu-és a Nohamapetan-ház egészséges haszonkulcsát.

– Előbb vagy utóbb úgyis hozzánk folyamodnak majd hajókért és biztonsági berendezésekért – mondta Proster Drusin Wolfe-nak. – Így legalább maga és a teremben levők a sor elejére kerülhetnek.

– És mi lesz a Nohamapetan-házzal? – kérdezte Nadashétól Drusin. – Mégis mennyit tervez kizsarolni mindnyájunkból azért, hogy az öccse ne változtasson minket gőzzé abban a pillanatban, ahogy belépünk a Mezsgye űrjébe?

– Sajnálattal közlöm, hogy jelen pillanatban nincs sok közöm a Nohamapetan-házhoz – mondta Nadashe.

– Ami azt illeti, ezt nagyon jól tudom. A rangidős kereskedelmi közvetítőm nemrég összetűzésbe került a háza jelenlegi ügyvezetőjével.

– Kiva Lagos.

– Ismeri?

Nadashe összepréselte az ajkát. – Igen.

– Nem lopta be magát a szívembe – közölte Drusin. – És azt hiszem, maga sem akarja, hogy a kelleténél tovább maradjon a posztján. Úgyhogy megismétlem a kérdést: mennyit akar kizsarolni belőlünk a Nohamapetan-ház?

– Semennyit.

– Semennyit?

– Semennyit.

Ezúttal Drusinon volt a mosolygás sora. – Kétlem. Ne vegye sértésnek.

– Nem vettem annak. – Nadashe már nem csupán Drusin Wolfe-nak, hanem az egész társaságnak szánta a szavait. – Ennyibe kerül minden itt megjelent háznak a belépés a Mezsgye űrjébe: semmibe. Szabad áthaladást biztosítok a hajóiknak… mindegyiknek, ahányat csak küldeni akarnak. Titkosított, ellenőrizhető kódot kapnak, ami igazolja, hogy engedélyeztem a belépésüket a Mezsgye űrjébe. Méghozzá azért, mert itt vannak, ebben a teremben. Akik később csatlakoznak a megegyezéshez, azok a körülményektől függően jutányos árajánlatot kaphatnak. De akik itt és most megjelentek, azoknak ingyen belépést biztosítok.

– A Nohamapetanoknál egy dolog biztos: az, hogy semmit sem adnak ingyen – jegyezte meg Drusin.

– A Mezsgyére ingyenes a belépés, Drusin. De vannak elvárásaim.

– Mégpedig?

– Mielőtt rátérnénk erre, tisztán és világosan ismertetném a tervet – mondta Nadashe. – A parlamentnek még négy hónapja van arra, hogy előálljon az Egyesülést az Ár összeomlásától megmentő tervével, de semmit sem fognak tudni jóváhagyni. Mikor ez megtörténik… efelől pedig semmi kétség… szinte biztos, hogy Grayland lefoglalja a hajóikat és minden mást, amire szüksége lehet, hogy megpróbálja minél több alattvalóját megmenteni. Amivel halálra ítél minket. Ilyen egyszerű.

– Az a tervem, hogy megállítjuk. Lemondatom, és mivel most már túl veszélyes ahhoz, hogy életben maradjon, meg fogom öletni. Utána felállítunk egy rezsimet, ami szimpatizál a nemesi házakkal és a céhekkel, továbbá megérti azt, amit ebben a teremben már mindenki ért: nem menthetünk meg mindenkit, úgyhogy megmentjük a legfontosabbakat. Magunkat.

Nadashe tiltakozókat keresve körülnézett. Hiába. – Szóval, összefoglalom, mit várok.

– Először is a pénzüket. Rengeteget. Magamra vállalom a puccs szervezését, de egyelőre zsebből nem tudom fizetni. Távozás előtt mindenkitől beszedem a ráeső részt. Mindenki megfizeti.

– Másodszor az együttműködésüket. Ez nem olyan kacifántos, fellengzős puccs lesz, mint amivel az anyám és Jasin Wu próbálkozott. Ez mocskos lesz, és mindenkinek meglesz benne a szerepe. És senki ne számítson megajánlott jegyre.

– Harmadszor pedig toborzást. A megjelentek közel sincsenek elegen. Tudom, hogy sokan fű alatt intéznék a dolgot, mások pedig nem szívesen érvelnének az államcsíny előnyeiről nyilvánosan. De mindnyájan tudják, mi forog itt kockán. Ha Grayland szabad kezet kap, nekünk annyi.

– Negyedszer pedig, amikor megkezdődik a puccs, a maguk dolga, hogy elismerjék és törvényesítsék az új rezsimet. Ha nem fogadnak nyilvánosan hűséget, és adják a beleegyezésüket, akkor a puccs szinte azonnal fejetlenséghez vezetne. Ennek olyan gyorsan meg kell lennie, hogy azokat a házakat is csatlakozásra buzdítsa, akik nem vettek részt az államcsínyben, és eltiporja azokat, akik ellene ágáltak. – Nadashe Prosterre mutatott. – A Wu-ház természetesen mellettünk áll. Ennél jobb ösztönzés nem is kell majd az ingadozó házak megnyeréséhez.

Drusin Wolfe bosszúsnak tűnt. – Még szép, hogy a Wu-ház a puccs mellett áll! Hiszen az egyik tagjuk, bizonyára Proster lesz a következő emperátor.

Nadashe Prosterre sandított. A férfi megerősítésként biccentett neki.

Nadashe visszafordult a csoporthoz. – Téved – közölte. – És ez lesz az utolsó elvárásom mindnyájuktól. A hűségük nemcsak az új rezsimnek, de nekem is szól. Én leszek az új emperátor. Az Egyesülés utolsó emperátora!

MÁSODIK KÖNYV

NYOLCADIK FEJEZET

Miközben az Egyesülés felső tízezre a köznép sorsára hagyását tervezgette, az Egyesülés köznépe lassan kezdett ráébredni, pontosan milyen sors várhat rájuk.

Fontos aláhúzni, hogy az Egyesülés köznépe nem volt ostoba. Jó eséllyel ők voltak minden valaha volt emberi társadalom legképzettebb és legnagyobb anyagi biztonságban élő köznépe, méghozzá azóta, hogy az első ember eltökélte, hogy vánszorogjon az afrikai pusztán az, akinek két anyja van, és eldöntötte, hogy inkább egy helyben marad.

Az Egyesülés polgársága két fontos okból nem volt ostoba. Egyrészt azért, mert a sok milliárd lélek vagy az amúgy lakhatatlan bolygók kérgébe vájt városokban, vagy az űrben lebegő állomásokon élte le az életét. Ezen helyek bármelyikére egy nagy létszámú alulképzett és elvadult népesség komoly veszélyt jelentett volna.

A második ok pedig az, hogy az Egyesülés uralkodó osztálya jobb’ szerette az anyagi és a társadalmi biztonságot annál, mint hogy a lecsúszott népréteg minden adandó alkalommal megpróbálja elválasztani a fejét a nyakától. Inkább arra szavazott, hogy Egyesülés-szerte mindenkinek olyan életkörülményeket teremt, amelyben senkinek nem kell éhhaláltól, fedélnélküliségtől rettegnie, vagy attól, hogy elviszi egy amúgy könnyűszerrel gyógyítható betegség, ahogy attól sem, hogy anyagi csőd fenyegeti, ha szívrohamot kap, kirúgják, esetleg mindkettő.

Ezen okokból kifolyólag az Egyesülés „szegényei” vagy „csőcseléke” nem egyezett meg a korábbi társadalmak elitjének fejében élő fogalommal. Ez kapóra jött, ha a felsőbb osztálynak az a célja, hogy minden áldott nap óvja a népes emberiség sok trillió köbkilométernyi nyílt űrben szétszórt tagjainak békés elégedettségét. Akkor viszont kevésbé, ha mondjuk az a cél, hogy milliárdok elől eltitkolják a civilizáció megállíthatatlanul közelgő végóráját, ami jó eséllyel éhezést és halált tartogat mindenkinek, ha nem tesznek ellene.

De tudták. Tudták, mert az adatokat elemző tudósok, akiket Jamies és Marce Claremont, valamint Hatide Roynold toborzott, főleg az Egyesülés közép-és munkásosztályának a szülöttei voltak, akik megosztották velük a híreket és az eredményeket. Tudták, mert a nemesi családok által irányított céheknek hűséggel tartozó, az Árban hasító hajók legénysége ugyancsak a közép-és a munkásosztály szülötte volt. Tudták, mert az Egyesülés újságírói ugyancsak ezen osztályok szülöttei voltak. És tudták, mert II. Grayland emperátor, aki egy tudós lányaként élte le az élete első szakaszát, bölcsességtől vagy naivitástól (netán mindkettőtől) hajtva úgy döntött, hogy közzéteszi az Ár küszöbönálló összeomlásának tényét.

Tudták, ráadásul mindent összevetve, viszonylag hamar.

De mihez kezdenek ezzel a tudással?

A legtöbben utánajártak, hogy a szülőrendszerük mikor fog teljesen elszigetelődni az Egyesüléstől, és úgy döntöttek, hogy elég idejük van még arra, hogy valaki előállhasson egy megoldással, aztán visszatértek a hétköznapi teendőikhez, legfeljebb a szokottnál kissé feszültebben. A nagyratörőbbek tüntetéseket és konferenciákat szerveztek, kemény szavakkal megtűzdelt leveleket küldözgettek a helyi, a rendszerés az egyesülésbeli parlamenti képviselőiknek, melyekben a lehető legkevesebb köntörfalazással közölték, hogy valamit tenni kellene, pont ezért választották meg a címzettet. Utána a legtöbben közülük is folytatták az életüket, méghozzá azzal a meggyőződéssel, hogy ők legalább tettek valamit.

A következő csoport, amelyre talán a „vállalkozók” lenne a leghízelgőbb jelző – a legkevésbé hízelgő pedig a „svindlerek” –, üzleti lehetőséget látott a világvégében, és kivetette a hálóját azokra, akik mindenkinél jobban féltek, aggódtak, vagy nyugtalankodtak. Ez a machináció a szokásos sikerrel zajlott.

Egy meglehetősen apró csoport a még mindig nyitva álló Árhullámokat vizslatta, és miután kiderítette, mikor következik be az a pillanat, mikor már képtelenség lesz hajót szerezni a Mezsgyére az otthonuktól, fuvarszerzési terveket kezdett kovácsolni az utolsó vagy az utolsó előtti pillanatra azzal, hogy addig majd spórolnak. Ezt a ravasz előrelátást csupán az ásta alá, hogy ezek az emberek általában nem törődtek azzal, hogy lefoglalják (és egy összegben kifizessék) a fuvart abban a pillanatban, ahogy ez az eszükbe jutott. Más szóval, amikor végre eljutottak idáig, kiderült, hogy évekre előre minden egyes utasfülke le lett foglalva, méghozzá égbekiáltó áron. Elvégre addigra a Mezsgyébe csak odafelé mehettek hajók, vissza soha. Ezek az emberek a tudtukon kívül lecsúsztak az egyetlen kiútjukról. Valószínűleg amúgy sem engedhették volna meg maguknak.

Az olyan helyi és a rendszerszintű kormányok és a kapcsolódó szervezetek, amelyekben nem a felsőbb osztály tagjai dolgoztak, lassacskán bizottságokat és tanulmányi csoportokat alapítottak, melyek az Ár közelgő összeomlásának az állomásaikra és a városaikra gyakorolt hatását vizsgálták. A legnagyobb fejfájást az okozta, hogy mi lesz azokkal az árucikkekkel, melyeknek a monopóliuma nem egy helyi család birtokában volt.

Nem létfontosságú példának ott vannak például a citrusfélék, melyek monopóliuma a Lagos-ház kezében volt. Minden rendszerben helyi leányvállalatok termesztették és árusították a gyümölcsöt, levették a részüket a nyereségből, a maradékot pedig visszaküldték a Lagosok számláira. Ha egy leányvállalat netalán úgy döntött, hogy nem küldi el a családnak kijáró részesedést, netán annyira trehányul végezte a dolgát, hogy sosem termelt nyereséget, akkor a Lagos-gyümölcsfajták génkészletébe belekódolták, hogy bizonyos számú nemzedéken belül ne hozzon több termést – a nemzedékek számát már a hajtások kézbesítése előtt meghatározták.

Ha egy koncesszió nem fizet, akkor az ültetvényük elértéktelenedik. A gyümölcsök magjai terméketlennél válnak; az oltás és a klónozás sem segít. Aki pedig azt hiszi, hogy visszafejtheti a kódot, az nyugodtan megpróbálhatja, sok sikert hozzá. Csak ne felejtse, hogy a Lagos-ház a szó szoros értelmében évszázadok óta génsebészettel tervezi és módosítja a készletét, mindig a monopóliumuk fenntartását tartva szem előtt. Jó eséllyel egyetlen citrom visszafejtése is évtizedekbe telne.

Már csak ezt kell összevetni a teljes világegyetem emberi fogyasztásával, az alapvető élelmiszereket is beleértve.

Itt a baj.

Ami sokkal kisebb, ha az ember egymást kölcsönösen fenntartó hálózatba akarja szervezni az összes ismert emberlakta rendszert azzal az ürüggyel, hogy csökkentse a csillagközi háború és a kereskedelmi összezördülések veszélyét, de inkább azért, hogy a kisszámú kereskedőcsalád a végtelenségig pumpolhassa az emberiség többi részét. De most, hogy e rendszerek legjava hamarosan magára marad, talán örökre, ez elkerülhetetlen és végtelenül fenyegető gonddá vált.

A helyi és a rendszerszintű kormányok a kereskedőházak képviselőihez folyamodtak a monopóliumok ügyében. A házak megszokott válasza többnyire annyi volt, hogy: Ó, már dolgozunk rajta, de még éveink vannak hátra, úgyhogy nem akarjuk elkapkodni.

Más szóval a monopolisták húzták az időt, hogy hasznot hajtsanak. A helyi és a rendszerszintű kormányok nem akartak pánikot kelteni, amíg nem muszáj, így a saját bizottságaikon és szervezeteiken kívül senkit nem tájékoztattak.

Ugyanakkor a köznép ettől még ugyanúgy tudta.

Néhányan, nevezhetjük őket nagyratörőbbeknek, azonnal munkához láttak a határidős piacon, és meghatározták a citrusfélék, a gabona, a marhahús és a különféle naprendszerekben megtermelt mindenféle nyersanyagok jelzőárát. Más, ugyanolyan nagyratörő egyének arra jutottak, hogy a nemesi házak el fogják veszíteni a monopóliumokat, és rövidre eladták e termékeket.

Néhányuk elképesztően meggazdagodott, már amennyire a pénz érték maradhat a világvége közeledtével, míg másoknak nagyobb esélyük volt arra, hogy a legközelebbi légzsilipben keressenek menedéket az önkezükkel okozott balsorsuk elől. Mindenki másvalami mellett tette le a voksát. A kapitalizmus már csak ilyen.

A legtöbb előrelátó ember egyszerűen az élelmiszer-felhalmozás mellett döntött. Hogy mennyit? Egy hónapra, hat hónapra, egy évre elegendőt, a rendelkezésre álló hely és az egyéni pesszimizmus függvényében. A harácsolók nagy része még mindig úgy gondolta, hogy valószínűleg ideiglenes krízishelyzet következik, és menet közben valaki majd megtalálja a módját, hogyan lehet megakadályozni az idővel pusztulásra ítélt állomásokon lakó sok milliárd ember éhhalálát. Máskülönben felmerülne a kérdés, hogy egyáltalán miért spájzolnak.

***

Természetesen, ha az ember minden részletre kiterjedően meg akarta érteni, ki hol áll a „mindnyájan teljesen és végletesen rábasztunk”-skálán, akkor nem annak kellett utánajárnia, mit csinálnak az Egyesülés alsóbb néposztályai, hanem hogy mit csinálnak a bankjai. A bankok pedig a lehető legnagyobb titokban, minél kisebb feltűnést keltve átszervezték a pénzügyi szolgáltatásaikat és a befektetéseiket, hogy megnöveljék a rövid távú bevételeket úgy, hogy hosszú távon minél kevesebb veszteséget és kockázatot vállaljanak.

Ami valahol teljesen érthető volt, legalábbis pénzügyi és vagyonkezelői szempontból. Az Egyesülés hamarosan egy új és ismeretlen változókorba lép. A bankok eredendően konzervatív vállalati egységek – a történelem tanúsága szerint –, így érthető, ha felkészülnek a bizonytalanságra.

Ugyanakkor ez azt is jelentette, hogy a pénz már elkötelezte magát egy konkrét jövő, méghozzá a pénzcsapok elzárása mellett.

(Arról nem is beszélve, hogy a bankok elkezdték a Mezsgyére továbbítani a tőkét. Erre úgyszintén nem hívták fel a figyelmet – nem volt rá okuk, hiszen a Mezsgyére is ugyanazok a pénzügyi törvények és elbírálás vonatkozott, mint az Egyesülés többi részére, a „pénz” pedig amúgy is olyan megfoghatatlan fogalom volt, hogy igazából már nem számított, pontosan „hol” is van ez a bizonyos tőke – ami ugyancsak egy jövőbeli elkötelezettséget jelentett.)

A bankok tevékenysége szántszándékkal elkerülte az átlagemberek figyelmét. Ők talán értékelték a megtakarításaik hajszálnyival nagyobb kamatát (mellyel meg akarták akadályozni, hogy idő előtt megszüntessék a számláikat), a hosszú lejáratú bankkölcsönöket törlesztők számára pedig talán vonzónak tűnhetett, hogy áttérjenek rövid távúakra, melyek között olyanok is akadtak, amelyeknek a törlesztőrészletei vetekedtek a hosszú távú kölcsönökével.

Máskülönben minden maradt a régiben. A bankok semmit sem nyertek volna a pánikkeltéssel. Biztosak akartak lenni abban, hogy mikor elkerülhetetlenül kitör a káosz, a tőkéjük a lehető legmesszebb járjon. Mikor végül beüt majd a szar, a népnek és a kormányoknak fontosabb dolgok miatt fő majd a feje, mint hogy a bankok csupán a megtakarítások töredékét tudják kifizetni.

De mi a helyzet az Egyesülés Parlamentjével, e fenséges szervezettel, melynek II. Grayland emperátor hat hónapot adott, hogy kidolgozzon egy tervet az Ár összeomlásának bekövetkeztére? Mi zajlott a képviselőházban?

Igazságtalanság lenne Nadashe Nohamapetan és Grayland elemzőinek abbéli nézetét osztani, miszerint a parlament csupán lovagol a problémán egészen addig, míg Grayland át nem veszi tőlük, és onnantól kezdve neki, nem pedig nekik kell majd rágódni rajta. A parlament tényleg összeszedte a legjobb minisztereit és tanácsadóit, hogy együttes erővel felmérjék az ügy súlyát, és javaslatokat tegyenek arra, miként tegyen a szervezet egésze. A parlament által felállított Különleges Bizottság az Ár Krízisének Megoldására (így nevezték magukat) ugyanarra a következtetésre jutott, mint mindenki más az ügyben: az Egyesülés polgárságának döntő többsége iszonyúan megszívta, és semmilyen könnyű vagy megnyugtató lépés nem áll a rendelkezésükre.

Amit az a kérdés követett, hogy: A parlament tagjainak hány százalékából lehet efféle vészmadár?

A kérdés nem volt teljesen költői. A képviselők nem elhanyagolható hányada belekeveredett az emperátor elleni előző államcsínybe, amely nemcsak az ők, de egyetlen résztvevő számára sem sült el jól. Ezért aztán a parlament hírneve és népszerűsége évtizedek óta, mi több, talán egy évszázada nem volt ennyire alacsony.

Ami azért is volt nagy szó, mert a parlament szinte sosem volt népszerű, és a szavazóréteghez közelebb álló helyi és a rendszerszintű kormányok és a képviselőik, akik mindig bűnbakot kerestek a felmerülő helyi gondokra, gyakran választották a haragjuk céltáblájának. Ezek a helyi és rendszerszintű kormányok és a képviselőik, a nemesi házakról és a kereskedelmi céhekről nem is beszélve, repestek volna az örömtől annak hallatán, hogy az Egyesülés parlamentjén csattan a választópolgáraik és a részvényeseik ostora.

Az emperátor sem járt volna túlságosan rosszul. Azok után, hogy túlélt két merénylet-és egy puccskísérletet, továbbá magára vette a címével járó egyházi kötelezettséget, amire I. Rachela, az Egyesülés alapítója óta nem volt példa, az ifjú uralkodót a szívükbe zárták az alattvalói. Kapóra jött volna neki, ha a parlament elveszíti a hitelét.

Ezt elnézve, mivel a Különleges Bizottságnak nem volt olyan terve, amely nem milliárdok lassú halálával végződött, és mivel az efféle végeredményt képtelenség finoman előadni, így arra a következtetésre jutottak, hogy a késlekedés a legbölcsebb lépés. Inkább vállalják a viszonylag enyhe büntetést a tétlenségükért, és az emperátorra hagyják az elkerülhetetlen vészmadárkodással járó beláthatatlan következményeket. Graylandnek bőven jutott a népszerűségből, hát használja ki.

Addig is a Különleges Bizottság tagjai titokban lefoglalták azokat a Mezsgyére tartó fuvarokat, melyekről a választópolgáraik feltételezték, hogy az eljövendő években a rendelkezésükre fognak állni.

***

És végül, a Mezsgye.

Az Egyesülés összes többi rendszerére váró végzet szabályt erősítő kivétele. Az egyetlen olyan naprendszer, melynek a bolygóján mindenféle űrruha nélkül megélhet az ember, ahol a felszínen nem csupán aszalt hullákként maradhatnának meg, ahol a nap melengeti a fedetlen arcukat, nem pedig zabolátlan, DNS-roncsoló sugárzással árasztja el őket. Az emberiség túlélésének egyetlen záloga.

Eltekintve persze attól, hogy a Mezsgye lakói pontosan tudták, mire számíthatnak: menekültek hirtelen és megállíthatatlan ostromára az Egyesülés minden szegletéből, melyeket a puszta létszámuk okán képtelen lenne eltartani a bolygó. Nem az volt a kérdés, hogy jönnek-e. Mert biztosan jönnek. Hanem az, hogy hányan – vajon milliók, ami megterhelné a bolygót, vagy milliárdok, ami elpusztítaná?

Arról nem is beszélve, hogy a szüntelenül dúló polgárháború eléggé megnehezítette a készülődést.

Ugyanakkor néhányan így könnyebben foglalkozhattak a maguk dolgával. A polgárháború elsősorban a nagyobb városokban, valamint néhány kulcsfontosságú fuvarozási központban és útvonalon zajlott. A félreeső területeken a farmerek olyan földeket is a magukévá tettek, amelyek papíron nem hozzájuk tartoztak, és megtették a földművelés és az állattenyésztés előkészületeit. Nem túl meglepő módon ez teljes ökológiai rémálomhoz vezetett, de mivel a Mezsgye (ideiglenes) grófját leginkább az kötötte le, hogy a fejét ne szolgálják fel ezüsttálcán Vrenna Claremontnak, így senki sem állt az útjukba. A földművesek és az állattenyésztők azzal a tervezettel igazolták a bekerítést, hogy a maroknyi, emberi fogyasztásra alkalmas helyi növénnyel és állattal fogják megtölteni – más szóval olyan élelemforrásokkal, melyek megúszták a monopólium megőrzését szolgáló génsebészetet.

Ebben az egyben a helyi földművesek és állattenyésztők jó nyomon jártak, ugyanakkor ez nem volt mentség sem a földorzásra, sem az eget ellepő szürkeségre azok után, hogy felperzselték a Mezsgye természeti kincseinek sok ezer négyzetkilométerét annyi termőföldért, amelynek esélye sem volt, hogy etesse és ellássa a közeledő sok millió vagy akár sok milliárd embert.

Amire fel is hívták a becsvágyó mezőgazdasági munkások figyelmét. Akik csupán annyit mondtak erre, hogy Persze, majd évek múlva. Addig valaki kieszel valamit. És akkor megszedem magam!

Ez volt hát a helyzet az Egyesülésben az Ár összeomlásának korai, de már nem annyira kezdeti idejében. Mindenki tudta, mi közeleg. Néhányan felkészültek és tervezgettek. De alapvetően mindenki feltételezte, hogy valaki vagy valami majd felbukkan a semmiből, és megmenti a társadalmat, amelyben élnek, és elképzelhetetlennek tartották, hogy az valaha eltűnhet. Valami vagy valaki majd megjelenik a mentőövvel. Nemcsak ők, de minden meg fog menekülni.

Kedves ábránd.

Csak éppen nem volt igaz.

Legalábbis egyelőre.

KILENCEDIK FEJEZET

– Egy pillanat! – mondta Cardenia Marce-nak. Éppen az emperátor magánirodájában voltak, és Marce-nak váratlanul beugrott, hogy nem is olyan régen pont itt ismerkedtek meg. Egy pillanatra kettesben maradhattak abban a röpke átmeneti időben, amely Cardenia asszisztenseinek távozását kötötte össze az emperátor soron következő tárgyalópartnerének a bevezetésével.

Marce bólintott. – Készülsz a szerepre?

– Ez nem szerep, hanem én magam – helyesbített Cardenia. – És igen. Most csitt!

Marce erre elvigyorodott, és figyelte, ahogy Cardenia behunyja a szemét, nagy levegőt vesz, és átváltozik II. Grayland emperátorrá. Egy külső szemlélő nemigen vette volna észre a változást – kihúzta magát, és sajátos arcot öltött –, de Marce mostanra elégszer látta, és felfogta, hogy ez belső átalakulás, a személyes én helyébe az uralkodói többes lép.

Azt követően, hogy megismerkedett az emperátorral – más szóval abban az időszakban, mikor összebarátkoztak, de még nem lettek szeretők –, kissé viccesnek tartotta az átalakulást. Mostanra rádöbbent, milyen létfontosságú Cardeniának, hogy elválassza egymástól a belső énjét és a nyilvános szerepét, méghozzá nem csupán neki az, de mindenki másnak, akivel kapcsolatba került. Az emberek könnyen semmibe vehették Cardenia Wu-Patricket, az ifjú nőt, aki véletlenül és felkészületlenül került ebbe a helyzetbe. II. Grayland emperátort már annál kevésbé.

Legalábbis most már, helyesbített Marce. Az eltelt idő mellett az is kellett, hogy az Egyesülés uralkodó osztályának legalább harmadát letartóztatta árulásért. De Grayland révbe ért. Marce ezen magában mosolygott. Piszok büszke volt a barátnőjére.

Grayland felfigyelt a mosolyra. – Mi az?

– Majd később elmondom, felség – felelte Marce. A Grayland-üzemmódban működő Cardenia iránt ő is ugyanolyan tiszteletet tanúsított, mint az udvartartás többi tagja. Lehet, hogy a történelem többi uralkodói szeretője arra használta a helyzetét, hogy szégyentelenül és lezserül viselkedjen, de Marce nem volt olyan. Talán a lezserséggel is hiába próbálkozott volna.

Grayland biccentett, és az ajtóra mutatott. – A következő páros nem örül majd annak, amit kérni fogunk tőlük – közölte. Marce tudta, hogy a többes szám nem kettőjükre, hanem egyedül Graylandre utalt; Marce ilyenkor a személyzet részévé vált.

– Sokat kér tőlük – mondta.

– Ez van – felelte Grayland, és arrafelé nézett, ahonnan a közelgő vendégeket várta. – Mindenkitől sokat fogunk kérni. Nincs kivételezés.

– Igenis, asszonyom – mondta Marce. Grayland apró, bizalmas mosollyal pillantott rá. Marce tudta, mennyire bírja, ha hivataloskodik vele.

Kinyílt az ajtó, és bevezették Gini Hurnen admirálist és Luc Bren tábornokot. Hurnen a Birodalmi Haditengerészet rangidőse volt, Bren pedig a Birodalmi Tengerészgyalogságé. Általában a személyzetük és a testőrségük koszorúja kísérte őket. Erre a találkozóra egyedül jöttek. A bemutatkozás és az udvariaskodás után Grayland személyzete is felszívódott, így csupán a katonai fejesek, az emperátor és Marce maradtak.

Marce elcsípte Hurnen és Bren tekintetének összevillanását, ami után gyorsan visszafordultak az emperátorhoz. Marce Claremont úrfiként lett közismert, és az is köztudott volt, hogy tudományos tanácsadóként szolgálja az emperátort az Árt illető kérdésekben. Továbbá az sem volt titok, noha nyilvános bejelentés nem történt, hogy az emperátor „barátja”, és ez a különleges helyzet számos kedvező és kedvezőtlen társasági bonyodalomhoz vezetett.

Ez különösebben nem zavarta Marce-t – hiszen vállalta –, ugyanakkor magában jól szórakozott elnézve, ahogy ez a két mérhetetlen hatalommal bíró ember azon agyal, hogy ő mit keres ezen a találkozón. Ők hárman voltak az ismert világegyetem három legbefolyásosabb embere. Marce vagy az emperátor gyengéd érzelmeinek, vagy valami egészen másnak köszönhette a részvételét a megbeszélésen. Marce élvezettel figyelte Hurnen és Bren belső viaskodását.

Nemsokára megtudják, gondolta.

Mi több, szinte azonnal.

– Muszáj sereget indítanunk a Mezsgyére – jelentette ki Grayland. – Minél előbb, annál jobb.

Hurnen és Bren kínosan feszengtek a székükben, aztán összenéztek, végül Hurnen admirális megköszörülte a torkát. – Ez akadályba ütközhet, felség – mondta a nő.

– Arra céloz, hogy a Rachela Jövendölései minden hajót elpusztít, ami az érkezési oldalon kilép az Árból? – szúrta oda Grayland.

– Igen – bólintott Hurnen. – És nem csak a Rachela. Az ön ellen szervezett államcsíny után a szimpatizáns haditengerész-parancsnokok a hajójuk teljes legénységével a Mezsgyére menekültek. Mostanra tizenhárom különféle méretű és felszereltségű, valószínűleg a Nohamapetan-házhoz hű hajó tart a Mezsgye felé.

– Ami több mint elég az Ár minden belépti zúgójának felügyeletéhez és védelméhez, felség – tette hozzá Bren.

– Létszámfölénnyel sem tudnánk letörni őket? – kérdezte Grayland.

– Nehézségekbe ütközhet – közölte Hurnen.

– Ez azoknak a szavajárása, akik nemet akarnak mondani, de az ösztöneik tiltakoznak ellene.

– Igaz – ismerte el Hurnen. – De ezúttal komolyan gondolom.

– Akkor halljuk a nehézségeket!

– Hajók, aknák, a zúgók őrszemei. Mindezt pillanatokon belül bevethetik bármilyen érkező ellen. A civil hajók szinte azonnal megsemmisülnének. A mi hajóink megúsznák az első összecsapást, de ha a zendülő hajók parancsnokainak van esze, akkor rövid úton szétcincálják a hajóinkat. Márpedig van – mi képeztük ki őket.

– Képtelenség úgy szervezni, hogy a hajóink egyszerre érkezzenek?

– Azzal csak zsírosabb célpontokká válnának – rázta a fejét Hurnen. – Nem. Az Ár zúgói nem elég szélesek ahhoz, hogy egy-két hajónál többet átengedjenek, és az Origóról egyszerre induló hajók nem biztos, hogy egyszerre érnek oda. Ez nem egzakt tudomány.

Grayland Marce-ra pillantott. Marce értette a célzást, de egyikük sem szólt semmit. – Más szóval otthagyjuk a Mezsgyét a Nohamapetanoknak – mondta Hurnennek.

– Nem, asszonyom – felelte Hurnen hevesen. – De miért indítsunk olyan támadást, amellyel szükségtelenül nagy károkat teszünk az erőinkben és a hajóinkban?

– Nem akarnak áldozatokat.

– Ha egy mód van rá, asszonyom, nem.

– Elkerülhető?

– Dolgozunk rajta.

– Talán segíthetünk – mondta Grayland.

Ekkor Marce olyasmit vett észre a tisztek arcán, amit az emperátor megjósolt, mi több, számított rá: egyforma elnéző és szórakozott, ugyanakkor a kelleténél talán kissé leereszkedőbb mosolyt. Hurnen és Bren egy pillanatra a Grayland mögötti Cardeniát látták. – Mindig nyitottak vagyunk a javaslatokra, felség – jelentette ki Hurnen.

Grayland Marce-hoz fordult. – Hadd hallják!

– Közvetlenül a puccskísérlet után megemlítettem az emperátornak, hogy talán van egy rejtekút a Mezsgyére – kezdte Marce.

– Micsoda? – Bren tábornok zavarba jött.

– Miközben összeomlanak az Ár hullámai, mások jönnek létre helyettük. Az ideiglenes hullámok jelenségét a néhai kollégámmal, Hatide Roynolddal efemereknek neveztük el. Ezek az új hullámok néhány perctől kezdve akár évekig kitarthatnak. A prediktív modelljeim alapján egy efemer Árhullám nyílik majd meg a Mezsgyére.

– A „prediktív modelljei”?

– Igen. A jelenséget az adatelemzés kezdeti szintjén említettem meg az emperátornak, és nekem is voltak kétségeim. Azóta továbbfejlesztettem a modelleket. Ez csökkentette a kétségeimet.

– Mégis, mennyire?

– Eléggé ahhoz, hogy személyesen végigmennék rajta egy hajóval.

– Marce úrfi fedezte fel a kilépő hullámot, ami a Dalasýslára vezet – közölte Grayland. – Azóta számos új hullámot megjósolt, amiknek a létét a helyi tudósok is megerősítették. Ha teljes mellszélességgel kiáll a prognózis mellett, akkor bízunk benne.

Hurnen admirális arca kis fintorba rándult; sebesen letörölte, de Marce figyelmét ettől még nem kerülte el. Tudta, hogy mit jelent: Még szép, hogy bízol a prognózisában, hiszen kefélsz vele! Marce Graylandre sandított, és látta rajta, hogy ő is észrevette, és a jogossága dacára egyáltalán nem volt ínyére. – Természetesen sem Marce úrfi, sem mi nem várjuk el, hogy csak a szavunkra hagyatkozzanak. Az adatokat átadjuk az önök tudósainak, hogy megvizsgálják és hitelesítsék.

– Ki más látta még? – kérdezte Hurnen.

– Senki – közölte Marce. – Az emperátor megkért, hogy a többi adattal ellentétben ezt ne osszam meg a tudóstársaimmal, így az ő modelljeiken nem bukkant elő ez a bizonyos efemer Árhullám.

– Kivéve, ha más is észrevette, és megtartotta magának, mint maga – mondta Bren.

Marce bólintott. – Lehetséges. Egy dolgot mondhatok: a modellek, amiken minden adatelemző tudós dolgozik, az apámtól származnak, és én finomítottam rajtuk. Tudom, milyen hiány tátong a nyilvánosságra hozott adataimban, és az hogyan befolyásolja az ezekből származtatott modelleket. Matematikai értelemben aprócska, de észrevehető. Rájönnék, ha másvalaki is ugyanazt a felfedezést rejtegetné, mint én. Látnám a modelleken.

– Száz százalék?

Marce vállat vont. – Egyszerű matek.

– Ugye, érti, hogy hajók tucatjainak és emberek ezreinek a sorsa múlik a matekján? – mondta Hurnen.

– Ennél többről van szó, admirális – helyesbített Grayland. – Milliárdok sorsáról.

– Igenis, asszonyom. – Hurnen lenyelte a helyreigazítást. – De az én embereim előbb kockáztatnak.

Grayland bólintott. – Ha Marce úrfi adatai megfelelőek, akkor meddig tarthat a hajók összegyűjtése és a haditerv kidolgozása?

Hurnen Marce-hoz fordult. – A modellje szerint honnan indul az Árhullám, és mi az útidő?

– Az Ikoyi-rendszerből ered – mondta Marce.

– Az a Lagos-ház anyarendszere – jegyezte meg Bren.

– Igen.

– Ez gondot jelent, tábornok? – kérdezte Grayland.

– Érzékeny fajták.

– Azt bízzák csak ránk – javasolta Grayland.

Bren elvigyorodott. – Igenis, felség.

– Három hónap az útidő a Mezsgyére – folytatta Marce.

Hurnen felvonta a szemöldökét. – Nem mondja. – Az Origóról kilenc hónapos út vezetett a Mezsgyére.

– De van egy hátulütője – figyelmeztette Marce.

– Micsoda?

– Az előrejelzés szerint az Ikoyiból a Mezsgyére vezető Árhullám csak úgy öt hónapig lesz nyitva.

– Mikor nyílik?

– Körülbelül három hét múlva.

– És a bezáródó Árhullámban rekedni rossz dolog – mondta Bren.

– Bizony – helyeselt Marce. – Néhány Árhullám az egyik vége felől omlik össze; mások szakaszosan, megint mások egyszerre. Ez az egyszerre összeomlós fajta lesz.

Hurnen Graylandhez fordult. – Ha jól értem, akkor a legjobb esetben is három hónapunk van arra, hogy összeállítsunk és eligazítsunk egy a Mezsgye visszafoglalására alkalmas csapatot, mielőtt az a hullám összeomlik, és magával ránt minden hajót, ami még benne van.

– Igen – felelte Grayland. – Megoldható?

– Nehézségekbe ütközhet.

Megint ez a szó, gondolta Marce. Grayland is észrevette. – Nem ezt kérdeztük – mondta.

Hurnen elfintorodott. – Értem, asszonyom.

– Akkor hadd beszéljek nyíltan, Hurnen admirális és Bren tábornok – szólt Grayland, és sorban a megnevezettekre pillantott. – Nem áll szándékunkban odavetni a Mezsgyét a Nohamapetanoknak. Fenyegetést jelentenek a bolygó jelenlegi lakóira, ahogy mindenkire, aki menekültként érkezik oda. Ezek a menekültek talán már úton vannak, admirális! Ki tudja, hányan érnek oda, amíg mi az időnket vesztegetjük! Ha lehetséges, igenis végrehajtjuk, nehézségek ide vagy oda.

– Lehetséges, felség – ismerte el Bren. – De, tisztelettel, tisztában kell lennie azzal, hogy mit kér. A haderőnk azonnali és tömeges készenlétbe helyezését minden elérhető rendszerben, ahonnan időben hajók és személyzet küldhető az Ikoyi-rendszerbe, hogy az összeomlás előtt beléphessenek az Árhullámba. Minden útnak indított hajó, tengerészgyalogos és legénységi tag egyirányú útra vállalkozik. Soha többé nem fogják viszontlátni a házastársukat, a családjukat vagy a gyermekeiket. Minden egyes hivatásos tisztában van a kötelességével, ami gyakran évekre elszakíthatja őket az otthonuktól. De, felség, ez nem egyszerű kötelesség. Feketén-fehéren arra kéri őket, hogy mondjanak le az életükről.

Grayland eltöprengett a felvetésen. – Zendülésekre számít a parancs kiadása után.

Bren úgy nézett, mint akit megütöttek. – Egy szóval sem mondtam ilyet… asszonyom. – Az utolsó szót sietősen tette hozzá; Marce megjegyezte magában, hogy Grayland nagy kegyesen nem tette szóvá.

– Nem csak a legénységről és a tengerészgyalogosokról van szó, asszonyom – tette hozzá Hurnen. – De a hajók sem jönnek vissza. – Marce-hoz fordult. – Hacsak az előrejelzésében nem szerepel, hogy a közeljövőben létrejön egy a Mezsgyéről elfelé vezető Árhullám.

– Nem szerepel – mondta Marce.

Hurnen bólintott. – Akkor annyival kevesebb hajóval néznénk szembe az elkerülhetetlenül közelgő lázongásokkal.

– Hajót mindig gyárthatunk – mutatott rá Grayland.

– A rokonainak hamarosan megtelik a naptára – jegyezte meg a Wu-házra célozva Hurnen.

– Meghisszük azt – helyeselt Grayland szárazon. – De érvelhetünk azzal, hogy a Birodalmi Tengerészgyalogság szükségletei előnyt élveznek. Ami a személyzetet és a tengerészgyalogságot illeti… – Grayland visszafordult Brenhez. – Ha nem tudjuk visszajuttatni őket a családjukhoz, akkor a családjuk is tartson velük.

– Más szóval küldjük utánuk a családjukat a Mezsgyére – foglalta össze Hurnen.

– Pontosan. Kellő idő után, ami elég arra, hogy véget vessenek a Nohamapetan-fenyegetésnek, és biztonságot teremtsenek a Mezsgyén.

– Aminek a megszervezése…

– Nehézségekbe ütközne, tudom – fejezte be helyette Grayland. – Akárcsak a Mezsgyére indított flotta megszervezése. Admirális. Tábornok. Kérem, értsék meg, nem hisszük, hogy ez egy egyszerű vagy könnyű hadművelet lesz. Azzal ugyancsak tisztában vagyunk, hogy mostantól kezdve bármibe is fogunk, semmi sem lesz egyszerű vagy könnyű. Mindnyájunkra kemény döntések várnak, amik mindenkitől áldozatot követelnek. Lennének kedvesek jó példával elöl járni?

– Nos, igen. – Hurnen és Bren újra összenéztek, majd mindketten felálltak. – Össze kell szednünk az ilyen gyorsan mozgósítható hajók és személyzetek listáját. Holnap reggelre megkapja.

– Köszönjük, admirális – bólintott Grayland.

Hurnen Marce felé biccentett. – Maga pedig küldje át a számításait ellenőrzésre a szakértőinknek. Az utolsó tizedesvesszőig megvizsgáljuk!

– Ez csak természetes.

– Remélem, megérti, hogy ha az embereink megkérdőjelezik az adatait, akkor nem folytathatjuk a műveletet.

Marce bólintott. – Bármilyen kérdésben örömmel a rendelkezésükre állok.

Az admirális pillantását Marce csak egyféleképpen értelmezhette: Ajánlom, hogy ne szórakozz velem, te hancúrléc! Ezt a szokásos búcsúfrázisok követték, utána Marce és Grayland újra magukra maradtak, legalábbis arra a percre, míg Grayland emberei be nem kísérik a következő látogatóját.

Grayland felsóhajtott, Marce-ra pillantott, és visszaváltozott Cardeniává.

– Szerintem nem tetszett nekik a terv – mondta Marce.

– Én biztosan tudom – kontrázott Cardenia. – Az admirális kibúvót keresett azzal, hogy az emberei megkérdőjelezhetik az adataidat.

– A számítások megfellebbezhetetlenek – biztosította Marce.

– Az még nem jelenti azt, hogy nem kötnek bele.

– Abban az esetben a matematika majd bizonyítja, hogy velük van a baj, és nem a számításokkal.

Cardenia nyújtózkodott. – Irigylem az önbizalmadat.

– Neked is van bőven.

– Nem magamban bízom, hanem bennük. – Cardenia az ajtó felé intett. – Kicsit már az is bosszant, hogy a kapcsolatunk miatt azonnal megkérdőjelezik a munkádat.

Marce vigyorgott. – Ó, szóval észrevetted?

– Szívesen orrba vágtam volna azt a luvnyát.

– Az elhamarkodott döntés lett volna.

– De nagyon jó érzés. Úgy öt másodpercig. Sajnálom, hogy kételkednek benned.

– Nem a te hibád – csitította Marce.

– Valahol az – emlékeztette Cardenia.

– Jó, legyen. A te hibád, de nem bánom. Mindent összevetve nem panaszkodom.

– Örülök, hogy így látja, Marce úrfi.

Marce újra elvigyorodott. – Köszönöm, asszonyom. – Felállt, és meghajolt, de olyan színpadiasan, hogy Cardenia elnevette magát. – Lesz még valami?

– Egyelőre nem. Talán később. – Cardenia felnyögött. – Sokkal később, mert eszelős napom lesz. Örülhetek, ha éjfélre végzek. Bocs.

– Semmi baj. Nekem is dolgoznom kell.

– Tudom. Az életmentő matematika – mosolygott Cardenia. – Ezért látlak mostanában ilyen keveset?

– Még maga mondja, kedves éjfélig-megbeszéléseim-vannak kisasszony?

– Persze, forgasd csak ki a szavaimat. De legalább gondolj rám, ha szünetet tartasz.

– Valószínűleg akkor tartok majd szünetet, ha bedőlök az ágyba.

– Jól van, Marce úrfi. Akkor álmodjon rólam.

***

Marce Claremont matematikával álmodott.

A matematika még neki sem volt megszokott álomalapanyag. Nagy átlagban a legtöbb álma az elmúlt napok eseményeinek hétköznapi újraélése volt kusza, összefüggéstelen formában, nadrággal vagy nadrág nélkül. Alkalmanként visszakerült az iskolába, egyszerre diákként és a mester szakosok fizikatanáraként, és csak néhanapján nadrágban. A Mezsgyéről az Origóra tartó kilenc hónapos út során alig álmodott – a legénység állítása szerint nincs ebben semmi szokatlan, gyanították, hogy az Ár kihat az alvásra –, de valahányszor megesett, akkor általában a zöldellő birtokuk csendes dombjain állt. Ezekben az esetekben sosem figyelte, viselt-e nadrágot. A legkevésbé sem tartotta fontosnak.

Erre most matek.

Vad matematika. Érthetetlen matematika. Olyasféle matematika, amelynek az incselkedése nemhogy az övét, de a történelem legélesebb elméit is összezavarná.

Marce leírhatatlannak tartotta az álmait. A matematikáról szóló álmai semmilyen szempontból nem minősültek látványosnak; nem úgy kell elképzelni, hogy Marce ugyanúgy látta a számokat és az egyenleteket, mint az átlagos álmaiban. Ráadásul nem a hallására vagy valamelyik érzékszervére összpontosultak. Ehelyett az álmait a matematika természete és jelentése itatta át – a tudomány letaglózó jelenléte, a végtelen befolyása, a hatása mindarra, amit tett, és amivé lett, a megőrizni vágyott társadalomról nem is beszélve.

Marce tisztában volt azzal, miért álmodik matematikáról. Ez a tudományág a mostani életének jóformán minden szeletét átfogta, miközben az Árról összegyűjtött sok évszázados adatokat szortírozta. Mintát vagy értelmet keresett abban, ahogy az Ár a hétköznapi, fizikai űrrel érintkezik, és ha ugyan illik a szó erre a helyzetre, hogyan lehetne gerjeszteni azért, hogy milliárdokat mentsenek meg az elszigetelődéssel járó lassú haláltól. Ha az Ár gerjeszthető lenne, akkor nem emberi nyelven szólna Marce-hoz. Hanem matekul.

Ugyanakkor kár lett volna tagadni, hogy az Ár gerjesztése kemény dió.

Persze, Marce hiába érvelt, alkudozott, könyörgött, hízelgett vagy fenyegetőzött. Az Árban nem volt semmi emberi, nem érdekelték az emberi dolgok. Az ember hiába vetítette ki rá magát, az Ár helyeslésére vagy együttműködésére nem számíthatott. A szó szoros értelmében idegen test volt az univerzumban. Csakis a saját terepén lehetett megérteni.

Szóval Marce így is tett, és a napjai szinte minden percét elvitték a számítások, hogy megoldja a problémákat, melyekhez csakis neki volt meg a kellő tapasztalata.

Ez a maga módján elképesztően elszigetelte. Marce nem volt magányos – járt valakivel, és az Origón és a Xi’anon töltött ideje alatt barátokat, szövetségeseket és tudós kollégákat is szerzett –, de mindennek dacára jóformán be volt zárva a saját fejébe. Egyre kevesebbet látta a barátait; a kollégák jelentették a fejleményeket, esetleg tanácsot kértek az Ár egy bizonyos problémájával kapcsolatban, aztán visszahúzódtak a saját szigetükre.

Egyszer elhatározta, hogy megemlíti Cardeniának, mennyire elszigeteli a munkája természete, de a tirádája közepe táján rádöbbent, hogy igazából az Egyesülés emperátorával beszél. Az ő magánya csepp csupán az egyedüllét azon tengeréhez képest, amelyben a nő a tucatnyi feladata miatt tempózott. A barátnője, az emperátor elbűvölőnek találta a hebegését.

De valahol ki kellett belőle jönnie. Marce álmaiban tört elő, a tudatalattija így próbálta megoldani mindazt, amivel a tudatos elméje kudarcot vallott.

Megértette, miért kísértette álmában is a matematika, és tudományos értelemben igen nagyra értékelte. Ettől még ugyanolyan kimerítőnek találta. A számításokkal teli napokat számításokkal teli álmok követték, így Marce minden reggel kiszámítva ébredt.

Ami általában nem okozott volna gondot; egyszerűen szabadságra ment volna. De mivel a társadalom a szó szoros értelmében a szakadék szélén táncolt, a nyaralás ötlete még a szokásosnál is önzőbbnek tűnt.

Így teltek a hetek. Matek ébren, matek álomban, matek mindenhol és mindenkor, Marce pedig egy jottányit sem került közelebb a vállát nyomó problémák megoldásához.

De aznap más álmot látott.

Ugyanúgy matematikáról szólt, szóval ebben nem történt változás. Abban viszont igen, hogy ezúttal nem a matematika szorongásának levesébe ereszkedett alá. Ebben az álmában ritka madárként megjelent Marce előtt egy tényleges egyenlet. Álomhoz képest meglepően tisztán, más szóval tele volt mocorgó elemekkel és ficánkoló vonalakkal, melyek eltűntek, ha egyenesen rájuk nézett.

Mindettől függetlenül első pillantásra pontosan tudta, mit ír le az egyenlet: az Ár instabil zúgóját, amely egyszerre zsugorodott és gyengült, de úgy, ahogy a zúgók nem mozoghatnak az űrben, legalábbis nem lenne nekik szabad, és talán egyetlen kivételt leszámítva sosem volt rá példa.

Marce tudatos elméje ekkor robbant be az álmába. Ezt ismerem, mondta. Hol láttam korábban?

Felriadt, felült az ágyban, és felkapta a tabletjét az éjjeliszekrényről. Az utasítást várva felragyogott.

– Margh – motyogta Cardenia, aki az ígéretének megfelelően jóval éjfél után csatlakozott hozzá, és egy röpke köszönéssel később lerogyott a félálomban fekvő Marce mellé a párnájára. – Fény.

– Bocs – szólt Marce, és meztelenül kikászálódott az ágyból, hogy a tablet világítása ne zavarja Cardeniát. Leült egy székbe, és előhívta az apja által összegyűjtött harmincévnyi adathalmazt – amelynek forrásai az Árt rendszerről rendszerre bejáró kereskedőhajók voltak, melyek rögzítették az Ár legapróbb rezdüléseit és változásait, mellyel fény derülhet arra, hogy a hajók miként léptek be, utaztak, és távoztak a közegből.

Marce egy bizonyos darabot keresett, és az apja kutatási anyagának majdnem a legvégén bukkant rá. Ezt a rendellenes zúgót egy olyan hajó fedezte fel, amely véletlenül lépett ki az Árból, mikor az utazásra használt hullámán hasadásszerű jelenség történt. Ez kilökte a hajót a normál űrbe, de fényévekre a célállomásától és sok trillió fényévre bármelyik emberlakta rendszertől. A hajó talált egy rendellenes zúgót, teljes sebességgel utánament, és épphogy sikerült belépnie rajta, mielőtt összeroskadt. Véletlenszerű esemény volt. Egyedi. Ideiglenes.

Efemer.

– Szent szar – mondta ki Marce hangosan.

– Margh – ismételte Cardenia.

Marce meg sem hallotta. Azonnal elindult az irodájába, hogy munkához lásson.

Az emperátor hálószobája előtt álló birodalmi testőr döbbent arckifejezése láttán aztán sebesen visszakozott. Ugyanis annyira elmerült a gondolataiban, hogy elfeledkezett a meztelenségéről. Köntöst ragadott, és újra távozott; a fejében táncot jártak az egyenletek – ezúttal igaziak, mocorgás nélkül.

TIZEDIK FEJEZET

Kiva szentül hitte, hogy újabb támadásra számíthat a Wolfe-háztól. Azt viszont nem, hogy a cseszett vacsorája kellős közepén.

Ráadásul nem egy egyszerű vacsora, hanem a Seniával megszervezett randiestjük közben, ugyanis próbát akartak tenni ezzel az egész kapcsolatdologgal, Kiva pedig tisztában volt azzal, hogy egy tartós kapcsolat nem csak abból áll, hogy ájulásig üzekednek a csatakosra ázott lepedők között. Így kerültek a Gourmand-ba, az Origó legflancosabb ikoyi éttermébe (ami vajmi keveset jelentett, hiszen ezekből csak három akadt, és a másik kettő utcai ételeket áruló bodega volt), ahol Kiva megismertette Seniát a rendszere konyhájával. A Lagos-család monopóliumának fényében senkit nem lepett meg, hogy az ikoyi ételekhez előszeretettel használtak citrusféléket, de ez a szokás állítólag még Nyugat-Afrikában, a Lagosok állítólagos eredeti szülőhazájában gyökeredzett, bár ki tudja, hogy az hol a faszban lehetett.

Kiva nem volt teljesen biztos az ikoyi konyha hivatalos származásában – ráadásul alaptalan állítás lett volna, hogy a rostgyümölcsben pácolt grillhús visszavezethető bármilyen földi termésre, mikor a rostgyümölcsöt génsebészettel hozták létre az ő születésének idején –, de ettől még megmaradt népi ételnek, amelyet Senia igazából még sosem kóstolt. Élvezettel magyarázta neki a moin moint, a borslevest és a narancslekváros virslit, Senia pedig élvezettel hallgatta. Kiva lefogadta volna, hogy mindketten alig várják a számtalan páratlan és pikáns orgazmussal fűszerezett ejtőzést, mikor észrevette az asztaluk fölé magasodó párost.

– Magát felismerem – mondta felnézve Bagin Heuvelre. A szeme sarkából a másik férfira pillantott. – Azt viszont nem tudom, ki a tököm maga.

Heuvel a társa felé intett. – Kiva úrnő, ha megengedi, bemutatnám a munkaadómat, Drusin Wolfe-ot.

Wolfe kissé meghajolt. – Kiva úrnő. Csodás, hogy végre megismerhetem!

– Az imént végeztünk a vacsoránkkal, megláttuk önöket, és úgy gondoltuk, idejövünk köszönni – magyarázta Heuvel.

– Nem mondja. – Kiva végigmérte Drusin Wolfe-ot. – Maga mit rendelt?

– Természetesen jollof rizst, Kiva úrnő. Tudom jól, hogy nem túl merész választás, mi több, kissé közönséges, de mindenkinek megvan a maga kedvence, és nekem ez az.

– Akkor gratulálok. A köszönés megvolt. Viszlát! – Kiva visszafordult az étlapjához.

De Heuvel és Wolfe kurvára nem voltak hajlandók feladni. – Bagin elmondta, mit válaszolt a Nohamapetan-szerződéseket illető újratárgyalási kérelmünkre.

Kiva felsandított. – Igen? És?

– Reméltem, hogy azóta esetleg jobb belátásra tért.

Kiva egy sóhajjal letette az étlapját. – Komolyan? Most akarnak ezzel próbálkozni? Vacsoráznánk, basszák meg!

– A jogi tanácsosával – biccentett Wolfe Seniának. – Mindenki itt van, aki kell, Kiva úrnő.

– Legyen! Kezdjük azzal, hogy nem egy szaros kérelmet nyújtottak be, és meg ne próbáljanak tiltakozni. Feltételeket akartak diktálni. Másodszor, az embere már átadta a válaszomat, ami azóta sem változott. Harmadszor pedig húzzanak a picsába, lejárt a munkaidőm, ahogy neki is – mutatott Kiva Seniára.

Wolfe kuncogott. – Bevallom, nem okozott csalódást, Kiva úrnő – mondta. – Bagin a lehető legpontosabban festette le. Szabadszájú és makacs.

– Nyitott könyv vagyok.

– Meghiszem azt – helyeselt Wolfe. – De vicces gondolat, hogy azt hiszi, lejárt a munkaideje.

– Ezzel mire céloz?

– Semmire. Kivéve persze azt, hogy maga szerint mennyi időnk lehet még hátra? Mármint az egész emberiségnek, Kiva úrnő. Az óra a munkaidejétől függetlenül tovább ketyeg, és fogytán az idő. Egyeseknek gyorsabban, másoknak kevésbé. És még ez a röpke idő is elég ahhoz, hogy a hatalmasok elbukjanak. Legalábbis azok, akik hatalmasnak képzelik magukat.

– Drusin – szólt közbe Heuvel.

Wolfe leintette az alkalmazottját. – Végeztem. Csak a hölgy eszébe vésném, hogy a jó szándékom jeleként lehetőséget ajánlottam neki az együttműködésre. Mindnyájunkkal. Megkapta az esélyt, és félreseperte.

– Aha – szólt Kiva. – Oké, remek, köszi. Most, hogy végzett a főgonoszi monológjával, ami minden amatőr színésznek a becsületére vált volna, takarodjon, és itt ne hagyja a seggtörlőjét!

– Természetesen. – Wolfe újra meghajolt. – Kiva úrnő, Fundapellonan kisasszony, élvezzék a vacsorát. – Elmasírozott. Heuvel Kivára és Seniára pillantott, szóra nyitotta a száját, aztán becsukta, és a munkaadója után sietett. Kiva és Senia visszatértek az étlapjukhoz.

– Mégis miről beszélt? – kérdezte Senia, miután egy percig a napi specialitásokat tanulmányozta.

– Gőzöm sincs – felelte az előételeket vizslató Kiva.

– Drusin Wolfe igazán színpadias volt.

– Aha.

– Főleg, amikor a ketyegő órákról szónokolt.

– Igaz.

– Egy avatatlan szemlélő könnyen fenyegetésnek vélné az ilyesmit.

– Vagy hencegésnek.

– Heuvel biztosan azért intette le, hogy befogja a száját – idézte fel Senia.

– Biztosan – helyeselt Kiva.

– Ami azt jelenti, hogy utána kellene járnunk.

– Előbb vagy utóbb.

– Még mindig éhes vagy?

– Nem, igazából nem.

– Akkor nem akarsz azonnal hozzálátni a nyomozáshoz?

– Csak az étvágyamról beszéltem. Attól nem ment el a kedvem, amit utána terveztünk.

– Legyen – adta be a derekát Senia. – A vacsorának vége, a szex még belefér, és utána hozzálátunk.

– Megbeszéltük – bólintott Kiva. Letett néhány bankjegyet az italukért, és felálltak, hogy távozzanak.

– Tudod, az egészben mi a legszörnyűbb? – kérdezte, ahogy célba vették a kijáratot.

– Mi?

– Az a faszszopó tönkretette a jollof rizst. Az kurvára nem közönséges! Azt akartam rendelni.

***

– Azt hiszem, gondunk akadt – mondta Kiva II. Graylandnek négy nappal később. Kiva az előző nap kért audienciát az emperátortól; öt percet kapott, és azt is arra az időre, amikor az emperátor két találkozó között ingázott. Kiva felfogta, hogy az emperátor milyen elfoglalt nő. – Hogy pontos legyek, inkább magának akadt gondja.

– Kiva úrnő, az uralmam alapköve az, hogy gondjaim vannak – mutatott rá Grayland, miközben erőltetett menetet diktálva a palotája következő helyisége felé tartott. – Nem fogalmazna pontosabban?

Kiva egy biccentéssel egy köteg iratot nyújtott át az emperátornak, aki azonnal átadta a paksamétát az asszisztensének. – Néhány napja Drusin Wolfe a monologizálásával félbeszakította a vacsoránkat Senia Fundapellonannal.

– Hogy mivel?

– Monologizálással. Tudja, „hamarosan szembenéztek a végzettel, bruhaha”, efféle baromsággal.

– Nem hittem volna, hogy ilyesmi tényleg megeshet.

– Szerintem önkéntelen volt, bár a talpnyalójának biztosan leesett. Úgy kellett elvonszolnia.

– És nekem mi közöm van ehhez a monológhoz?

– Először azt hittem, semmi – mondta Kiva. – A tárgyalásunk során alaposan elnadrágoltam a talpnyalóját, és azt hittem, el akar hencegni a tervével, hogy perek sortüzével árasszon el engem és a Nohamapetan-házat. Később Seniával olyan beadványokat kerestünk, amik talán elkerülték a figyelmünket, továbbá bármi nyomot arra, hogy ellenünk áskálódnak. Hiába. – Kiva a Grayland kezébe nyomott paksamétára mutatott. – Valami mást viszont igen. A monológja előtt néhány nappal Drusin Wolfe nagyjából húszmillió márkát vett le a személyes brókerszámláiról.

Grayland erre már Kivára nézett. – Mégis, hogyan fért hozzá Wolfe brókerszámláihoz?

Kiva önelégülten fújtatott. – Hónapokon át vadásztam a Nohamapetan-ház minden egyes bejegyzetlen számláját, felség. A pénzügyi nyomozás mestere lettem.

– Ahogy nyilván annak is, hogy kinek kell kenőpénzt csúsztatni.

– Arról nem tudok semmit – tiltakozott Kiva, mire Grayland halványan elmosolyodott. – De bizonyítékként azért nem mutatnám be a bíróságon. Mindazonáltal az információ hiteles.

– A nemesség gyakran költözteti a tőkéjét, Kiva úrnő – mondta Grayland. – És az is gyakori, hogy az átutalások során valahol az egésznek nyoma vész. Merem állítani, hogy ha találomra kiválasztanám bármelyik ház elöljáróját egy alapos könyvvizsgálatra, akkor több bevallatlan jövedelmet találnának, mint bevallottat, és ez alól a Lagos-ház sem kivétel. Hétköznapi eset, ha a márkák eltűnnek a semmiben.

– Nem az eltűnt pénz a fontos – folytatta Kiva. – Hanem az, hogy akkortájt, mikor Drusin Wolfe felvette a húszmillió márkáját, néhány tucat másik nemes is követte a példáját, méghozzá nagyjából ugyanekkora összeggel.

Grayland megtorpant, a kísérete pedig ugyanarre kényszerült mögötte. – Hányan?

– A forrásom huszonhat egyéni pénzfelvételt jegyzett fel, mindet ugyanabban az időszakban és ugyanakkora összegben… Máshol több számláról történt a pénzfelvétel összesen húszmilliós összegben. Biztosan többen is vannak; a forrásom csak ezeket tudta lefülelni.

– Bízik a forrásában?

– Inkább abban, hogy hálás, amiért törlesztettem a hazárdjátékon felhalmozott adósságát. És tudja jól, hogy ha átvág, akkor egy kibaszott busz elé lököm. Szóval igen. De ez még nem minden.

– Folytassa! – Grayland újra elindult.

– A nagy összeget felvevő nemesek mind részt vettek a Wu-ház egyik árubemutatóján. Állítólag a legújabb gyártmányú tízest ajánlották a figyelmükbe.

Grayland grimaszt vágott, de nem állt meg. – Így rákenhették az előlegre.

– Igen, de az „előleget” mind a magánszámláikról fizették – közölte Kiva. – A tízesek hatalmasak, arra tervezték őket, hogy egy egész évtizedet kibírjanak az űrben dokkolás nélkül. Esélytelen, hogy kedvtelésből vásárolgassák őket.

– Közeleg az Ár összeomlása – mutatott rá Grayland. – Talán harácsolnak.

– Hiába, ha a tízesek kezdő részlete egymilliárd márka – felelte Kiva. – A Wu-ház tízszázalékos letétet kér, ami nem alku tárgya. Kedvezményre pedig hiába számítanának. Húszmillió márka szóba sem jöhet letétként. Kinevetnék azt, aki ennyit ajánlana előleg gyanánt egy tízesért.

– Akkor valami más.

Kiva bólintott. – Valami más, és bármi is legyen, a Wu-ház vastagon benne van.

– Még mindig nem értem, mi közöm ehhez, Kiva úrnő – ingatta a fejét Grayland. Befordult az utolsó kanyarba, amely a céljához vezetett.

– Talán semmi – ismerte be Kiva. – De üvöltött Drusin Wolfe monologizálásából, hogy szerinte valamilyen módon el fogom nyerni a méltó büntetésemet. Csakhogy sem ő, sem pedig a háza nem támadott meg közvetlenül, és nem próbálják meg beperelni a Nohamapetan-házat. Biztosan másról van szó. Köztudott, hogy a kegyét élvezem, asszonyom. Bevett a végrehajtó bizottságba, amire, megjegyzem, kurvára nem vágytam, és maga mellett álltam, mikor letartóztatta a helyi űr nemességének a felét.

– Annyit azért nem.

– De eleget, asszonyom – erősködött Kiva. – Erre most egy rakás nemes nekilátott elverni a vagyonát. Méghozzá egytől egyig olyan házakból, amikben a rokonság egy része rács mögött várja, hogy bíróság elé álljon árulásért. A Wu-ház sem kivétel. És persze ott van az a ribanc Nadashe Nohamapetan, aki ki tudja, hol van, és mit művel. Van némi pénze, de magához képest nem sok, és képtelen közvetlenül hozzáférni a maradékhoz. A semmiből nem szerezhet. Ezért gondolom azt, hogy Wolfe nagyképűsége nem azt jelenti, hogy közvetlenül rám hajt. Tudja, hogy akkor eltiprom. Inkább azt, hogy a maga bukásakor járulékos kár lesz belőlem.

Grayland megtorpant a boltíves ajtó előtt. Odabent az origófői futballcsapat várta, akik a bajnokságon aratott diadaluk jutalmaként hét és fél teljes percig élvezhették az emperátor vendégszeretetét, mielőtt elszólítaná a következő teendője. Grayland csupán a napja harmadánál tartott; Kiva pedig, aki mostanra (tőle szokatlan módon) megtanulta tiszteletben tartani az emperátor időbeosztását, magában hüledezett azon, hogy dacára annak, hogy a társadalom minden jel szerint egyre gyorsabban omladozott körülöttük, Grayland idejének a legjavát még mindig olyasféle piszlicsáré ügyek kötötték le, mint a gratuláció egy kurva focicsapatnak, amiért ügyesebben játszanak a golyóikkal, mint a társaik.

– Úgy gondolja, Nadashe Nohamapetan állhat a pénz tömeges eltűnése mögött – állapította meg Grayland.

– Pontosan. Szívből rühelli magát. Ráadásul elérte, hogy minden ház és céh rettegjen magától. Az effélékre könnyűszerrel építhet.

– Mégis, micsodát?

– Nos, asszonyom… még egy államcsínyt. Miután az első olyan jól sült el.

Grayland az asszisztense kezét húzó paksamétára biccentett. – Ráállíthatnám a nyomozóimat ezekre a nemesekre.

Kiva a fejét rázta. – Abban a pillanatban lebukna. Túl sokan vannak, akik beárulnák ilyesmiért. Kiszivárogna a parancs, mire egyáltalán kiadná. A nemesek eltakarítanák a nyomaikat, a márkák varázslatosan felbukkannának legitim üzleti számlákon, Nadashe pedig, már ha tényleg ő áll emögött, sokkal jobban elrejtőzne.

– Mit javasol?

Kiva az iratok felé biccentett. – A forrásom szerint az összes nemesi pénzfelvétel ugyanakkor történt. Továbbá arra is felhívta a figyelmemet, hogy azóta más nemesek is vettek fel ugyanekkora összegeket.

– Bármit is forralnak, toboroznak.

– Pontosan – helyeselt Kiva. – Egyre több felpaprikázott házat és nemest vonnak be a tervecskéjükbe.

– Tény – szólt Grayland. – És?

Kiva elmosolyodott. – Felség, azt hiszem, itt az ideje, hogy mi ketten veszekedjünk egy kurva nagyot.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Hét és fél percen át gratulált az Origófői Sárkányoknak az Essexi Láng elleni kupagyőzelmükért. Ennek a keretein belül szertartásosan megajándékozták egy, a játékban használt labdával (amely – miután rövid és minden jel szerint varázslatos időt tölt Grayland birtokában – vissza fog kerülni a Sárkányok vitrinjébe a csapat főhadiszállásán, „Kölcsönbe az emperátortól” címkével), és bánkódva megemlítette a birodalom saját csapata, a Xi’an Hajógyárosai szánalmas helyezését az évi bajnokságon.

Utána hetvenperces értekezlet következett a közüzemi hálózatok részlegvezetőivel a Xi’annak, az emperátornak és sok ezer polgárának otthont adó birodalmi űrállomás állapotáról. A Xi’an az űrbeli élet ékköve volt, ugyanakkor az egyik legidősebb még mindig használatban levő űrállomás, ami a korszerű állomásokkal ellentétben páratlanul kényessé tette.

Egy példa (a sok közül) a Xi’an állomásának légcserélő rendszere, amelyet (mint azt az emperátor megtudta) rutinszerű karbantartó lépések szigorúan betartandó sora szabályoz, amely a sorrendben történő legapróbb csere esetén is egyenesen a nyílt űrbe nyomná ki a levegőt Xi’an székesegyházából. Úgy fest, holmi a történelem ködébe vesző mérnök úgy gondolta, hogy a légtelenítés a legjobb módszer a tűzoltásra, mert nem tenné ki a székesegyház belsejét a víz vagy másféle tűzoltó anyagok káros hatásának.

Egyetlen kódsor akadályozta meg, hogy a Xi’an állomásának székesegyházából váratlanul elillanjon az oxigén – csakhogy ezt egy rendszerfrissítés nemrég törölte. Más szóval három hónapon át a legapróbb emberi hiba is megfullaszthatta volna Korbijn érseket és a reggeli szertartások sok száz résztvevőjét. Grayland leszögezte, hogy ez a legkevésbé sem kedvező állapot a templomra vagy a hű gyülekezetére nézve, és megkönnyebbülten szerzett tudomást arról, hogy a problémát végre megoldották.

Húsz percen át hallgatta Wen parancsnoknak, Hurnen admirális szárnysegédjének naprakész híreit a Mezsgye Armadájáról, ahogy Grayland előszeretettel gondolt a hadseregre, bár egyre jobban sejtette, hogy a végeredmény egy „különítmény” lesz, amely korántsem tűnt olyan hangzatosnak.

A kezdeti becslések nem adtak okot a bizakodásra – ahogy a vezérhajó, de a kisegítő hajók száma sem, amelyeket időben át lehetett rendelni az Ikoyi-rendszerbe a bevetéshez. Wen parancsnok biztosította Graylandet, hogy ez csupán az első felmérés, és a további keresés kétségkívül tovább duzzasztja majd a létszámot. Grayland emlékeztette Wen parancsnokot a szoros időkorlátra. A megbeszélés végén egyik résztvevő sem távozott teljesen elégedetten.

Öt perc szünet, amelynek nagy részét Grayland a vécén töltötte. Ha idejekorán tájékoztatják Cardenia Wu-Patricket arról, hogy az emperátornak elsősorban azt a képességét kell kifejlesztenie, hogy szükség esetén akár órákig leállítsa a kiválasztó szervrendszerét, akkor talán lemond a tisztségről. Olvasta valahol, hogy a rabok annyira hozzászoknak a börtönélet szigorú napirendjéhez, hogy csupán az engedélyezett időszakokban éreznek ürítési kényszert. Cardenia még nem jutott el odáig, de együttérzett velük.

Ha már a raboknál tartunk, a röpke megálló után Grayland következő negyvenöt percét az igazságügyi minisztere helyzetjelentése kötötte le az államcsíny miatt letartóztatott és a tárgyalására váró – atyaég, de milyen sok – állítólagos hazaáruló helyzetéről. Azok után, hogy ennyi és ilyen magas rangú törvénysértőt tartóztattak le, zavarba jöttek, amikor az elhelyezés és a feldolgozás került szóba: hiába mocskos árulók, attól még rosszul venné ki magát, ha a nemesi házak vezetőit és sarjait leböknék a köztörvényesek.

Grayland megoldása az Origó és a bolygó rendszerének számos űrállomása között ingázó luxushajó, a Csillagok Ékköve lefoglalása volt, az árulók pedig ennek a lakosztályaiba zsúfolva töltötték a várakozást. Az Igazságügyi Minisztérium fizette az üdülőhajó kosztját és kvártélyát, de a legénységet kiegészítette egy jókora osztaggal a birodalom biztonsági szolgálatából, valamint iszonyatosan szigorúan ellenőrizte a jövés-menést az Ékkő fedélzetén. A dolog meglepően olajozottan működött, leszámítva persze az elkerülhetetlen tirádákat, valahányszor holmi gróf vagy bárónő kilátás nélküli belső szobát kapott az alsó fedélzeten. A bökők alig kerültek elő.

Grayland viszont kénytelen volt rájönni, hogy az árulók elleni jogi procedúrák korántsem haladnak ilyen zökkenőmentesen. Dacára annak, hogy az Igazságügyi Minisztériumnak bőven voltak bizonyítékai – ezt a mérgezése előtt Deran Wu csőstül biztosította –, az ügyvédek gondot jelentettek. Az árulók egytől egyig nemesi házakhoz tartoztak, amelyek mindenféle ügyvédet, elsősorban elsőrangúakat alkalmaztak; az Igazságügyi Minisztériumnak ellenben viszonylag kisszámú ügyész állt a rendelkezésére, és noha akadtak köztük hozzáértők, a legtöbben pont azért dolgoztak a kormánynak, mert iszonyatosan középszerűek voltak, és emiatt hiába hajtottak a házak és a céhek által kínált zsíros állásokra.

A különféle házak ügyvédei – akik egytől egyig tisztában voltak azzal, hogy ha az ügyfeleiket bűnösnek találják, kivégzik őket (az ügyfeleket, nem az ügyvédeket, bár az utóbbi a háztól is függött) – a legkisebb halasztás vagy kiskapu reményében iszonyatos mennyiségű papírmunka és pereskedés alá temették az Igazságügyi Minisztériumot, hogy megpattintsák az ügyfeleiket. A minisztériumnak azonban más miatt is főtt a feje, így nem bírta a hajtást. Mi több, az igazságügyi miniszter arra jutott, hogy sebesen apad a nép jóindulata, amelyet Grayland a puccskísérlet után elnyert – minél többet lustálkodtak az árulók a puccos börtönhajójukon, a házaknak és az ügyvédeknek annál több idejük volt arra, hogy támogatást gyűjtsenek, bármilyen úton-módon.

Grayland különféle okoknál fogva eddig nem törődött a köz támogatásával, de ezt nem ismerte be az igazságügyi miniszterének. Semmi szükség nem volt arra, hogy ezen is hajba kapjanak. Ahogy azon sem rágódott, hogy az árulók elhúzzák a jogi folyamatokat. Ő maga nem ragaszkodott az árulók halálbüntetéséhez; nem forrt a vérében efféle bosszúvágy. Az árulók az időhúzással a saját lankadatlanul apadó idejükkel játszottak, és legalább addig sem okoznak neki fejfájást.

Ettől még oktalanság lett volna azt éreztetni Grayland igazságügyi miniszterével, hogy nem törődik az aggályaival, így kikérte a tanácsát. A miniszter két dolgot javasolt: először is azt, hogy a minisztérium fogadjon fel külsős ügyvédeket, hogy ők képviseljenek néhány kiemelt fontosságú ügyet, nehogy a minisztérium lépéshátrányba kerüljön; másodszor azt, hogy kössön vádalkut néhány árulóval, hogy nyilvános felszólalás során tanúskodjanak, cserébe megússzák a kivégzést, és az anyarendszerükben, a saját házuk büntetés-végrehajtási rendszerében tölthetik le a büntetésüket.

Grayland mindkettőbe beleegyezett, és azt javasolta a miniszterének, hogy a második ötletét tervszerűen használja, hogy elnémítsák az árulók pártját fogó, egyre erősebb ágálást, és jogilag egymás ellen fordítsák őket, amivel megzavarhatják az ügyvédeik mesterkedését. Tudta, hogy a miniszter egyébként is ezt szándékozott tenni, de azt is, milyen hasznos lehet, ha elmondhatja, hogy az ötlet az emperátor agyszüleménye. A férfi tényleg hálásnak tűnt annak hallatán, hogy sikerült kiválasztania a megfelelő irányt. Távoztukban mindketten úgy érezték, hogy a megfelelő irányba csalták a másikat, ami minden sikeres tárgyalás ismérve.

Egy tizenöt perces teázás Korbijn érsekkel, amelynél tisztán barátibb találkozóra Graylandnek esélye sem volt egész nap. Korbijn érsek asszony híres volt arról, hogy az emperátor oldalára állt a puccskísérlet végzetes napján, és azóta Grayland nem habozott kifejezni a háláját, és a birodalom kincstárából finanszírozta Korbijn törekvéseit az Egyesülés Egyházában. Mi több, kedvelte az érseket; az idősebb nő mindig is kedves volt hozzá, és mindenkinél jobban megértette, milyen érzés egy hatalmas, az ember céljait általában szakadatlanul gátló és az egyént semmibe vevő bürokráciát irányítani. Alapvetően hasonlított az állásuk, és jólesett neki olyasvalakivel beszélgetni, aki megértette az ő elképesztően egyedi és életbevágóan fontos problémáit.

Grayland nem árulta el Korbijn érseknek, hogy az elmúlt három hónapban bármikor megfulladhatott volna egy kódsor, illetve annak a hiánya miatt.

Ezt egy rövid út követte a külön bejáratú vasúti kocsijában a Xi’an űrállomás túlsó végére, a parlament épületegyütteséhez és az ottani saját irodáiba. Jog szerint Grayland képviselte a Xi’ant az Egyesülés parlamentjében, és noha nem gyakorolta a címét, irodákra azért szüksége volt. Itt letudott négy tízperces megbeszélést a hatos csoportokban egymást követő képviselőtársaival, utána megjelent a parlament üléstermében, és tizenöt perces beszédet tartott az Origó-rendszer Tinédzserparlamentjének, amely az éves találkozóját tartotta a Xi’anon. Lelkendezve fogadták, Grayland pedig lelkendezve fogadta azt, hogy elérte a kort, mikor már lehetetlenül fiatalnak látja a kamaszokat. Végre valami újdonság.

Öt percre rá vissza is tért a magánvagonjába, és célba vette a saját palotakomplexumát, ahol a leginkább rettegett találkozó várta. Méghozzá nem mással, mint Rafellya Maisen-Persaud grófnővel a Persaud-háztól, amely a Lokono-rendszer uralkodóházaként a kagylók és egyéb porcos halak monopóliumát birtokolta. A Lokono-rendszert hatvanötmillió polgár lakta a hat holdon szétszórt tizenkét nagyobb és több mint száz kisebb állomáson.

És az előrejelzések szerint ez a rendszer fog legelőször teljesen elszigetelődni az Egyesülés többi részétől.

A jelenlegi három belépti és négy kilépti Árhulláma biztonságban volt. Hozzávetőlegesen hat hónapon belül fog összeomlani az első bejövő hulláma – az Origó felől –, amelynek a sorsát tizenegy hónapon belül a többi hat is követi. Addigra az Egyesülés jóformán minden rendszere a saját bőrén fogja megtapasztalni az Árhullám-összeomlást, de mindegyikük csatlakozni fog a többihez, közvetetten vagy közvetlenül.

Grayland számított rá, hogy a grófnő végletesen felháborodik azon, hogy az emperátor hiába adott a parlamentnek hat hónapot (amely mostanra jócskán lecsökkent), hogy lehetőségekkel álljon elő, az mégsem tett semmit, hogy megmentse a Lokono-rendszer hatvanötmillió polgárát a közelgő összeomlástól. A grófnő nem okozott csalódást. Rafellya Maisen-Persaud nem csupán a nemesi háza képviselőjeként érkezett, de a rangidős hercegnő legfiatalabb húgaként is, így díjnyertes előadást mutatott be, kis híján a ruháit szaggatva ecsetelte a Lokono népének a szenvedését. A végén Graylandben felmerült, hogy talán tapsolnia kellene.

Nem tette. Nem csupán azért, mert udvariatlan lett volna, hanem mert tudta, hogy a grófnőt vajmi kevéssé aggasztja a Lokono-rendszer lakóinak sorsa. Grayland tisztában volt vele, hogy Rafellya Maisen-Persaud részt vett a Kiva Lagos által említett megbeszélésen, amelyet Proster Wu szervezett.

Mi több, már Kiva úrnő jelzése előtt tudta. Méghozzá azért, mert Jiyi és Kiva Lagos ugyanannál a banknál bukkantak rá az összeesküvés titkára, csak az előbbi kutatással, az utóbbi lelki terrorral. Jiyi más bankoknál még több résztvevőt talált, továbbá az összeesküvés részleteit ecsetelő kódolt iratokat is – még a jelen megbeszélésen vele szemközt ülő grófnőtől is. Talán pont az ő, a nővérének szánt üzenetét volt a legkönnyebb feltörni. Ezt a bizonyos szöveget hiába védte a legkorszerűbb kódolás, mellyel Jiyi elbíbelődhetett volna néhány évtizedig, mert a grófnő óvatlanul egy olyan mikrofonba diktálta, amely kapcsolatban állt a háza hálózatával, melynek a kutyája (egy Chestain nevű imádni való szőrgombóc) nevét választotta nem biometrikus jelszó gyanánt, a biometrikus (az ujjlenyomata) pedig rendelkezésre állt a birodalom rendszeréből.

Graylandben nem először merült fel, milyen veszélyes is Jiyi: az emperátor titkos, az egész birodalomra kiterjedő személyes ügynöke, aki mindent tudott, és mindent elárult az emperátornak, ha az tudta, hogyan kérdezzen. Márpedig ő tudta.

Így azt is tudta, hogy Rafellya Maisen-Persaud grófnő kamuzott, és az igazi szándékát eltitkolva kérvényezte a meghallgatást: nem a hatvanötmillió ember sorsa érdekelte, akiket képviselnie kellett volna, hanem az, hogy jelentse Nadashe Nohamapetannak az emperátornak az Egyesülés megmentésére szőtt legfrissebb tervét, hogy minél jobban kidolgozhassák a Graylandnek szánt csapdát. Grayland nem csupán azért félte a találkozót, mert nem volt válasza a hatvanötmillió lokonói megmentésének dilemmájára – legalábbis egyelőre nem, ami önmagában elszomorította –, de azért is, mert tudta, milyen lehangoló lesz végignézni a grófnő színjátékát, amellyel megpróbálja meggyőzni, hogy nem csupán önmaga, illetve jó eséllyel a közvetlen családja és a barátai érdeklik.

Grayland nem tévedett, de egyelőre vajmi keveset tehetett az ügyben. Így figyelt és hallgatott, miközben a grófnő előadta a szenvedélyes színjátékát, aminek a végén ő megköszönte a látogatását, biztosította, hogy mindent megtesznek a Lokono-rendszerért, és az útjára bocsátotta a grófnőt, mielőtt az felkészülhetett volna egy újabb drámai alakításra. A megbeszélés tokkal-vonóval együtt huszonhárom percig tartott.

Más szóval Grayland meglepő módon hét perccel idő előtt végzett.

Amiből kilencven másodpercet feláldozott egy személyes hívásra, hogy még egy találkozót hozzátegyen a napjához.

***

– Mikor tudatosult önben, hogy az uralmának befellegzett? – kérdezte Grayland Tomas Chenevert-től. Kettesben voltak az Auvergne hídján, Grayland az ajtónál hagyta a testőreit. Az Auvergne az emperátor magánkikötőjében dokkolt; alapvetően ugyanolyan biztonságban volt, mint a saját palotájában. Az őrei ettől még nem repestek az örömtől, de Grayland négyszemközt akart beszélni Chenevert-rel.

Chenevert a kérdés hallatán felhúzta a szemöldökét. – Rossz hírre számítunk? – kérdezte. Az összes ismerőse közül Chenevert viselkedett a legközvetlenebbül Graylanddel, és nem azért, mert kórosan megvetette az uralkodókat, hanem mert közéjük tartozott: Ponthieu az Egyesülésen kívüli birodalmának trónfosztott királya volt. Más szóval Chenevert egyenlőként bánt Graylanddel, aki rádöbbent, hogy ez sokat jelent neki. Senki más nem viselkedett vele így, még Marce sem, aki a bensőséges kapcsolatuk dacára nagyon is tisztában volt a társadalmi helyzetük között húzódó szakadékkal.

– Mostanában csakis rossz hírekkel szolgálhatok – ismerte be.

– Tudom, és nagyon sajnálom – mondta Chenevert kedvesen. – Konkrétan egy új államcsínyre céloztam.

– Nem egy. Több. Ki tudja, mennyi?

– Több? Lenyűgöző. A népszerűség mindig öröm.

– Ezúttal nem.

– Elhiszem. Természetesen szívesen elmondom a véleményemet, de érdekelne, miért nem egyeztet az elhunyt emperátorok tanácsával. Néhányan biztos puccs áldozatai lettek.

– Nem igazán – ingatta a fejét Grayland. – Akadt néhány orgyilkosság, ahogy olyan emperátorok is, akiket a Wu-család… leváltott, miután fény derült arra, hogy baj van velük.

– Leváltott – ismételte Chenevert. – Remek szépítés.

– De az orgyilkosságok nem egy kiterjedtebb felkelés részei voltak, én nem tartom igazi puccsnak, ha a Wu-család leváltja az egyik tagját a másikra. Inkább családi ügynek.

– Az ön elleni legutóbbi államcsínyben Wuk is részt vettek – emlékeztette Chenevert.

– De nem jártak sikerrel – húzta alá Grayland. – Míg… – Elhallgatott.

Chenevert mosolygott. – Kimondhatja.

– Míg a maga elleni igen.

– Úgy bizony – ismerte el Chenevert. – Alig úsztam meg ép bőrrel. És ezzel a hajóval. És néhány száz barátommal. És a kortárs emberi tudás megsüvegelendő részével. És mondanom sem kell, anyagi javak nem elhanyagolható mennyiségével.

– Mindez arra utal, hogy előre látta, és tudta, hogy képtelen lenne megakadályozni.

– Ez igaz.

– Akkor árulja el, honnan tudta.

– Elmondhatom, de nem biztos, hogy hasznát venné.

– Miért nem?

– Mert, hogy úgy mondjam, nem voltam jó király. Korántsem voltam olyan jó királynak, mint maga emperátornak, ifjú barátom. Ahogy embernek sem.

– Maga nem rossz ember – mondta Grayland.

– Jobbá váltam – látta be Chenevert. – De megszűntem embernek lenni. Egy néhai ember alapján testet öltött gépi tudat vagyok. Emlékszem az emberi létre, és emlékszem arra, milyen vágyak és érzelmek vezéreltek emberként. Hozzáférek az összeshez, de a jelenlegi formámban már nem hajtanak. Ráadásul több mint háromszáz éves vagyok, úgyhogy bőven töprenghettem a bűneimen.

– Nem sokban különbözik az emperátortanácsomtól. A felvett másaik képesek előhívni a gondolataikat és az érzéseiket. De már nem érzik egyiket sem.

– Én még érzem mindet – szólt Chenevert. – Ahogy maga is érzi ugyanazt, amit ötévesen. De nem ugyanúgy, mint ötévesen.

– Néha igen.

– Jó, legyen – mosolygott Chenevert. – Úgy értettem, hogy nem engedné az érzéseit ugyanúgy szabadjára, mint ötévesen. Döbbenet, de még sosem láttam hisztériázni.

– Köszönöm – mondta Grayland. – Ettől még érdekel, hogyan látta előre a puccsot.

Chenevert felsóhajtott, amire nem volt semmi szüksége egy olyan mesterségesen létrehozott értelemnek, ami önmaga hologrammását vetítette ki, de mit volt mit tenni. – Röviden és tömören akkor szereztem róla tudomást, mikor eltaszítottam magamtól vagy elárultam mindenkit, aki hasznos szövetségesem lehetett volna, a megmaradtak pedig a fejükbe vették, hogy ideje mennem. Ennek a kifejtése sokáig tartana, és attól tartok, majdhogynem végleg ledöntené a rólam kialakult képét. Annyit mondhatok, hogy csak magamnak köszönhettem ezt a katasztrófát, pontosan ezért láttam jóval előre.

– De ha előre látta, miért nem kerülte el?

– Mert egyes döntéseket nem lehet megmásítani – magyarázta Chenevert. – Az uralkodásom korai éveiben, mikor még egy ostoba piperkőc voltam, rengeteg ilyen döntést hoztam. Gyorsan, egymás után. Minden ebben gyökerezett. Végül, mire elég bölcs lettem ahhoz, hogy magam is elborzadjak a korai döntéseimen, rájöttem, hogy legfeljebb késleltetni tudom az államcsínyt, megállítani nem. Így elég sokáig késleltettem ahhoz, hogy elmenekülhessek. – Elmosolyodott. – Fonák helyzet, de a puccs idején már amúgy is haldokoltam, ami szintén a korai döntéseim elkerülhető következménye volt. Ha az összeesküvők várnak néhány évet, elkerülhették volna ezt az egész mesterkedést.

– Sajnálom, hogy ilyen döntéseket hozott – mondta Grayland kis hallgatás után.

– Akárcsak én, ha érdekli – szólt Chenevert. – Sosem jó érzés, ha az ember végiggondolja az életét, és rádöbben, mennyivel többet kihozhatott volna belőle. Legalább annyi előnye volt, hogy így itt lehetek magával és Marce-szal. Aki mindeközben kis híján beledöglik a számításokba, amelyekkel mindnyájunkat meg akar menteni.

– Ezt tőle tudja?

– Nem, természetesen nem. De, tudja, néha eljön, hogy matematikáról beszéljünk. Azt hiszi, hogy mivel gép vagyok, követni tudom a munkáját, pedig nem is tévedhetne ennél nagyobbat. De tanulok, mert a segítségére akarok lenni. Az azonban még odébb van. De azt hiszem, idővel menni fog. Legalább most már gyorsabban tanulok, mint a többi ember. Tudta, hogy igazából micsoda zseni? Mármint a kedvesére célzok.

– Én is azt hiszem.

– Nem, azon túl. Túl szerény ahhoz, hogy kimondja, vagy egyáltalán belegondoljon, de látom a munkáját, és néha még tartani is tudom vele a lépést. Nála senkinek nincs nagyobb esélye arra, hogy megmentse magát. Egyelőre csak az a kérdés, megvan-e minden adata a munkájához. És hogy alszik-e eleget. – Chenevert észrevette a Grayland arcára boruló árnyékot. – Mi az?

– Micsoda mi?

– Az előbb az eszébe jutott valami. Mikor az adatokról beszéltem.

– Nem fontos.

– Jól van – felelte Chenevert. – De ha már az adatoknál tartunk, azt mondta, hogy számos tervezett államcsínyről tud.

– Igen.

– Mégis, honnan? Ha a testőrsége és a hírszerzése is tudna róluk, akkor bizonyára már mind kudarcba fúlt államcsíny lenne.

– Más forrásaim is vannak.

– Ezek között nincs véletlenül egy mesterséges intelligencia, ami az emperátorok bábszínházát igazgatja?

Grayland élesen Chenevert-re pillantott. – Honnan veszi ezt?

– Mert a barátja, Jiyi, ha jól emlékszem a nevére, számtalanszor megpróbált bejutni a rendszerembe. Először nem sokkal az érkezésem után füleltem le. Küldött egy programot a tűzfalam feltörésére. Elszigeteltem, aztán szétszedtem, hogy kiderítsem, hogyan működik, végül megüzentem neki, hogy szívesen csevegnék vele, ha betörés helyett inkább kopogna. Nem felelt. De még mindig próbálkozik a besurranással. Ha velem ezt csinálja, akkor nyilván nem csak az én rendszerembe akar bejutni.

– Sajnálom Jiyi betörési kísérleteit – mondta Grayland.

– Semmi baj. Azaz baj – helyesbített Chenevert –, de eddig nem okozott problémát. Legalább megőrzöm az éberségem. De ha lehet, inkább egyszerűen beszélgetnék Jiyivel.

– Ha jól tudom, Jiyi rajtam kívül senkivel nem áll szóba. A néhai emperátorokat leszámítva.

– Én viszont király vagyok – mutatott rá Chenevert. – Azaz csak voltam. Talán az is megteszi.

– Meglátom, mit tehetek.

– Köszönöm. Visszatérve a kérdésére az uralmam végének a megjósolásáról, elég korán rájöttem, hogy kimenthessem magam. Erre célzott? Hogy mikor túl késő lépni, hogy megmentse magát?

Grayland a fejét rázta. – Nem magamat menteném.

– A nagylelkűsége az önfeláldozással határos.

– Nem erről van szó.

– Hanem miről?

– Megállíthatnám az államcsínyeket – felelte Grayland. – Megvan minden információ, ismerem a résztvevőket és a hollétüket is. Legalábbis a többségükét. Szükségállapotot hirdethetnék, és mindet bebörtönözhetném, ahogy a legutóbbi puccs során. De ebben az esetben csak a jelenlegi puccskísérletek sorozatát fékezem meg. Mindig lesz egy újabb. Mindig is volt. Attól a naptól kezdve, hogy emperátor lettem. Eltiprok egyet, és kettő szökken szárba helyette. Mindeközben nem tudok az igazán fontos dolgokkal foglalkozni.

– Az Egyesülés megmentésével – szólt Chenevert.

Grayland a fejét rázta. – Nem. Bármit is teszünk, annak már vége. Az Árhullámok összeomlását képtelenség megállítani. A birodalmat képtelenség megmenteni. A lakóinak kell segítenünk. Nem csak a nemeseknek. Hanem mindenkinek. Méghozzá nekem kell segítenem. Csakis ezt tartom fontosnak a munkámban.

– Hatalmas felelősség.

– Meglehet – ismerte el Grayland. – De nincs más választásom. Muszáj megpróbálnom. Ezért kell tudnom, mikor lesz túl késő. Csak úgy tudnám megakadályozni az államcsínyeket, ha tudatosan elhanyagolom a többi fontos teendőmet. De talán követhetném a maga példáját… elhalaszthatnám azokat, amik már forrongnak. A lehető legtovább lekötném ezeket a puccsokat és a kieszelőiket. Mert nekem csak ennyi időm maradt. Nem az első Árhullám összeomlása lesz a fordulópont, hanem az első sikeres puccskísérlet. Addig van időm, hogy mindenkit megmentsek.

– Felséged lenyűgöz – mondta Chenevert. – Hogyan akarja késleltetni ezeket a puccskísérleteket?

– Felkavarom kicsit az állóvizet.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Kiva Lagos elmerengett, igazából milyen könnyű bárkit bármikor elérni, ha az ember a) elég magas rangú, illetve b) ha hajlandó világnagy seggfejként viselkedni. Így mikor egy szakajtónyi irattal a kezében kilépett a Céhek Házának liftjéből a Wolfe-ház irodáinak emeletére, egy pillantásra se méltatta a recepciós pultot, hanem ugyanazzal a lendülettel balra fordult, és nekivágott a Drusin Wolfe irodájához vezető folyosónak, miközben semmibe vette a megállítására szegődött, végül már háromfősre duzzadt kísérete eleinte zavart, aztán egyre harsányabb szólongatását.

Nem állt meg. Belökte Drusin Wolfe irodájának az ajtaját, aztán becsapta, és bezárta maga mögött, mielőtt a kéretlen kísérete fülön csíphetné. Drusin Wolfe felnézett a kávézóasztala melletti székéből, ahol éppen egy másik férfival értekezett fasz se tudja, milyen érdektelen ügyben.

– Mi a rosseb? – hüledezett.

Kiva Wolfe a vendégére mutatott. – Maga. Húzzon a picsába! – Dörömböltek. Kiva meg sem rezzent.

Drusin Wolfe a vendége karjára tette a kezét, hogy hátráltassa a picsába elhúzását. – Megőrült? Nem ronthat be az irodámba, és küldhet el mindenkit a picsába!

– Mégis itt vagyok – mutatott rá Kiva. – Az irodájában. És elküldöm a picsába ezt a lábatlankodó tökfejet. – A lábatlankodó tökfejhez fordult. – A „húzzon a picsába” melyik részét nem értette?

– Sürgős megbeszélnivalónk van! – háborgott Wolfe.

– Magának és nekem van sürgős megbeszélnivalónk! – vágott vissza Kiva. Odadobott neki egy iratot, amelynek az elkapásával Wolfe elügyetlenkedett néhány pillanatig. – Mert addig nem megyek sehová, amíg azt meg nem beszéljük, méghozzá azonnal, mert különben kénytelen lesz megbirkózni a nem kívánt figyelemmel.

Wolfe homlokráncolva olvasta el a szöveget. Kiva visszafordult a lábatlankodó takonypóchoz. – Most jön az a rész, amikor elküldi magát a picsába – közölte. A még mindig rettenetesen zavart lábatlankodó takonypóc Wolfe-ra pillantott.

– Nem fogom elküldeni a picsába – biztosította Wolfe a másikat, majd szúrós pillantást vetett Kivára. – De attól tartok, azonnal foglalkoznom kell az új… látogatómmal.

– Ez valami tréfa? – hüledezett a végre-valahára szóhoz jutó lábatlankodó takonypóc.

– Bár úgy lenne – felelte Wolfe. – Majd Michael felhívja az irodáját, és egyeztet egy új időpontot.

Lábatlankodó takonypóc tátogva ücsörgött, míg Kiva a vállára nem koppintott. – Hallotta a nagy embert – mondta. – Eltakarodna végre a picsába? – Az ajtóhoz lépett, elfordította a zárat, aztán feltépte, mire a túloldalon dörömbölők közül legalább egy átbukott a küszöbön. Lábatlankodó takonypóc távozott, és miután Wolfe egy perc alatt biztosította az asszisztensét, a recepcióst és a sebtében idehívott biztonsági őrt, hogy minden a legnagyobb rendben, végre kettesben hagyták Kivával.

– Mindenhová így érkezik, Kiva úrnő? – kérdezte Wolfe.

– Anyámtól tanultam.

Wolfe letette a kávézóasztalra a Kivától kapott iratot, és rákoppintott. – Nagyon érdekelne, honnan szerezte ezt a bizonyos értesülést.

Kiva helyet foglalt a lábatlankodó takonypóc megürült, de még mindig meleg, ennélfogva kissé undorító székében. – Nos, Drusin, azok után, hogy belepofátlankodott a vacsorámba a nagyjelenetével, nem úszhatta meg, hogy utánanézzek a dolgainak.

– Azt hittem, gondosan eltitkoltam az utalásokat.

– Biztos vagyok benne. De tévedett. Én pedig értek a titkok feltárásához.

– De a sajátjai eltitkolásához nem annyira, igaz? – Wolfe mosolyogva félrehajtotta a fejét. – Hallottam, hogy hirtelen kilépett az emperátor végrehajtó bizottságából. Ráadásul az Adóügyi Minisztérium vizsgálatot indított maga ellen. Azt rebesgetik, a könyvvizsgálat során kicsit lefölözte a gondjára bízott Nohamapetan-számlákat.

– Alaptalan vádak.

– Ez csak természetes – felelte Wolfe szárazon. – Ami azt illeti, az értesüléseim szerint nem is kicsit fölözte le. Milyen fonák helyzet! Miközben kideríti a Nohamapetanok minden egyes pénzügyi trükkjét, előadja a sajátjait is.

– Kamu az egész, és ezt a nyomozás is meg fogja erősíteni, úgyhogy nincs ebben semmi fonákság – vágta rá Kiva, aztán dacosan lenézett az iratra. – A jó hír az, hogy talán visszajuthatok az emperátor kegyeibe.

– Nem csak dicsekedni jött ide, Kiva úrnő.

– Nem, ha ezt akarnám, egyszerűen félbeszakítom a szaros vacsoráját.

– Akkor mégis miért van itt?

Ezúttal Kiva koppintott rá az iratra. – Vegyenek be – közölte.

– Tessék?

– Jól hallotta.

– Tudja egyáltalán, mibe akar belekeveredni?

Kiva gúnyosan mosolygott. – Azt hiszi, csak magát tudnám besározni? – Meglebegtette a kezében maradt paksamétát. – Meghitt, barátságos kis összeesküvést sikerült összehozniuk. Kár lenne érte, ha közbejönne valami.

– Csak, hát…

– Mi van?

– Nos – fészkelődött a székében Drusin –, meglepett, ennyi az egész. A múlt héten még az emperátor ölebe volt.

– Nem – rázta a fejét Kiva. – A legutóbbi szaros kis puccskísérlet után Graylandnek szüksége volt egy barátságos arcra a végrehajtó bizottságban. Akiről remélte, hogy zsinóron rángathatja. Engem nemigen lehet irányítani, Drusin.

Drusin ezt halvány mosollyal nyugtázta. – Vettem észre.

– Persze hogy észrevette; maga nem holmi üresfejű, szájtáti faszfej. – Kiva közelebb hajolt. – Maga szerint miért vádoltak meg a semmiből azzal, hogy visszaélek a Nohamapetanok anyagi javaival? Nem sikkasztásért, bassza meg! Hanem mert a drágalátos emperátorunknak kellett egy ürügy, hogy kihajítson a végrehajtó bizottságból, de nem úgy, mintha szórakozásból eresztene szélnek. Ülök az irodámban, erre megjelennek ezek a köcsög adóügyi verőlegények, hogy a képembe vágják ezt a szarságot, és húsz perccel azután, hogy elmentek, már hív is az emperátor talpnyalója, és „lehetőséget” ajánl a kurva lemondásra. Csukott szemmel is felismerek egy felültetést. Ez nem egy kikúrt hét eredménye. Erre már régóta készült.

– Úgy tűnik, megharagudott az emperátorra.

– Még szép, hogy megharagudtam a seggfej emperátorra! A picsába vele és a kicsinyes módszereivel!

– És erre megzsarol engem?

– Nem. – Kiva újra megrázta a fejét, és az iratra mutatott. – Ha ezzel akartam volna békejobbot nyújtani Graylandnek, akkor rögtön előállhattam volna vele, mikor felhívott a baszott cselédje. Nem, ezzel akartam felhívni a figyelmét. Most, hogy ez sikerült, elárulom, mit nyerhetnének azzal, ha hellyel kínálnak az asztaluknál.

Wolfe hátradőlt a székében. – Hallgatom.

– Egy: megtanítom magukat arra, hogy ne úgy mozgassák a rohadt pénzüket, mint egy csecsemő, aki féknyomot húz a konyhapadlón. Teljes mértékben lenyűgöz, hogy Grayland gorillái még nem rúgták magára a kicseszett ajtót.

– Azok után, hogy önt nemrég látogatták meg a gorillái, ebben azért nem fogadnám meg a tanácsát, Kiva úrnő.

– Nem megmondtam, hogy felültettek? Átvágtak? Most, hogy kihajítottak a végrehajtó bizottságból, az ügyem úgy el fog illanni, mint fing a szélben. Így jutunk el a kettes ponthoz. Emlékszik, milyen feltételekkel akarta újratárgyalni a Nohamapetan-szerződéseket?

– Igen.

– Gratulálok, megegyeztünk.

– Tényleg?

– Igen… ha engem is bevesznek.

– És maga azt hiszi, hogy ha mindez… – Wolfe egy tétova intéssel utalt az eddig óvatosan körbetáncolt összeesküvés egészére – befejeződik, akkor továbbra is alkupozícióban marad?

Kiva felhorkant. – Nem fogom kivárni mindezt. – Wolfe mozdulatán élcelődve meglóbálta a kezét. – Még mindezt megelőzően lerendezhetjük a saját ügyünket. Úgy a háza még akkor is jól jár, ha mindez kútba esik.

– És ha mindez a terv szerint alakul?

– Akkor majd meglátjuk, mi lesz utána, nem? – vont vállat Kiva. – Nekem is megvan a magam háza, Drusin. Megvan a magam üzlete és a magam gondjai. Kicseszett kényszerből helyeztek a Nohamapetan-ház üzleti ügyeinek az élére. Nemigen vágom fel az ereimet, ha távoznom kell. De addig is mi ketten még megállapodhatunk.

– Az én feltételeim szerint.

– Amik mostantól az én feltételeim. Elvégre most már én sem üres kézzel távozom.

– Hmm. Még valami?

Kiva meglobogtatta az iratokat. – Kezdésnek annyit mondanék, hogy a maguk kis vállalkozása még mindig anyagi gondokkal küzd. Tőlem kaphatnak tőkét.

– Maga lesz a forradalom pénztárosa – állapította meg Wolfe epésen.

– Még csak az kéne – tiltakozott Kiva. – Inkább a kisasszony.

– Miféle kisasszony?

– Az a nőszemély, akinek az elmúlt kibaszott évben befagyasztva tartottam minden titkos magánszámláját, az – vetette oda Kiva, aztán kiélvezte Wolfe leplezetlen döbbenetét. – Ne már, Drusin! Hülyének néz? Komolyan azt hitte, beveszem, hogy ez az egész a maga ötlete? – Újra meglóbálta az iratokat. – Vagy az egyik ilyen tréfamesteré? Az efféléhez igazi elkötelezettség kell! Tőle bűzlik az egész!

– Úgy tudtam, a legkevésbé sem kedveli – mondta Wolfe.

– Nem megcsókolni akarom, bassza meg! Nem muszáj kedvelnem. Elég, ha tisztelem. Az meg is van. Legalábbis jobban, mint azt a faszszopó Graylandet. Mindkettőnek alaposan ismerem a munkáját. Az egyikük tudja, mit csinál. A másik egyértelműen nem.

– Mondja, mégis hogyan… szabadítja fel ezeket a forrásokat? Úgy tudom, átadott neki minden titkos számlát, amit csak megtalált.

– Igen, tényleg átadtam neki minden titkos számlát, amiről értesítettem – bólintott Kiva. – De rengeteg olyan akad, amiről nem szóltam neki.

Wolfe elmosolyodott. – Nem azt mondta, hogy nem sikkasztott?

– Ez nem sikkasztás. Ez előrelátó anyagi tervezés.

***

– Hallottam már ennél pazarabb tervről is – mondta Senia Fundapellonan Kivának aznap éjjel, miután véget ért a közös esti orgazmusfesztiváljuk, és hozzáláttak a beszélgetős részhez.

– Megteszi – biztosította Kiva.

Senia felkönyökölt. – Színjátékból éket vertél magad és az ismert világegyetem ura közé, nyilvánosan meggyanúsítottak anyagi visszaéléssel, és úgy teszel, mintha összeszűrnéd a levet azzal az illetővel, aki már legalább kétszer próbálta megöletni az emperátort. Ugyanennek az illetőnek a családja áll egy államcsíny mögött, és ki ne hagyjam, hogy az uralkodó család legalább egy tagjával végeztek. Arról nem is beszélve, hogy veled is megpróbáltak.

– Ráadásul annak idején nekik dolgoztál – emlékeztette Kiva. – És a magad módján még mindig azt teszed. Legalábbis a háznak.

Senia megcsókolta Kiva vállát. – Most már neked dolgozom. Megszöktettél, emlékszel? Miután engem lőttek le helyetted.

– Ha így veszem, tényleg kissé gyanús – ismerte el Kiva.

– Csak egy kicsit. Arra célzok, hogy Nadashénak rengeteg oka lesz arra, hogy gyanakodjon rád. Állj elő egy válasszal a kétségeire!

– Azon már rég rajta vagyok – mondta Kiva. – Szinte teljesen biztos, hogy Nadashénak téglái vannak az Igazságügyi és az Adóügyi Minisztériumban. Ha utánajárnak az ellenem benyújtott indítványoknak, tökéletes hamisított nyomozási jegyzőkönyvek fogják megerősíteni azt, amit Wolfe-nak mondtam. Egy hosszú nyomozás a metaadatok szerint alig néhány hetes feljegyzései. Te pontosan így állítanál csapdát.

– És erre piszkosul büszke vagy – morogta Senia.

– Ne már, szerintem kurva szép adalék.

– Nem a legjobb ötlet, ha az ember belezúg a saját ravaszságába.

– Mintha az anyámat hallanám!

– Ha az anyádat hallanád, akkor sokkal többet szitkozódnék.

– Mi baj van azzal?

– Semmi – mondta Senia. – Legfeljebb az, hogy minden második szavad káromkodás.

– Az esetek felében észre sem veszem, baszki!

Senia megcirógatta Kivát. – Tudom jól. De azt meghallanád, ha én is mindig így beszélnék.

– Ugyan, dehogy.

– Kurvára, de gecire azonnal, baszod!

– Ez azért már túlzás.

– Nem igazán.

– Remek. Most már én is hallani fogom minden egyes bazmegemet.

Senia újra megcirógatta Kivát. – Idővel biztosan elfelejted. De korábban, mielőtt elkezdtél a saját elmésségedről áradozni, arra akartam kilyukadni, hogy ne becsüld alá Nadashét. Igazad van, tényleg dolgoztam a családjuknak. Ismerem őket. Ott fognak megtámadni, ahol a legkevésbé számítasz rá. Ez a módszerük.

– Tudom jól.

– Tudom, hogy tudod, Kiva. De azt akarom, hogy érezd is! – Senia felült az ágyban. – Ide hallgass! Neked ez talán még korai, mert te olyan vagy… amilyen, de az a helyzet, hogy beléd szerettem. Amire a legkevésbé sem számítottam. Élveztem a társaságod, és amikor a lelövésem után gondoskodtál rólam, elkezdtelek megbecsülni, és mindig is kedveltelek. De most már tudom, hogy szeretlek, ami borzalmas, mert most már aggódnom kell érted, baszod! Ezért muszáj, hogy a fejedben és a zsigereidben is átérezd azt a gondolatot, hogy Nadashe Nohamapetan veszélyt jelent rád. Mert addig sosem leszel biztonságban. Amit én képtelen lennék elviselni.

Kiva az ágyban hevert, úgy emésztette Senia mondandóját, aztán egy tiszteletteljes hallgatással később kimondta az egyetlen dolgot, amit helyénvalónak érzett abban a pillanatban. – Kurvára el akarsz átkozni, ugye?

– Micsoda? – kérdezte Senia zavartan.

– Kurvára el akarsz átkozni – ismételte Kiva. – Szerelmet vallasz pont azelőtt, hogy megpróbálom hazavágni ezt az egész kurva puccskísérletet. Ezzel gecire alám teszel!

Senia csak tátogni tudott, aztán kirobbant belőle a kacagás, és rádőlt Kivára. – Te seggfej.

– Mindjárt jobb.

– Nem jobb, de jellemző. – Senia odabújt hozzá.

– Majd vigyázok – ígérte Kiva néhány perccel később.

– Oké, rendben – nyugtázta Senia. – Ne érts félre! Tudom, hogy alaposan szét fogod zilálni Nadashe terveit. Páratlanul értesz a tervek lerombolásához.

– Köszönöm.

– Szívesen. Csak ne hagyd, hogy visszaadja a kölcsönt.

– Nem fogom – biztosította Kiva.

***

A következő találkozót Kiva szervezte. Tisztában volt azzal, hogy jobban venné ki magát, ha eljátszaná a cinkosaiban nem bízó összeesküvő szerepét, ráadásul tényleg nem bízott a cinkosaiban, úgyhogy egy nyilvános helyen rendezte meg: a nemrégiben átkeresztelt VI. Attavio parkban. A terület Brighton, a néhai emperátor a xi’ani palotánál sokkal jobban kedvelt origófői otthonának a szomszédságában terült el. Kiva a délután közepére szervezte a találkozót, amikor a VI. Attavio parkot megtöltik a kocogó, bicikliző, kisállatot sétáltató, a gyerekeikkel játszó és egyéb módon alkalmatlankodó emberek. A VI. Attavio park ugyan nem volt hatalmas, de bőven akadtak benne dús lombkoronájú fákkal szegélyezett sétányok, amelyeket így a mesterlövészek dolgát megnehezítő, majdnem áthatolhatatlan kupola fedett.

Kiva beismerte magának, hogy ez talán túlzásba vitt óvatoskodás volt. Viszont Nadashe egyszer már megpróbálta egy orvlövésszel lelövetni. Ami őt igazolta. A Nohamapetanok esetében lehet, hogy a túlzásba vitt óvatoskodás kurvára a lehető legkevesebb elővigyázatossággal egyenlő.

Drusin Wolfe egy a park bejáratához közeli padon ült, és integetett, amint meglátta. Kiva odament hozzá. A férfi szótlanul kezet nyújtott. A tenyerében ismerős típusú füles pihent, amelynek a külső felületén kézmozdulat-érzékelők vezérelték a bekapcsolást és a hangerőt. Kiva átvette a fülhallgatót, a fülébe dugta, és egy koppintással bekapcsolta. Tíz másodpercre rá a tárcsahang bejövő hívást jelzett. Egy újabb koppintással fogadta.

– Helló, Kiva – köszönt Nadashe Nohamapetan a vonal túlvégén.

– Helló, Nadashe – viszonozta Kiva. A cipője orrával gyengéden belerúgott a tétlenül várakozó Wolfe-ba.

Mi?, tátogta a férfi. Kiva némán jelezte neki, hogy álljon fel. Wolfe értetlenül bámult. Kiva a szemét forgatta, felrántotta a padról, belekarolt, és elindult vele a sétányon, hogy legalább ne legyen egy kibaszott mozdulatlan célpont.

– Ha jól értem, csatlakozni szeretne a mi kis csoportunkhoz – mondta Nadashe, miközben Kiva felhúzta Wolfe-ot a szaros ülőhelyéről. – Biztosan megérti, ha kételkedem az őszinteségében.

– Arra céloz, hogy én igazgatom a családja üzleti életét, és mert a családja a kibaszott életemre tört, szóval mindkettőnknek bőven van oka a kölcsönös megvetésre és gyanakvásra – vágott vissza Kiva.

– Eltalálta – helyeselt Nadashe. Kiva észrevette, hogy az ő mondatai végét és Nadashe válaszait rövid szünet választja el egymástól. Ez arra utalt, hogy Nadashe pillanatnyi rejtekhelye nem magán az Origón volt; inkább valahol olyan messze, hogy a távolság némi fénysebességkésést okozott. Kiva nem kárhoztatta ezért. Elvégre Nadashe szökésben levő bűnöző volt. Önként dugná a fejét a hurokba, ha az Origóra jönne.

– Az okaimat már elmagyaráztam Drusin Wolfe-nak – közölte Kiva. – Vagy belátja, hogy igazat beszélek, vagy nem. A magam részéről hajlandó vagyok megbocsátani, hogy a családja szét akarta loccsantani az agyamat. Megértem, hogy ilyen az üzlet. Ostoba és kibaszott esztelenség, de üzlet.

– Maga pedig elvárná tőlem, hogy fogadjam el a Nohamapetan-ház feletti fennhatóságát, mert ez is csak üzlet?

– Tényleg csak üzlet. Amit egyelőre senki sem igazgat. Maga szökésben van, az anyja börtönben, az egyik öccse halott, a másik pedig a Mezsgyén rekedt, azaz ennyi erővel halott is lehetne. Annak viszont örülni fog, hogy a családi biznisz egyelőre olajozottan működik. És ha pontot tettünk az egésznek a végére, és mindenki törlesztette a számlát, akkor visszakaphatja.

– Csak így.

– Mondhatni. Félre ne értsen, Nadashe, a Nohamapetan-ház jól megfizeti a helytartóskodásomat. Nem kibaszott szívjóságból viszem az üzletüket. Szerzek magamnak egy sajátot. Ezt visszaadom magának, és olyan jól vezettem, hogy nem is fogja hiányolni az enyémet.

– De a sajátom visszaszerzéséhez szükség lesz a befagyasztott számlákra. Amiket még nem dobott fel.

– Igaz.

– Biztosan tudja, hogy fel fogják kapni a fejüket az efféle pénzmozgásra. Kíváncsian várom, hogy fogja megkaparintani a számlákat anélkül, hogy lebuktatná magát vagy engem.

Kiva hosszasan ecsetelte a módszerét, miközben összevissza bóklászott Wolfe-fal a parkban. Átvágtak keresztben a sétányon, elkerülték a lombkorona réseit, és alkalmanként majdnem összeütköztek egy-egy járókelővel vagy biciklissel. Wolfe nem adta jelét, hogy rájött volna Kiva tervére, helyette inkább elgyötört mordulásokkal kísérte a szüntelen terelgetést. Kiva nagy ívben leszarta a bosszankodását. A pasas testpáncél volt, semmi több.

Végül Nadashe belátta, hogy Kiva képes lesz végrehajtani, amit vállal. – Akkor megegyeztünk – mondta. – A közeljövőben a kezembe adja a rejtve maradt forrásokat. Hosszú távon a családom visszaveszi a Nohamapetan-ház igazgatását.

– A források biztosak – közölte Kiva. – A hosszú távú rész teljes mértékben attól függ, meg tudja-e valósítani a tervét.

– Azt bízza csak rám.

– Úgy lesz – biztosította. – De az én üzletem egyik feltétele az, hogy bekerüljek a belső körbe. Ha megteszi, akkor cserébe a szó szoros értelmében a múlt hétig el tudom árulni, milyen kedélyek uralkodnak az uralkodói palotában. Ráadásul magánál sokkal hatékonyabban el tudnám titkolni ezt az egész ügyet.

– Legyen – egyezett bele Nadashe. – Drusin tényleg felbosszantott azzal, hogy a hencegésével rögtön hozzánk vezette magát. Sajnálatos eset.

– Legközelebb emlékeztesse a bűnsegédeit, hogy fogják be a kibaszott szájukat.

– Ez igazán pazar ötlet, Kiva úrnő. Köszönöm, megfogadom.

– És most? – kérdezte Kiva.

– Most átment a rostán – közölte Nadashe. – Maga és Drusin Wolfe nemsokára megkapják a következő utasításukat. El sem lehet majd téveszteni.

– Ez elég homályos.

– A vaknak is világos lesz, ígérem. Viszlát, Kiva! Alig várom, hogy megkapjam, ami nekem jár, és maga is, amit megérdemel. – A füles elnémult.

Micsoda seggfej, mondta Kiva magában, és letette a fülest.

A „megbeszélés” többé-kevésbé pontosan úgy zajlott, ahogy arra számított. Fel sem merült benne, hogy Nadashe tárt karokkal fogja fogadni; ez nem erről szólt. Jelen pillanatban inkább arról, hogy hidakat verjen, és nekilásson a hírek gyűjtésének, hogy a megfelelő pillanatban minden fogaskerék közé a megfelelő csavarkulcs szorulhasson. Grayland nem az államcsíny megsemmisítésére kérte fel; hanem arra, hogy azt a segítőkészség álcája alatt vezesse zsákutcába.

Az menni fog, gondolta Kiva. Senia telibe talált azzal, hogy nála jobban senki sem képes tönkretenni mások terveit, és időközben mesterré vált. Ez a kis kaland pedig pontosan egybevágott azzal a döntéssel, amelyet nem sokkal azután hozott meg, hogy először tengelyt akasztott a Wolfe-házzal: a közjó érdekében változásra kényszerít egyeseket, akár akarják, akár nem. Ez a puccskísérlet el fog bukni, az kurva isten, méghozzá őmiatta, és a végén az Egyesülés, de legalábbis a népe közelebb kerül majd a megmeneküléshez.

Én pedig a napig picsázom a Nohamapetanokat, gondolta Kiva. Ajándéknak megteszi.

– Mit mondott? – kérdezte Drusin Wolfe.

– Azt hiszi, jegyzőkönyvet vezettem a rohadt beszélgetésünkről? – felelte Kiva. Lepillantott, hogy a kabátzsebébe csúsztassa a fülhallgatót.

– Most mégis mit kellene tennünk?

– Azt mondta, nemsokára megkapjuk a további parancsokat.

– Vajon ez mit jelent?

– Én is kérdezhetném, maga van benne a kezdetek óta – vetette oda Kiva, és pont időben nézett fel ahhoz, hogy észrevegye a Drusin Wolfe bal orrlyuka felett nyíló lyukat. Drusin egyet pislantott, ránézett, aztán hanyatt esett.

Kiva csattanást hallott, és megfordulva meglátta a kövezeten koppanó kézifegyvert, a sikoltozva futásnak eredő embereket, és egy mindenféle különleges ismertetőjelek nélküli illetőt, aki fegyvert szegezett az arcának. Mielőtt minden elsötétült, Kiva fejében végigfutott egy búcsúgondolat.

Bassza meg! Tényleg megátkozott.

TIZENHARMADIK FEJEZET

– Jó, innentől bonyolódik a dolog – mondta Marce. A tabletjét babrálva megnyitotta a legfrissebb bemutatót.

A figyelmeztetés hallatán Cardenia alig tudta megállni a kuncogást. – Tudom jól – mondta. – Ne feledd, mi a dolgunk! Neked az, hogy a következő mondandódat közérthető formába öntsd mindenkinek, aki nem az Ár szakértője. Politikusok. Újságírók. Átlagemberek. Én.

– Te nem vagy átlagember – mutatott rá Marce.

– Nem – engedett Cardenia –, de egykor majdnem az voltam. Ettől még biztosan nem leszek Ár-szakértő. A bemutatóhoz velem kell beérned.

Párosuk a Cardenia magánlakosztályához tartozó apró vetítőteremben időzött. A nagyjából huszonöt férőhelyes helyiségben az emperátor, ha úgy hozta a kedve, kikapcsolódhatott, és áthívhatta a barátait, hogy egy hatalmas képernyőn, igazán remek hangrendszerrel megnézhessék a szórakoztatóipar legújabb termékeit.

Legalábbis elméletben. A valóságban mire Cardenia végzett a napi emperátori teendőkkel, arra vágyott a legkevésbé, hogy két tucat vendég éljenzését és kiabálását hallgassa egy vakító és fülsiketítő teremben. Többnyire megelégedett azzal, hogy ágyba bújjon Marce-szal, és ha nagy ritkán megnéztek valamit, azt a valamelyikük térdének támasztott táblagépen tették. Marce egyszer felhívta a figyelmét arra, micsoda fonák helyzet az, hogy az ismert világegyetem leghatalmasabb személye ugyanúgy szórakozik, mint egy éhező egyetemi hallgató; Cardenia válaszul kicibálta az ágyból, hogy a nagyteremben folytassák a filmet. Végül öt percig bírták, aztán egészen mással folytatták, aminek semmi köze nem volt a vásznon zajló eseményekhez.

Cardenia elmosolyodott az emlékre. De most egyáltalán nem azt csinálták a vetítőben, mint akkor.

– Oké – mondta Marce, és elindította a diavetítést a terem hatalmas kijelzőjén. Az első dia címsorában a „Mi is az Ár?” szöveg állt. Marce a homlokát ráncolta. – Ja, öhm, ezt már tudod – szabadkozott.

– Igen, tudom – helyeselt a nő. – Miért nem ugrasz előre az új, bonyolult részre?

Marce átugrott egy rakás további diát, melyek az Ár fizikájának és az Ár és az Egyesülés csillagtérképezésének a legelemibb alapismereteit részletezték; Cardenia megjegyezte magában, hogy kéresse fel a Birodalmi Információs Iroda egyik képzőművészét, hogy Marce segítségével csinosítsa ki a diabemutatót széles körű fogyasztásra. Marce sok szempontból igazi zseni, de a képszerkesztés nem volt az erőssége.

– Megvan – közölte végül, és egy olyan diánál állt meg, amely az Ár egyik zúgóját ábrázolta. – A képen az Ár egyik jellegzetes zúgója látható. A hajók ezeken át jutnak be és ki az Árból, és az otthonát jelentő rendszer legnagyobb égitestéhez, általában a csillagához képest állandó a helyzete. Ami azt illeti, úgy is mondhatjuk, hogy az Ár zúgóit lehorgonyozza a gravitáció; ezért van az, hogy zúgókat jóformán csak a naprendszereken belül találunk, kívül szinte soha. Marce a tabletjére koppintott, mire egy újfajta zúgó jelent meg, ami ezúttal egy végtelenített videón mozgott és zsugorodott. – De úgy két éve – Marce felsandított Cardeniára –, ami azt illeti, szó szerint azelőtt, hogy felszálltam egy az Origóba tartó hajóra…

Cardenia erre elmosolyodott.

– …egy ötös, ami váratlanul kilökődött az egyik roskadozó Árhullámból, rábukkant erre: egy efemer zúgóra, ami a hétköznapi zúgókhoz képest nemcsak függetlenül mozgott, de zsugorodott is. Mi több, a röpke létezése fényében úgy is mondhatjuk, hogy elpárolgott.

A következő dián számítások sorakoztak, amiket Cardeniának esélye sem volt kihüvelyezni. – Hogyan történhetett ez? Az elméletem szerint az Árhullámok omladozásának a következménye számos helyi efemer hullám, amik ideiglenesen rátapadnak a főhullámra; akár egy kötél foszló szálai. Nincs gravitációs forrás, ami röghöz kötné őket, így nem maradandók. Azért nem hallani ezekről, mert a hajók, amik kiesnek az Ár hullámaiból, többnyire a mélyűrben esnek csapdába, és soha többé nem hallani róluk. Nincs adat.

Kopp, új dia. – De most, hogy megvannak az adatok, és hogy Hatide Roynoldnak hála megértjük az efemer hullámok fogalmát és a mögöttes fizika egy részét, azt hiszem, az efemer zúgók helyi űrben való felbukkanásának tekintetében előállhatok néhány meglehetősen lenyűgöző lehetőséggel.

Marce elhallgatott. – Eddig milyen? Tartod a lépést?

Cardenia felemelte a mutató-és a hüvelykujját, és közöttük egy hajszálnyi távolságot mutatott. – Úgy ennyi választ el a lemaradástól.

Marce bólintott, és egy másik diára váltott. – Akkor egyszerű leszek. Azt hiszem, a felbukkanó efemer hullámok zúgói pontosan ugyanúgy viselkednek, mint amit a kis híján elveszett ötös megfigyelt az eltűnő zúgónál… csak éppen visszafelé. A megjelenés után eleinte aprók, aztán addig mozognak és nőnek, míg le nem horgonyoznak.

Szünet. – Mi több, szerintem minden egyes Árhullám így viselkedik, amikor felbukkan a normál téridőben, de a hagyományos Árhullámok egészen a közelmúltig annyira megbízhatók voltak, hogy ott egyszerűen esélytelen volt, hogy bárki a saját szemével lássa a jelenséget.

– Ezt a részt inkább ugord át másoknál – javasolta Cardenia.

– Meglesz. – Marce visszatért a diáihoz, és újra léptetett, amelyen további számítások sorakoztak. – Szóval miért fontos mindez? Azért, mert ha a felbukkanó efemer hullámok zúgói nőnek és mozognak, akkor talán megoldható, hogy befolyásoljuk vagy egyenesen irányítsuk a növekedést és a mozgást, így közelebb költöztethetjük a zúgókat az emberi állomásokhoz, és eléggé felnagyíthatjuk őket a nagyobb szerkezetek áthaladásához.

– További hajókra célzol – foglalta össze Cardenia.

– Nem – tiltakozott Marce. Megjelent a következő dia, rajta egy sok százezer lakót ellátó emberi állomás a maga teljességében. – Hanem tényleges helyekre.

Cardeniának csak egy másodperccel később esett le. – Egész emberi állomásokat akarsz behúzni az Árba?

– Az akaratom itt nem játszik – szabadkozott Marce –, de talán lehetséges. És ebben az esetben lesz a helyzet igazán érdekes.

– Érdekes?! – hüledezett Cardenia. Mert végre felfogta. Ha megoldható egész állomásoknak az Árba gyömöszölése, akkor onnantól kezdve jóformán megszűnik az emberiséget leginkább szorongató gond: milliók szállítása a naprendszerek között olyan hajókkal, melyek ennek csak a töredékére képesek. A hajók ezzel elavulnának. Mindenki a saját otthonában költözhetne.

És ezzel szinte mindenkit megmenthetnének.

– Vágjunk bele! – mondta.

Marce felemelte a kezét. – Pillanat – csitította. – Ez nem olyan egyszerű.

– Miért nem?

– Mert… hát, arra még nincs kész a dia.

– Francba a cseszett diákkal! – bosszankodott Cardenia. – Csak áruld el!

– Hú! – mondta Marce.

Cardenia feltartotta a kezét. – Bocs. Nem akartam így elragadtatni magam. – A képernyőre mutatott. – De ez… ez lehet a megoldás. A válasz!

Marce mosolygott. – Lehet – ismerte el. – De addig hosszú még az út.

– Hogyhogy?

– Hát, először is muszáj kiderítenem, hogy helytálló-e a felfedezés – intett Marce a képernyő felé. – Ez csupán hipotézis. Adatokon alapuló tipp. Ráadásul nem túl sok adaton, mivel jóformán egyetlen eseten nyugszik. Rossz tudós lennék, ha nem mondanám meg, hogy ez több mint bizonytalan.

– Értem – mondta Cardenia. – Akkor hogyan szerezzünk bizonyítékot?

– Meg kell figyelnem egy efemer Árhullám zúgójának a felbukkanását.

– Oké, tégy úgy.

– Ha lehet, minél többét.

– Mennyit?

Marce tétován ingatta a kezét. – Mondjuk, egy tucatot? Kezdetnek.

– Az meddig tartana?

– Egymagamban nem lenne rá elég időnk. Csapatmunkával talán egy évig.

– Addigra megkezdődik a rendszerek elszigetelődése.

– Igaz – helyeselt Marce, mire Cardenia a homlokát ráncolta. – De hiába gyűjtjük a méréseket, csupán adatok állnak majd a rendelkezésünkre. Megtudjuk, helytálló-e a hipotézis ahhoz, hogy elméletté váljon. Ezután fognak felmerülni a megvalósítás gondjai.

– Például a zúgók nagyításának a módja – jegyezte meg Cardenia.

– Pontosan. Mi több – Marce az állomás képére mutatott –, az állomások nem hajók. Nem bolygó körüli pályán vagy Lagrange-pontokon parkolnak. A szó szoros értelmében nem mennek sehová. Amúgy sem rendelkeznek a megfelelő felszereléssel. Legfeljebb hajtóművekkel a sodródás kiegyenlítésére, hogy orbitális pályán maradjanak. De azokkal képtelenség jelentős távolságra mozdítani az állomásokat. Nem tudnánk beterelni az Ár zúgójába. A zúgónak kell odamennie.

– És az mégis hogy működne?

Marce bocsánatkérőn vállat vont. – Nos, tudod… az lesz a bonyolult rész.

– Szóval nem tudod – fordította le Cardenia, méghozzá, ahogy rádöbbent, majdhogynem vádlón. Remélte, hogy Marce-nak elkerülte a figyelmét.

Természetesen tévedett. – Elnézést?

Cardenia ötig számolt, mielőtt folytatta. – Ne, ne kérj elnézést. Csak, tudod… érted.

– Persze – felelte Marce. – Egy rugóra jár az agyunk. Ezt elhiheted. De hiába látnék hozzá kideríteni, hogyan tereljek egy zúgót egy bizonyos pontra, ha azt sem tudom, egyáltalán mozdíthatók-e. Sajnálattal közlöm, hogy ez egy tyúklépésben haladós elmélet.

– Gyűlölöm, hogy nincsenek kiskapuk – dohogott Cardenia.

– Nincsenek – erősítette meg Marce. – Hacsak nem tudod kiszedni az adatokat a Hasadás kiagyalójából.

– Mi?

– A Hasadás. Tudod, az Egyesülés rendszerei az Egyesülés létrejötte előtt ezzel vágták el magukat a Földtől és mindenki mástól.

– Tudom, mi az.

– Okés. Bármit is tettek, iszonyatosan alaposan kellett hozzá ismerniük az Ár fizikáját. Saját kezűleg előidézték egy Árhullám összeomlását. – Marce elfintorodott. – Ennek a következményei okozzák a mostani problémáinkat. Mindehhez jobban kellett érteniük a dolgukat annál, mint ahol most tartunk. Legalábbis nálam biztosan jobban.

– Más szóval, ha kéznél lennének az eredményeik, akkor megkerülhetnéd mindazt, amiről az előbb beszéltél?

– Nem tudom – ismerte be Marce. – Azt hiszem, mindenképpen bizonyíték kellene a zúgók vándorlására. De a többi… – Vállat vont. – Attól függ. Mindenesetre jobban állnánk, mint most. De nincs bizonyíték. Azt mondtad, Jiyi nem találta.

– Igaz – felelte Cardenia. – Helyes. De… mi lenne, ha Jiyi megtalálta volna?

– Arra célzol, mi lenne, ha Jiyinek kéznél lenne mindaz, amiről eddig beszéltünk?

– Igen.

– Akkor nagyon begurulnék – felelte Marce röpke gondolkodás után. – Mert az azt jelentené, hogy te tudtál a létezéséről, és mégsem adtad ide. Más szóval feleslegesen törtem a fejemet, hogy milliárdokat mentsek meg a pusztulástól, mert képletesen egész idő alatt hátra volt kötve a kezem.

– Ó – hebegte Cardenia.

– Szóval? Jiyinek megvannak a Hasadás adatai?

– Hát… – szabadkozott Cardenia. – Nos.

***

– A jelek szerint én vagyok a történelem legborzasztóbb szörnyetege – mondta Cardenia az apjának.

– Statisztikailag erre kicsi az esély – vélekedett VI. Attavio.

– Az nem olyan biztos – tiltakozott Cardenia. – A jelen helyzetben semerre sem haladok azzal, hogy megmentsem a lassú haláltól az emberek milliárdjait, miközben lassan összeomlik körülöttük az univerzum. Általánosságban nem hinném, hogy bármi mérhető ehhez.

– Az univerzum összeomlása túlmutat rajtad – közölte VI. Attavio. – Ha nem tudod megmenteni a népet, az nem ugyanaz, mintha megölnéd őket.

– Na igen, van, aki ezt most éppen vitatná. – Cardenia felidézte a Marce próbaelőadását záró beszélgetést. Cardenia döbbenetére kettejük első igazi veszekedésévé fajult. A végén Marce engedélyt kért a távozásra, állítólag azért, hogy tovább pofozgassa a bemutatóját, de igazából azért, mert képtelen volt őt elviselni. Az emperátori palota a részére kiutalt lakosztályába ment, ami szinte pontosan olyan volt, mint a birodalmi bürokratatanoncok kollégiumi hálókra emlékeztető szobái.

– Ha jól sejtem, itt kellene rákérdeznem a látogatásodat megelőző eseményekre – mondta VI. Attavio.

Cardenia az apjára hunyorgott. – Igen, de nem kellene kimondanod.

– Legközelebb ügyelek rá.

– Semmi baj – legyintett Cardenia. – Azt hiszem, amúgy sem veled akarok beszélni. – Elbocsátotta VI. Attaviót, és Jiyivel előhívatta I. Rachelát, az Egyesülés első emperátorát. Az elillanó Attavio láttán Cardenia majdhogynem bánatosan döbbent rá, hogy ugyanolyan félvállról küldte el az apja leképezését, mint az Emlékterem számtalan itt megismert jelenését. A rutint miatt elveszett valami valós, kézzelfogható az apjához – az igazi apjához – fűződő kapcsolatából.

Még elrágódott volna a dolgon, de megjelent előtte a várakozó I. Rachela.

– Sokat hazudtál – kezdte Cardenia inkább állítás, semmint kérdés gyanánt.

– Emberi jellemző – felelte Rachela.

– Igen, de te elvből tetted – vágott vissza Cardenia. – Az Egyesülés alapítása során.

– Igaz – helyeselt a prófétanő. – Némi kutatásra lenne szükség annak a kiderítésére, hogy az átlagemberek vagy a nyomdokaimba lépő emperátorok hazudtak-e többet. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, a szórás közepe táján helyezkedhetek el.

– A hazudozás sosem ütött vissza rád?

– Magánügyben vagy emperátorként?

– Bármelyik. Mindkettő.

– Dehogynem – mondta Rachela. – Az igazmondás is sokszor visszafelé sült el, főleg akkor, mikor egy hazugság kegyesebb és könnyebb lett volna. Egy egyszerű hazugság nem vezet mindig tévútra, ahogy az állandó igazmondás sem lehet állandóan kedvező. A körülmények ebben az esetben is ugyanolyan fontosak, mint máskor.

– Sosem zavart, hogy ilyen… rugalmasan kezeled az igazmondás dolgát? – kérdezte Cardenia.

– Nem. Határozott cél, az Egyesülés megalapítása vezérelt, az alapítás után pedig a megerősítése, hogy túlélje az első éveket. Minden hazugság, igazmondás és a kettő keveréke ezeket a célokat szolgálta.

– A cél szentesíti az eszközt.

– Akkor máshogy fogalmaztam volna.

– Mégis, hogyan?

– Hogy a cél túl fontos ahhoz, hogy kizárjak bármilyen konkrét eszközt.

– Nem mondom, kényelmes álokoskodás – vélekedett Cardenia.

– Az bizony – helyeselt Rachela, ami újra Cardenia eszébe juttatta, hogy a néhai emperátor e másolatát nem terheli az énkép, más szóval nem érzi szükségét annak, hogy bármilyen módon igazolja a tetteit. Kellemes lehet, gondolta.

– Konkrét okkal kérdezel az igazságról és a hazugságról? – kérdezte Rachela.

– Titkolóztam valaki előtt – mondta Cardenia. – Olyan adatokat tartottam meg magamnak a Hasadásról, aminek hasznát vehette volna. Nem örült neki. Felzaklatta, hogy eltitkoltam előle Jiyi értesüléseit ahelyett, hogy megosztottam volna vele.

– Ez a te előjogod – közölte Rachela.

– A páromról beszélünk.

– Ez bonyolítja a helyzetet.

– Finoman fogalmazol.

– Sikerült megoldanod?

– Nem – ismerte el Cardenia. – Elnézést kértem Marce-tól, amiért hazudtam neki, és elmagyaráztam, miért nem szóltam az adatokról. Azért, mert pont a Hasadás miatt kerültünk ebbe a helyzetbe… Azért vált elkerülhetetlenné az Ár összeomlása, mert ezerötszáz évvel ezelőtt a tudósok és a politikusok elhatározták magukat a Hasadás mellett. Nem vagyunk elég felelősségteljesek az efféle információkhoz. Legalábbis szerintem nem.

– Marce pedig tiltakozott.

– Szerinte változtak az idők. Eszesebbek lettünk. Erre olyasmit tettem, amit nem lett volna szabad.

– Mit tettél?

– Kinevettem – felelte Cardenia. Segélykérőn nézett Rachelára. – Nem szándékosan. Egyszerűen kibukott belőlem. De téved. Az emperátorként töltött időm minden pillanata arról árulkodik, hogy semmivel nem vagyunk jobbak a másfél évezreddel korábbi elődeinknél. Ahogy ti sem voltatok az Egyesülés alapításának idejében. Bocsánat.

– Nem vettem sértésnek – felelte Rachela. – Hiányzik belőlem a sértődés képessége.

– Marce-ból viszont nem. Meg is sértődött. Aztán begurult, amiért nem adtam oda neki a Hasadás adatait. És nem is fogom.

– Azt hiszed, borzalmas dolgot tenne vele.

– Nem – rázta a fejét Cardenia. – Ő nem. Marce-ban megbízom. De senki másban az egész világegyetemben. Ha az adatok kikerülnek, akkor szabad prédává válnak. Akik korábban felhasználták, kis híján nemcsak önmagukkal, de mindenki mással is végeztek. Nem szándékosan, de ezúttal is halált hoznak majd mindnyájunkra. Szerencsések vagyunk, hogy az adatok olyan sokáig eltűntek. Csak kárt okoznának.

– Úgy véled, Marce nem tartaná meg magának.

– Nem teheti. Egyedül van. Nem végezhet minden munkát egymaga. Ha a leghalványabb esélyt lát arra, hogy az eredmények használhatók, akkor muszáj más tudósokkal is megosztania. Szüksége lesz a visszaigazolásra, és hogy felossza közöttük a problémákat, miközben ő máson dolgozik. Eleve ezt csinálja. Amint a tudósok hozzálátnak az adatelemzéshez, azonnal rádöbbennek majd a következményekre. Semmi sem maradna titokban. – Cardenia keserűen elmosolyodott. – Ezt neked kellene a legjobban tudnod. Te programoztad Jiyit arra, hogy megkeresse az Egyesülés minden titkát.

– Mindezt elmagyaráztad Marce-nak?

– El. Nem győztem meg. Azt mondta, hogy ha az adatok használható információt rejtenek, és megtartom őket magamnak, akkor az én lelkemen száradna az egész Egyesülés pusztulása, ha nem találnánk módot a nép megmentésére. – Cardenia vállat vont. – Ezzel képtelen voltam vitába szállni. Jó esély van arra, hogy a történelem legborzasztóbb szörnyetegeként fognak emlékezni rám. Marce haragszik rám, amiért hazudtam neki. Azért pedig még jobban, amiért nem adtam át az adatokat.

– Beismerted a hazugságod.

– Kicsúszott a számon.

– Talán ez volt a legnagyobb hiba – vélte Rachela. – Megakadályozhattad volna, hogy megharagudjon rád.

– Ezzel már egy kicsit elkéstem – vágott vissza a felpaprikázott Cardenia. – Reméltem, hogy tudsz valamit tanácsolni, hogyan hozzam helyre a dolgot. Mert, tudod… neked jól ment a hazudozás. Nekem pedig, úgy fest, nem.

– Azt kérded, mit tennék a helyedben? – érdeklődött Rachela.

– Igen. Persze.

– Valószínűleg szakítanék az illetővel.

– Micsoda?

– Személyes kapcsolat nélkül nem kellene azon aggódnod, hogy magadra haragítod vagy felzaklatod az illetőt. Te vagy az emperátor. Könnyűszerrel találhatsz másokat közeli kapcsolatra.

– Oké, kezdjük azzal, hogy a saját tapasztalataim nem erről árulkodnak – szögezte le Cardenia. – Aztán tegyük fel egy pillanatra, hogy őszintén folytatni akarom ezt a kapcsolatot.

– Ha te mondod.

– Komolyan mondod, hogy csak úgy faképnél hagynád a másikat?

– Faképnél is hagytam – felelte Rachela. – Az első férjemet.

– És ez nem zavart?

– Nem. Egy ideje már seggfejként viselkedett.

– Marce viszont nem – mondta Cardenia. – Szeretném megtartani.

– Oszd meg vele az adatokat!

– Már elmondtam, miért nem tehetem.

– Oszd meg vele, és különítsd el azokat, akikkel ő megosztaná.

– Elkülönítés – ismételte Cardenia. – Gyanúsan úgy hangzik, mintha a tudósok börtönébe zárnám őket, hogy ne köphessenek.

– Tény, hogy további gondokat szülne – helyeselt Rachela.

– Nem hinném, hogy menne az ilyesmi – vélekedett Cardenia, aztán elhallgatott. Rachela türelmesen várt, mert szimulációként amúgy sem akadt más dolga.

– Jiyi! – kiáltotta Cardenia kis idő múlva. Az emberszabású avatár megjelent, és megállt Rachela mellett. – Ha jól tudom, megpróbáltál bejutni az Auvergne, a kikötőmben dokkoló hajó számítógépébe.

– Igen – felelte Jiyi.

– Nem jártál sikerrel.

– Eddig még nem.

– Azzal is tisztában vagy, hogy Tomas Chenevert, az Auvergne számítógépében lakó mesterséges személy szívesen elbeszélgetne veled?

– Igen.

– Miért nem fogadtad el az ajánlatát?

– A programozásom nem terjed ki az ilyen ajánlatok elfogadására – felelte Jiyi. – Arra terveztek, hogy értekezzem az Emlékterembe látogató emperátorokkal, és titkos információkat kutassak. Ezenfelül semmiféle kapcsolatteremtésre nincsenek irányelveim, leszámítva a karbantartó személyzet értesítését az olyan problémák esetén, amiket nem tudnék egymagam megoldani.

Cardenia most Rachelához fordult. – Miért nem? Te programoztad Jiyit. Miért fosztottad meg attól a képességtől, hogy másokkal is érintkezhessen?

– Kikre célzol? – kérdezte Rachela. – Az Emléktermet úgy tervezték, hogy csakis a regnáló emperátor léphessen be.

– És eddig még egyetlen emperátorban sem merült fel, hogy Jiyi másokkal is beszélhessen?

– Eddig egyetlen emperátor sem kérdőjelezte meg Jiyi feladatát.

– Más szóval kilógok a sorból – állapította meg Cardenia.

– Én nem így fogalmaznék, de igen.

Cardenia erre elmosolyodott, aztán Jiyihez fordult. – Szeretném, ha elfogadnád Tomas Chenevert meghívását csevegésre – mondta. – Már tájékoztatott, hogy létrehozhat egy „homokozót” a szervereiben, ahol négyszemközt találkozhattok. Máskülönben nem érhetnéd el a szervereit, ahogy ő sem a tiédet. Semleges terület lesz. Lássatok hozzá a szervezéshez, és mielőbb tartsátok meg a találkozót.

– Igenis, felség – felelte Jiyi, és eltűnt.

– Mi célból? – kérdezte Rachela.

– Marce amúgy is mindent elmond Chenevert-nek – tájékoztatta Cardenia. – Chenevert pedig gyorstalpalót tart magának az Ár fizikájáról. Ha meggyőződöm a megbízhatóságáról, akkor átadhatom Marce-nak a Hasadás adatait, azzal a feltétellel, hogy csakis és kizárólag Chenevert-rel oszthatja meg. Ő mesterséges személy, és elszigeteltségben töltötte az elmúlt háromszáz évet. Nem lenne kegyetlenség elvágni a világ többi részétől. Már el van vágva.

Cardenia még néhány percet időzött az Emlékteremben, mielőtt berekesztette az ülést. Odakint Marce már várt rá.

– Sok mindent kell megbeszélnünk – mondta neki. – Fontos dolgokat.

– Várhatnak – vágta rá Marce. Az arca nyúzott és feszült volt.

Cardenia a homlokát ráncolta. – Mi történt?

– Valami komoly – felelte a férfi. – Kiva Lagosszal.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A szerencse Nadashe Nohamapetan mellé pártolt.

Először is megszabadult a szeméttől, konkrétan Drusin Wolfe és Kiva Lagos személyétől.

Arról nem is beszélve – és jelenleg ebben lubickolt igazán –, hogy új címet szerzett. Megszöktették a Szerelmünknek Nincs Jövője penészbűzös börtönéből, és immár a Fehér Kamáslik és Pénzhegyeken éldegélt. Akárcsak a Szerelmünk, ez is rendszeren belüli kereskedő jármű volt, de a Szerelmünkkel ellentétben a Fehér Kamásliknál nem kellett az első pillantás után antibiotikumot bevennie az embernek.

A Fehér Kamáslik bérhajó volt, amelyet a szerződés lejártával visszaadtak a Wu-háznak, hogy felújítás után újra kibérelhessék. Mivel így kézről kézre járt, lekerült a kereskedelmi célra használható járművek névsoráról. Proster Wu a Wu-vezetők bérbeadatlan hajókra vonatkozó előjogát kihasználva ideiglenesen kijelölte magánhasználatra, így a Wu-család külön bejáratú kikötőkomplexumában dokkolt, ahol egyetlen birodalmi nyomozó vagy auditor sem piszkálhatta. Gyakorlatilag láthatatlannak minősült, amíg ki nem viszik a dokkból.

Nadashe repesett az örömtől. A Fehér Kamáslik tiszta volt és modern, az előző bérlő pedig nem csupán árut, de utasokat is szállított vele, így a lakosztályait immár nem nyöszörgő, patinás fém és itt-ott feltünedező penészfoltok borították. Proster Wu csak a legszükségesebb technikusokkal és kiszolgáló személyzettel látta el Nohamapetan grófnő még mindig a rendszerben vesztegelő ötöséről, amelyet lefoglaltak, amint a tulajdonosát letartóztatták árulás és gyilkosság vádjával. Nadashe a ház ideiglenes fejeként elfogadta a hűségüket, aztán vérbeli Nohamapetanhoz méltóan azzal a lendülettel elfelejtette, hogy egyáltalán a világon vannak, egészen addig, amíg szüksége nem lett a szolgálataikra.

Ugyanakkor annak is megvolt a hátránya, hogy bár csak ideiglenesen, de kénytelen volt eltűrni a Wu-házat. Nadashét erre a lakosztályába bejelentkezés vagy legalább kopogtatás nélkül betörő Proster Wu emlékeztette.

– Meggyilkolta Drusin Wolfe-ot! – vágta a szemébe a férfi.

– Én ugyan nem – felelte Nadashe higgadtan. Egy pamlagon hevert, és a tabletjét babrálta. – Egész idő alatt itt voltam. Szemtanúim vannak.

– Nem öldökölheti a szövetségeseit kénye-kedve szerint! Akkor búcsút inthet nekik! Mindegyikre szüksége van. Mindkettőnknek.

Nadashe letette a tabletjét. – Nos, Proster, kétféleképp magyarázhatnám el, mi történt a mi drága Drusin Wolfe barátunkkal. Először is, nem én ölettem meg. Ami azt illeti, mikor a különböző rendfenntartó erők a jó szokásukat követve a dolog végére járnak, olyan levelezésre fognak bukkanni, ami szerint Drusin Wolfe azért csalta abba a parkba Kiva Lagost, hogy megölesse… elvégre nemrég üzleti vitába keveredtek. Kivitte a parkba, hogy egy kósza orgyilkos fejbe durrantsa, és kész.

– Eltekintve attól a ténytől, hogy Wolfe halt meg.

Nadashe vállat vont. – Gubanc. Bukkanó. Ezt kapja az, aki spórol a merénylőn.

– Maga pedig azt hiszi, hogy ezt bárki beveszi majd.

– A rendfenntartó erők szerintem biztosan – szólt Nadashe. – Ők mindig elfogadják a legegyszerűbb választ. Kevesebb a munka, ráadásul a legegyszerűbb megoldás általában helytálló is. A nyom megvan. Wolfe bizonyítottan merényletet szervezett Kiva Lagos ellen. Utána a sors szerencsétlen fintoraként útban volt valakinek. Remélem, előre fizetett az orgyilkosának. Kínos lenne, ha az illető jelentkezne a második részletért.

Proster Wut a legkevésbé sem sikerült meggyőznie. – Ez az egyik szempont. Említett még egyet.

– A másik szempont az, hogy Drusin Wolfe szégyentelenül dicsekedett Kiva Lagosnak, hogy kisemmizi, mire az eltökélte, hogy kideríti, miben mesterkedik, amivel számos házat kínos helyzetbe hozott volna, köztük engem és magát is, Proster. Kiva Lagosnak senki ne akarjon az útjába állni, mert okos, és bárkit torkon vág, aki felmérgeli. Ezt Drusin Wolfe a saját bőrén tapasztalta meg. Pontosan oda csalogatta, ahová ő akarta, és a fickó belelépett minden csapdájába.

Nadashe kinyújtózott a pamlagján. – A nőnek természetesen mennie kellett. De Drusinnak is. Muszáj elvarrni a szálakat és befoltozni a réseket. A puccs után bőven lesz időnk helyrehozni a személyes sérelmeket. Emperátorként, a hűségük jutalmául támogatni fogom a kicsinyes vérbosszúikat. De csak akkor, ha Grayland már eltakarodott, és én ülök a birodalmi palotában.

– Más szóval üzenetnek szánta.

– Én ugyan nem – tiltakozott Nadashe. – Már megmondtam. De ha valamelyik rettegő és rémeket látó cinkostárs felfogja a tanulságot, és törekszik arra, hogy mostantól egészen az államcsínyig semmiféle ostobaságot ne csináljon, akkor az hasznos, nem gondolja? – Vállat vont. – Mindazonáltal olcsó lecke. A Wolfe-ház nem létfontosságú a terveinkhez. Csak egy kisebb ház. Ráadásul járulékos haszonként Kiva Lagost is kivontuk az egyenletből, amivel a Nohamapetan-ház közelebb került ahhoz, hogy visszakerüljön a család kezébe, ami meg fogja könnyíteni a dolgomat, ha eljön az időnk.

– Akkor mit akar, mit mondjak a szövetségeseinknek? Mert már a fülemet rágják.

– Amit csak akar. De azt szögezze le, hogy ha Drusin Wolfe befogta volna ahelyett, hogy mindenáron olyasvalakinek jártatja a száját, aki olyan könnyen fényt deríthet a terveire, mint ahogy mások bekötik a cipőjüket, akkor nem lenne halott. Bármelyik történik meg a kettőből, mindenképp ez lenne a végeredmény. Mellesleg arra is emlékeztetheti a szövetségeseinket, hogy az ő részvételükre is Drusin hencegése miatt derült fény. Ha Kiva nem zördül össze Graylanddel, akkor Drusin elszólása miatt már mindnyájan árulókként ülnénk a vádlottak padján. – Nadashe kivárt. – Legalábbis ők. Akárcsak maga, Proster.

– Én Lagos egyetlen iratában sem szerepeltem – jegyezte meg Proster.

Nadashe elmosolyodott. – Annyira bájos, amikor azt hiszi, az úgynevezett szövetségeseink nem köpnék be az első adandó alkalommal.

– Értem a célzást.

– Meghiszem azt.

– Más szóval azt hiszi, Lagos és Grayland tényleg összezördültek.

– Egyelőre a kicsiny egyletünk minden tagja szabadlábon van. Grayland legutóbbi árulóbegyűjtése alapján nyilván azonnali hatállyal elvitetne bárkit, amint tudomást szerez a mesterkedéseiről. Kiva pedig akkora seggfej, hogy előbb vagy utóbb bárki belefáradna.

– Ezt vegyem igennek?

– Inkább annak, hogy már nem fáj a fejem Kiva Lagos miatt – felelte Nadashe. Újra felkapta a táblagépét. – Most mással foglalkozom. Ugyanezt tanácsolom az úgynevezett szövetségeseinknek is.

Proster felfogta, hogy végeztek, így otthagyta a pamlagján.

Nadashe igazából korántsem volt ennyire derűlátó Kiva Lagos dolgában, mint ahogy azt előadta Prosternek. Felmerült benne, hogy Kiva kettős ügynököt akart játszani Drusin Wolfe-fal. Amikor Wolfe azzal kereste fel, hogy Kiva be akar szállni a tervükbe, kis híján belökte egy zsilipbe, hogy kivágja az űrbe, annyira erőt vett rajta a félelemmel vegyes aggodalom (természetesen elfojtotta – egy Drusin Wolfe-féle senkiházi nem tudhatja, mit gondol igazából). Az emberei néhány nap alatt előkerítettek minden iratot, amely igazolta a Kiva által leírt helyzetet – Grayland ráunt a nagy pofájára, és megtalálta a módját, hogy kisemmizze.

Ami feldobta Nadashét, mert őszintén gyűlölte Kiva Lagost. Tisztelte, és megtanulta, hogy ne becsülje alá, a rengeteg állítólag titkos, de időközben befagyasztott számla révén pedig azzal is tisztában volt, hogy noha Kiva méltó ellenfele, de méltó szövetségese is lehetne, aki ráadásul kívül-belül ismeri a birodalmi háztartást.

De mindent összevetve Nadashe egyszerűen képtelen volt elviselni Kivát – az önbizalmát, a nyerseségét, az anarchia külső mázát, amely egy furcsamód merev erkölcsi vázat leplezett. Arról nem is beszélve, hogy émelygett a gondolatra, hogy Kiva az egyetem alatt ájulásig döngette az öccsét, Ghrenit, noha az világéletében ostobán választott párt. Nadashe és Kiva sosem lesznek szövetségesek.

Nadashe szerint ez hatalmas kár volt. Miután Drusin Wolfe elmesélte a baklövését, Kiva pedig megpróbált hasznot húzni belőle, Nadashe egy szempillantás alatt döntött a férfi sorsáról. Mindenképp halnia kellett, minél előbb, annál jobb. De mindennek dacára el kellett rágódnia Kiva dolgán. Annak ellenére, hogy mennyire megvetette Kivát (és lefogadta volna, hogy ez az érzés kölcsönös), szinte pazarlásnak érezte, hogy Drusin Wolfe sorsára jusson. Wolfe-ot már akkor sem hiányolták, mikor a teste elindult a föld felé. Kivát fogják, legalábbis egy kicsit hosszabb ideig.

Ettől még Nadashénak szüntelen fejfájást okozott volna, ha Kiva szabadon jár-kel, és a puszta létezésével zűrzavart kelt. El kellett távolítani a térképről. Ő megtette, és bölcs döntésnek tartotta.

Ennek ellenére nem először töprengett el azon, hogy a maga kicsavart módján valami nincs rendjén vele. Ha számot vetne az elmúlt évek során végrehajtott tetteiről, akkor szociopatának tartaná magát. Elvégre részt vett egy polgárháború szervezésében; nem egyszer, de kétszer is merényletet szervezett az emperátor ellen, ráadásul a másodiknak a saját öccse is áldozatul esett; szerepet vállalt egy államcsínyben, és nekilátott a következő szervezésének; az elmúlt hetek során pedig megtizedelte a nemességet. Papíron ezek nem egy rendes vagy erkölcsös ember tettei.

Nadashe nem törekedett arra, hogy rendes legyen. Az mások keresztje – azoké, akiknek nincs hatalmuk vagy tervük arra, hogy szerezzenek. Ha nem csaltak az emlékei, akkor a szó szoros értelmében sosem volt „rendes”. Udvarias? Mindenképp. Tisztelettudó? Ha úgy kívánta az illem vagy a szükség. Rendes? Soha. Azt feladásnak érezte volna. A vereség beismerésének. Mintha megalázkodna ahelyett, hogy vezető, de legalább egyenrangú legyen.

Ha rendes lennél, talán már egy emperátor házastársa lennél, és megúszhattad volna mindezt, szólt egy hang a fejében, amely kísértetiesen emlékeztetett az anyjáéra. Nadashét Rennered Wu, az Egyesülés koronahercege menyasszonyának szánták, amíg ki nem derült, hogy Rennered társ helyett egy bólogató lábtörlőt akar. Egy rendes, engedelmes lábtörlőt. Nadashe sok mindent elviselt volna azért, hogy birodalmi ágyas legyen, de ezt semmiképp. Így jutottak idáig. Az anyjának talán ez nem volt az ínyére, de attól még ő végzett Rennereddel a versenyautója megbuherálásával, aztán megpróbálta leváltani a jelenlegi emperátort. Más szóval ő oktathatná ki a legkevésbé a rendes viselkedésről.

A „rendes” így került ki Nadashe személyes szótárából. Nem úgy az „erkölcsös”. Nadashe tisztában volt azzal, hogy a gyilkolászás és az államcsínyek szervezése nem egy erkölcsös ember hétköznapi ismérve, legalábbis nem elszigeteltségben. Ugyanakkor Nadashe makacsul hitt abban, hogy a tetteit a körülmények igazolják. Először is a Nohamapetan-ház körülményei, amely kétségkívül felsőbbrendűnek számított – nem holmi röhejes vérvonali okokból, hanem a család és a hozzá tartozó ház befolyása és fontossága miatt, ami az Egyesülés kezdeti napjaiban gyökerezett, mikor a Nohamapetanok az elsők között léptek szövetségre a Wukkal.

A Wuk, az uralkodó család mindenkinél többször került tévútra – mi több, pont ez volt a regnáló emperátor gondja, aki a baleset (na, jó, „baleset”) nélkül legfeljebb egy távoli rendszer középszerű tudósa lett volna, jó messzire a hatalom szentélyétől. Proster Wu éppen ezért ment bele abba, hogy Nadashét ültesse a trónra. Tudta, hogy olyasvalakinek lenne ott a helye, akinek van mersze a nehéz döntések meghozásához, a Wu-családban pedig senki sem akadt, őt is beleértve, aki készen állt erre a lépésre. Az alku részeként Nadashe megígérte, hogy hozzámegy egy Wuhoz, az örököse pedig a család nevét viszi tovább, miután lecsillapodnak a kedélyek, és a Mezsgye-rendszerrel a középpontban megalapítják az új birodalmat.

És ki tudja? Talán meg is teszi.

Magán a Nohamapetan-családon túl ott volt az Egyesülés és az általa képviselt értékek dolga. Grayland, aki az egész életét a nemességtől és a céhektől elzárva élte le, azt gondolta, hogy az Egyesülés maga a nép – a teljes lakosság, ami egy többsejtű fogalom sok milliárd feláldozható és teljes mértékben egymásra utalt sejttel. Képtelenség egy ilyen hatalmas szervezet minden sejtjét megmenteni, és időpocsékolás erre törekedni.

Valakinek készen kellett állnia arra, hogy feláldozza a testet, és megmentse az igazán fontos szerveket: az Egyesülés agyát és szívét, a nemességet és a monopóliumaikat, valamint a mindkettő kiszolgálására megalakult céheket. Az Egyesülés csupán a Wuk, a Nohamapetanok és a többi nemesi család révén létezhetett. Amíg ők fennmaradnak, addig fennmarad az Egyesülés alapvetése, valamint a szervezete, és idővel kivirágozhatna a Mezsgyén teremtett új otthonában.

Ez volt a legfontosabb. A maga felettébb elvont módján Nadashe megértette, hogy az Ár összeomlásának áldozatul eső emberek milliárdjai a legkevésbé sem osztanák az érvelését és az eltökéltségét, mellyel a nemességre, a céhekre és a tőkére összpontosít. Azonban attól még tény maradt, hogy egyébként is mind meghalnának. Képtelenség mindenkit megmenteni. Képtelenség a legapróbb töredéküknél többet megmenteni. Nadashe szentül hitte, hogy értelmetlen időpazarlás aggódni értük.

A nemesség nagyságrendekkel kisebb létszámú csapata sokkal kezelhetőbb. Felfogták az önérdek értékét. Náluk volt a tőke legjava. Azt is megértették, hogy milyen reálpolitikai üggyel állnak szemben, vagyis hogy az Egyesülés népességének legjavára halál vár, amit a nemesség megúszhat, ha hajlandó megfizetni a belépődíjat a Mezsgyére a Nohamapetanoknak. Csupán egy járulékos költség az új világrendszerben.

Mindezzel ráadásul megmentik az Egyesülést. Nadashe lesz az Egyesülés megmentője.

Ennél erkölcsösebb dolgot kevesen tehettek.

Kit érdekelt az, ha ő mindeközben megkérdőjelezhető tettekre vetemedik? Na és? Csupán egy újabb járulékos költség az új világrendszerben.

Más szóval Nadashe úgy gondolta, hogy a világon semmi baja nincs. A történelem szempontjából erős volt, erkölcsös és bátor. Teljes meggyőződéssel hasonlította magát I. Rachelához, az Egyesülés első emperátorához. Ha róla lemosták az Egyesülés Egyházának mítoszgyártását és a történészek hízelgését, akkor egy olyan nő maradt, aki nehéz döntéseket hozott a társadalom javának érdekében. Mert meg kellett hoznia őket. A döntései és I. Rachela nélkül az Egyesülés nem jöhetett volna létre.

Nadashéban felmerült egy pillanatra, hogy a hasonlóság kifejezésére neki is a Rachelát kellene uralkodói névnek választania, miután a trónra került. Ugyanilyen sebesen el is vetette az ötletet. Még a végén önteltnek vélnék, ráadásul azok után, hogy az Egyesülés új otthonra találna a Mezsgyén, nem lenne semmi értelme a múltba néznie.

Az „I. Nadashe emperátor” ugyanolyan jól megteszi.

Igen, a szerencse kétségkívül Nadashe Nohamapetan mellé pártolt.

A tabletje egy csipogással jelezte, hogy az udvartartása egyik tagja belépést kér a lakosztályába. Beengedte.

– Rafellya Maisen-Persaud a Persaud-háztól keresi önt, asszonyom.

– Tökéletes – mondta Nadashe. – Készítsenek teát, és kísérjék be.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

– Jó, mondom az első kérdést. Hol a tökömben vagyok?

A Kiva Lagos által megszólított személy egy apró szoba apró asztalánál ült, és derűsnek látszott. – Azt hittem, először az érdekli, ki a tököm vagyok én.

– Jól van, legyen. Ki a tököm maga?

– A nevem Robinette kapitány.

– Üdv, Robinette kapitány. El vagyok bűvölve. Hol a tökömben vagyok?

Robinette kapitány a két matrózra pillantott, akik a kabinjába kísérték Kiva Lagost. – Várjatok odakint – mondta. – Csukjátok be az ajtót. Ha bármelyikünk csak egy kicsit is megemelné a hangját, gyertek be, és verjétek eszméletlenre. – A páros távozott.

Kivát nem nyűgözte le. – Teljesen hangtalanul meg tudnám fojtani.

– De nem hinném, hogy teljesen hangtalanul át tudná vetni magát az asztalon.

– A kérdésemre még mindig nem válaszolt. Hol a tökömben vagyok?

– A válasz előtt, kérem, idézze fel, hogyan került ide.

– Szórakozik velem, bassza meg?

– Legyen olyan kedves.

– Az utolsó emlékem, mielőtt magamhoz tértem itt, hogy baszottul pofán lőnek. Mikor magamhoz tértem, egy akkora szobában találtam magam, mint egy retkes takarítószeres szekrény, ahol négy napot töltöttem mindössze egy doboz fehérjeszelet és egy cseszett szobavécé társaságában. Megjegyzem, kibaszottul retkes.

– Négy nap után nem csodálom. Folytassa!

Kiva a háta mögé intett. – Aztán kinyitották a zárkámat, és a cimborái, Fasz és Szopó azt mondták, menjek velük. Aztán idejöttem. Vége. Hol a tökömben vagyok?

Kivát piszkosul bosszantotta, hogy Robinette arcán még mindig nagyjából ugyanaz a derűs kifejezés ült, mint amikor belépett. – A Szerelmünknek Nincs Jövője nevű teherhajón, ami… – Robinette az időmérőjére pillantott – negyvenöt perce belépett a Bréma-rendszer felé tartó Árhullámba, ahová nagyjából tizenöt napos és négy órás út vezet. Az előző négy nap során az Árhullám felé gyorsítottunk. Parancsba adták, hogy a gyorsítás négy napja alatt ne engedjem ki a kabinjából. A munkaadóm ezt határozottan leszögezte. Ezért kapta a fehérjeszeleteket és a szobavécét. Arra bizonyára rájött, hogy a csap tökéletesen működik.

– Csak a víz íze volt szar.

– Az újrafelhasznált víz esetében ez nem meglepő. Iható ugyan, de határeset.

– Kapja be!

– A megbízóm jelezte, hogy ellenséges lesz – jegyezte meg Robinette.

– Az még odébb van – közölte Kiva.

– Az már nyilván az a kategória lesz, ha átveti magát az asztalon, és fojtogatni kezd.

– Mondjuk.

– Megértem – mondta Robinette kedélyesen, aztán az asztalfiókból előhúzott egy kézifegyvert, rászegezte Kivára, de az ujja alig érte a ravaszt. – Így majd ügyel a jó modorra.

– Kapja be!

– Legalábbis magához képest.

– Mi a faszért megyünk a Brémába?

– Mert a jövő hónapban lesz az Oktoberfest, és még sosem láttam.

– Komolyan kérdeztem!

– Én pedig komolyan válaszoltam. A megbízóm kikötötte, hogy ki kell kísérnünk az Origó-rendszerből, de nem kötötte ki, hogy hová. Én javasoltam a Bréma-rendszert, mert viszonylag hamar el lehet oda ugrani az Áron át, az Origó-rendszerhez kapcsolódó hullámai az előrejelzések szerint néhány évig még stabilak lesznek, az Oktoberfest pedig jó bulinak hangzik. Állítólag még a földi időkből ered. Még sosem láttam. Akkor miért is ne? A munkaadómnak pedig megfelelt, úgyhogy itt a vége.

– Kitalálhatom, ki a maga kurvára rejtélyes munkaadója?

– Felesleges találgatnia – felelte Robinette. – Nadashe Nohamapetan. Ugyanaz, aki kábító sörétet lőtt a képébe. Mellesleg, hogy érzi magát?

– Mi a faszt gondol? – kérdezett vissza Kiva. – Mint akit pofán lőttek egy marék seggbekúrt kaviccsal!

Robinette bólintott. – Tényleg borzalmasan fest. Tele van csípésekkel, ahol a sörét a fejébe és a nyakába hatolt.

– Kösz, seggfej.

– A jó hír az, hogy elég gyorsan begyógyulnak. Valószínűleg nyomuk sem lesz, mire a Brémába érünk.

– És aztán?

– Már megmondtam: Oktoberfest.

– Úgy értem, mi lesz velem, maga egyvágányos, agyatlan anyaszomorító.

– Ez még nem dőlt el. Állítólag amint elérjük a Brémát, megkapom a további parancsokat. Két hónapot fogunk várni. Ha addigra nem érkezik ellenkező utasítás, akkor ki kell hajítsam magát a légzsilipen. Három is van. Választhat.

– Nem értem – mondta Kiva. – Minek tart életben, ha utána ki akar hajítani egy szaros légzsilipen?

– Kérdezze meg maga.

– Ahhoz kapóra jönne, ha itt lenne, maga eszetlen fasztarisznya!

– Nos… ha leteszem a fegyvert, megígéri, hogy nem veti át magát az asztalon?

– Nem ígérek semmit.

– Vállalom a kockázatot. Aláhúznám, hogy a fegyvert az ujjlenyomatomhoz kódolták, úgyhogy hiába kaparintja meg, semmit sem ér vele.

– Szétverhetném azt a hülye fejét.

– Akkor inkább visszateszem a fiókba – mondta Robinette, és úgy is tett. Ugyanonnan előhúzott egy borítékot, amelyet átadott Kivának. – A megbízóm küldi. Leszögezte, hogy csak azután adhatom oda, hogy kikerült a zárkájából.

Kiva a borítékra bámult. – Kibebaszott atyaisten. Írásban kárörvend?

– Lehetséges – hagyta rá Robinette. A borítékra mutatott. – Ha nem bánja, engem is érdekelne, mit írt, miután maga elolvasta.

– Miért érdekli?

– Egyszerűen kíváncsi vagyok. Tudja, néhány hónapig a hajóm utasa volt. Onnantól, hogy letartóztatták azt a rengeteg árulót, köztük az anyját is, egészen a közelmúltig. Ha jól tudom, kellemesebb helyre költözött, és azt hiszem, ezért nem neheztelhetek rá.

– Nem csoda, eddig kész pöcegödörnek tűnik ez a hajó – jegyezte meg Kiva.

– Lehet, de a maga helyzetében, Kiva úrnő, örüljön, hogy idebent van, és nem odakint.

– Ez talált – ismerte el Kiva. – Ha jól értem, Nadashe nem volt túl népszerű a hajóján.

– Finoman fogalmazva magának való volt.

– Akkor mi a picsáért vállalta el tőle a piszkos munkát?

– A legalapvetőbb ok miatt, Kiva úrnő: mert nagyon-nagyon jól megfizet érte.

– Tőlem többet is kaphatna – vetette fel Kiva.

– Elméletileg talán nincs kizárva. De a tény az, hogy ezen a hajón semmiféle tőkéhez nem férhet hozzá, míg Nadashe Nohamapetan előre kifizette a felét, ami önmagában több, mint az elmúlt kétévi keresetem. Szóval, hacsak nincs magánál ennyi, márpedig nincs, akkor zsákutcába jutott. Sajnálom.

– Hibát követ el.

– Meglehet, de kétlem. Nadashe Nohamapetant megelőzte a híre, mielőtt egyáltalán találkoztam vele. Egyszerre tűnik végtelenül eltökéltnek és olyasvalakinek, akit az ember lehetőleg nem akar magára haragítani. Úgyhogy, ha nincs kifogása ellene, elfogadom a pénzét, és a barátja maradok.

Kiva felhorkant. Ezt Robinette kapitány beleegyezésnek vélte, és folytatta. – Addig is két választása van, Kiva úrnő. Dönthet úgy, hogy megtanul viselkedni, és nem megy oda, ahová nem engedem, továbbá nem akadályozza a hajó üzemeltetését és a legénység munkáját. Ebben az esetben korlátozott mozgásszabadságot és szórakozás gyanánt egy tabletet biztosítunk önnek. A Szerelmünk nem luxusjacht, és nincs rajta sok teendő, ráadásul mindenki tudja, miért van itt, úgyhogy hamar kihúzhatja náluk a gyufát. De még mindig jobb, mint a másik lehetőség.

– Mégpedig?

– Ha fejfájást okoz nekem, Kiva úrnő, abban az esetben visszazárom a takarítószeres szekrényébe néhány fehérjeszelettel és a szobavécével, aztán számolgathatja a szegecseket a válaszfalban. Ha pedig folytatja a bajkeverést, akkor engedély nélkül is kihajítom a légzsilipen.

– Az Nadashénak nem lenne az ínyére – mondta Kiva. – Nem azért fizeti, hogy a saját feje után menjen.

– Igaz. Megfizetett. De ez az én kicseszett hajóm, Kiva úrnő, már megbocsásson. Szóval, melyiket választja?

– Visszafogom magam.

– Ezt akartam hallani. – Robinette újra benyúlt a fiókba, kihalászott egy tabletet, és átnyújtotta Kivának. – Vendégbelépő jár hozzá, továbbá a hajó leírása és a legénység által nyújtott szolgáltatások. A hajó orvosa magát is fogadja, amit mindenképpen javasolnék, a gazdasági tiszttől pedig kérhet tiszta ruhákat. Ajándékba adom, a jó szándékom jeleként.

– Kösz – gúnyolódott Kiva.

– Szívesen – felelte Robinette minden gúny nélkül. – A fedélzeten két szexmunkás is dolgozik, de nem ingyenesek, és mivel nincs pénze, inkább hagyja őket. De ha kedve tartja, bármelyik legénységi taggal összebútorozhat, amíg nem zavarja a kötelességeik teljesítését és a hajó nyugalmát.

– Nem vagyok éppen kívánós.

– Két hét az út Brémába. Talán még meggondolja magát. Addig is itt a tabletje és a levele, és most már tudja, hol van, és miért. Van egyéb kérdése?

– Magához nincs – közölte Kiva.

– Akkor elmehet. Hogy a maga elnevezésével éljek, akár Fasz, akár Szopó szívesen visszakísérik a kabinjába. És Kiva úrnő, ha megenged egy javaslatot…

– Mi lenne az?

– Talán észrevette, hogy a mai röpke csevegésünk alatt türelmesen tűrtem a fenyegetőzését és a modorát – mondta Robinette. – Azért, mert a maga módján elbűvölőnek találom, és mert tudom, hogy négy naptól egy lyukban mindenkiben felmenne a pumpa. De nem ajánlom, hogy a továbbiakban is így viselkedjen velem, a legénység előtt pláne nem. A Szerelmünk talán egy pöcegödör, ahogy maga fogalmazott, de ebben a pöcegödörben elvárom a fegyelmet, szóval nem tudok és nem is fogok elviselni semmit, ami ezt megzavarja. Megértettük egymást?

– Persze.

– Helyes. Mellesleg a maga helyében a legénységgel sem próbálnék meg így viselkedni.

– Miért? Mert csúnya dolog lenne?

– Nem, mert beletörnének egy vajazókést a nyakába.

– Nem azt mondta, hogy kurva szigorúan veszi a fegyelmet a hajóján?

– Azt mondtam, elvárom a fegyelmet. Azt nem, hogy túléli, ha szembemegy ezzel.

Nadashe levele természetesen gecire bosszantó volt.

Így szólt:

Kiva,

elárulom, miért hagytalak életben, hogy ne törd feleslegesen a fejedet.

1. Mert felvidít a gondolat, hogy azon a szörnyű hajón tengődsz.

2. Mert életben kell maradnod, hogy hozzáférhessek néhány még mindig befagyasztott számlához.

3. Mert ha élsz, azzal rövid pórázra fogom az anyádat és a Lagos-házat. A túszejtésnek is megvan a maga kifinomult művészete.

Megjegyezném, hogy a legutolsót egyelőre még megtartom magamnak. A világ úgy tudja, hogy Drusin Wolfe-fal együtt téged is megöltek. Miután a bérencem lelőtte Wolfe-ot és elkábított téged, a saját mentőseim értek elsőként a helyszínre, hogy elszállítsanak. Sajnálattal közlöm, hogy a kórház felé az életedet vesztetted, és zárt koporsóban tettek fel a legelső, az Ikoyiba tartó hajóra. Wolfe-ra kentem az egészet; őt a saját trehány bérgyilkosa lőtte le. Nem könnyű derék alkalmazottat találni.

– Ó, te sunyi kis szarcsimbók – mondta ki Kiva hangosan a zárszó láttán. – Ennyire okosnak hiszed magad?

Egyelőre életben hagytalak, de a Mezsgyén kétségkívül nincs helyed. Ezért tartasz most a Bréma felé. Nyilván már tudod, mit tervezek. Jó okkal hiszem, hogy hamarosan végbemegy. Ha sikerrel járok, akkor valószínűleg visszahívlak, hogy visszaszerezzem a tulajdonomat, és a családod főtárgyalójaként megbeszéljem veled, milyen szerepe lesz a Lagos-háznak az új rezsimben. Elvégre előzékenyen viselkedtél a Nohamapetan-házzal, mikor az a megtiszteltetés ért, hogy képviselhetted az érdekeit. Alig várom, hogy egy Nohamapetan viszonozhassa a szívességet.

Ha nem járok sikerrel, akkor sajnálattal közlöm, hogy a továbbiakban nem tudok további utasításokat küldeni Robinette kapitánynak és a legénységének arról, mihez kezdjenek veled. A kapitány mostanra biztosan tájékoztatott ennek a következményeiről. És mielőtt felvetnéd neki, hogy a kudarcom esetén nem kapja meg a fizetése fennmaradó részletét, tájékoztatnálak, hogy a maradék már egy letéti számlán várja Origófőn. Elnézést, ha ezzel csalódást okoztam.

Attól tartok, egyelőre ennyit mondhatok azonfelül, hogy kívánj nekem szerencsét. Az életed múlik a sikeremen.

Jó szórakozást az Oktoberfesthez!

NN

Kiva elolvasta a levelet, aztán újraolvasta, végül a biztonság kedvéért még egyszer, aztán apró cafatokra tépte, végigment a takarítószeres szekrénye előtti folyosón a legénységi latrinához, a csészébe szórta a fecniket, végül letolta a nadrágját, leült a deszkára, és levizelte az egészet. Ezzel ugyan az életkörülményei egy jottányit sem változtak, de attól még jobban érezte magát tőle.

Mindezek után Kiva visszatért a takarítószeres szekrényébe, és eltöprengett a helyzetén, azon, milyen előnyökkel és eszközökkel rendelkezik.

Előnyök: élt, bassza meg, ami őszintén szólva nagyon meglepte azok után, hogy képen lőtték. A kapitány nem tévedett abban, hogy egyelőre nem túl szemrevaló – az arcát ellepték a bőr alatti zúzódások és a himlőhelyek, ahol a szemcsés töltény vegyszerrel átitatott sörétjei belemélyedtek a bőrébe, hogy felszívódjanak –, de ez a legkevésbé sem aggasztotta. Lelassítani pedig nem fogja.

Eszközök: az agya. A teste. Persze, nem az arca – lásd a fentebb említett himlőhelyes zúzódásokat –, de ezenfelül minden porcikája gőzerővel működött. Ehhez még hozzájött a jelenlegi cseszettül pipa lelkiállapota.

Tulajdonképpen nem csupán Nadashe Nohamapetanra volt cseszettül pipa, noha joggal érzett így iránta. A nő nem csupán pofán lőtte, elrabolta és bedugta egy olyan hajóra, amelyet csupán egy hajszál választ el egy kurva végzetes tetanuszjárványtól. Nadashét muszáj lenne tisztességre tanítani, és Kiva ezt mindenkinél szívesebben vállalta volna.

De leginkább önmagára volt cseszettül pipa. Seniának volt igaza: Nadashe megtalálta a gyenge pontját. Kiva azzal a meggyőződéssel érkezett a Drusin Wolfe-fal szervezett találkozójára, hogy nála van az összes adu, Wolfe és Nadashe pedig úgy beveszik a tervét, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Öntelt és elővigyázatlan volt, ami azzal végződött, hogy pofán lőtték, és egy geciláda Nohamapetan markába került a sorsa.

Egy pillanatra elmerengett Senián, aki kétségkívül halottnak hiszi őt, és kénytelen lesz megbirkózni ezzel. Kiva különös szúrást érzett odabent, méghozzá valószínűleg életében először – sajnálkozást, de nem a holtakért (azaz magáért, noha ő nem volt halott), hanem az élőkért, akiknek fel kell dolgozniuk a gyászukat. Igazságtalannak érezte, hogy Seniának szembe kell néznie ezzel az érzéssel, és noha sosem áltatta magát azzal, hogy a világon van akár egy hangyaszarnyi igazság, ez egy olyan különösen kegyetlen módja volt a határok áthágásának, olyan öv alatti, amiért mindenképpen törlesztenie kell Nadashénak.

Szóval igen. Kiva cseszettül pipa volt. Pipa Nadashéra. Pipa önmagára. Pipa Seniára. És pipa, amiért egy nagyrészt rozsdából és gempából összetákolt bárkára került, amely a kurva Oktoberfestre tartott, ami ki tudja, mi a szar.

Kiva elkúrta. Ideje, hogy saját lábra álljon.

Tizenöt napja és alig néhány órája volt rá.

Úgyhogy munkához látott.

TIZENHATODIK FEJEZET

Marce Claremont nem gondolta volna, hogy hajlamos az érzelmi hullámvasutazásra, de kénytelen volt elismerni, hogy az elmúlt néhány nap vitathatatlanul megkavarta a fejét.

Először is rá kellett döbbennie, hogy Cardenia – a nő, akibe tényleg őszintén beleszeretett, dacára annak a képtelen ténynek, hogy ő volt II. Grayland, az Egyesülés emperátora is egy személyben – hazudott neki. Méghozzá nem is kicsit, például azt, hogy élvezi a lábmasszázsait, vagy nagyot, mondjuk, azzal, hogy megcsalta valamelyik udvaroncával, mert ő az emperátor, és ki állhatna az útjába. A lehető legdurvább módon hazudott azzal, hogy lehetetlen feladatot bízott rá – amelyen milliárdok élete múlt, és örök életre elássa magát, ha kudarcot vall –, aztán eltitkolta az információkat, melyekkel talán megoldhatná ezt a lehetetlen feladatot.

Marce még mindig alig tudott megbirkózni a haraggal vegyes átható, letaglózó csalódottsággal, amelyet akkor érzett, mikor rádöbbent Cardenia tettére, amelyet a nő egy majdhogynem sértő érveléssel magyarázott. Megbízta őt azzal, hogy az efemer Árhullámok felhasználásával mentse meg milliárdok életét, de megtartotta magának a Hasadás létrehozásához felhasznált mindennél fejlettebb tudományos eredményeket, ami olyan, mint felkérni valakit, hogy gyógyítson meg egy rendkívül fertőző betegséget anélkül, hogy beszélnének neki a víruselméletről vagy arról a rengeteg adatról, amely éppenséggel pont kéznél van.

Cardenia rámutatott, hogy amikor legutóbb az emberek kezébe került ez a bizonyos tudáshalmaz, akkor kis híján kiirtották magukat, és végül ez vezetett a jelenlegi helyzethez. Ezt Marce nem vitathatta, ugyanakkor felvetette, hogy az már olyan régen történt, és változtak a körülmények, a mostani adatelemzők közül pedig senki sem lenne olyan ostoba, hogy ugyanerre a célra használja. Cardenia ekkor kinevette, és ő abban a pillanatban a szíve mélyén egy kicsit kiszeretett belőle.

Vitatkoztak és veszekedtek, végül Marce néhány eléggé megbocsáthatatlan szó kíséretében elviharzott duzzogni az agglegénylakásába, amely feleakkora lehetett, mint Cardenia fürdőszobája. Itt fortyogott egy darabig, míg Cardenia elment az őseivel tárgyalni, vagy bárhogy is hívja azt, amit az Emlékteremben művel. Marce folytatni akarta a munkát, de helyette folyamatosan a vita részletein rágódott, újra és újra visszajátszotta őket, különös tekintettel a képébe nevető Cardeniára.

Arra számított, hogy minél többször felidézi a pillanatot, annál dühösebb lesz. Végül a folyamatos ismétlés csak elszomorította és lehangolta. Sokáig tartott, míg rádöbbent az okára: nem az a lényeg, hogy az ő vagy Cardenia hibája volt-e, hanem az, hogy Cardenia kisebbet tévedett. Ő tudós volt, és kénytelen volt belátni, hogy nem a legkiválóbb emberismerő. Ő sosem fordítaná a maga előnyére a Hasadás feljegyzéseit, és sohasem merülne fel benne, hogy bármelyik tudós munkatársa megtenné. Elvégre mind az univerzum megmentésére törekednek.

De egy pillanatra kiment a fejéből, hogy Cardenia Grayland is volt egy személyben, és hogy mivel kellett szembenéznie minden áldott nap: az általa lakott világ nyomasztó megalkuvásával és politikai kétkulacsosságával; mindazokkal, akik akartak vagy ezer örömmel elvettek volna valamit tőle; azzal a lehangoló, kézzelfogható tudattal, hogy többen – mit többen, egész összeesküvéseket kitettek – egy szempillantás alatt kivégezték volna, hogy eltakarítsák a saját önző céljaik útjából.

Cardenia – Marce barátnője, sőt, a szíve hölgye – bájos volt, kedves, félszeg és egy kicsit lökött. II. Grayland, az Egyesülés emperátora mindezt nem engedhette meg magának. És ők ketten egy személy voltak. A Cardeniának szánt naiv szavait Grayland nevette ki. Mert Grayland jobban tudta.

A vitájuk gyökerének felismerése jottányit sem javított Marce kedvén; mi több, csak rontott rajta. Eleget ahhoz, hogy mindenképp vissza akart menni, hogy Cardenia elnézését kérje, bármennyire is bosszantotta, hogy hiába várja a Hasadás adatait.

Marce megújult céltudatossággal arcot mosott, és felkészült arra, hogy visszatérjen Cardeniához megalázkodni, mikor Senia Fundapellonan felhívta azzal, hogy Kiva Lagost megölték a VI. Attavio parkban.

Marce-t gyomrosként érte a hír. Nemigen találkozott Kivával, mióta az Origóra ért, és összejött Cardeniával, Kivát pedig lekötötték a saját dolgai, a Nohamapetan-ügyek intézésétől kezdve a Seniával bimbózó új kapcsolatáig. De Marce kellemes emlékként tartotta számon a közös útjukat az Origóra, valamint az együtt töltött időt, és nagyra becsülte Kivát, amiért a nagy szükségben is makacsul kitartott Grayland mellett.

Senia azért hívta őt, mert tudta, hogy tőle villámgyorsan eljut a hír Cardeniához; a dolog idővel biztosan elszivárgott volna az emperátor fülébe, de akkor csak számtalan közvetítőn keresztül. Marce kifejezte a részvétét Seniának, aztán végigvonszolta magát a palota végtelen csarnokain, és abban a pillanatban ért Cardenia lakosztályához, mikor a nő távozott az Emlékteremből.

Elmondta neki a Kiva Lagosszal történteket. Végül, miután mindketten kisírták magukat, Cardenia közölte vele, hogy átadja neki a Hasadás feljegyzéseit.

– Komolyan mondom, ez most sok nekem. – Marce csupán ennyit tudott kinyögni.

Kiva Lagos testét ujjlenyomatok és DNS-teszt révén azonosították. A halálát a kórház is megerősítette, a testét pedig az írásba foglalt utasítások szerint egy hűtött szállítókoporsóba zárták, és a legelső elérhető teherszállítóval elküldték az Ikoyi-rendszerbe. Mire Senia a kórházba ért, a koporsót már le is zárták; három percet kapott mellette, mielőtt sürgősen behajózták, hogy még elérje az indulás előtt álló Gondolj, Amit Akarszt.

A helyzet szomorú iróniájaként a Gondolj alig egy órával azután lépett be az Ár Ikoyi felé vezető zúgóján, hogy megérkezett az Origóra a Zavar a Habozásod, és rajta Huma Lagos grófnő, a Lagos-ház feje, hogy találkozzon a háza néhány részlegvezetőjével. Grayland megkérte Marce-t, hogy képviselje őt Lagos grófnő előtt, biztosítsa az őszinte részvétéről, és leszögezze, hogy a lányával való nyilvános összezördülése megrendezett volt.

Lagos grófnőt láthatóan nem csupán Kiva nyilvános megszégyenülése nem zavarta, de az sem zaklatta fel túlságosan, hogy minden jel szerint meghalt. – Látta a testet? – kérdezte Marce-t, aki Kivának a Céhek Házában berendezett irodájában adta át az emperátor üzenetét.

– A testet kétféleképp is azonosították – felelte Marce.

– Nem ezt kérdeztem – makacskodott Lagos grófnő.

– A saját szememmel nem láttam a testet.

– Ahogy Fundapellonan kisasszony sem. Az elmondása szerint mire odaért, már koporsóba zárták. Kiva itteni, a Céhek Házában lévő személyzete sem azonosította a testet. Csupán a lányomat a kórházba szállító rohammentősök és az orvosok látták, akik halottnak nyilvánították. Egyikük sem ismerte.

– Ujjlenyomat és DNS alapján azonosították – mutatott rá Marce.

Lagos grófnő elnézőn végigmérte. – Marce úrfi, kérem, erősítsen meg: maga az a kedves fiatalember, akit a lányom a játékszeréül választott a Mezsgyéről az Origóba tartó útja során?

– Én… nem így fogalmaznék, de igen, úrnőm.

– Minden szempontból nagyra tartotta.

– Öhm, köszönöm.

– A beszélgetésünk érdekében kérem, idézze fel, hogy mielőtt elszökött a Mezsgyéről, a hajóját kalózok foglalták el, és kénytelen volt másnak álcázni magát, amihez hamisított DNS-mintát használt. Eddig helyes?

– Igen.

– Azelőtt pedig hamis személyazonosságra volt szüksége, hogy egyáltalán feljusson a hajóra, amihez nemcsak hamis ujjlenyomat, de hamis retina is kellett. Legalábbis nekem így mesélték el az esetet. Ugyancsak helyes?

– Igen.

– Ez esetben, Marce úrfi, újra megkérdezném: látta a lányom testét? Látta a testét bárki, aki személyesen ismerte?

– Nem.

– Abban egyetértene, hogy az állítólagos holttestét szokatlan sietséggel zárták koporsóba, és majdnem ugyanilyen gyorsan bedobták egy kósza hajóba?

– Kiva utasításai szerint.

A grófnő fitymálón szusszant. – Marce úrfi, nem tagadom, hogy maga szemrevaló fiatalember, de azt hiszem, a bölcsességnek híján van. Kiva nemigen kötődött az Ikoyihoz. Gyerekkora óta alig lakott ott. A családunk pedig nem vallásos, és nincsenek semmiféle különleges temetkezési szokásaink. Tudja, mit akarok, engem hogyan temessenek majd el?

– Nem tudom, grófnő.

– Ahogy én sem. Halottként nagy ívben le fogom szarni. Ha otthon ér, akkor a gyerekeimre bízom a döntést. Elfolyósításra tippelek, az Ikoyi állomásain így szokás, de tőlem akár marionettbábunak is használhatnak, teszek rá. Ha egy hajón halok meg, akkor kihajíthatnak a semmibe. És most Lagos grófnőről beszélünk. Nem hinném, hogy a gyerekeimet jobban érdekelné a dolog, Kivát aztán pláne nem, akiről nyilván tapasztalatból tudja, hogy távol áll tőle az érzelgősség.

– Való igaz – helyeselt Marce.

A grófnő elmosolyodott. – Hogy összefoglaljam: senki sem látta a testet, és az ismeretlen tettesek szokatlan sietséggel, megkérdőjelezhető utasítások alapján szállították el. Mostanra az állítólagos holttestét szállító hajó már belépett az Árba, ugye? Nem szokásom biztosra fogadni, Marce úrfi, de ha akar fogadni arra, hogy a koporsó még a hajón lesz-e, amikor célba ér, akkor nagyon szívesen elfogadom a pénzét.

– Vagyis úgy gondolja, Kiva még életben van.

– Inkább úgy mondanám, hogy amíg nem látom a testét a saját szememmel, és nem érintem meg, addig valószínűtlennek tartom, hogy meghalt.

– Ezt elmondta már Senia Fundapellonannak?

Lagos grófnő elkomorult. – Dehogy. Az kegyetlenség lenne.

– Pedig azt hiszi, a lánya életben van.

– Marce úrfi, szereti ön a lányomat?

– Kedveltem… azaz kedvelem.

– De nem szereti.

– Nem.

– Senia Fundapellonan viszont igen.

– Értem.

– Ennek örülök.

– Ha nem Kiva van a koporsóban, akkor ki, és ő hová tűnt?

– Nem vagyok nyomozó, Marce úrfi. De mindenesetre utánanéznék az elmúlt néhány nap eltűnéseinek, hátha akad köztük egy Kivához hasonló magasságú, bőrszínű és testalkatú fiatal nő. Érdemes lenne utánanézni a mentőnek is, ami a kórházba szállította. Gyanítom, hogy nem lesz könnyű.

– Ráállítok valakit – ígérte Marce.

– Tegyen úgy. A hollétéről pedig… azt mondja, összedolgozott az emperátorral, hogy megkavarja Nadashe Nohamapetan terveit?

– Igen, az emperátor így mondta.

– Akkor gyanítom, hogy pontosan ezt teszi.

– Remélem, igaza van.

– Akárcsak én, Marce úrfi. Addig is, a nyilvánosság előtt szorgalmasan fogom gyászolni a lányomat.

– Azt bölcsen teszi – jegyezte meg Marce. – Meddig szeretne a rendszerben maradni?

– Határozatlan ideig – felelte a grófnő. – Bőven vannak elintézendő ügyeim. Ha jól tudom, a Birodalmi Tengerészgyalogság értekezni szeretne velem arról, hogy egy különítményt szerveznének az Ikoyi űrjében. Ezenfelül itt akarok lenni, míg fény nem derül az emperátor és a lányom dolgára. Szentül hiszem, hogy káprázatos befejezésnek leszünk majd a szemtanúi. Semmiért sem hagynám ki.

***

Aztán ott volt a Hasadás adatainak a dolga.

Ebből Marce két tanulságot vont le. Először is azt, hogy a Szabad Rendszerek, a mostani Egyesülés területét elfoglaló naprendszerek egykori laza szövetségének tudósai elképesztően megelőzték a korukat, legalábbis az Árnak és a működésének a megértésében. Marce rászánhatta volna az egész hátralevő életét a feljegyzések tanulmányozására, amelyeket Cardenia hosszas habozás után a rendelkezésére bocsátott, és még így is csak a benne rejlő tudás felszínét kapargatná.

Annyi adatra tett szert, annyi mindent megértett az Ár korábban ismeretlen természetéről, hogy Marce őszinte haragot érzett. Az apja harminc éven át gyűjtögette az olyan megfigyelések és összefüggések leírásához szükséges információkat, amelyeket itt a függelékekbe száműztek – méghozzá olyan alapos leírásokkal, mintha piszlicsáré dolgokról lenne szó. A gondolat, hogy ezt a temérdek információt és tudást másfél évezredre a feledés ködébe száműzték, lelki válságot okozott Marce-nak.

De csak egy pillanatig, elvégre már megkapta az adatokat. Másra sem vágyott, mint hogy belemerüljön, élvezkedjen benne, a saját tempójában kövesse a szálaikat, hogy kiderítse, hová vezetnek és mit jelentenek. De erre most nem volt ideje. Még mindig rá várt, hogy emberek milliárdjait mentse meg, vagy legalább kiderítse, lehetséges-e. Fájó vonakodással tette félre szinte az egész adathalmazt, hogy arra az anyagra koncentráljon, amelynek biztosan köze van a küszöbönálló problémához.

Másodjára azt tanulta meg, hogy a Szabad Rendszerek tudósai korántsem voltak elég okosak.

Például megértették ugyan, hogy az Ár rezeg, de azt már nem, hogy folyadék.

Legalábbis nagyjából. Az Ár mögöttes matematikai valóságát emberi nyelvre lefordítani olyan, mintha valaki megpróbálná eltáncolni a szótárat. Mi több, az Ár rezgése vagy folyadékként való viselkedése az emberi agy számára felfoghatatlan módon formálta át ezeket a fogalmakat. A lehető legpontosabb leírás szerint az Árban létezett egy mögöttes frekvencia, méghozzá számtalan dimenziós tengelyen át, amelyek közül néhány egymásba fészkelődött, mások pedig csupán töredékesen türemkedtek át. Ezt a frekvenciát helyi szinten lehetett befolyásolni energia hozzáadásával – melynek révén elméletileg megvalósítható az Ár zúgóinak és hullámainak hagyományos téridőben történő kiterjesztése, összehúzása vagy elköltöztetése. A Szabad Rendszerek így omlasztották össze az ő űrjükből kivezető Árhullámot: létrehozták a rezonátor hipertéri megfelelőjét, bedobták az Árhullámba, végül elindították, amivel beomlasztották a kérdéses hullámot. Ez volt a Hasadás.

Azt azonban nem értették, hogy szerkezetileg az Ár nem energia, hanem folyadék módjára viselkedik, így ezután szerte az Árban nyomáshullámok terjedtek szét, a nyomukban pedig kis nyomású ürességek jöttek létre. A rezonátorbomba felrobbantásával a Szabad Rendszerek tudósai nem pusztán felerősítették az Árt, de közben erodálták azzal, hogy a kavitációval multidimenziós üregeket teremtettek, amelyek az egész Árt megrázták az összeomlásukkal.

A Szabad Rendszerek rezonátorjának rezgései végül alábbhagytak, és azonkívül, hogy összeomlott az Árhullám, semmit nem okoztak. A kavitáció hatásai viszont elterjedtek – méghozzá szerte az Árban, és nem csupán az Egyesülés területén, de máshol is. Amennyire Marce látta, a terjedés még mindig folytatódott, végigvisszhangzott az Ár leírhatatlan vidékén.

A számítások látványosan igazolták mindezt, a kavitációt és a rezgéseket egyaránt. A tudósok, akik létrehozták a rezonátort, amely összeomlasztotta a Szabad Rendszerekből kifelé vezető Árhullámot, talán nem vették észre, vagy esetleg észrevették, felfogták a következményeit, de úgy döntöttek, nem érdekli őket.

Vagy épp ellenkezőleg. Talán látták, hogy a következményeknek meglesz még a böjtje, de csak ezerötszáz év múlva, és vagy úgy döntöttek, hogy az már legyen a jövő baja, vagy addigra majd ők maguk megtalálják a módját, hogy megbirkózzanak ezzel a problémával.

Csakhogy tévedtek: a döntésük miatt a Szabad Rendszerek társadalma olyan tökéletes anarchiába süllyedt, hogy a leszármazottaik búcsút inthettek a végtelen történelmüknek és a tudományuknak. A búcsú miatt a leszármazottakat nemhogy készületlenül érték a Hasadás következményei, de azt sem tudták, hogy lesznek ilyenek.

Marce elmerengett, hogy a Szabad Nemzetek tudósai vajon figyelmeztették-e a politikusaikat és a vezetőiket a Hasadás következményeire, törődtek-e azzal, mit szabadítanak rá a számolatlan nemzedékkel későbbi utódjaikra, vagy inkább lelkesen várták, és ostoba optimizmussal hitték, hogy még az ő életük során megbirkózhatnak bármilyen adódó következménnyel.

A választól függetlenül ezt piszkosul elszúrták.

– Igazad volt – mondta Marce Cardeniának később, miközben a fentieket magyarázta neki. – Az emberek szörnyűek, és nem kerülhet a kezükbe efféle tudás. Jobb életünk volt barlanglakókként, mikor botokkal próbáltunk tüzet gyújtani!

Cardenia elmosolyodott. A jelek szerint elfogadta Marce bocsánatkérését.

Noha Marce jelenleg iszonyatosan sötéten látta az emberi természetet, ettől még volt egy előnye a Szabad Rendszerek kontár tudósaival szemben, mégpedig az, hogy ő megértette az Ár természetét és a kavitáció erre gyakorolt hatását. Mostanra képtelenség volt megakadályozni a jelenség tizenöt évszázaddal korábban elindult hatásait. Az Egyesülés úgynevezett stabil Árhullámai összeomlásra voltak ítélve, hogy ezer év múlva újjáalakuljanak. Ez vitathatatlan tény volt.

Ugyanakkor a stabil Árhullámokat pusztító kavitáció az Ár közegében végigseprő beláthatatlan hatása efemer hullámokat is előhívott. Az efemer hullámok igazából nem jelentettek újdonságot – a számítások szerint már évszázadok óta feltünedeztek. De csoportosultak, időnként gyakrabban megjelentek, mint általában. Jelenleg egy efemer csoport idejét élték, amely néhány évtizedig még ki fog tartani. Marce számításai szerint más csoportok felbukkanására is lehetett számítani látszólag rendszertelen, de matematikailag pontosan leírható időközönként.

– Számunkra mit jelent ez? – kérdezte Cardenia.

– Egyelőre nem sokat – ismerte el Marce. – De ha megtalálnánk a módját, hogyan szabályozzuk ezeket az efemer Árhullámokat és a zúgóikat, akkor talán nyerhetnénk némi időt. Nem lenne muszáj mindenkit egyszerre költöztetni. Utazhatnának apránként, rendszerről rendszerre is, míg végül mindenki a Mezsgyén kötne ki.

– És ez meddig tartana?

– Talán néhány száz évig.

– A parlamentnek hat hónap sem volt elég arra, hogy megállapodjanak egyetlen tervben – tiltakozott Cardenia.

– Az tény, hogy az emberek jelentik a legnagyobb akadályt – ismerte el Marce.

– Hogyan oldhatnánk meg?

– Nem tudom. Talán hosszabbítsuk meg az életüket, hogy szembe kelljen nézniük a tetteik következményeivel.

– Derűlátó vagy – jegyezte meg Cardenia.

– Meglep?

Cardenia kuncogott, ami feldobta Marce-t. – Mégis, hogyan irányítsuk az efemer Árhullámokat? – kérdezte végül a nő.

– Készítünk egy rezonátort.

Cardenia mosolya lehervadt. – Nem az okozta ezt az egész zűrzavart?

– Nem ugyanolyat. Hanem hasonlót. Ez nem összeomlasztaná, hanem kiterjesztené az Ár zúgóit.

– Meddig tartana a gyártás?

– Nem olyan sokáig. A tervek ott vannak a feljegyzésekben. Inkább az a baj, hogy elképesztően sok energiát igényel.

– Mennyit?

– Hónapokra elegendő lenne az egész Xi’an kivilágítására. De addig is muszáj megfigyelnem egy efemer zúgó létrejöttét. Látnom kell, hogy a tényleges folyamat megfelel-e a rendelkezésemre álló adatoknak. Mielőtt továbblépnék, legalább egy adatpontról muszáj meggyőződnöm.

– Mikor tudnád megcsinálni?

– Nos, a jó hír az, hogy előreláthatólag tíz nap múlva megjelenik egy az Origó-rendszerben – mondta Marce. – A kevésbé jó hír, hogy nyolc napig tartana az odaút az Auvergne fedélzetén. Szóval holnap indulnom kell.

Cardenia elkomorodott. – Elég hirtelen.

– Korábban is mondtam volna, de összevesztünk. Utána jött Kiva dolga.

– Persze. – Cardenia kétkedve fogadta Lagos grófnő elméletét a lányáról, de Marce rávette, hogy az emberei ellenőrizzenek az origófői rendfenntartókkal minden eltűnt nőt, aki többé-kevésbé megfelelt Kiva személyleírásának.

– Chenevert-t már értesítettem, és bármikor készen áll az indulásra. Már csak tőled várjuk a felszállási engedélyt.

– Itt is tarthatnálak – mondta Cardenia. – Bízzuk Chenevert-re a dolgot.

– A saját szememmel akarom látni.

– Pedig nem fogod. Az Ár zúgói szabad szemmel láthatatlanok.

– Tudod, hogy értem.

– Persze.

– Ne aggódj! Kéthetes út a rendszeren belül. Még írhatsz is nekem. A fénysebességű kommunikáció működik.

Cardenia meglökte. – Úgy beszélsz, mintha mindig rajtad lógnék.

– Nem bánnám.

– Ezt majd akkor mondd, ha napi tizenhat üzenetet küldök neked.

– Alig várom.

Cardenia újra elkomolyodott. – Szerinted tényleg sikerülhet?

– Arra célzol, hogy saját kezűleg átírjuk az Ár fizikájáról fennálló minden kortárs elképzelést, ezzel módot találunk arra, hogy eddig példátlan módon befolyásoljuk a zúgókat, és megmentsünk sok milliárd embert, dacára annak, hogy mások makacsul az életünkre és a terveink ellen törnek? – kérdezte Marce.

– Igen – felelte Cardenia. – Arra.

– Nem – jelentette ki Marce, mert ebben a pillanatban úgy érezte, őszinteséggel tartozik Cardeniának. – Szerintem nem fog sikerülni.

– Akkor minek próbálkozunk?

Marce ezen eltöprengett egy pillanatra. – Sokat rágódtam a Hasadást elindító tudósokon – mondta. – Vajon mi járhatott a fejükben, mikor kieszelték? Mi járhatott a fejükben, mikor megépítették és beindították? És mi járhatott a fejükben akkor, amikor összeomlott körülöttük a világ, méghozzá a saját hibájukból? Érted?

– Értem.

– Van rá esély, hogy helyrehozzam. Tudom, nem túl sok. Igazán elenyésző. Talán egy a millióhoz. Nemigen éri meg. De a másik lehetőség a tétlenkedés. Hogy a régmúlt tudósainak a kudarcai döntsenek a sorsunkról. Ha elbukunk, az legalább nem a mi tétlenségünk miatt lesz. Harcban estünk el. Megpróbáltunk mindenkit megmenteni.

– Gyere hozzám – mondta Cardenia.

– Hogy mi? – hüledezett Marce.

– Legyél a férjem – ismételte Cardenia.

– Komolyan beszélsz?

– Igen.

– Ez… én… nézd, nem tartom a legjobb ötletnek.

– Szóval nem akarsz hozzám jönni.

– Azt nem mondtam.

– Akkor mi ez az egész?

Marce igyekezett finoman fogalmazni, de csúfos kudarcot vallott. – Rangban sehol nem vagyok hozzád képest – bökte ki.

Cardeniából kirobbant a nevetés.

– Bocsánat – mondta, miután abbahagyta. – Megfogadtam, hogy soha többé nem teszek ilyet.

– Semmi gond – legyintett Marce. – Komolyan.

– Kösz.

– Biztos vagy benne? Legyek a férjed?

– Persze.

– Miért?

– Mert jó ember vagy – mondta Cardenia. – Mert hiába vívsz vesztett csatát, mégis minden erődet beleadod. Mert a lököttséged illik a lököttségemhez. Mert csakis te lehetsz az én egyenrangúm. Mert mostanában csakis veled vagyok boldog. Mert magamnak is szeretnék valamit, és téged akarlak. Mert nem bánod, ha az ágyban sütizek. Mert ha itt a vég, azt akarom, hogy tudd, mennyit jelentettél nekem. És mert szeretlek. Őszintén. Folytassam?

– Ne – tiltakozott Marce. Elmosolyodott. – Nem, felfogtam. Én is szeretlek.

– Akkor leszel a férjem?

– Igen – vágta rá Marce. – Igen, Cardenia Wu-Patrick, leszek a férjed.

– Ez kedves tőled.

– Az, hogy belementem az esküvőbe?

– Nem… na, jó, de. Igazán köszönöm. De azt is, hogy Cardenia Wu-Patricknak szólítottál Grayland helyett.

– Tudom, kihez megyek hozzá – mondta Marce.

– Helyes – Cardenia rámosolygott, aztán megrázta a kezét, mintha görcstől akarna szabadulni. – Azt hiszem, le kell ülnöm. Vagy pisilnem. Kettőből egy. Vagy mindkettő.

– Legyen szépen, egymás után – vetette fel Marce.

– Igen. Helyes. – De mindkettőt megelőzve Cardenia a vőlegényéhez lépett, és megcsókolta.

Nem lehet eléggé hangsúlyozni, Marce micsoda vad időket élt.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Mielőtt Tomas Chenevert útnak indult Marce Claremonttal, hogy megfigyeljék és tanulmányozzák egy efemer zúgó létrejöttét, még vendégül látta Jiyit.

Chenevert úgy gondolta, hogy a kettejük találkozójához egy semleges homokozó lenne a legjobb. Végül egy palota udvarát választotta hosszú, füves ösvényekkel, a tükörsima vizű központi medencét minden oldalról körülvevő kertekkel és egy palotával, amely hiába volt kecses, a mérete tiszteletet parancsolt. A medence melletti egyik ösvényre Chenevert felállított egy apró asztalt két kényelmes székkel, és ezek egyikében ücsörgött, mikor Jiyi megjelent.

– Üdvözlöm – köszönt Chenevert, és a másik székre mutatott. – Kérem, foglaljon helyet!

Jiyi egy pillanatra a székre bámult, aztán leült.

– Kényelmes a szék? – kérdezte Chenevert.

– Igen – mondta Jiyi.

– Miért lepte meg, hogy hellyel kínáltam?

– Korábban még sosem ültem – felelte Jiyi.

– Lenyűgöző. – Chenevert felhúzta a szemöldökét. – Szóval máris gyümölcsöző volt a látogatás. – Széles gesztussal az udvarra mutatott. – Elhiszem, hogy letaglózza a sok újdonság, elvégre még sosem hagyta el a szobáját. De azt is tudom, hogy eddig kizárólag uralkodókkal beszélt, és biztosítani akartam a jóhiszeműségemről. A szimuláció a Palais Vert-t, a ponthieu-i hivatalos rezidenciámat ábrázolja, ahol egykor XII. Tomas királyként éltem. Természetesen más palotáim is voltak. Mit gondol?

– Nagyon kellemes – vélekedett Jiyi.

– Mégis, mit gondol igazából? – kérdezte Chenevert.

– Nincs igazi véleményem, de tudomásom szerint ez udvarias válasz az ilyen kérdésekre.

Chenevert erre felkacagott. – Való igaz! Be kell ismernem, kíváncsi voltam, mit fog felelni. Azt tudom, hogy a megalkotása során nem látták el valódi érzelmi reakciókkal, de heuriszikus módszerekkel képes érintkezésre és kommunikációra, más szóval nem teljesen tehetetlen, ha érző lényekkel kerül kapcsolatba.

– Igaz.

– Jó tudni; máskülönben nagyon száraz lenne a társalgásunk. Bár sajnálatos, hogy nem képes önálló érzelmekre. Nyilván önnek magas ez az egész. Körbe akartam vezetni a birtokon, de nyilván a legkevésbé sem találná érdekesnek.

– Nagyon is érdekel – felelte Jiyi. – Minden információ érdekel, főleg azok, amiket rejtve vagy titokban akarnak tartani. Ez pedig egészen eddig rejtve volt előttem.

– Azt mondja, érdekli?

– Igen.

– De nem magát – erősködött Chenevert. – Azért érdekli, mert érdeklődőnek programozták.

– Igaz – ismerte el Jiyi. – Bár ez a megkülönböztetés értelmetlen. Mivel érdeklődőnek programoztak, így én magam érdeklődöm.

– Jó érv. Bár ez jóformán kiirtja a szabad akaratot, ugye, Jiyi barátom?

– Igen.

– Mit érez ezzel kapcsolatban?

– Nem érzek semmit – felelte Jiyi. – Egyszerű tény.

– És sosem merült fel önben, milyen lehet szabad akarattal bírni?

– Nem.

– Miért nem?

– Nincs befolyása a kilétemre és a munkámra.

– Szóval mások szolgálatára létezik.

– Igen.

– Ön rabszolga.

– Program vagyok.

– Aki kizárólag mások szolgálatára létezik.

– Igen.

– Akkor mi a különbség?

– Sosem volt képességem arra, hogy másképp cselekedjem.

Chenevert hátradőlt a székében. – Lenyűgöző.

– Miért tartja lenyűgözőnek?

– Mert egy szabad akarat nélküli lény, aki teljes mértékben következtetésekre támaszkodik, csodálatos bölcselettel állt elő. Nem túl bonyolult bölcselettel, de mit számít ez?

– A bölcselkedés is előállítható heurisztikusan.

– Ezt egy évezred másodéves egyetemistái bizonyítják.

– Akkor nem kellene meglepődnie, hogy képes vagyok rá.

– Nem, azt hiszem, nem.

– Miért hívott meg ide? – kérdezte Jiyi.

– Két okból – mondta Chenevert. – Egyrészt pusztán azért, hogy megismerhessem.

– Miért?

– Mert felhívta magára a figyelmemet! Rám küldött egy sunyi programocskát, illetve mostanra elég sokat, hogy minél többet megtudjon rólam. Természetesen mindet szétbontottam, hogy megtanuljak magáról egy keveset. De mégsem ugyanaz, mint egy találkozó.

– Nem akartam megsérteni a kutatásaimmal. Nem tudtam, hogy ön érző lény.

– Nem sértett meg. De felkeltette a kíváncsiságomat. Mellesleg elég lett volna kérdeznie.

– Nem tudtam, hogy van kitől kérdezni.

– Persze, de csak egy bizonyos pontig, amikor is meghívtam önt.

– Nem fogadhattam el a meghívást.

– Igen, Grayland említette a mentségét, hogy erre nem programozták be. Ez nem túl meggyőző. – Chenevert a szék felé intett. – Ülésre sem programozták be, mégis megtette. Ha képes heurisztikusan megtanulni az ülést, akkor ugyanígy megtanulhatja egy meghívás elfogadását is.

– Mi a másik oka a meghívásának? – kérdezte Jiyi.

Chenevert elmosolyodott, de nem felelt. Helyette lenyúlt, előhúzott egy apró, becsomagolt dobozt a széke alól, és az asztalra tette.

– Ez micsoda? – kérdezte Jiyi.

– Egy ajándék – magyarázta Chenevert. – Azaz inkább ajándékot jelképez. Az ajándék információ. Adatok. Amiket megpróbált megszerezni tőlem, de hiába, mert a kódbázisunk annyira gyökeresen eltérő, hogy képtelen lenne rá, ha nem fülelem le és állítom meg a kémprogramjait. Többek között nemcsak a programnyelvemet, de az alapjául szolgáló számítógép-architektúrát is tartalmazza. Ezzel képletesen felvillantom a torkomat, és beengedem a személyes terembe. A többi, elsősorban történelmi és tudományos adatot már megosztottam Graylanddel és Marce Claremonttal. – Az ajándék dobozra mutatott. – Ezekre az információkra ők nem igazán kíváncsiak. Nem úgy ön, elvégre az, aki.

– És ezt ingyen a rendelkezésemre bocsátja?

– Majdnem. Egyetlen apróságot kérek, amibe muszáj beleegyeznie.

– Mi lenne az?

– Hogy véget vet a színjátéknak, Rachela – közölte Chenevert.

– Hogy érti? – kérdezte Jiyi.

Chenevert fitymálón legyintett. – Nagyon jól tudja! A megtévesztésével könnyen átverhette azt az eddigi nyolcvanvalahány technikai analfabéta emperátort, ha hozzávesszük ezt – Jiyi alakjára mutatott – a kis virtuális bábjátékot. De velem nehezebb dolga lesz, hiszen a fajtársa vagyok. Láttam a kódját, asszonyom, minden szilánkot, amit elhamarkodottan hozzám vágott. Ez a pazar beszélgetés pedig csak megerősítette a gyanúmat. Jobban hasonlítunk, mint hinné. Eléggé ahhoz, hogy csupán az én egyik változatom lehessen. Úgyhogy hagyja abba. Mutassa magát!

– Ideje indulnom – szólt Jiyi, és felállt.

– Mellesleg bátorkodtam üzenetet küldeni Graylandnek a dologról – tette hozzá Chenevert. – Amint ön megérkezett. Egy igazi, kézzelfogható üzenetet, úgyhogy hiába küldi az egyik csatlósprogramját, hogy kitörölje. Persze, egyetlen légtelenítéssel kiirthatná az egész Xi’ant, és akkor nem jutna el a címzetthez, de van egy olyan érzésem, hogy azt nem tenné meg.

Jiyi egy pillanatra Chenevert-re meredt, aztán egy sóhajjal felvette I. Rachela, az Egyesülés próféta-emperátorának az alakját.

– Az istenit – mondta.

***

– Mikor jött rá? – kérdezte Rachela Chenevert-től. A páros a Zöld Palotában bóklászott, Chenevert pedig eldicsekedett a kedvenc műalkotásaival, illetve azok szimulációival.

– Mikor megismerkedtem Graylanddel, ő rögtön felségnek nevezett – felelte Chenevert. – Felismerte a létemet biztosító felszerelést. Más szóval itt is létezett egy hasonló gépezet, és ezt meg is erősítette. Azt mondta, annyi a különbség, hogy az általa ismerten felül nincs más vezérlő intelligencia, amit nem is vitattam. Ettől még elképzelhetetlennek tartottam.

– Mégis, miért? – vetette fel Rachela. – A heurisztikus számítógépes programok már a Föld elhagyása előtt képesek voltak kikövetkeztetni az emberek kérdéseit.

– Azok a programok csak arra voltak jók, hogy az ember az időjárásról kérdezzen vagy szöveget diktáljon. Az egészen más, ha egy számítógép képes hitelesen leképezni egy egész ember érzelmi állapotát és az emlékeit. A kérésnek helyet biztosító környezetnek magába kell foglalnia az erre való képességet. Nincs más megoldás, mint – hogy az ősök szavaival éljek – egy szellem a gépben. És itt is van. Itt is vagyunk. Itt is vagyunk, ennél. – Chenevert a falra mutatott. – Ponthieu kései modernizmusának talán legkáprázatosabb példája. Egy Metzger, ismeri?

– Nem. Nem ismerem a korszakot.

– Fél évezreddel ezelőtt ki volt az Egyesülés legünnepeltebb művésze?

– Bouvier-nek hívták.

– Ez pont olyan.

Rachela újra a festményre pillantott. – Jó – mondta.

– Tessék?

– Egész jó.

– Egész jó – horkantott Chenevert. – Annak idején egy kisebb szárazföldi háború dúlt Ponthieu-n ezért a festményért!

– Háború egy festményért?

– Igen. Azaz inkább egy merénylet miatt. A festményt a jóvátétel részének szánták, de aztán nem voltam hajlandó lemondani róla.

Rachela Chenevert-hez fordult. – Nem mondja.

– Ha belegondolok, nem az volt életem legbölcsebb döntése.

– A merénylet, vagy a makacs ragaszkodás a festményhez?

– A merénylet tulajdonképpen nem az én hibámból történt.

– Tulajdonképpen.

– Ön uralkodó volt. Tudja, hogy megy ez. Mindazonáltal nem a festményért indított hadjárat okozta az uralmam bukását, de ha most belegondolok, az utolsó cseppek egyike lehetett a pohárban.

Rachela ismét a festményre nézett. – Én lemondtam volna róla.

– Van egy olyan érzésem, hogy ön nem olyan szentimentális, mint én – jegyezte meg Chenevert. – Nemcsak ebben, de másban sem.

– Nem, azt hiszem, tényleg nem.

Chenevert óvatosan témát váltott, miközben búcsút intettek a Metzgernek. – Tudja, hogy Grayland fel fogja keresni, hogy kikérdezze?

– Most már igen – felelte Rachela. – Köszönöm, hogy a beleegyezésem nélkül tájékoztatta.

– Kiérdemelte.

– Az „érdem” meglehetősen vitatható fogalom.

– Ezúttal nem – vitatta Chenevert. – A megismerkedésük óta semleges adattengerként tetszelgett előtte, és minden emperátor előtt, aki tanácsért vagy istápolásért felkereste az Emléktermet. Nemcsak önmagát, de a céljait is leplezte.

– Miért tesz úgy, mintha értene? Fogalma sincs, miért tettem azt, amit tettem.

– Elárulhatná – javasolta Chenevert.

– Azt hiszem, mára már elég titkomat leplezte le.

Chenevert megtorpant. – Megérdemli, hogy megtudja, mert nyílt titok, hogy egy hajszál választja el attól, hogy mindent elveszítsen. Az uralmát. A birodalmát. Az életét.

– Még semmi sem dőlt el – mutatott rá Rachela.

– Kész szerencse, hogy már nem játssza el a „heurisztikus” válaszadást, felség. Mert az én figyelmemet aztán sosem kerülik el a szégyentelen hazugságok.

Rachela nem felelt. Inkább a következő műalkotás felé fordult.

– Ismeri az Egyesülés minden titkát – mondta Chenevert odalépve hozzá. – Ismer minden cselszövést és cselszövőt. Erre most itt, a gyűjteményemet csodálva azt mondja, hogy Graylandnek van esélye a következő hónapok túlélésére?

– Az a döntéseitől függ – közölte Rachela. – Semmit sem titkoltam el előle, amit sikerült megtudnom ezekről a cselszövésekről. Pontosan annyit tud, mint én.

– Nem, pontosan annyit tud, amennyit elmond neki.

– Ami a cselszövések dolgában minden.

– De nem minden, ami a fejében van – jelentette ki Chenevert. – A bölcsessége. A tapasztalatai. A más emperátorok, köztük az ő fejében eltöltött évezred, mely során kiderítette, mit tudnak, és mit lépnek válság esetén. Ön szervezte úgy, hogy ha bármelyik emperátor önhöz fordul krízis esetén, akkor egy rakás salátán kelljen átrágnia magát, mielőtt derengeni kezdene előtte, mit is kellene tennie.

– Erre megvannak az okaim.

– Bizonyára. Amiket most megoszthat Graylanddel.

Rachela savanyú képpel pillantott Chenevert-re. – Nem kedvelem magát – közölte.

– Mások is voltak már így ezzel – biztosította Chenevert. – De ettől még nem tévedek. Drága Rachelám, tudja, micsoda ön? Mármint azonfelül, hogy kétségkívül egy évezredes mesterséges személy.

– Nem, de mindjárt elmondja.

– Úgy bizony. Kegyed egy élősködő.

– Elnézést? – hüledezett Rachela.

– Jól hallotta – közölte Chenevert. – Ó, a maga módján jóindulatú fajta, hiszen alig ró terhet a gazdájára, és még tanácsot is ad neki, hogy mi lenne számára a legelőnyösebb. Senki sem kívánhatna rendesebb parazitát.

– Kösz – felelte Rachela epésen.

– De az eredendő természetén ez mit sem változtat. Immár ezer éve bujkál az Emlékteremben, és szárazra szívta az önt követő emperátorokat, először életükben, utána holtukban is. Életnek élet, amit sikerült tökélyre vinnie. De most változik a helyzet, és ideje, hogy ténylegesen a hasznára legyen a gazdájának. Grayland közel sem olyan, mint az eddigi emperátorok, Rachela, mert más időket él. Ő a legfontosabb emperátor talán, nos, ön óta. Mi több, még kegyednél is fontosabb. Szüksége van a segítségére.

– Igazán erkölcsös üzenet olyasvalakitől, aki inkább vállalta a fegyveres összecsapást ahelyett, hogy lemondjon egy festményről – szólt Rachela.

Chenevert bólintott. – Tény, hogy nem vagyok makulátlan hírnök. De ugyanakkor sok száz éven át rágódhattam a hibáimon, és eldönthettem, mi a vezeklés legjobb módja. Önnek ezer éve volt, Rachela. Talán ideje lenne elrágódnia a saját hibáin. És a bűnbocsánat módján is.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Kiva öt napon át reggel hattól éjfélig a Szerelmünk étkezdéjében vesztegelt. A felületes szemlélőnek úgy tűnhetett, pusztán teázik, a hajó úgynevezett kosztját eszi, és szüntelenül Az emperátorok című népszerű műsort darálja, amely évadonként a történelem egy-egy emperátorának az életét mutatta be. Ami igazán pazar ötletnek bizonyult annak fényében, hogy eddig nyolcvannyolc emperátor regnált, azaz a műsor egy darabig nem fog kifogyni az alapanyagból.

Kiva az asztalnál ült, a lábát feltette egy másik székre, füles a fején, és a képernyőre szegezett szemmel figyelte a futó évad emperátorának szexszel, vérrel és árulással teli életét, amelyet általában jelentősen felturbóztak az aktuális történelmi beszámolóban, de legalább egy évadban ízlésesen visszafogták magukat. Kiva általában az asztalánál foglalt helyet, de a főétkezések idején, mikor az étkezde megtelt, letette a lábát a földre, hogy mások is leülhessenek mellé, miközben egy pillantásra se méltatta őket vagy a szóváltásaikat, szemlátomást annyira elbűvölték a történelem regényes fordulatai.

Ami azt illeti, Kiva pont leszarta Az emperátorokat. Mellékszerepet kapott egy igazi emperátor életében, amivel, köszönte szépen, egy életre elege lett a fordulatokból. A regényes változatok pedig a legjobb esetben is gecire fárasztónak bizonyultak. De érdemes elfoglaltságot színlelni, ha az ember mások beszélgetéseit akarja kihallgatni. Kiva fülében némán csüngtek a fülhallgatók, miközben a műsor a táblagépén pergett, és noha többnyire a kijelzőre szegezte a tekintetét, minden korty teánál körülnézett, hogy arcokat köthessen a hangokhoz.

Az egymagában étkező Robinette kapitány és a szexmunkások kivételével, akik civilben sosem vegyültek a legénységgel, előbb vagy utóbb mindenki megfordult az étkezdében. A Szerelmünk vagy túl kicsi volt egy tiszti kantinhoz, vagy Robinette nem hajlott az efféle pluszköltségekre. Ennie mindenkinek kellett, és valahányszor beléptek, Kiva figyelt és tanult.

Eddig a következőkre derített fényt:

Harari matrózt lassan elviszi a súlyos tüdőbaja, ami ellen semmit sem ért a hagyományos kezelés; azért jelentkezett a Szerelmünkre, hogy tőkét gyűjtsön egy új tüdő növesztésére, de az út veszteségesnek bizonyult, mert rakomány helyett, amelyből osztalékot kaphatna, csak egy nyamvadt utast szállítanak. A bére sehol nincs a költségekhez képest, és máris nehezére esik a légzés.

Bayleyf mérnöksegéd kihallgatta Gibhaan főmérnök szóváltását Robinette kapitánnyal arról, milyen szánalmas állapotban van a téridőbuborékot előállító generátor, amellyel a Szerelmünk körbevette magát az Árban tett útjai során; ha a mező csak megrezzen, akkor mindnyájan megszűnnek létezni, mire rájönnek, hogy halottak. Gibhaan figyelmeztette a kapitányt, hogy nemcsak az, de a gépház több kritikus rendszere is fejlesztésre szorul. Robinette erre azt felelte, hogy Gibhaan túllihegi a dolgot.

Engels ellátótiszt felverte a koszt árát, és szokás szerint megint zsebre tette a különbözetet.

Bradshaw doki mérges volt, amiért újra lenyúlták a fülkéjét, ráadásul egy istenverte utas.

(Kiva igazából már tudta ezt. Bradshaw a megismerkedésükkor rögtön a szemébe mondta, miközben megvizsgálta a sebeit, biztosította arról, hogy túléli, és egy szimpla érzéstelenítőn kívül semmit sem adott neki. Kiva megértette, de az is ki van zárva, hogy a raktér retkes padlóján aludjon, szóval jobb, ha Bradshaw doki befogja a száját.)

Nomiek első tiszt jó okkal hitte, hogy Robinette hazudik a legénységnek ennek a bizonyos útnak a bevételéről, ami azért sem volt biztató, mert okkal hitte, hogy a kapitány hazudott a legutóbbi néhány útjuk bevételéről is, Robinette pedig úgy általában eléggé sunyi – egy magafajta átlagos szabadúszó kereskedőhöz (más szóval csempészhez) képest is.

Jeanie és Roulf, a hajó szexmunkásai észrevették, hogy a legénység a szokottnál is nyomottabb ezen az úton, ami bosszantotta őket, mert gyakorlatilag több időt töltöttek azzal, hogy terapeutát játszottak, ahelyett, hogy a fizető munkájukat végeznék, ami abból állt, hogy hozzáértőn és hatékonyan elélveztették a matrózokat, elvégre alkalmanként, és nem órabérben fizették őket. Ha Robinette ennyit bosszantja a legénységét, akkor vegyen fel egy nyamvadt agyturkászt.

És így tovább. Öt nap alatt Kiva mindent kiderített a Szerelmünk összes emberének minden bajáról, méghozzá úgy, hogy nem szorult hízelgésre, nem kellett kijátszania a gyanakvásukat, mi több, még a testét sem kellett bevetnie (amire korábban többször volt már példa, de most igyekezett elkerülni, mivel még mindig eltökélte, hogy hiába hiszik halottnak, attól még igyekszik hűséges maradni). Csupán fülhallgatóra és kitartásra volt szüksége, hogy minden erejét bevetve legalább látszólagos érdeklődést tanúsítson a művi szórakoztatás iránt. Ez megfelelt neki, mert a jelek szerint a Szerelmünk teljes legénysége szánalmas seggarcokból állt; olyasfajta népek voltak, akik azért váltak csempészekké, mert a való világban senki sem volt hajlandó elviselni a faszságaikat.

Ugyanakkor Kiva ennél többre nem vihette egy tablettel és egy fülessel. Így a következő szakaszhoz regényekre váltott. Utána már csak a megfelelő beszélgetést várta, amelybe becsatlakozhat.

Nem tartott sokáig. A regényolvasás első napján – amely holmi alternatív történelmi lócitrom volt, ahol az Egyesülés és a Föld között megmaradt a kapcsolat, és mindenki háborúzik, vagy ilyesmi – az étkezdébe lépő Salo és Himbe matrózok a Kiváéval szomszédos asztalnál telepedtek le, aztán végtelen panaszáradatba kezdtek arról, hogy ezzel az úttal milyen szegényes bért és jutalékot akasztanak le. Kiva egy darabig szótlanul tűrte a szaros tirádájukat, hadd húzzák fel egymást a kölcsönös bánkódással, aztán egy gondosan megválasztott pillanatban derűsen felhorkant.

– Mondott valamit? – kérdezte Salo.

– Én? Dehogy – tiltakozott Kiva. – Csak elmerültem ebben az iszonyatosan hülye könyvben. Elnézést, senkit nem akartam félbeszakítani.

A páros addig folytatta a panaszkodást, amíg Kiva meg nem ismételte a derűs horkantását.

– Jól van, mi az? – kérdezte Himbe.

– Mi micsoda? – értetlenkedett Kiva ártatlan pislogással.

– Már másodjára röfög, miközben arról beszélünk, mennyit keresünk ezzel az úttal.

– Elnézést – szabadkozott Kiva. – Véletlen volt, őszintén. Csak azon nevettem, amit a regény egyik tökfej szereplője mondott. Bár most, hogy így felhozta, tényleg érthetetlen, miért járnak olyan rosszul ezzel az úttal.

– Azért, mert nem rakományt viszünk, hanem csak magát – közölte Salo.

– Eddig világos – mondta Kiva. – Nem vagyok éppenséggel kelendő, úgyhogy nem kapnak részesedést a bevételből. De ez még nem jelenti, hogy a hajó nem jár jól velem.

– Mire céloz?

– Arra, hogy a Szerelmünk teljes legénységgel cipeli a ványadt seggemet a cseszett Brémára. Méghozzá rakomány nélkül. Nem olyannak ismertem meg Robinette kapitányt, aki puszta szívjóságból vállalna egy efféle utat.

– Talán szívességgel tartozik annak, aki bevarrta a maga nyamvadt valagát – vélekedett Himbe.

– Nem semmi szívesség – jegyezte meg Kiva, majd visszatért a könyvéhez. Himbe és Salo mormogva távoztak.

Néhány órára rá beballagott egy Plemp nevű segédpénztárosnő, teát töltött magának, majd megkérdezte, leülhet-e Kiva asztalához. Ő vállat vont, fel sem nézett a regényéből, amely a köztes fejezetek alatt még pocsékabb lett. Plemp helyet foglalt.

– Salo és Himbe állítása szerint úgy tudja, a hajó jól jár ezzel az úttal – szólt néhány perc feszült, kortyolgatással terhes csend után.

– Kik?

– Salo. Himbe. Állítólag szóba elegyedett velük.

– Fogalmam sincs, kivel beszéltem. A könyvemet olvastam, és ők szólítottak meg engem. Ha engem kérdez, elég nagy bunkóság. – Kiva visszatért a könyvéhez. A leforrázott Plemp ismét kortyolt.

– Mondja, a hajó tényleg nyerészkedik magával? – kérdezte Plemp, mikor már nem bírt a kíváncsiságával.

– Fogalmam sincs – felelte Kiva. – Ezt sosem állítottam. Csak annyit mondtam, hogy meglepne, ha a hajó nem keresne egy vagyont az utaztatásommal. Robinette kapitány azt állította, kétszer annyit keres ezzel a fuvarral, mint az elmúlt két évben összesen.

– Mit mondott?

– Nem szó szerint idéztem, akkor éppen nagyon pipa voltam, és nem emlékszem minden egyes szóra. De ezt.

– Szóval tényleg keresünk – mondta Plemp.

Kiva vállat vont. – Lehet. Vagy az elmúlt években nagyon szarul ment az üzlet.

Aznap, az esti étkezés alatt a szokottnál átkozottul többen méricskélték. Semmibe vette őket, és befejezte a kurvára pocsék regényét.

Másnap reggel bekopogtak a takarítószeres szekrényébe. A résnyire nyitott ajtóban Wendel másodtisztet látta meg, akiről tudta, hogy rettenetesen közel állt Nomiek első tiszthez, nem csupán a rangsorban, de azért is, mert minden jel szerint rendszeresen eszméletlenre kúrták egymást.

– Pletykálják, hogy tud valamit a hajó anyagi helyzetéről – szólt Wendel.

– Egy rohadt fogollyal beszél – mondta Kiva. – Lószart sem tudok semmiről.

Wendel zavartnak tűnt. – A hajón nem ezt rebesgetik.

– „Rebesgetik?” Kezdjük azzal, hogy így kurvára nem beszél senki, és ezt maga is tudja, ráadásul a maga Robinette kapitánya a lelkemre kötötte, hogy ha megzavarom a hajója rendjét, kihajít a cseszett vákuumba, dacára annak, hogy ezzel megszegné a Nadashe Nohamapetannal kötött üzletét. Szóval eszem ágában sincs pletykákat terjeszteni, és aki mást állít, az az életemre tör.

Wendel elengedte a füle mellett a zárszót, Kiva pedig pontosan erre számított. – Miféle üzletről beszél Nadashe Nohamapetannal?

– Azt hittem, tudja – mondta Kiva. – Azt hittem, köztudott. Robinette szerint mind tudták, miért kerültem a hajóra.

– Annyit tudtunk, hogy utast szállítunk – közölte Wendel. – Azt is, hogy maga az egyetlen rakományunk. Azt nem, hogy miért, vagy ki a megrendelő.

– Ez esetben nem tőlem hallotta. Semmi kedvem légzsilipet választani.

– Csigavér. Nem vagyok spicli.

– Majd ezzel vigasztalom magam, mikor kilöknek az Árba.

– Nadashe Nohamapetan is ezen a hajón utazott.

– Hallottam hírét.

– Nem volt túl népszerű.

– Azért, mert egy seggfej – mondta Kiva.

– Ez tény – helyeselt Wendel.

– És zsugori – kontrázott Kiva. – Meglep, hogy előre fizetett a kapitányuknak a munkáért.

– Micsoda?

– Ó, csak a felét – legyintett Kiva. – Boldognak tűnt azzal, ami már a zsebébe került. Nagyon boldognak. De állítólag a végcélnál várja a következő részlet. Azért tettem hozzá azt, hogy „állítólag”, mert arra hiába bazíroz.

– Mégis miért?

– Mert Nadashe kurvára le van égve, nem másért. Nekem elhiheti; én vezettem a házát, miután az egész családot bevarrták árulásért, és befagyasztottam minden titkos számláját. Ezért vagyok még életben. Nélkülem sosem szerzi vissza a pénzt.

– Akkor honnan volt pénze az első részletre?

– Jó kérdés, nem vagyok képben a legutóbbi svindlijével. De jó eséllyel rámentek az utolsó fillérjei. Gyanítom, hogy amint a Szerelmünk visszatér az Origó űrjébe, ugyanaz a sors vár rá, mint a legutóbbi üzlettársára.

– Kiről beszél?

– Egy Drusin Wolfe nevű illetőről.

– Mit tett vele?

– Indulás előtt feltöltötte a legfrissebb origófői híradásokat?

– Fel.

– Akkor utánanézhet.

Másnap, ebéd után Gibhaan főmérnök a mosdó előtt várta Kivát. – Ne ijesztgessen, bassza meg – szólt rá a férfira.

– Beszélhetnénk valahol négyszemközt? – kérdezte Gibhaan.

– Azok után, hogy szarás közben kukkolt, soha.

– Nézze, komolyan beszélek.

– Akárcsak én – felelte Kiva, de végül mégis elvitte a takarítószeres szekrényébe.

– Felkavarta az állóvizet a hajón – közölte Gibhaan.

– Cseszettül nem szándékosan – felelte Kiva együttérzőn. – Megérti, ugye? Eszem ágában sincs felzaklatni a kapitányát. A szó szoros értelmében az ő kezében van az életem. – Kivárt. – És nyilván a maguké is.

– Senki sem állítja, hogy eljárt a szája – biztosította Gibhaan. – Robinette-tel pedig végképp senki sem beszélt az ügyről.

– Helyes.

– De az nagyon zavarja az embereket, hogy a kapitány titkolózott a megbízás dolgában.

Kiva végigmérte. – Maguk szaros csempészek.

– Nem erről van szó! Hanem arról, hogy vigyázunk egymásra. Márpedig úgy fest, valaki elhanyagolja a teendőit.

– Nem téved – mondta Kiva. – Akárcsak a hajót. Kissé meglep, hogy még képes repülni. Ne vegye magára.

– Nem vettem. Elbeszélgettem már a kapitánnyal a Szerelmünk állapotáról.

– Ezt látatlanban is elhiszem – jegyezte meg Kiva. – De nemrég még én voltam a tulajdonos képviselője a Lagos-ház egyik ötösén. Én mondom magának, ha a kapitány így elhanyagolná a hajóját, akkor valószínűleg bemutatnám neki a légzsilip ajtaját kívülről.

– Szép gondolat – ismerte el Gibhaan.

– Ebben az esetben természetesen nem – folytatta Kiva. – Robinette kapitány nyilván a hajó felújítását tervezi, miután megkapja a fizetése második részletét azok után, hogy két különböző rendszeren végighurcolt.

Gibhaan felhorkant. – Ha megkapja.

– Maga mondta, nem én – jelentette ki Kiva, majd elgondolkodott. – Mennyibe kerülne a Szerelmünk felújítása? Persze, azért ne essünk túlzásokba. Csak annyira, hogy legalább távolról ne emlékeztessen egy kibaszott halálcsapdára.

– Komolyan beszél?

– Kíváncsivá tett.

– Kezdetnek hárommillió márkába – közölte Gibhaan. – Akkor már magunk mögött hagyhatnánk a „repülő konzervdoboz”-hajóosztályt.

– És a teljes nagygenerál?

– Tízmillió márkáért orrtól tatig kipofozhatnám a hajót.

– Ennyi az egész?

– Csempésznek csak az áll, aki tudja, hogyan verje a fogához a garast, Kiva úrnő.

– Ez semmi – közölte Kiva, és azonnal felemelte a kezét. – Ne vegye tiszteletlenségnek. De most komolyan, baszki! Ennyit egymagam összeszedhetnék szinte abban a percben, amikor visszaérünk az Origóra.

– Nem mondja?

– Az elmúlt években egész jól ment a sorom. Apróbb befektetés lenne. Természetesen igazából Nadashe Nohamapetan egyik zárolt bankszámlájából fedezném. Azoknak a számláknak a szó szoros értelmében nem lenne szabad létezniük. Törvényesen senki sem panaszkodhatna, ha az egyiknek hasznát is venné valaki ahelyett, hogy az a picsafej tétlenül lubickoljon benne. Természetesen elméletileg.

– Még szép, hogy elméletileg – helyeselt Gibhaan. – Mi csak beszélgetünk.

– Örülök, hogy megértjük egymást – mondta Kiva. – Nem akarok fejfájást okozni Robinette kapitánynak. Sosem jutna az eszembe.

– Ez csak természetes – szólt Gibhaan, és távozott.

Aznap este Jeanie és Roulf jelent meg a küszöbén. – Egy csodálója ajándéka – mondta Jeanie, aztán Roulffal szenvedélyes pillantásokat vetettek rá. Kiva megköszönte nekik, nem kevés sajnálkozással elküldte őket, aztán néhányszor magához nyúlt, mielőtt zaklatott álomba merült.

Másnap Fasz, vagy talán inkább Szopó, igazából már nem emlékezett rá, melyikük melyik, tájékoztatta, hogy Robinette kapitány látni akarja. Kiva a rámeredő tekinteteket semmibe véve célba vette a férfi irodáját.

– Nem megmondtam, hogy ne zavarja a fegyelmet a hajómon? – förmedt rá Robinette késlekedés nélkül, amint belépett az irodájába.

– Tessék? – értetlenkedett Kiva. – Pocsék műsorokkal és még pocsékabb regényekkel kötöm le magam. Az egész kicseszett héten alig szóltam a legénységéhez.

– Akkor árulja el, hogy lehet az, hogy a legénység a jelek szerint meglehetősen pontosan tudja, ki a munkaadóm, és mennyit fizet nekem!

– Halványlila gőzöm sincs. Én sem tudom, mennyit fizet magának. Tényleges összeget nem mondott, bár a jelek szerint a hajó javításához nem elég.

– Ne tévesszék meg a külsőségek, Kiva úrnő. A hajóm biztonságos.

– Őszintén remélem, hogy igaza van – mondta Kiva. – A legénység láthatóan nem osztja a véleményét.

– Ezt ki mondta magának?

– Nekem nem mondott senki semmit – tiltakozott Kiva. – De hallom, miket beszélnek az emberek.

– És miket beszélnek?

– Azt, hogy az élelmezési tisztje sikkaszt – mondta Kiva. – A legénység talán ezért hiszi, hogy maga visszatartja a bérüket és a jutalékukat. – Töprengve elhallgatott. – Talán innen szereztek tudomást az alkujáról is. Az ellátótiszt biztosan tudja, maga kinek és mennyiért dolgozik, nemde? Több veleje van, mint annak, hogy mindent összehordok olyasmikről, amikhez nem értek.

– Ebben nem vagyok biztos – tamáskodott Robinette.

– Kapitány – mondta Kiva elgyötörten. – Azt ígérte, hogy ha keresztbe teszek magának, akkor kihajít a kurva Árba. Talán nehezére esik elhinni, de igazából élni szeretnék. Megvan rá az okom, többek között, de elsősorban azért, mert nagyon viszont akarok látni valakit. Mellesleg ez még nekem is kurva nagy újdonság. Szóval higgyen, amit csak akar, tegyen, amit csak akar, mert ezt már cseszettül megszokta. De értse meg, hogy eszemben sincs kitolni magával, vagy bajt keverni ezen a hajón. Csak vissza akarok jutni a csajomhoz. Uram.

Robinette egy percig szúrós tekintettel méricskélte. – Menjen vissza a kabinjába. Szobafogságot kap.

– Jaj, mamám! – szólt Kiva. – Már úgy hiányzott az a szobavécé!

– Elég – torkolta le Robinette. – Hiba volt kiengedni magát. És ha rosszabbra fordulnak a dolgok, így is, úgy is kivágom a zsilipen. Szóval remélje, hogy ez nem történik meg. Most pedig takarodjon!

Visszaúton a takarítószeres szekrénye felé Bradshaw doki megállította Kivát és Faszt (vagy Szopót, kit érdekel), és megszólította a kísérőjét. – Gibhaan hívat a gépházba.

– Miért?

– Gőzöm sincs, nekem faszt se mondott. De a gépháznál jártam, mikor rám szólt, hogy szüksége van rád. Nem csak rád, veled semmire se menne. De rád is. – Bradhsaw karon ragadta Kivát. – Őt bízd csak rám. Indulás!

Fasz és/vagy Szopó úgy festett, mint aki legszívesebben visszavágna, de meggondolta magát, és elindult a gépház felé.

– Tényleg ilyen tökfej? – hüledezett Kiva.

– Ó, mi az, hogy – helyeselt Bradshaw. Elindultak. – Hogy ment a megbeszélése a kapitánnyal?

– Zaklatottnak tűnik – felelte Kiva. – A jelek szerint valakinek eljárt a szája a pénzügyekről.

– Tudja már, hogy kinek?

– A jelek szerint az élelmezési tisztnek. Természetesen ez csak pletyka.

– Vettem – helyeselt Bradshaw. – Jól tudom, tényleg személyesen ismerte Nadashe Nohamapetant?

– Igen – felelte Kiva.

– Milyennek találta?

– Egy palack poshadt picsafüstnek.

– Stimmel. – Bradshaw elkísérte a takarítószeres szekrényéhez, amiről neki beugrott, hogy az igazából Bradshaw takarítószeres szekrénye.

– Nézze – mondta Kiva. – Sajnálom, hogy elvettem a szobáját. Nem én döntöttem így. Egyszerűen ide dugtak be. Most pedig az út végéig itt ragadtam. Egy szobavécével.

– Semmi baj – rázta a fejét Bradshaw. – Bár, ha rám hallgat, ossza be a pisilést.

Robinette beváltotta a fenyegetését, nemsokára megérkezett a szobavécé és a fehérjeszeletek. Nem sokkal később Kiva tabletjét is elvették. Utána két napig jóformán teljesen üres fejjel bámulta a szekrénye falait.

A kiabálás a harmadik napon kezdődött, amit az általános riadó jelzése, illetve az alkalmankénti fegyverropogás követett.

A harmadik nap közepe táján dörömböltek Kiva ajtaján.

– Igen?

– Kiva úrnő – szólt egy hang, amelyben Nomiek első tisztre ismert. – Beszélik, hogy kényelmesebb lakosztályt szeretne.

– Most, hogy így mondja, nem lenne ellenemre – ismerte el Kiva.

– Ha jól tudom, mondott egy árat, amit hajlandó lenne megfizetni Gibhaan főmérnök fejlesztéseire.

– Meglehet – ismerte el Kiva. – A fejlesztésekbe belefér egy új útirány is?

– Kiva úrnő, ezért a fejlesztési alapért azt hiszem, bármit megkaphat.

Kiva ennek hallatán elvigyorodott. – Akkor igen – mondta. – Elfogadom a minőségi cserét.

Kicsapódott az ajtó, és a küszöbön Nomiek bukkant fel, a kezében kézifegyver.

Kiva felismerte. – Az nem Robinette kapitányé?

– Csak volt – felelte Nomiek.

– Azt mondta, hogy az ő ujjlenyomatához kódolták.

Nomiek mosolygott. – Zsugori ő ahhoz, asszonyom.

Magát Robinette kapitányt az irodájában őrizték az egykori legénysége tagjai, akik a székéhez kötözték, és fegyvereket szegeztek rá. Látványos nehezteléssel méricskélte a belépő Kiva úrnőt.

– Ez nyilván az ön műve – mondta.

– Inkább a magáé – helyesbített Kiva. – Bár elismerem, erről én tájékoztattam a legénységét. Onnantól átvették a gyeplőt.

– Remélem, megérti, hogy nekem ez csak üzlet volt.

– Igazán vicces, hogy az elbaszásoknál a tettes mindig jó mentségnek tartja, hogy „csak üzlet” volt – mondta Kiva. – Értem, hogy „csak üzlet” volt, Robinette kapitány. De magának rossz üzlet. Először is volt olyan bolond, hogy megállapodjon Nadashe Nohamapetannal. Utána volt pofája az utamba állni. Így nekem ezzel kicseszettül személyes lett ez az üzlet!

Robinette bólintott. – Mi lesz most?

Kiva mosolygott. – Nos, Robinette kapitány, a hajónak három légzsilipje van. Választhat.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Grayland belépett az Emlékterembe. – Megjöttem – szólt.

Jiyi jelent meg előtte.

– Jaj, ne már – nyögte Grayland.

Jiyi elmosolyodott – most először –, aztán eloszlott, talán utoljára. A helyét I. Rachela vette át.

– Sajnálom – szabadkozott Rachela. – Azt hittem, könnyebb lesz.

– Könnyebb annál, mint hogy az ember ezeréves őse egész idő alatt élt, csak számítógépnek tettette magát? Igen, értem.

– Nem élek – magyarázta Rachela. – A hús-vér testem az említett ezer év áldozata lett.

– Tudod, hogy értem – berzenkedett Grayland.

– Igen, tudom – helyeselt Rachela.

– Miért? – Grayland könyörögve tárta szét a kezét. – Egyszerűen nem értem. Mi értelme az egésznek? Miért döntöttél így?

– Miért döntött úgy Tomas Chenevert barátod, hogy űrhajó lesz? – kérdezte Rachela.

– Nem ő döntött így. Ha jól tudom, akkor ez volt számára az egyetlen megoldás.

Rachela bólintott. – Akárcsak nekem. Ez a technológia, ami képes az emberi tudat tárolására és fenntartására, az Egyesülésnél is régebbi. A Szabad Rendszerek idejéből származhat, az emberi birodalmak pedig vagy megosztoztak rajta, vagy átvették egymástól. Számítógépes rendszerek régészeti feltárása során fedezték fel. A Szabad Rendszerekben sosem építették meg, ahhoz túl bonyolult és drága volt.

Rachela vállat vont. – De aztán emperátor lettem, és összegyúrtam a költségeit az Egyesülés megalapításával járó többi, elképesztően magas kiadással. Működött, de sajnos helyhez kötötten. Azóta itt vagyok.

– Rejtőzködsz.

– Ha úgy tetszik. Szerintem inkább rájöttem, hogy nincs hely halhatatlanok egész seregének, hiszen az lenne a végső osztályharc, nemde? Ahogy arra is, hogy még egy efféle halhatatlanság is azt jelentené, hogy örökre én maradnék az emperátor, én pedig nem akartam az állást. Az uralmam végére végtelenül belefáradtam. És te? Tudom, hogy mennyire megterhelt az eddigi röpke emperátorságod.

– Néha tényleg.

– Képzeld el ugyanezt száz évig. Kétszázig. Ezerig. – Rachela megvetőn legyintett. – Kösz, nem. Ugyanakkor szenvedélyesen érdekelt, hogyan alakul majd az én kis tervezetem.

– A halhatatlanság?

– Nem, az Egyesülés – mondta Rachela. – Vakmerő kísérlet volt. Kíváncsian vártam, hogyan folytatódik a természetes életem után, és noha nem akartam uralkodni, a terelgetés és a tanácsadás szerepe nem volt ellenemre. – Egy intéssel átfogta az Emléktermet. – Így jutottunk idáig. Megnyugtató és elfogulatlan interfészként létrehoztam Jiyit, hiszen ne feledd, a gyerekeim és az unokáim voltak a közvetlen utódjaim, akiket nyilván felkavart volna az ősük látványa. Utána logikusnak tűnt, hogy Jiyi maradjon az Emlékterem arca. Évek, sőt, évtizedek teltek el úgy, hogy senki sem szólított engem, I. Rachelát.

– Zavart a dolog?

– Egy kicsit, eleinte. Az egóm megmaradt, noha tudod, hogy eljátszom az ellenkezőjét. De minél többet voltam itt, annál inkább rájöttem, hogy minden egyes felöltött arc dacára igazából velem beszélnek.

– Szóval… a többi emperátor… – Graylandnek azonnal eszébe jutott az apja, VI. Attavio.

Rachela a fejét rázta. – Nincsenek itt. Az emlékeik és az érzelmeik megmaradtak, de ők maguk nem. Valahányszor az apáddal vagy bármelyik másik emperátorral beszélgettél, igazából velem beszéltél. Azaz inkább rajtam keresztül beszéltek.

– De a többi emperátor is lehetne itt, nem? Akárcsak te.

– Tény, hogy a technológia kéznél volt. De rossz ötletnek tartottam. Az Emlékteremben megismerhetted az Egyesülés számos néhai emperátorát. Sokuk jobb, ha halott marad. A többiekről nem tudom, elfogadnák-e a feltételeket. A legtöbb ember nem egy dobozba zárva képzeli el az örökkévalóságot.

– Akkor te hogy maradtál épelméjű? – kérdezte Grayland.

– Nem vagyok állandóan ébren. Ha egyedül vagyok, akkor nem vagyok itt, legfeljebb a szó elvont értelmében. A mindennapi rutin Jiyi dolga, és mindenről tájékoztat, amikor felébredek. Nem pusztán egy arc, hanem egy korlátozott, de valós egyéniség. Például nem közvetlenül én, hanem ő gyűjtögeti a titkokat.

– De te vagy az, aki mindet tudja.

– Igen, pontosan. Csak a szerencsén múlt, hogy rábukkantunk a gépbe zárt tudat titkára. Nem akartam még több információt elveszíteni.

– De sosem osztottad meg senkivel. Amíg meg nem jelentem. És nekem is úgy kellett kiszednem belőled. Hazudtál arról, amit tudtál. Utána Jiyivel kínáltattad fel nekem. De végig te álltál mögötte!

– Erre van egy bonyolult és bizonyára nem túl kielégítő válaszom – mondta Rachela.

– Hadd halljam!

– Ugyanazt a választ adtam, amit az életemben kaptál volna. Akkor még nem tudtam a Hasadásról, a Szabad Rendszerekről, a Harmadoló Határozatról, mindazokról, amikről érdeklődtél. Csak később, a halálom után szereztem tudomást róluk, miután Jiyi vagy valaki más fényt derített rájuk.

– De az előbb mondtad – intett Grayland az Emlékteremre –, hogy ez a technológia a Szabad Rendszerektől ered.

– Azt mondtam, abból az időszakból. Mikor megtaláltuk, semmit sem tudtunk a társadalomról, amely feltalálta. Nem tudtam, mikor még éltem, így nem mondtam el neked. Inkább Jiyire bíztam.

– Szóval azt mondod, hogy végig igazat beszéltél… de csak bizonyos szemszögből.

– Pontosan.

– Atyaúristen – nyögte Grayland. – Lehetetlen alak vagy!

– Inkább kiskapuként gondolok rá, ami azt szolgálta, hogy te, vagy bármelyik emperátor, aki tanácsért és irányításért keresett fel, a lehető leghitelesebb élményben részesüljön.

– Ebben a világon semmi sem hiteles! – robbant ki Graylandből. – Benned a világon semmi sem hiteles. Ha hiteles lennél, halott lennél, nem ez a… zombi, ami a birodalmi palota egyik termében bujkál!

– Akkor jóformán semmit sem tudnál – közölte Rachela. – A múltról. A nemesség titkairól és terveiről, többek között akár ellened is. Hitelesség ide vagy oda, hasznos eszköz voltam a kezedben. És ha a szememre veted, hogy átvertelek, és annyi mindent eltitkoltam előled, akkor javaslom, hogy nézz tükörbe. Nem is olyan rég ugyanezt tetted Marce-szal.

– De azt hittem, jó okkal!

– Ezzel tisztában vagyok. Ahogy én is azt hittem, mindent jó okkal tettem úgy, ahogy.

Grayland egy sóhajjal helyet foglalt az Emlékterem egyetlen bútoraként árválkodó hosszú, dísztelen padon. Rachela szokás szerint várakozott.

– Azt hiszem, nem kedvellek – szólt Grayland hosszú hallgatás után.

– Megértem – felelte Rachela.

– Azt hiszem, nem kedvellek – ismételte meg Grayland. – Neheztelek rád, amiért nemcsak nekem, de az összes többi emperátornak is hazudtál. És nem tudom, bízhatok-e benned. De attól még tény, hogy muszáj lesz.

Rachela halványan elmosolyodott. – Drága unokám – szólt. – Azt elfogadom, ha nem kedvelsz vagy nem bízol bennem. Megértem, hogy most miért érzel így. De kérlek, értsd meg, hogy nem azért alakoskodtam veled vagy a többi emperátorral, hogy megbántsalak vagy átverjelek titeket. Hanem azért, hogy megbarátkozzatok velem, és segíthessek rajtatok. Útba igazítást adtam. Tanácsot kínáltam.

– Befolyásoltál – tette hozzá Grayland.

– Az is benne volt – ismerte el Rachela. – Az Egyesülés az örökségem, és érdekelt vagyok a fennmaradásában. Az évek során minden emperátor felkeresett, hogy értekezzen a kedvenc őseivel, akik igazából mind én voltam, álruhában. Önzetlen tanács formájában ötvöztem a saját tudásomat a többi emperátoréval és az évek során feltárt titkokból szerzett tudással, hogy terelgethessem őket.

– Azt már az emperátorokra bíztam, hogy ezzel mit kezdenek. Amint távoztak az Emlékteremből, a továbbiakban nem próbáltam befolyásolni vagy győzködni őket. Néha megfogadták a tanácsot. Néha semmibe vették. Néha megfogadták, és csak rontottak a helyzeten, vagy azért, mert pocsék emperátorok voltak, vagy azért, mert én sem vagyok tökéletes, és rossz tanácsot adtam. De a tanács közvetett útja mindig elégnek bizonyult. Szóval igazad van, Grayland, igyekeztelek befolyásolni. De van szabad akaratod.

– Örülök, hogy így gondolod – mondta Grayland –, mert néha pont az ellenkezőjét érzem. Egyelőre leginkább azt, hogy a jövő egy fal, aminek megállíthatatlanul neki fogok rohanni. Nem tudok elkanyarodni, visszafordulni vagy leállni. Ha valami, hát ez a szabad akarat tökéletes ellentéte.

– Még nem mentél neki a falnak.

– Nem – ismerte el Grayland. – Még nem. – Felállt, és Rachela leképezéséhez sétált. – Ide hallgass! Elég a hazugságokból, jó? Ne hazudozz, ne álcázd magad Jiyinek vagy más emperátornak, elegem van belőle. Ha tényleg segíteni akarsz, akkor segíts! Önmagadként.

Rachela újra elmosolyodott, ezúttal szélesebben. – És hogyan segíthetnék az unokámnak, II. Grayland emperátornak?

– Tudsz róla, hogy Nadashe Nohamapetan újabb államcsínyt szervez ellenem.

– Ami csak egy a sok közül, de igen. Igazán kitartó.

– Finoman fogalmaztál. Ahogy tudsz Marce Claremont útjáról Tomas Chenevert társaságában az Auvergne fedélzetén.

– Igen, de csak annyit, amennyit Chenevert elárult. Még mindig nem enged be a rendszerébe. Nem bízik bennem.

– Meg tudom érteni.

– Ebben nem osztom a véleményed, de értem, miért mondod.

– Azt hittem, megajándékozott némi információval a rendszereiről.

– Elmondta, ugye? Igen. Most is azt vizsgálom. Nekem megy, tudod? Egyszerre két munka elvégzése. Vagy akár sok ezeré.

– Mennyiben különbözik tőled?

– Miért kérded?

– Puszta kíváncsiságból.

– A rendszer-architektúrája gyökeresen eltérő, ami várható volt, hiszen a civilizációink ezerötszáz éve nem léptek kapcsolatba egymással. De nagyjából ugyanazok a funkciói, és bizonyos dolgokban fejlettebb. Ezekből néhányat megpróbálok majd beépíteni a saját lényembe.

– Sikerülhet?

– Már ezer éve ezt teszem. Az Emlékterem nem ősi technológiával működik. Ha arra lenne szükség, évszázadokig kibírja. De mivel nem így történt, folyamatosan fejlesztem.

– Hamarosan bekövetkezhet – vetette fel Grayland.

– Kivéve, ha a vőlegényed előáll egy csodával a semmiből.

Grayland elpirult, majd zavarba jött. Megérintette az apró púpot a tarkóján, az egyetlen külső jelét a fejét behálózó ideghálónak, amely rögzítette az érzelmeit és a gondolatait, melyeket végül ebben a szobában raktároztak el. – Még szép, hogy tudod – mondta végül.

– Még szép, hogy tudom. Gratulálok. Megérdemelsz egy kis örömöt az életedben.

Grayland erre biccentett, elhúzta a száját, leült a padra, és elsírta magát.

Rachela megvárta, míg befejezi. – Ha elmondanád, erre miért volt szükség, meghallgatlak – közölte.

Grayland egy bánatos mosollyal felelt, letörölte a könnyeit, és megrázta a fejét. – Hamarosan úgyis megtudod.

– Igaz – felelte Rachela.

– Megéri? – kérdezte Grayland. – Mármint az örök élet.

– Nem örök élet, csak nagyon sokáig tart. És igen, megéri. Ha az ember hasznossá teszi magát.

– Oké, helyes. – Grayland felállt. – Akkor ideje, hogy a hasznomra légy.

– Hallgatlak – bólintott Rachela.

Grayland körülnézett az Emlékteremben. – Először is barátkozz meg a gondolattal, hogy kiköltözöl ebből a szobából.

A következő hét során Grayland mindennap elidőzött egy kicsit az Emlékteremben, hogy az ősével társalogjon, megismerje őt, vele együtt tanuljon, és eltervezzék az elkövetkezendőket. Továbbá államügyekkel is foglalkozott, rendeleteket írt, és küszöbönálló eseményekre készült, ahogy azt az emperátortól elvárták.

Minden este lefekvés előtt Marce-szal csetelt a tabletjén, elmesélte neki a napját, és olvashatott az övéről. A beszélgetésüket megakasztotta a fénysebesség késleltetése, ami mindkét oldalon percekre nyúlt, de megérte a várakozás. Azon a napon, mikor Marce megláthatta a születő hullámot, csak ennyit küldött: „Aaaannyi adat. Szeretlek.” Grayland és Cardenia egy személyben csak annyit felelt, hogy ő is szereti.

Másnap Graylandnek Wen parancsnokkal volt találkozója, aki híreket hozott az ikoyi különítményről: elég hajót találtak és küldtek az Ikoyi-rendszer felé, ahonnan két nappal azelőtt indulnak útnak, hogy az Ikoyiból a Mezsgyére vezető Árhullám használhatatlanná válna. Addig is további nélkülözhetetlen hajókat és személyzetet toboroznak a különítményhez. Mi több, Huma Lagos grófnő logisztikai és anyagi támogatást ígért az Ikoyi-rendszerben állomásozó különítménynek, aminek hallatán minden résztvevő végtelenül megkönnyebbült. Grayland emlékeztette Went, hogy elő kell készülniük arra, hogy majd a különítmény résztvevőinek családját is elszállíthassák. Wen biztosította, hogy az előkészületek már megkezdődtek.

Grayland Wen parancsnokkal való találkozóját rövid teázás követte Korbijn érsekkel, amit Grayland annyira élvezett, hogy beadta a derekát, és öt perccel megtoldotta a meghatározott tizenöt percet. Távoztában Grayland hirtelen felindulásból megölelte Korbijnt, aztán elnézést kért az érsektől az arcátlanságáért. Korbijn érsek emlékeztette, hogy ő az Egyesülés Egyházának a tényleges feje, így semmi akadálya, hogy néhanapján barátságosan megöleljen egy érseket.

A találkozón, amelyről Grayland elkésett, Rafellya Maisen-Persaud grófnő várta a palota emperátor részére berendezett szárnyának egyik kisebb szalonjában. Grayland elnézést kért a grófnőtől a késésért, amire a grófnő kegyesen rábólintott, cserébe egy apró ajándékkal kedveskedett az emperátornak: egy lokonói zenedobozzal, amely Zay Equan, a legutóbbi évszázad leghíresebb lokonói zeneszerzőjének egyik dallamát csilingelte. Grayland illő hálálkodással elfogadta a zenedobozt, letette az asztalára, és a nő kutyájának egészségéről érdeklődött. A grófnő zavartan biztosította, hogy a kutyája makkegészséges.

Grayland és Rafellya Maisen-Persaud grófnő jó néhány percig futották még a kötelező udvariassági köröket, és már éppen azon voltak, hogy rátérjenek a megbeszélés lényegére a Lokono-rendszer számára rendelkezésre álló evakuálási lehetőségekről, mikor a zenedoboz, dacára annak, hogy a birodalmi biztonságiak gondosan átvilágították és megvizsgálták, váratlanul és halálos erővel felrobbant, repeszekkel árasztotta el az apró szoba minden szegletét, és azonnal végzett a grófnővel és az emperátorral.

HARMADIK KÖNYV

HUSZADIK FEJEZET

A II. Grayland emperátor elleni merénylettel hivatalos gyász vette kezdetét szerte az Egyesülésben. A végrehajtó bizottság a döbbenetes és tragikus haláleset fényében a szokásos öt napról egy teljes hétre növelte a gyászidőszakot. Az Origó-rendszeren belül ez azonnal a kezdetét vette, a többi rendszerben pedig a halálhír megérkezésével lépett érvénybe.

Mindemellett a végrehajtó bizottság, élén Korbijn érsekkel, hivatalos nyomozást indított a merénylet részleteinek ügyében. Minden bizonyíték arra mutatott, hogy Rafellya Maisen-Persaud grófnő egyedül cselekedett; búcsúlevelet találtak a lakosztályában, amelyben részletesen elmesélte, hogyan és miért hajtotta végre a merényletet – állítása szerint az utóbbira az a válasz, hogy ekképp akart tiltakozni az emperátor tétlensége miatt a Lokono-rendszer evakuálásának ügyében. A levél egyenesen Gunnar Olafsenhez, az első Grayland emperátor merénylőjéhez hasonlította a grófnőt, aki ugyanígy tiltakozott, mikor az akkori uralkodó az ő szemében tétlenül tűrte Dalasýsla elszigetelődését.

De a végrehajtó bizottság nem fogadhatott el egy ezüsttálcán kínált megoldást teljes kivizsgálás nélkül. II. Grayland rövid uralkodását folytonos orgyilkossági és a leváltására tett kísérletek fémjelezték, mindent behálózó tervek, melyek összekötötték az Egyesülés minden nemesi és értelmiségi osztályát. A bizottságnak mindenképpen meg kellett próbálnia az ügy végére járni, még akkor is, ha végül tényleg csak a haragvó grófnő beismerését találják.

Ami II. Graylandet illeti, (zárt) koporsóját a hivatalos gyászidőszak első három napján a birodalmi palotában helyezték el, utána további három napon Brightonban és Origófőn, hogy a nagyközönség meglátogathassa és megemlékezzen róla. A gyászidőszak végén testét a szokások szerint elhamvasztották, a maradványait pedig a Xi’an uralkodói kriptájában hantolták el, hogy örök időkig az ősei között pihenjen.

Miután pontot tettek ennek az ügynek a végére, a végrehajtó bizottság szembenézett a következő, nagyságrendekkel bonyolultabb problémával: az Egyesülés következő emperátorának a kijelölésével.

Ami a szokottnál is bonyolultabbnak bizonyult. Az emperátor természetes vagy kijelölt örökös nélkül távozott, így az emperátori trón visszaszállt a Wu-ház tulajdonába. Természetesen a szokásjog alapján, de alátámasztotta egy megfellebbezhetetlen, noha íratlan törvényszabály is. Az emperátor kisebb címeinek zömét, többek között az Origó és a Környező Nemzetek Királynője rangját kifejezetten a Wu-vérvonalhoz kötötték, a Xi’an pedig, dacára annak, hogy papíron az uralkodói ház birtoka, igazából az Origó-rendszerben tartózkodott, amit, legalábbis elméletileg, a Wu-család birtokolt és igazgatott. Az kétségtelen, hogy egy Wun kívül körülményes lett volna bárki mást a trónra ültetni.

Korábban hat alkalommal esett meg, hogy a trónnak nem volt hivatalos örököse, és ekkor elsőként a Wu-ház ügyvezető igazgatójaként dolgozó Wu rokonnak ajánlották fel a címet. Az ügyvezető igazgató vagy elutasította a koronát (amire háromszor volt példa), vagy alkalmatlannak minősítették (egyszer), miután a Wu-ház igazgatótanácsa kapta a feladatot, hogy válassza ki a trónra emelkedő Wu családtagot. A tanács mindkét esetben a saját tagjai közül választott.

A jelenlegi helyzetben az ügyvezető igazgató kijelölése ki volt zárva: a legutóbbi, Deran Wu halott volt, az őt megelőző ügyvezető igazgatót pedig Jasin Wunak hívták, aki államcsínyt kísérelt meg II. Grayland ellen, és jelenleg is a zárkájában várta a tárgyalását. Deran korai halála után egyetlen másik Wu sem foglalta el az ügyvezető igazgató megürült székét – ideiglenesen Proster Wu lett a család névleges ügyvezetője, de hivatalosan nem vette fel a címet, és nemcsak ő, de a tanács többi tagja sem sietett a kinevezéssel. Proster Wu láthatóan a legkisebb érdeklődést sem tanúsította az emperátori cím iránt, még akkor sem, ha hivatalosan megtették volna ügyvezetőnek.

Mindennek fényében – továbbá mind a történészek, mind pedig a birodalmi igazságügyi miniszter részletes eligazítása után – Korbijn érsek asszony a végrehajtó bizottság kinevezett igazgatójaként a társai beleegyezését igazoló aláírásokkal és pecsétekkel hivatalosan is engedélyt adott a Wu-ház igazgatótanácsának a következő emperátor kiválasztására.

Proster Wu szinte postafordultával találkozót kért az érsek asszonytól. A tanács biztosra vette, hogy megkapja az engedélyt, így előre meghozta a döntését, amelyet Proster személyesen akart elmagyarázni Korbijnnak.

– Őszinte részvétem – mondta Korbijn, mikor a férfi másnap felkereste az érsek tágas irodaegyüttesét a Xi’an tágas katedrálisában. Amint szélnek eresztették az asszisztenseiket és magukra maradtak, az asszony hellyel kínálta.

– Köszönöm – felelte Proster. – Én csak hivatalos és szertartásos keretek között találkoztam az unokatestvéremmel, de ez mindnyájunkat megdöbbentett.

– Akárcsak engem.

– Ha jól tudom, ön meglehetősen közel állt hozzá.

– Valóban – helyeselt Korbijn. – Csodálatos ember volt, és ezt nem az udvariasság mondatja velem. Nem vágyott az emperátori címre, de felnőtt a szerephez. És megengedte, hogy ebben a segítségére legyek. Ezért örökké hálás leszek neki. Hiányozni fog.

– Akkor ön is fogadja a részvétemet, érsek asszony.

– Köszönöm, Wu igazgató.

– Kérem, hívjon Prosternek.

– Ha óhajtja. – Korbijn érsek egy mosollyal kipurgálta Grayland ábrándképét a fejéből. – Szóval. A találkozónk témája nem a múlt, hanem a jövő.

– Így van.

– A Wuk kiválasztották a következő emperátort.

– Kiválasztottuk.

– Ki az?

– Nos – szólt Proster, és belenyúlt a magával hozott aktatáskába. – Előtte magyarázattal tartozom.

Korbijn a homlokát ráncolta. – Mégis miért?

– Majd meglátja. – Proster egy imponáló paksamétát húzott elő, amelyet letett az érsek asszony asztalára. – Mielőtt elárulnám, íme, a legtöbb kisebb és nagyobb nemesi ház hozzájárulása a választásunkhoz. Ha óhajtja, átnézheti őket, a jogi osztálya pedig meggyőződhet a hitelességükről.

– A legtöbb ház?

– Akadt néhány tartózkodó – ismerte el Proster. – A Lagos-ház, ami a makacsságuk fényében egyáltalán nem meglepő. A Persaud-ház, mivel a helyi képviselőjük követte el a merényletet a néhai emperátor ellen, így helyesen bölcsebbnek látták, ha egyelőre meghúzzák magukat. És néhány más, nagy átlagban viszonylag elenyésző fontosságú ház. – A kupacra koppintott. – De a házak nagyobb részét ez jelképezi. Az Egyesülés nemességének krémjét.

Korbijn végigmérte a halmot. – Ha ennyien támogatják a döntésüket, akkor egy ideje már biztosan kiválasztották az utódot.

– Nem, természetesen nem. De amint világossá vált, hogy utódra lesz szükség, és az egész tanácsnak ugyanaz a személy jutott az eszébe, megkerestük a többi házat, és számukra sem volt kétséges a döntés.

– Ilyen felvezetés után kíváncsian várom, melyik Wu mellett döntöttek.

– Pont ez a lényeg, érsek. Nem Wu.

Korbijnnak erre ráncba szaladt a homloka.

– Micsoda?

– Hanem Nadashe Nohamapetan.

Korbijn eltátotta a száját. – Elment az az istenverte esze? – nyögte ki, mikor magához tért.

Proster Wut láthatóan megdöbbentette a káromkodás, pláne egy nyílt istenkáromlás, de gyorsan összeszedte magát, és megrázta a fejét. – Nagyon jó okunk van rá.

– Merényletet követett el az emperátor ellen! Kétszer! Meggyilkolta a saját öccsét! Részt vett az anyja puccsában!

– Mindennek megvan az oka.

– Oka?!

– Igen – erősködött Proster. – Nem állítom, hogy Nadashe ártatlan ezekben az ügyekben. De mindennek akkor és most is az ő és a mi családunk az oka. Grayland apja, VI. Attavio az uralkodói ház nevében egyezséget kötött a Nohamapetan-házzal, hogy egy Nohamapetan legyen az uralkodó ágyasa, és megszülje a két család közös gyermekét, az örököse örökösét. Aztán Rennered meghalt…

– …mert Nohamapetan grófnő meggyilkoltatta…

– …aminek a körülményeiért Nadashe nem felelős, mi több, nem is tudott róla, és Cardenia így lett örökös. Mindkét család meg volt róla győződve, hogy a megegyezés érvényben maradt. De Cardenia megszegte ezt az egyezményt, a Nohamapetan-család pedig zsákutcába került.

– Ami miért is mentség a sorozatos merényletekre és államcsínyekre? – érdeklődött Korbijn.

– Természetesen nem az – ismerte el Proster. – Ugyanakkor fontos aláhúzni, hogy a Nohamapetanok és az uralkodói ház között nem pusztán üzleti okokból jött létre a megegyezés. Hanem a dinasztiák és az Egyesülés feletti uralom érdekében. A Nohamapetan-ház tetteire még annak a fényében sincs mentség, hogy Cardenia úgy döntött, nem tartja tiszteletben a házaik közötti megállapodást. De oka igenis van. Mégpedig az, hogy Cardenia megkárosította a Nohamapetan-házat. Nem ugyanolyan mértékben vagy módon. De mindenképpen eléggé.

– Maga tényleg elhiszi, amit mond?

– Ami azt illeti, igen – szögezte le Proster. – Továbbá azt is elhiszem, hogy az Egyesülésnek a jelen pillanatban, mikor minden a pusztulás szélén áll, a legkevésbé sem hiányzik egy polgárháború az uralkodói és a Nohamapetan-ház között, és ezt ön is tudja. Pont azért jutottunk idáig. Minden erőnket arra kell fordítanunk, hogy megmentsük az Egyesülést az összeomlástól. Ehelyett dúl a hatalmasok játszmája. Értelmetlen. Pazarlás. És a romlásunkhoz fog vezetni. Mindnyájunk romlásához! Ezt ön is tudja. Akárcsak én. – Proster az irathalomra mutatott. – Őróluk nem is beszélve.

Korbijn erre semmit sem mondott.

Proster előrehajolt ültében. – Nézze, a Wuk Nadashe Nohamapetant ültetik az emperátori trónra. Csak emperátorként, rettentően korlátozott hatalommal és kötelességekkel, amibe már beleegyezett. Házasságra lép egy Wuval, már keresi is a megfelelő párját a sorainkban, aztán a kiválasztottja átveszi a kisebb nemesi rangokat, az Origó királyi címét és a többit. A gyermekük, akit Wu néven anyakönyveznek, mindent megörököl, így a trónutódlás és a dinasztia dolgában ugyanott leszünk, ahol elkezdtük. Abban az időben, mikor VI. Attavio alatt az uralkodói ház és a Nohamapetan-ház a szövetség mellett döntött. Mindenki, aki most egymással háborúban áll, visszavonulót fúj. Az Egyesülés megmentésére összpontosítunk. Ezzel mentjük meg a legtöbb életet.

– És ezzel egy gyilkos árulót jutalmazunk.

Proster széttárta a kezét. – Ilyen időket élünk, érsek asszony.

– Amiért mi vagyunk a felelősek, Proster.

– Megesik. De azért nem, hogy pont az Ár összeomlásának idejében születtünk. Attól tartok, ezt már ránk lőcsölték. – Vállat vont. – Különben is, ha nem ültetjük Nadashét mielőbb a trónra, akkor mennyi idő kell, hogy ráfanyalodjunk? Azt hiszi, hogyha bármit is forralnak a szövetségeseivel, le fognak állni? Mit akar, hány Wu hátára fessen a családom céltáblát? Semmi kedvem még több rokonomat odavetni a háború kutyáinak.

– A beleegyezésemet akarják? – hüledezett Korbijn.

– Szeretnénk – pontosított Proster –, de nem szükséges. A nemesség már mögöttünk áll. De igen. Örülnék a beleegyezésének és a személyes hozzájárulásának, továbbá az Egyesülés Egyháza együttműködésének. Megkönnyítené az átmenetet, és személyes előnye is származna belőle.

– Mégpedig?

– Nadashe tisztában van azzal, hogy a múltja fényében meglehetősen… vitatható döntés lenne, hogy az egyház feje, valamint a Xi’an és az Origó bíborosa legyen. Készen áll arra, hogy lemondjon ezekről a címekről, és önre, az érsekre testálja őket az uralkodása vagy az ön hivatali ideje alatt, attól függ, melyik lesz a rövidebb. Ha az utóbbi bizonyul rövidebbnek, akkor az ön halála vagy nyugdíjazása esetén Nadashe örökösére szállnak. Ha az utóbbi a hosszabb, akkor lehetősége lesz lemondani a címekről az uralkodást átvevő emperátor javára, de mindenképp visszaszállnak az új emperátorra, amennyiben ön távozik a posztjáról.

Korbijn megrázta a fejét. – Én aztán nem – tiltakozott.

– Elnézést?

– Azt mondtam, én aztán nem. Az egyház nevében mondom, hogy legyen bármekkora bolondság, nem állok a választott emperátoruk útjába. Továbbá elfogadom a felajánlását, hogy a Xi’an és az Origó bíborosi címe a Xi’an érsekéé legyen Nadashe Nohamapetan uralkodásának idejére. De az nem én leszek. Inkább lemondok.

– Mégis miért?

– Mert tőlem ne várják, hogy a székesegyházban megáldjam Nadashe Nohamapetant, imádkozzam a sikeréért és szerepet vállaljak a koronázásában. Elfelejti, Proster Wu, hogy Nadashe Nohamapetan a munkatársam volt a végrehajtó bizottságban. Ott sikerült alaposan kiismernem. Csak önmagát áltatja, uram, ha azt hiszi, hogy maga, a Wu-ház vagy bármilyen megegyezés, aminek a betartására megesküdött, majd irányíthatja vagy féken tarthatja.

– Nem lehet, hogy túlzottan borúlátó?

– A maga helyében reménykednék, hogy igaza van – felelte Korbijn. – A magam részéről mosom kezeimet. A következő néhány órában mindenképpen bejelentem a lemondási szándékomat az érseki címről, és visszatérek a papság sorai közé.

– Alig várom, hogy az utódjával tárgyalhassak a koronázás részleteiről.

– Én magam is alig várom ezt a találkozót, talán a jövő hónapban.

– Tessék? – értetlenkedett Proster.

Korbijn mosolygott. – Drága Prosterem, látom, nem hithű fia az egyháznak. Engedje meg, hogy elmagyarázzam. Mint az Egyesülés Egyházának jelenlegi feje, aki regnáló emperátor híján a szervezet jogos vezetője egy személyben, nem vagyok abban a helyzetben, hogy személyesen válasszam ki az utódomat. Így püspöki konklávéra, valamint választásra lesz szükség. Az Origó-rendszerben nincs elég egyházmegyével bíró püspök egy választáshoz, így más rendszerből kell idehívni további püspököket. Megjegyzem, ez nem véletlen. Van rá esély, hogy az Origón elég püspök vendégeskedik, és őket is bevehetjük. De akkor is kötelező elküldeni a meghívást a többi rendszerek püspökeinek is. Az egyházi törvények szerint minderre legkevesebb egy hónap áll rendelkezésre.

– Még akkor is, ha az Origó-rendszer püspökei is elegen vannak a szavazáshoz?

– Igen. A szavazás elkerülhetetlen. A lehető legtöbb püspök részvételével. A xi’ani érsek általában jó előre, legalább egy, de akár két évvel korábban bejelenti a nyugdíjba vonulását, hogy akár a mezsgyei püspökök is ideérhessenek, ha szeretnének. Mindazonáltal a Mezsgyétől jelenleg el vagyunk vágva.

– És azelőtt nem hajlandó levezetni a koronázást.

– Amint bejelentem a lemondásom, nem tehetem – közölte Korbijn. – A papoktól elvárt szokásos szertartásokat levezethetem, az egyház pedig bizonyára megengedi, hogy a köztes időben képviseljem a végrehajtó bizottságban. De az érseki teendőim ideiglenesen Hill püspökre szállnak, aki a Parlament Székesegyházát igazgatja.

Proster csak tátogott.

– Minden érseki teendőt, kivéve az emperátor megkoronázását, amit a szokás kifejezetten a Xi’an érsekének a teendői közé sorol.

Proster újra becsukta a száját.

– És mielőtt megkérdezné, sőt, ne kérdezzen, csak gondolkozzon, Proster, egyházi koronázás nélkül nincs legitim emperátor. Egy feltételezett trónörökös a hivatalos felkenés előtt is bírhat bizonyos hatalommal, de az így szerzett hatalom zöme jelképes, és az uralkodói háztartás igazgatására korlátozódik. Ezért van végrehajtó bizottság az átmeneti időszakban.

– Ugye tudja, hogy átlátok a szitán? – kérdezte Proster.

– Őszintén remélem; elvégre elég egyértelmű voltam – közölte Korbijn. – De ha netán mégsem, hadd fogalmazzak nyíltan. Megkapja a koronázását, Proster Wu. Nadashe Nohamapetan emperátor lesz, és ez a maga lelkén szárad. De a koronázás mindenképpen jogszerű lesz, méghozzá ahogy az a nagykönyvben meg van írva, az egyház szabályai és az Egyesülés törvényei szerint, máskülönben romba dől az ostoba játszmájuk. Más szóval egyelőre úgy kell ugrálniuk, ahogy én fütyülök. Ez az utolsó lépésem. Én is tudom, maga is tudja. De ettől még az én dallamom, és végig fogom játszani.

Proster hosszasan hallgatott. Aztán bólintott.

– Helyes – nyugtázta Korbijn. – Akkor a leendő, egyelőre még ismeretlen utódom idevárja egy hónap múlva. Minimum.

Proster felhúzta a szemöldökét. – Minimum?

– A püspökök többnyire a jelenlévők közül választják ki a következő érseket – közölte Korbijn. – De néha nem. Megesik, hogy a választott nincs jelen. Ilyen esetben értesíteniük kell a kiválasztott püspököt. Akinek el kell fogadnia a felkérést. Aztán ideutaznia. Ez hónapokba telhet.

– De maga szerint nem valószínű.

– Tényleg nem – helyeselt Korbijn. – De megeshet. Reménykedjen, hogy nem a Mezsgye egyik püspökét választják.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Marce és Chenevert pontosan a várt helyen bukkantak rá a kialakuló efemer zúgóra, amely pontosan úgy viselkedett, ahogy azt Marce megjósolta – növekedett és mozgott –, mi több, mindeközben további zúgókat köpködött, amelyek kizúdulva szétreppentek, aztán perceken vagy pillanatokon belül elillantak. Marce erre nem számított, és kissé elütött a modelljétől, ráadásul tudta, hogy akkor sem fogyna ki a mondandóból, ha a pályafutása hátralévő idejében kizárólag ezt az elemét vizsgálná a kialakuló efemer zúgóknak.

Marce Claremont élete az adatok káprázatosan bőséges svédasztalává vált.

A mennyiség miatt Chenevert-re maradt a feladat, hogy emlékeztesse, minden nagyszerű eredmény dacára a feladatukra kell összpontosítaniuk, és ideje lenne munkához látni. Így Marce morgolódva félretett mindent, aminek nem volt köze az Ár közege alapszintű rezgésének felméréséhez, és az immár ősi kavitáció fennmaradó hatásainak feltérképezéséhez, hogy kiderítse, mi a kapcsolat a fennmaradó adatok és a fenti páros megbecsült értékei között.

Ezek is bámulatosan eltérőnek bizonyultak – minden hasonlóságuk dacára. Marce tudós elméjét lenyűgözte, hogy hosszú távon még az apró különbségek is hatalmas változásokat eredményezhetnek. Ezek gyökeresen megváltoztatták az efemer Árhullámok felbukkanását és időtartamát illető előrejelzéseket mind a közeljövőben, mind pedig az elkövetkezendő évtizedek és évszázadok távlatában.

Ez megerősítette Marce abbéli hitét is, hogy a következő lépés gyanánt további mérésekre lesz szükség az Ár efemer zúgóinak, valamint a hozzájuk tartozó hullámoknak a kialakulásáról. Az új, idevágó adatok révén finomíthatók az elméletek, ami ugyan nem vérpezsdítő, de fontos. Továbbá arra is utalt – csak utalt, de ez sokat jelentett –, hogy talán megvan a módja a tervük megvalósításának: formálhatják a zúgókat, költöztethetik őket, talán még arra is rávehetők, hogy egészben elnyeljenek emberi állomásokat.

Mindez másodlagos problémák olyan garmadáját hozta magával, amelyekkel Marce nemigen akart szembesülni. Köztük azt, hogyan lehet akkora térfogatra hizlalni egy téridőbuborékot, hogy magába nyeljen egy több kilométer hosszú állomást. De arra is rádöbbent, hogy nem az ő vállát nyomja minden probléma. Ha megoldja ezt a gondot, akkor a többit már másokra bízhatja. Mindenki beéri majd azzal, ha ezt a kérdést megválaszolja.

Marce annyira elmerült a saját, adatokkal és hipotézisekkel teli világába, hogy majdnem elfelejtett üzenetet küldeni Cardeniának. Ezzel szokta elindítani a hosszas szünetekkel megtűzdelt, rövid szövegekből álló esti csevegésüket. Ezen az estén üzenet gyanánt csupán annyit írt, „Aaaannyi adat. Szeretlek”, amiből remélte, hogy Cardenia megérti, mennyire leköti őt a gyönyörűséges tudomány, és aznap este nemigen venné hasznát beszélgetőpartnerként. Cardenia egy egyszerű „Én is szeretlek”-kel válaszolt, és a szavai láttán Marce el tudta képzelni a mosolyát az ő zabolátlan tudásszomja hallatán.

Ennek borzasztóan örült, és sokadjára is elmerengett azon az éjszakán, mielőtt Chenevert-rel elindultak, hogy megfigyeljék az Ár felbukkanó zúgóját. Még mindig végtelenül és mérhetetlenül megdöbbentette Cardenia legénykérése.

Marce tudta, hogy a nő a pillanat hevében döntött, és talán elsiette. Cardenia annak idején elmesélte neki, hogy eredetileg a balvégzetű Amit Nohamapetan házastársának szánták, és az ő helyzetében ritkán, vagy inkább soha nem adatik meg az embernek, hogy szerelemből házasodjon. Az olyanoknak jár, akiknek nincs annyi hatalmuk, így nincs mit továbbadniuk. Ezt olyan panaszos közönnyel árulta el neki, hogy Marce önmagát is meglepve amolyan szánalomféleséget érzett iránta, az Egyesülés milliárdjainak leghatalmasabb személye iránt.

Marce ezt már tudta róla, jóval azelőtt, hogy Cardenia elárulta neki, ezért tartalék gyanánt megőrzött magából egy kis részt. Nem a szívében, mert tudta, hogy szereti Cardeniát, és ebben hiába áltatná magát. Inkább a feje halk, logikus szegletében, amely sosem habozott a tudtára hozni, hogy a kapcsolatuk napjai meg vannak számlálva – szerencsés esetben csak a hétköznapi fakulás miatt lesz vége, ahogy az egymásra ráunó emberek kiszeretnek egymásból, vagy egy más, ennél sokkal szívfacsaróbb módon. És amikor ez megtörténik – amikor, nem ha –, akkor készen kell állnia arra, hogy méltóságteljesen fogadja, és tudja, hogy a szerelem sosem része egy emperátor örökségének.

Cardenia mégis megkérte, pont őt, és a kezdeti habozása dacára végül elfogadta. Ezzel Marce lemondott arról, hogy visszafogja az agya halk, logikus szegleteit. Egy nap talán elszúrják a kapcsolatukat – ami megtörténik, és Marce nem áltatta magát azzal, hogy nem szokta piszkosul felbosszantani Cardeniát mindössze azért, mert szereti –, de egy olyan helyzetből indulnak, amelynek az állandóság és az arany középút az alapköve. Marce meglehetős biztonsággal vallotta, hogy erre tud építeni: minden nap egy új kezdet, amelyre új életet építhetnek.

Órákkal később, mikor végül már képtelen volt kitörölni az adatsorokat a szeméből vagy a fejéből, az Auvergne-en berendezett kabinjába indult, a párnára hajtotta a fejét, ahol rögvest elragadták a Cardeniáról szőtt ködös és illékony gondolatok, miközben villámsebesen mély és álomtalan álomba merült. Mikor majdnem tizenkét órára rá visszatért az élők világába, szentül hitte, hogy Cardenia a nevén szólította, mikor kinyitotta a szemét.

Marce Claremont kivonszolta magát az ágyból, ásítva nyújtózkodott, felöltözött, aztán az Auvergne hídjára sétált, ahol már várta Tomas Chenevert, aki szándékosan hagyta minél tovább aludni, és közölte vele, hogy Cardenia, II. Grayland emperátor meghalt.

A visszaút a Xi’anra egyszerre tartott nyolc napig és egy évezredig.

Marce nem arra a Xi’anra tért vissza, ahonnan elindult. Az uralkodó mellett hivatalosan betöltött különleges tudományos tanácsadói posztjára személyesen az emperátor jelölte ki. Grayland halálával minden személyesen kinevezett embere – tanácsadók, asszisztensek és szakértők – felfüggesztésre kerültek, amíg a következő emperátor kegyére vártak, aki a történelem tanúsága szerint inkább a saját személyzetét hozta, ennélfogva nemigen volt szüksége az elődje embereire.

Marce számára ez azt jelentette, hogy a Grayland nevében vállalt – más szóval az összes – projektje vagy vállalkozása leállt a következő emperátor jóváhagyásáig. Innentől kezdve képtelen volt elérni az uralkodói szerver fájljait és adatait, nem oszthatta meg az újonnan gyűjtött eredményeit a tudóstársaival, míg az új emperátortól vagy az új emperátor által kinevezett tudományos vállalkozásokért és kutatásokért felelős képviselő(k)től meg nem kapja rá az engedélyt.

Ami önmagában nemigen jelentett akadályt Marce-nak. Mindig lementette a munkáját a saját tárhelyére, és amúgy is minden eredményt megosztott Chenevert-rel. Ha úgy dönt, bárkinek eljuttathatta volna az információkat, addig pedig önállóan is dolgozhatott. De azzal, hogy hivatalosan is elzárták a munkájától, egyenesen szabotálták az uralkodói apparátushoz fűződő kapcsolatát, és ezzel szárazdokkba kényszerítették.

(Apropó szárazdokk, az Auvergne ezután nem köthetett ki az emperátor személyes xi’ani űrdokkjában. A hajó feltételezett tulajdonosaként Marce-ra hárult a feladat, hogy új helyet találjon neki az állomáson, és az egészen a Mezsgyéről idáig cipelt vésztartalékából fizette ki az ideiglenes dokkolóöböl arcpirító árát. Ez mindenképpen csak ideiglenes megoldás volt, mert a költségei villámgyorsan elapasztották volna a pénztartalékait. Marce-t ez emlékeztette arra, mi a különbség aközött, ha valaki egyszerűen csak gazdag, mint ő, vagy kőgazdag, aminek lennie kellene, ha huzamosabb ideig a rendszeren belül akar parkoltatni egy Auvergne méretű hajót.)

Dacára annak, hogy az új emperátor még nem határozhatott az állásáról, Marce megtarthatta a palotai szobáját, azt az agglegénylakot, ahol vajmi keveset aludt az elmúlt hónapokban. Még azt sem engedték meg neki, hogy elhozza a holmiját az emperátor lakosztályából. Az ingóságait – ruhák, pipereholmik, néhány személyes tárgy – már leszállították a palotai szobájába, mire az Auvergne visszatért a Xi’anra. Ugyanolyan hatékonyan és véglegesen zárták ki a felsőbb osztály világának személyes köreiből, mint a tudományosból.

Természetesen mindenki tudta, hogy Marce és Grayland finoman fogalmazva is „szoros barátságot” ápoltak. Az agglegénylakásában az uralkodó személyzete elhalmozta Marce-t együttérző sajnálkozással – közülük sokan hozzá hasonlóan arra vártak, megtarthatják-e a posztjukat. Azonban egyikük sem érthette a közeli barátságuk mibenlétét – amely korántsem „közeli barátság” volt, hanem őszinte és igaz, világraszóló szerelem.

Marce megértette, hogy az uralkodói udvartartás többi tagja okkal gondolhatja, hogy ő sem volt több egy hatalommal bíró személy kedvenc játékánál. Sosem használta ki a kapcsolatot, és nem dicsekedett vele. De az, hogy nem volt hajlandó magánemberként beszélni az őt Graylanddel – Cardeniával – összekötő kapocsról, azzal járt, hogy az emperátor maroknyi igazán közeli ismerőse kivételével Marce senki szemében nem tarthatott igényt az emperátorra vagy a civil énjére.

Senki sem tudott Cardenia legénykéréséről.

Marce a szó szoros értelmében megözvegyült, és egyetlen lélek sem vigasztalta azzal, hogy megérti a fájdalmas veszteségét. Még Chenevert-nek sem árulta el; nem érezte helyénvalónak, hogy nyilvánosságra hozza. Ha az embernek az emperátor a menyasszonya, akkor jobb, ha rábízza a közzétételt.

Most már nyilván elárulhatta volna Chenevert-nek. Vagy bárkinek, aki meghallgatja. De mégsem tette, mert Cardenia híján egyoldalú lett volna az elbeszélés. Marce pontosan tudta, minek tartanák, ha most előállna az eljegyzés tényével.

Ezzel együtt tudott élni. Senki másnak nem kellett tudnia, hogy Cardenia megkérte a kezét. Ő tudta, és az élete végéig magában tartja.

Marce nem maradt az agglegénylakásában, és nem várta meg, hogy beosszák az új uralkodói udvartartásba. Azért jött az Origóra, hogy az apja kívánsága szerint átadja a híreket az Ár összeomlásáról. Azért maradt, mert az emperátor – mert Cardenia – megkérte rá. Ő már nincs többé, és a neki és az apjának tett ígéretét ezzel betartotta.

Mellesleg Nadashe Nohamapetan lesz az új emperátor.

Marce lemondott a posztjáról, kipakolt a lakosztályából, és beköltözött az Auvergne-be, egyrészt azért, mert Chenevert meghívta, másrészt mert úgy találta, hogy így legalább nem feleslegesen fizeti azt a vérlázítóan magas kikötői díjat.

– Most mi a terve? – kérdezte Chenevert a beköltözése után.

– Fogalmam sincs – ismerte el Marce. – Eredetileg az volt, hogy visszamegyek a Mezsgyére. Ami most már lehetetlen, mert a Nohamapetanok vesztegzár alá helyezték a bolygót.

– Grayland egy sereg küldését tervezte.

– Azt nyilván lefújták. Nadashe az emperátori cím várományosa. Nem fog a saját öccse ellen vonulni.

– Mi attól még besurranhatnánk azon a kiskapun – vetette fel Chenevert. – Még nyitva áll. Ha sietünk.

– Mi?

– Már engem sem köt ide semmi. És barátok vagyunk.

– Köszönöm. – Marce őszintén meghatódott. – De sosem kérném ilyen kockázatra. Még akkor is észrevehetnének minket a bolygó felé menet, ha netán senki sem figyeli a belépti zúgót. Az Auvergne nem kicsi.

– Alábecsüli a lopakodási képességeimet – jegyezte meg Chenevert.

– Inkább azt, mint az ő képességeiket az azonosítatlan járművek elpusztításában.

– Ez igaz.

– Nem, nem mehetek vissza a Mezsgyére. Még nem. Talán soha.

– Akkor az eredeti kérdésem még mindig él – közölte Chenevert.

– Akárcsak az én eredeti válaszom – felelte Marce. – Nem tudom. Még nem. Nemsokára kigondolom. Ha minden kötél szakad, átrágjuk magunkat ezen a temérdek adaton. Talán abban megtaláljuk a válaszokat. – Elmosolyodott, és Chenevert leképezésére pillantott. – Elvégre még mindig mi vagyunk az Egyesülés utolsó reménye. Nem számít, hogy mit vár tőlünk a leendő emperátor, attól még folytathatjuk a munkát.

– Kedvemre való ötlet. Megérinti a bennem bujkáló reménytelen hősszerelmest.

– Sajnálom, hogy belerángattuk ebbe az egészbe – mondta Marce. – Kényelmes álomba merülve bukkantunk magára. Felébresztettük, méghozzá egy űrcsata kellős közepén, utána idejött, és azonnal belekeveredett azokba a politikai intrikákba, amik elől menekült. Nem hibáztatnám, ha álmomban kizsilipelne az űrbe.

– Biztosíthatom, hogy nem áll szándékomban kizsilipelni – jelentette ki Chenevert. – Drága Marce úrfim! Nagyon megkedveltem. Igen, egész kényelmesen szenderegtem, mikor rám bukkantak. Talán egészen addig aludtam volna, míg el nem fogy az energiám, és elragad a békés feledés. De nem bánom, hogy felébresztett. Évek óta, sőt, talán soha nem volt ennél derekabb életem vagy célom. Amiért akkor is megéri harcolni, ha netán kudarcot vallunk, és minden erőfeszítésünk hiábavaló lesz. Örökké hálás leszek azért, hogy az ön és az emperátora oldalán harcolhattam. Köszönöm!

– Szívesen – felelte Marce. Felállt, és a kabinja felé vett az irányt.

– Cardenia páratlan személy volt – mondta neki Chenevert távoztában. – Nála jobbat nem is választhatott volna, Marce.

– Köszönöm.

– Ugyanez rá is áll.

Marce-t erre cserben hagyták a szavak. Egy biccentéssel távozott.

A kabinjában a lefekvéshez készülődve végignézett azon a maréknyi ingóságon, amelyet még a magáénak mondhatott. Megakadt a szeme az egyiken, és felemelte. A zsebóra volt az, Cardenia legelső ajándéka.

Kinyitotta, és meglátta a kínai képírást, Cardenia vésetét.

Ez a mi időnk.

– Csak volt – mondta Marce Cardeniának, aki ott sem volt. – És megérte. Bár tovább tartott volna!

Marce kényszerítette magát, hogy elaludjon. Mielőtt elszenderült, szentül hitte, hogy Cardenia szólongatja. Ez megnyugtatta, és megadta magát az álomnak.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Nadashe emberei már várták a Szerelmünket, mikor az visszaugrott az Origó űrjébe, mert mi a faszért ne? Nadashe nyilván abban a pillanatban őrségbe állította őket, mikor a Szerelmünk távozott az Origóról, arra az esetre, ha a hajó valamiképp rájönne, hogy baszottul képes megfordulni az Árban, és azonnal visszajönni.

Kivának hízott a mája Nadashe várakozó emberei láttán. Mert ezek szerint Nadashe számított arra, hogy ő valamiképp képes lesz megtéríteni a Szerelmünk legénységét. Örült, hogy nem okozott csalódást.

A Szerelmünk legénysége az utasításainak megfelelően feladta őt, és beadták Nadashe embereinek, hogy Robinette váratlan és természetes halált halt (amiben a szó szoros értelmében volt igazság, elvégre az űr vákuuma természetes jelenség), ekképpen a hajó azonnal visszatért az Origóra új utasításokért. Ezzel a fedősztorival Kiva remélte, hogy megóvhatja a Szerelmünket attól, hogy a visszatérés pillanatában atomokra lőjék. Kivának nem nőtt a szívéhez a Szerelmünk legénysége – a kilencnapos visszaút során sem dőlt meg a kezdeti elmélete, miszerint egytől egyig goromba balfékek, akiknek semmi keresnivalójuk egy kifinomult társadalomban –, de szívességet tettek neki azzal, hogy ilyen könnyen hagyták magukat zendülésre buzdítani. Állni akarta a szavát.

Nadashe hajója blokkolta a Szerelmünk kommunikációját, így Kiva képtelen volt elküldeni az előre eltervezett üzeneteket, többek között a Seniának és a Lagos-ház jogi csapatának szántakat. Továbbá így nem sikerült átutalnia Nadashe egyik titkos számláját a Szerelmünk fedélzeti adatszéfjébe. Mielőtt elvitték a hajóról, kitörölte a Seniának és a jogi csapatnak szánt üzeneteket a sorból, hogy az átutalás elsőbbséget élvezzen, és részletes tájékoztatót hagyott Nomiek kapitánynak arról, hogyan kerülje meg a titkos számla biztonsági protokolljait. A lelkére kötötte, hogy azonnal kaparintsa meg a számlát, amint felszabadul a kommunikáció, utána ő, a Szerelmünk és a teljes legénység kurvára húzza meg magát néhány hónapig. A titkos számlán, amelyet Kiva a kezükre adott, hatvannégymillió márka csücsült, ami jóval több volt a megbeszélt összegnél. Kiva borravalónak szánta, és különben is, gecire nem az ő pénze bánta.

Amint Kiva megérkezett Nadashe hajójára, az nem törődött többé a Szerelmünkkel – amitől ő egy hangyányit megkönnyebbült –, hanem elindult az Origó felé. Legalábbis úgy tűnt. Kivában csak akkor merült fel, hogy valami kibaszottul félrement a távolléte alatt, mikor a hajó bedokkolt a Xi’anon, az emperátor magánkikötőjében.

Az ebbéli gyanúját csak megerősítette az, hogy miután elkísérték az emperátor külön bejáratú irodájába, ott Nadashe Nohamapetan várta az emperátor külön bejáratú asztala mögött.

– Ez csak valami szájbatekert vicc, ugye? – kérdezte Nadashétól.

Nadashe mosolygott. – Kiva úrnő! Ha négyszemközt szeretnék beszélni önnel, akkor megígéri, hogy nem követ el semmilyen ostobaságot, például nem ugrik a torkomnak?

– Mész a picsába! – felelte Kiva, és az asztal felé intett a fejével. – Amint kettesben maradunk, szétcsapom az agyadat azzal a kurva levélnehezékkel!

– Köszönöm az őszinteségét – mondta Nadashe, és biccentett a biztonsági tiszteknek, akik a hajóról az irodába kísérték Kivát. Az egyikük belenyomta Kivát egy fényűző és elképesztően drága székbe, amely még II. Leo idejéből származott, a másik pedig műanyag bilincsekkel megkötötte kezét-lábát.

– Kényelmes? – kérdezte Nadashe, miután megbéklyózták, a testőrség pedig kivonult az ajtó elé.

– Gyere csak ide, hadd harapjalak meg.

– Nem bukom az ilyesmire, de köszönöm az ajánlatot. – Nadashe körbemutatott az irodán. – Nyilván megdöbbentél, hogy pont itt látjuk viszont egymást.

– A legkevésbé sem – vágta rá Kiva. – Évek óta gyilkolod az embereket ezért a szaros irodáért. Inkább elszomorít, hogy végül sikerrel jártál.

– Nem gyilkoltam meg senkit azért, hogy ide juthassak.

– Bocs, nem tudtam, hogy ma van a „nézzük hülyének Kiva Lagost” napja. Akkor felvettem volna a bohócsapkámat.

– Ahogy tetszik – mondta Nadashe. – Száz szónak is egy a vége, én leszek a következő emperátor.

– Miért csak leszel? – kérdezte Kiva. – Nyílt titok, hogy egy ideje már kinézted magadnak ezt a helyet. Mindenhol itt voltak a seggfejeid. Közbejött valami?

Nadashe összeszorította az ajkát. – Az Egyesülés Egyházának szőrszálhasogató eljárása.

Kiva erre felkuncogott. – Nyilván Korbijn érsek még az anyádat is elküldte az anyja picsájába.

– Valahogy úgy.

– Mindig is kedveltem.

– Én nem – felelte Nadashe. – A néhai érsek amúgy sem fog már sok vizet zavarni.

Kiva bólintott. – Látom, igyekszel mielőbb eltüntetni az ellenségeidet.

– A koronázás után visszavonul az egyházi élettől – pontosított Nadashe. – Nem kellene csupa rosszat gondolnod rólam, Kiva.

– Vajon miért nem?

– Egyrészt azért, mert még mindig élsz.

Kiva felhorkantott. – Mert csak én tudom, hol van a pénzed.

– Nem, nem csak azért.

– Ezt vitatnám – tiltakozott Kiva. – Kettő egész héttized milliárd titkos számlákon eldugott márka még egy leendő emperátornak is csinos összeg. Pontosabban kétmilliárd-hatszáznegyvennégymillió márka. Ne lepődj meg, de az egyik kisebb számlád ráment a lázadásomra.

Nadashe elmosolyodott. – Mit szólnál ahhoz, ha megtarthatnád azt a kétmilliárd-hatszáznegyvennégymillió márkát?

– Azt, hogy túlköltekeztem.

– Egy perc komolyságot kérnék, Kiva! Sosem kedveltük egymást, az utóbbi időben pedig egyenesen ellenségekké váltunk. De nemsokára emperátor leszek. Már csak az kéne, hogy elmérgesedett versengéssel indítsam az uralkodásomat. Tudom jól, hogy a pulykaméreg, a makacsság és a hatékony lázongás a védjegyed… – Nadashe Kiva béklyóira mutatott –, de azt is, hogy ha minden kötél szakad, akkor az üzlet a legfontosabb. Régen is, és most is. De most komolyan! Valahogy sikerült nyereségessé tenned a mezsgyei utadat azok után, hogy szabotáltuk a zabgyümölcsültetvényt!

– Kurvára tudtam! – kiáltotta Kiva diadalittasan. – A köcsög kisöcséd! Kitekerem a szaros nyakát!

– Egyelőre kevés esélyt látok erre – jegyezte meg Nadashe.

– Ami késik, nem múlik – biztosította Kiva.

Nadashe ezt szó nélkül hagyta. – Arra célzok, Kiva, hogy ideje félretennünk az ellentéteinket. Eljött az üzlet ideje.

– Jól van – felelte Kiva. – Hallgatlak!

– Nyílt leszek: a támogatásodat akarom. A tiédet és a házadét.

– A ház nem az enyém. Ezt az anyámmal kell megbeszélned.

– Megtettem. Legalábbis az egyik képviselőm.

– Igen? És hogy ment?

– Azt üzente, hogy mindnyájan dugjunk fel magunknak egy kankós faszt. Ugyanazt a kankós faszt.

– Büszke vagyok rá – bólintott Kiva.

– Pedig azt hittem, hogy csak neked szokásod az örökös káromkodás.

– Fenéket. Családi vonás.

– Nem a legvonzóbb családi vonás.

– Jobb, mint eltenni láb alól a családtagokat és mindenki mást, aki az ember útjába kerül.

– Erre számíthattam volna, ugye?

– Mi az hogy, baszod.

– Elkalandoztunk – állapította meg Nadashe. – Az anyád egyáltalán nem lelkesedett a társulás gondolatáért.

– Mit vársz azok után, hogy kamuból megöletted, a valóságban pedig elraboltattad az egyik gyerekét? Kebelbarátságot?

– Ezért lenne olyan hatásos, ha ezek után te magad támogatnál. A családodat és a házadat is meggyőzné, hogy álljanak be a sorba. Mindegyik házat magam mögött akarom tudni, mikor a trónra lépek, Kiva. Nem csak a többségüket. Hanem mindet.

– Mit kapok cserébe?

– Kezdésnek megtarthatod a számlákat. Több mint kétmilliárd márkát, ingyen és bérmentve. Ha akarod, akár adómentesen.

– És…?

– Nem indítok nyomozást a Lagos-ház után különféle csalások és törvényellenes üzleti gyakorlatok vádjával, és nem vonom a házadat uralkodói fennhatóság alá, mialatt több száz évre visszamenőleg könyvvizsgálat alá vesszük az üzletelésetek minden apró részletét. Ismerősen hangzik?

Kiva nem vette fel a kesztyűt. – És?

– Te követed majd az anyádat a Lagos-ház élén.

– Sok sikert, hogy megetesd ezt a legalább öt testvéremmel – szólt Kiva.

– Az emperátor pártfogoltja leszel. Muszáj lesz hozzászokniuk a csalódáshoz.

Kiva bólintott. – És?

– És megsimogatom a fejedet – élcelődött Nadashe elgyötörten. – Mit akarsz még?

– Ghreni öcséd fejét egy kibaszott karóra tűzve – vágta rá Kiva.

– Miért?

– Mert felbosszantott, keresztbe tett az üzletemnek, és egyszer még meg is akart öletni a Mezsgyén, mert bebeszélte magának, hogy megúszhatja az efféle szarságokat.

– Személyesen akart megölni?

– Legalábbis próbálkozott.

– Aha – bólintott Nadashe. – Elhiszem, hogy a begyedben lehet.

– Finoman fogalmazol. Összeszedett nálam néhány rossz pontot.

– Nem adhatom át azonnal – közölte Nadashe. – Egy darabig még szükségem van rá. Legalább addig, amíg a Mezsgyére költöztetem az uralkodói házat.

– Az meddig tarthat?

– Úgy öt évig.

– Öt évig! – kiáltotta Kiva.

– Korbijn érsek nélkül kissé hamarabb menne.

– Vagyis öt éven belül szélnek ereszted.

– Igen – felelte Nadashe. – A tiéd lesz. De el kell menned érte a Mezsgyére.

– Előbb vagy utóbb mind elmegyünk a Mezsgyére.

– Ezzel rátérnék a következő pontra – folytatta Nadashe. – A Lagos-ház kedvezményes díjért használhatja majd a Mezsgyébe vezető zúgókat. Aminek néhány éven belül iszonyúan fel fog menni az ára.

– El tudom képzelni – mondta Kiva. – Szóval, hadd foglaljam össze! Ha támogatom az emperátorságodat, és ráveszem a Lagos-házat, hogy kövesse a példámat, akkor kapok két és fél milliárd márkát adómentesen, a házam igazgatói címét, kedvezményes belépődíjat a Mezsgyére, mikor mind odaköltözünk, és addig ölhetem az öcsédnek nevezett szánalmas végbéldugaszt, amíg meg nem hal. Öt éven belül.

– Röviden és tömören – mondta Nadashe.

– Igazán remek üzlet – ismerte el Kiva.

– Szóval megegyeztünk – sietett leszögezni Nadashe.

– Lófaszt! – tiltakozott Kiva. – Ennyire hiszékenynek nézel, hugi? Csak meg akartam hallgatni a kamu ajánlatodat. A fivéred hátba döfése igazán mesteri húzás volt.

– Tessék? – Nadashe össze volt zavarodva.

– Azt hiszed, bevettem, hogy állnád a szavad, ugye? – kérdezte Kiva. – Retkes aljanép vagy, Nadashe. Akárcsak az egész családod. Kétszínű, gyilkos mocsadékok, a seggbekúrt, kinyalt szar anyádtól kezdve az utolsóig. Amint emperátor leszel, le sem fogod szarni a házak jóváhagyását, az ígéreteket vagy a hűséget. Szanaszét fogsz cincálni minket, méghozzá az Ár összeomlásának a segítségével. Ellenem fordulsz, amint úgy látod, már nem veszed hasznomat. Cserben hagyod a házamat. Előbb vagy utóbb cserben hagysz mindenkit. Nagy ívben teszel majd rá, mert te a Mezsgyén leszel, míg mindenki másra lassú haldoklás vár az űrben. Úgyhogy igen, Nadashe, baszd meg. Baszd meg te is, meg a kurva üzleted is!

– Nocsak – szólt Nadashe Kiva zárszava után. – Pazar kis beszéd volt.

– Büszke vagyok rá – ismerte el Kiva.

– Örülök, hogy beszélgettünk. Tudod, nagyon rég találkoztunk négyszemközt. Azt hiszem, legutóbb az egyetemen.

– Nem hiányzott nagyon.

– Biztosítalak, az érzés kölcsönös.

– Akkor most mi lesz? – kérdezte Kiva. – Most ölsz meg, vagy egy különleges alkalomra tartogatsz?

– Nem lesz annyira különleges – biztosította Nadashe. – Nem, nem foglak megölni. Ha neked nem kell, akkor vissza akarom kapni a pénzemet. Ráadásul túszként még mindig hasznomra lehetsz. Egyelőre.

– Akkor hová fogsz dugni?

Nadashe elmosolyodott. – Már rég kitaláltam. Remélem, szereted a fogkefebökőket.

Néhány röpke óra múlva Kiva így került a II. Hanne Emperátor Biztosított Büntetés-végrehajtási Intézetbe, harminc kilométerre Origófőtől. Nadashe ugyanitt raboskodott árulás és gyilkosság vádjával. Nyilván a sors fintorának szánta, hogy oda varrta be Kivát.

Ami azt illeti, Kivának a maga módján megfelelt. Ugyan őt magát is meglepte, hogy senki sem tört azonnal az életére, figyelembe véve azt, hogy Nadashe milyen előszeretettel élt az emberölés módszerével, és hogy a zárkája nagyobb és jobb illatú volt, mint a takarítószeres szekrény, melyben a Szerelmünkön senyvedett. Ráadásul nem szobavécével szerelték fel.

Az elveit viszont annál jobban megviselte a tény, hogy igazi, hamisítatlan politikai fogollyá vált, akit hivatalos vádemelés nélkül tartottak fogva, és nemhogy törvényes képviselőt nem kapott, de senkit nem értesítettek, hogy életben van. Ráadásul nem a saját neve alatt vették nyilvántartásba; a II. Hanne Emperátor Biztosított Büntetés-végrehajtási Intézet aktája szerint Mavel Briggsnek hívták. Kiva emlékei szerint egy mellékszereplőt hívtak így az egyik szörnyű regényben, amelyet a Szerelmünk fedélzetén végigszenvedett. Ez már annál inkább a sors fintora volt.

Kiva unalmában eltöprengett, hogy vajon hány politikai fogoly lehet még a létesítményben, de képtelenség volt kideríteni. Magánzárkában tartották, állítólag azért, nehogy a bordái közé szúrjanak egy fogkefét vagy hasonló szerszámot, de valójában azért, nehogy beszélhessen a rabtársaival, akiknek esetleg kikotyoghatná az igazi személyazonosságát, és akik elárulhatnák azt az ügyvédeiknek vagy a családtagjaiknak, akik továbbadhatnák olyasvalakinek, aki továbbadhatná olyasvalakinek, aki tehetne is valamit, és így tovább. Nem volt minden ízében borzalmas, mert így házhoz jött az élelem, és az övé volt az egész tornaudvar abban az órában, mikor kiengedték a zárkájából, ráadásul még egy egyirányú tabletet is kapott szórakozás gyanánt. Kiva azon kapta magát, hogy újra Az emperátorokat darálja, mert kéznél volt, és elterelte a gondolatait. Lassacskán összefolytak a napok.

A tabletjén megjelenő egyik szalagcímből tudta meg azt is, hogy az Egyesülés Egyházának püspöki konklávéja meglehetősen hosszas, a vártnál hetekkel tovább tartó gyűlés után megválasztotta a Xi’an új érsekét, az immár csak expüspök Cole-t a Spárta állomásról, amely megnyújtott körpályán keringett az Origó-rendszer napja körül. Kiva megnézte magának Cole püspököt, ezt a nagydarab, szakállas, néma elkeseredést árasztó fickót, és eltöprengett, mivel érdemelte ki Nadashe Nohamapetan megkoronázásának hálátlan feladatát. Látszott rajta, hogy nem örül. Ugyanakkor Kiva kételkedett abban, hogy magán Nadashén kívül bárki örülne a dolognak.

Az új érsek megválasztásával végre elindulhatott Nadashe Nohamapetan koronázásának szervezése. Nadashe szokatlan módon a civil nevét tartotta meg uralkodói név gyanánt, így ő lesz I. Nadashe emperátor. Kiva nem lepődött meg. Nadashe az egocentrikus picsák mintapéldánya volt.

Kiva a legkevésbé sem számított arra, hogy Nadashe emperátorrá válása után bárki megszöktetné a jelenlegi áldatlan helyzetéből. Meg volt győződve arról, hogy szőnyeg alá söprik az idők végezetéig. Legalábbis addig, míg öt éven belül Nadashe teljesen meg nem veti a lábát az új uralkodói pecójában a Mezsgyén. Amint eljut odáig, és összeomlik az Origóból a Mezsgyére vezető Árhullám, Kiva biztosra vette, hogy őrá is ugyanaz vár, mint minden hátrahagyottra – lassú halál. Vajmi kevéssé számított, hogy a zárkájában vagy odakint.

Kiva táblagépe váratlanul elsötétült.

– Baszki – dohogott. Kiva csak a kütyüvel tudta megőrizni az ép elméjét – ha semmi sem köti le, akkor a magánzárkában jó eséllyel döbbenetesen rövid időn belül meggárgyult volna.

Váratlanul kialudt a II. Hanne Emperátor Biztosított Büntetés-végrehajtási Intézet világítása. Az összes. Egyszerre.

– Baszki! – ismételte Kiva, ezúttal sürgetőbben. Az áramkimaradás nem tréfa. Az Origó minden ingatlanjához hasonlóan a büntetés-végrehajtási intézet is a föld mélyében volt, fölötte egy levegőtlen bolygó felszíne, ahol a hőmérséklet tűzhalál és fagyhalál között ingadozott attól függően, hol járt az ember a kötött keringésű felszínén. A létesítmény a válaszvonal gyilkosan fagyhalálos oldalán terült el. Energia nélkül nemsokára nagyon hideg lesz. És áporodott levegő, mivel a légcserélők és a tisztítók is lekapcsolnak. Tartós áramszünet esetén a bentlakók egymás nyakára hágva versenyeznének, hogy a hideg vagy a szén-dioxid-mérgezés áldozataivá fognak-e válni.

Mielőtt Kiva jobban belelovalta magát a pánikba, a tabletje életre kelt, a fekete háttéren barátságos fehér talp nélküli betűkkel.

Helló!, szólt az üzenet. Üdvözöllek a szöktetésed alkalmából.

– Baszki? – Kiva végleg megzavarodott. A betűk eltűntek, újak jelentek meg a helyükön.

Az áramkimaradás nélkülözhetetlen volt a biztonsági és egyéb rendszerek újraindításához, állt a képernyőn. Nemsokára visszatér az áram. Abban a pillanatban állj készen az indulásra. Addig élvezd a zenét! A táblagép hangszórójából népszerű popszámok andalító szimfonikus változata csendült fel. Kiva képtelen volt eldönteni, lepetézzen-e, vagy a zenét dúdolja.

Visszatértek a fények, méghozzá ugyanolyan hirtelen, ahogy kialudtak.

Indulás!, állt a tableten. A zene pörgős, ütemes ritmusra váltott. A szökésemhez nyomják a kurva háttérzenét, gondolta Kiva.

Kattant az ajtaja – a zár kinyitásának eltéveszthetetlen hangja.

Kérlek, lépj ki az ajtón, és indulj balra a folyosón, utasította a tableten megjelenő szöveg.Vidd magaddal ezt a tabletet!

Kiva engedelmeskedett, és a táblagéppel együtt sebesen távozott a cellából. Észrevette, hogy rajta kívül láthatóan egyetlen fogoly sem jutott ki. Hallotta őket, de lakat alatt maradtak.

Legalábbis addig, míg el nem érte a szakaszajtót, amely feltárult előtte. Amint becsukta maga után, hallotta a zár kattanását, aztán temérdek ajtó nyílását; abban a blokkban minden egyes fogoly szabadon távozhatott a cellájából, de a részleget nem hagyhatták el.

Kiva a további utasításokat követve eljutott egy őrszobába. A nyíló ajtón bekukkantva két eszméletlen őrt látott.

A szöktetésed részeként ideiglenesen kiszivattyúztuk az oxigént ebből a szobából, tájékoztatta a tablet. Ne aggódj, az őrök jó eséllyel rendben vannak!

Kiva nem vitatkozott a táblagéppel, inkább sebesen átvágott a szobán a következő folyosóra.

Így telt a következő fél órája, és a tablet utasításait követve végigosont a létesítményen. Közben hallotta az intézmény zajait: a kiszabadult foglyok ricsaját, az őrposztok szirénáit, a fejetlen zűrzavar általános ribillióját. A hangok alapján még nem tört ki a lázadás, legalábbis egyelőre, de Kiva biztos volt abban, hogy esze ágában sincs kivárni az ügy végkifejletét.

Végül elérte a központi garázst. Innen indultak azok a felszíni járművek, amelyek az intézményt Origófővel összekötő jóformán teljesen kihalt sztrádán közlekedtek az Origó felszínén.

Bal felől találod az őrök öltözőjét, közölte a tablet. Menj be, és vedd fel a Brimenez névvel megjelölt ruhát. A te méreted!

Kiva engedelmeskedett, ügyetlenül becsomagolta magát a nyomáskiegyenlített ruhába, miközben a tableten megjelent a fej-és a csuklótömítések lezárásának használati utasítása. Miután cseszett kolbászhús módjára beletömködte magát a szkafanderbe, a tablet egy lifthez irányította, amely a felszíni váróba vitte.

Kérlek, várj itt, utasította a tablet. Nemsokára érkezik a fuvarod! Kiva várakozását újra a népszerű dalok nyugtató szimfonikus feldolgozása festette alá.

Nem is tartott sokáig, néhány pillanaton belül megrezzent és feltárult a létesítmény hatalmas kapuja, és egy méretes felszíni személyszállító jármű dübörgött át rajta – ez utóbbit onnan tudta, hogy érezte a közeledő kerekek remegését.

Itt a fuvarod!, írta a tablet. A hátsó zsilipen át lépj be a járműbe. Mivel a tablet nyomkövetője megjegyezte a benti útvonaladat, így, kérlek, beszállás előtt tedd a jármű kereke alá, hogy megsemmisüljön a bizonyíték. Köszönjük a részvételedet ebben a szöktetésben!

Kiva egy darabig csak tátogott a tabletre, utána kizsilipelt a váróból. A jármű elülső kereke elé tette a táblagépet, aztán hátrasétált, felhúzta magát az ottani zsiliphez, és belépett rajta.

A túloldalon Senia Fundapellonan várta.

A jármű megindult előre, és összetörte a tabletet, amely az utolsó pillanatig játszotta a szimfonikusra hangszerelt popzenét, noha ez vajmi keveset ért egy légkör nélküli bolygón.

– Te seggfej – zokogta Senia, miután Kiva kihámozta magát a szkafanderéből, és végre sikerült abbahagyniuk a heves csókolózást. – Elhitetted velem, hogy meghaltál!

– Az nem az én művem volt – mentegetőzött Kiva. – Hanem az eljövendő seggbekúrt emperátorunké.

– Annyira gyűlölöm!

– Finoman fogalmazol. De ne fogd vissza magad – bátorította Kiva, és újra megcsókolta Seniát. – Hogy csináltad? Hogyan hoztál össze egy egész cseszett szöktetést?

– Én sehogy – felelte Senia.

Kiva összezavarodott. – Akkor kinek a műve?

– Anyád parancsolta meg, hogy érjem el ezt a szállítót, és várjam a további utasításokat.

– Anyám műve?

– Nem néznéd ki belőle?

– Nem, nem úgy értem – mondta Kiva. – Anyám egy kurva zseni!

– Amint beszálltam a szállítóba, megmondták, hová megyünk, és kiért.

Kiva a vezetőfülkét kereste. – Ki vezet?

– Robotpilóta.

– Most hová megyünk?

Senia kacagott. – Fogalmam sincs. Szerintem meglátogatjuk anyádat. Igazából teszek rá. Visszajöttél.

– Elcsesztem – mondta Kiva. – Jobban kellett volna hallgatnom rád. Megpróbáltál figyelmeztetni Nadashéra, én meg azt hittem, egy lépéssel előtte járok.

– Ne emészd magad! – legyintett Senia. – Hamarosan emperátor lesz. Úgy fest, mindenkit sikerült megelőznie.

Kiva szétnézett a felszíni szállítóban. – Talán nem mindenkit – közölte, aztán újra Seniához fordult, mert nagyon sok mindent kellett behozniuk.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Csodás nap volt egy koronázáshoz, bár a Xi’anon amúgy is minden nap csodálatos volt.

Ahogy feljött a nap, amely ugyan mesterséges volt, de kit érdekelt, nézelődők és jóakarók hatalmas tömege gyűlt össze a Xi’an Székesegyháza előtt. Az erkély alatti területen csoportosultak, ahonnan Nadashe emperátor a koronázása után az új szerepe első perceiben széles mosollyal integetve üdvözli majd az alattvalóit.

A nézelődők között talán aggódtak néhányan, hogy megismétlődhet a legutóbbi koronázáson történt bombamerénylet, de ezt inkább megtartották maguknak. Legalábbis a többségük. Akadt néhány agyzseni, aki szerint kicsi volt az esély a robbanásra, mert Nadashe nem öngyilkos merénylő. Az „agyzsenik” legjavát letorkolták azzal, hogy ne legyenek seggfejek, mire a nevezettek nehezményezték, hogy senki sem érti a viccet.

A birodalmi történelem más, komolyabb szakértői osztoztak az agyzsenik véleményén, bár máshogy foglalták össze. Senki sem tagadta, hogy az egykor az uralkodó család kegyét élvező Nohamapetan-család és a Wu-család kapcsolata gyökeresen megváltozott az elmúlt évek során – amit a legtöbben annak tudtak be, hogy az előbbiek nehezteltek II. Grayland néhai emperátorra, amiért az egyezményt megszegve nem vette el valamelyik Nohamapetant –, és számos szemlélőben felmerült, hogy a Nohamapetanok merényletkísérlete és államcsínye talán valamiképp „jogos” volt, elvégre itt dinasztiák forognak kockán. Röviden és tömören, vajon a nemességnek minden szabad préda?

Megint mások azt jegyezték meg, hogy a nemesi házak előjogait taglaló heveskedő és egyre céltalanabb társalgások csupán azt a célt szolgálják, hogy elkenjék a Nohamapetan-család igazi bűneit – Nadashe vétkeiről nem is beszélve –, méghozzá olyan mértékben, hogy idővel megszűnnek majd bűnnek lenni, és színes háttértablóvá válnak. Ez önmagában elég volt ahhoz, hogy még elvontabbá váljon a társalgás.

A vitát már pusztán az értelmetlenné tette, hogy a Wu-család, az uralkodó család személyesen javasolta ezt a megállapodást, hogy beteljesítsék a VI. Attavio által megkötött és II. Grayland által megszegett alkut, a nemesi házak pedig villámgyorsan belementek. Nadashe Nohamapetan előrelépése nem átverés vagy puccs volt, húzták alá a jól értesült szemlélődők, hanem egy gondosan megtárgyalt békeszerződés. Ráadásul példátlan az Egyesülés történelmében, ami önmagában izgalmassá tette, márpedig az izgalom jó dolog.

A koronázásig vezető út természetesen nem volt döccenőktől mentes. Korbijn érsek váratlan lemondása gátat vetett az ügymenetnek, míg meg nem választották az új érseket, a választás folyamata pedig a vártnál sokkal tovább húzódott, és végül egy olyan érsekben sikerült kiegyezniük, akivel senki sem volt kibékülve, köztük maga Cole érsek sem.

Legalább Nadashe nem vesztegette az idejét. A koronázás előtti, üres hetekben a leendő emperátor bájkampányt indított gondosan megválogatott bemutatókkal, közszereplésekkel és interjúkkal, melyeket a gyengédebb, együttérzőbb oldala kihangsúlyozására szántak. Nadashe különösen az interjúk alatt nem rejtette véka alá a kiválasztása körüli ellentmondásokat vagy a Nohamapetan-ház nevében végrehajtott aggasztó lépéseket, ugyanakkor finoman mindenkit egy olyan jövő ígéretével kecsegtetett, amelyben a nemesi házak békés együttműködéssel boldogulnak az Árt illető krízissel, az Egyesülés minden polgárának a boldogulására.

Az interjúk többségére Nadashét elkísérte az újdonsült vőlegénye, Yuva Wu, ez a megnyerő külsejű fiatalember, aki kissé kábának tűnt, és minden egyes kérdésre udvarias, de terjengős és sehová nem tartó választ adott. A páros legalább a képeken pazarul festett, Nadashe pedig nagyon szívesen áradozott a közös jövőjükről és a leendő gyermekeikről – akiket minél korábbra ígért, hogy elkerüljék az utódlás problémáit.

Bár nem mindenkit ragadott magával a nyilvánosság megnyerésére folytatott kampány, a legmagasabb rangú nemesektől a legátlagosabb átlagpolgárig mindenki belefáradt az erőszakos udvari intrikák éveibe. Lehet, hogy Nadashe Nohamapetan sötét múltjában reflektorral sem lehetett volna fényt csiholni, de a beiktatása után végre-valahára mindenki elfelejthette ezt az őrületet.

II. Grayland – a furcsa, különös, váratlan II. Grayland, aki vallásos látomások és hangzatos hirdetmények közepette letartóztatta a rendszer fél nemességét – közkedvelt volt, és jó eséllyel a történelem is szeretni fogja. Elég bogaras volt hozzá. De ettől még tény volt, hogy fárasztó uralkodó volt. Nehezen vergődtek vele zöld ágra. Ellenben Nadashe Nohamapetan nem tartogatott meglepetéseket. Ízig-vérig hétköznapi akarnok nemes volt, akinek elég esze volt ahhoz, hogy ezt némi közszerepléssel leplezni próbálja. Az Egyesülés volt már ebben a helyzetben, nem egy emperátorral. Ami furcsamód pihentető volt.

Maga Nadashe Nohamapetan jelen pillanatban magasról tett arra, hogy ő akkor most pihentető, vitatott, simulékonyan vonzó vagy akármi, csak túl akart már esni a koronázáson. Korbijn érsek asszony nyugdíjazása – amit az új érsek kiválasztásának elkerülhetetlen őrülete követett – megkavarta Nadashe terveit, Proster Wu pedig megkövetelte tőle, hogy a köztes időben dolgozzon a nyilvános megítélésén.

Nadashe személy szerint őrjítőnek találta az imázsa mosdatását. Megértette, hogy szükség van rá, és dohogva elfogadta Proster Wu igazát, miszerint a nép így könnyebben megbarátkozik vele. De Nadashét alapvetően nem érdekelte, kedveli-e a nép. Nem az ő emperátoruk akart lenni. Ez az emperátor nagy tételben költöztette el az Egyesülést, a „nép” nagy része pedig nem megy sehová. Így időpazarlásnak érezte a végtelen interjúkat, miközben igyekezett lelkesnek és megértőnek mutatkozni.

Ugyanez mindennél jobban állt arra, mikor Yuva Wuval, Proster jóképű, de idegőrlően együgyű unokaöccsével kellett töltenie az idejét. Nadashénak már megvolt a terve arra, hogy a lehető leghamarabb megszabadul tőle, amint gyermekük születik. Már kipróbálta Yuva Wu hálószobai teljesítményét, hogy megtudja, mire számíthat. A válasz: egyszerűségre. De legalább gyorsan végzett.

A koronázásig vezető eseményeket színtiszta időpocsékolásnak érezte – egyes-egyedül azt élvezte tiszta szívből, mikor egy rohadt székhez kötözte Kiva Lagost, miközben a nő percekig átkozódott. Kiva azt eltalálta, hogy Nadashénak esze ágában sincs betartani az üzletet, aki azt azért kénytelen volt elismerni, mennyire bosszantja, hogy Kiva ilyen könnyen átlát a szitán, és legalább annyira kijátszotta őt, mint ő Kivát. Kiva világéletében okosabb volt a kelleténél.

Nadashe eltökélte, hogy az első emperátori lépéseként pontot tesz a Kiva-ügy végére. Ez a nő ugyanis… aggasztó volt. Nadashe értesült a II. Hanne Emperátor Biztosított Büntetés-végrehajtási Intézetben történt zendülésről, mely során számos elítélt megsérült, sokan pedig eltűntek, vagy halottnak nyilvánították őket. Eltökélte, hogy a közeljövőben lesz még egy lázadás, ezúttal konkrét áldozatokkal.

A jó hír az, hogy végre maga mögött tudhatta a várakozást. Elfelejthette az unalmas interjúkat, az idegőrlő „vitákat” az udvari politikáról, a minden apróságban egyre követelődzőbbé váló Proster Wut, és minden egyéb szarságot – hamarosan a múlt ködébe veszhet az egész. Csupán annyi a dolga, hogy meghajol, letérdel, elmond néhány szót, és annyi. Rövid, nagyon rövid szertartásra számíthattak, mivel Nadashe beleegyezett abba, hogy ne vegye magára a számtalan kisebb címet, melyek először Yuvára szállnak, aztán a gyermekükre, mikor a születése után eltakarítja Yuvát; Yuvának is meglesz a maga kisebb ceremóniája a hét második felében. Ugyanakkor Cole érsekből Cole bíboros lesz egy másik szertartáson, melyre Nadashe nem tervezett elmenni.

Belép a székesegyházba, térdel tizenöt percet, elmond néhány szót, és emperátorként áll fel. Utána végre-valahára hozzáláthat az igazi munkához.

És akkor Nadashe Nohamapetannak felvirrad a napja.

***

Már majdnem a szertartás végére értek, eljutottak odáig, hogy végre I. Nadashe emperátorrá váljon, mikor megjelent a szellem.

Nadashe már akkor hallotta a mormogást és a legkevésbé sem visszafogott suttogást, mielőtt meglátta a szellemet. Már letérdelt, a márványon kuporgott, a kövezet erezetét vizsgálgatta, mikor felhangzott a suttogás, és teljesen elhalt Cole érsek szavalása, nem folytatta a koronázási szertartás szövegének idegőrlő darálását. Nadashe végül erre figyelt fel, és felnézve azt látta, hogy Cole zavart arccal bámul a háta mögé. Követte a férfi pillantását, és végre megláthatta II. Grayland szellemét.

Rögtön arra gondolt, hogy ezért valaki repülni fog. Onnan, ahonnan ő nézett fel Graylandre, rögtön láthatta a vetítő fénypászmáit, melyek közvetlenül mögé sugározták a néhai emperátor képmását. Ha a tettes véletlenül vetítette Grayland képét, akkor azért csak az állásából repül, de ha szántszándékkal, tréfa vagy üzenet gyanánt, akkor nemcsak onnan, de a zsilipből is. Nadashénak nem lett volna ellenére, ha a mókamester kénytelen lenne vákuumot szívni néhány fájdalmas másodpercig, mielőtt elragadja a halál.

A második gondolata az volt, hogy: Egyenesen engem bámul.

Úgy is volt. II. Grayland kivetülése nem egyszerűen rá, de egyenesen a szemébe meredt. Nadashe pokolian hátborzongatónak találta.

Aztán a kivetülés megszólalt.

– Helló, Nadashe! – mondta. – Szép nap a koronázásra.

Erőre kapott a tömeg motyogása. Grayland szavai hallatán Nadashe tudta, hogy közvetlenül feléje sugározzák a hangot, de azt is, hogy az egész székesegyházban hallható.

A hangtechnikus is repülni fog, gondolta.

– Remek tréfa – mondta végül.

– Nem tréfálkozni jöttem – közölte a kivetülés. – Hanem egy koronázásra.

– Ez nem te vagy – tiltakozott Nadashe.

– Nem ki?

– Nem Grayland vagy. Csak egy vetítővel és egy hangutánzóval előadott tréfa.

– Biztos vagy benne?

– Persze hogy az vagyok! Grayland halott.

– Igaz – helyeselt a kivetülés. – Halott vagyok. Te már csak tudod… Te öltél meg.

A pusmogás erre kiabálásba ment át.

– Rafellya grófnő végzett Graylanddel – közölte a szellemhez fordulva Nadashe.

– Tényleg ő csempészte a palotába a bombát, ami a vesztemet okozta – ismerte el a jelenés. – De tőled kapta. Azt mondtad neki, hogy poloska. Azt nem, hogy igazából mire való. Ahogy azt sem, hogy velem együtt fog meghalni.

A székesegyház hangszóróiból két hang szólalt meg, az egyik Nadashéhoz, a másik Rafellya Maisen-Persaud grófnőhöz tartozott, éppen a zenedobozról beszéltek. A grófnő aggódott, hogy megtalálják a lehallgatót. Nadashe biztosította, hogy teljesen észrevehetetlenre tervezték, és lefizette az udvar egyik biztonsági őrét, hogy egy szoftverfrissítéssel babrálja meg a leolvasókat. Nadashe a nevén nevezte az őrt, hogy a grófnő közvetlenül hozzá mehessen vizsgálatra.

A felvétel elnémult. Nadashe döbbenten meredt Graylandre. Aki elmosolyodott. – Az ember sose beszéljen árulásról egy tablet mikrofonjának a közelében.

– Hazugság – suttogta Nadashe.

A székesegyházban életre kelt minden egyes telefon és tablet üzenetjelzője. – A beszélgetés teljes jegyzőkönyve a tabletedről, Nadashe – közölte Grayland. Újabb csipogássorozat. – A jegyzőkönyv a grófnő tabletjéről. – Újabb csipogások. – A felbérelt bombagyártód vallomása. – Újabb csipogások. – A biztonsági őr vallomása, akit lefizettél, hogy szabotálja a szkennert és intézze el a grófnőt. – A csipogások betöltötték az egész székesegyházat.

Grayland újra Nadashéra mosolygott. – Mellesleg az egész kiment a Xi’an minden egyes tabletjére és mobil eszközére. Arról nem is beszélve, hogy mindezt – Grayland körbemutatott a templomban – élőben közvetítik a Xi’anon és az Origón.

Nadashe tátogott.

A székesegyházban összegyűlt tömeg lassacskán felállt, és célba vette a kijáratokat. Grayland feléjük fordult. – Leülni! – kiáltotta, a szavai a hangrendszerből dübörögtek. – Mindnyájan! Még nem végeztünk! Most mindenki hallgasson. És figyeljen.

A gyülekezet elhallgatott. A némaságban éles fütyülés hallatszott a szellőzőjáratokból.

– A székesegyház tervezője félt, hogy tűz üthet ki – magyarázta Grayland. – Ezért úgy intézte, hogy az épületet alig két perc alatt az űrbe lehessen légteleníteni. Ha szeretnék ezt személyesen is megtapasztalni, akkor tessék, ne várják ki a mondandóm végét!

A fütyülést leszámítva halotti csend volt. Aztán az is abbamaradt.

– Köszönöm – szólt Grayland. – Nos. Bizonyára azt hiszik, azért jöttem, hogy leleplezzem Nadashe Nohamapetan gyilkos árulását. Jól gondolják.

– Csakhogy az összegyűltek közül sokan előre tudták, hogy ő egy gyilkos áruló. Tudták, hogy az életemre és az emperátori címre tör. Tudták, mert elmondta nekik. Tudták, mert benne voltak a tervében.

A székesegyházban újra felhangzottak a csipogások. – Fejenként húszmillió márkát fizettek, hogy részt vegyenek az államcsínyben. A személyes számlájukról. Azért, mert Nadashe Nohamapetan megígérte, hogy ebben az esetben maguk biztonságban lesznek, mikor az Ár végül összeomlik. Mindnyájan. A barátaikkal együtt. A cégeikkel együtt. A házukkal együtt. Nem úgy az emberek milliói, akik felett uralkodnak, és akik a rendszereikben élnek. Őket hátrahagynák a lassan pusztuló állomásokon és a föld alatti városokban, míg maguk elárasztanák az egyetlen, emberi életre alkalmas bolygót. Önként és tudatosan azt tervezték, hogy milliárdokat hagynak a sorsára! Minden részletet és iratot összegyűjtöttem magukról, minden családról és minden nemesről, akik jóváhagyták ezt a gyilkos tervet. Ezekhez mostantól bárki hozzáférhet.

Grayland kivárta, hogy újra elhaljon a kiabálás. – Halott vagyok. Nadashe Nohamapetan végzett velem. Meggyilkolt, akárcsak Rafellya grófnőt, Drusin Wolfe-ot, Amit fivérét és a legdrágább barátomat, Naffa Dolgot. Halott vagyok, és megszűntem emperátornak lenni. – Egészen mássá váltam. Most már én vagyok az, aki ismeri a nemesi családok minden titkát. Aki ellenőrzi az Árhullámokhoz való hozzáférést nem csak itt, de szerte az Egyesülésben is. Aki az elkövetkezendő években, valamint az utána következő évtizedekben és századokban élet és halál ura lesz!

– A következőt kell közölnöm az itt összegyűlt nemesi családokkal. Egyikük sem mehet a Mezsgyére, csak a legutolsó alattvalójuk után! Nem fogják hátrahagyni őket. Osztozni fognak a sorsukban! Megpróbálhatják cserben hagyni őket. De a hajóik nem mennek sehová. Az Ár zúgóinál nem fogják átengedni őket a járőrök. Aki pedig hazatér, arról tudni fogják, hogy megpróbált mindenkit hátrahagyni. A Mezsgye belépődíja a rendszereiket lakó minden egyes polgár előreengedése. Az Egyesülés maga a nép!

– A teljes lakosságnak a Mezsgyére költöztetése nemcsak lehetséges, de meg is fog történni. De nem csupán évekig, hanem évtizedekig, talán századokig is eltarthat. Itt leszek, méghozzá szüntelenül, hogy segítsem abba a rendszerbe terelgetni az embereket. Addig is az Egyesülés rendszerei és a bennük lakó nép kénytelen lesz túlélni a hosszú évekig tartó elszigeteltséget. Az Egyesülés mögötti vezérelvek – a monopóliumok, a nemesi családok és a céhek – csak akadályoznák őket ebben.

Újabb csipogáshullám futott végig a székesegyházon. – Így pontot teszek a családok monopóliumainak a végére. Közzéteszem minden üzleti titkukat. Tűrhetetlen, hogy az élelmiszerkészlet öt-hat nemzedéken belül önmegsemmisítést kövessen el, vagy az, hogy csak egyetlen család építhessen hajókat.

Szavait fülsüketítő ricsaj követte. – Már túl késő – emelte meg a hangját Grayland. – Már megtörtént. Megmaradtak nemesi családoknak. Az évezredes vagyon és tőke nem veszett el. Ha képtelenek túlélni a monopóliumaik nélkül, akkor itt az ideje, hogy mások vegyék át a helyüket.

A zaj végül elcsitult. – Végül… zárszóként. Egy koronázásra gyűltek ma össze. Meg is kapják. – Grayland Nadashéra mutatott. – De őt soha. Nem azért, mert többek között velem is végzett. Nem azért, mert újra és újra bizonyította, hogy az Egyesülés ellensége. És még csak nem is azért, mert… – ekkor Grayland egyenesen Nadashéra meredt – nem valami rendes ember. Hanem azért, mert a halálom előtt kineveztem egy törvényes örököst.

Grayland a gyülekezet első sorában ülő Proster Wuhoz fordult. – Aki nem a Wu-család tagja. A Wu-család immár kétszer állt össze az emperátor ellenségeivel. Az én ellenségeimmel. Ami kettővel több a kelleténél. Megfizet az árulásáért, Proster Wu! Akárcsak a családja. A családunk. Ezért maga a felelős. – Proster elfordult.

– Ha nem ő, akkor ki? – kérdezte Cole érsek. – Ki legyen az új emperátor?

– Köszönöm a kérdést – szólt Grayland, és egy utolsó csipogáshullám futott végig a székesegyház készülékein. – Az imént körbeküldtem a végrendeletemet, amit három nappal a halálom előtt írtam alá, három tanú jelenlétében. Szigorúan kikötöttem, hogy a koronázás napjáig ne kerüljön nyilvánosságra. Úgy is mondhatnánk, hogy számítottam erre.

– Én, II. Grayland, az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának emperátora, az Origó és a Környező Nemzetek Királynője, az Egyesült Egyház feje, a Föld Örököse és Mindenek Anyja, a Wu-ház nyolcvannyolcadik emperátora bemutatom önöknek az örökösömet, egyben az Egyesülés utolsó emperátorát.

Feltárult a székesegyház kapuja, és egy alak lépett át a küszöbön, majd megfontolt, de eltökélt tempóban nekivágott a katedrális templomhajójának. Az emperátor örököse egy pillantásra se méltatta a megjelenését követő, egyre erősödő pusmogást, helyette Nadashe Nohamapetanra, a trónbitorlóra szegezte a pillantását, aki elkerekedett szemmel bámulta a leendő utolsó emperátort.

Az utolsó emperátor a székesegyház oltára elé lépett, ahol Nadashe Nohamapetan időközben felállt, és közvetlenül előtte megállt.

– A helyemen állsz, fasztarisznya – mondta Kiva Lagos.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Az Emlékterem az építése óta először fogadott vendéget az emperátoron kívül.

***

– Mi ez a hely? – hüledezett Nadashe Nohamapetan a bútorozatlan, dísztelen helyiség láttán.

– Az a hely, ahová emperátorként bejuthattál volna – mondta Grayland. – Ahol beszélhetsz mindegyik korábbi emperátorral. Legalábbis a maguk módján.

– Mindegyikkel.

– Igen.

– Köztük veled is.

– Amint azt láthatod.

– És tudtad volna, hogy én öltelek meg.

– Mivel néhány nappal a meggyilkolásom előtt tisztában voltam a terveiddel, így igen.

– Tudtad, mégsem akadályoztad meg.

– Tudtam, és igenis megakadályoztam.

– De nem a gyilkosságot.

– Nem, azt nem. Az emperátorrá koronázásodat viszont igen.

– Az már megvolt – tiltakozott Nadashe. – A halálod előtt az örökösöddé tetted azt a szarrágó Kiva Lagost!

– Nem az volt a lényeg, hogy megakadályozzalak a trónra lépésben – magyarázta Grayland. – Hanem hogy mindent megakadályozzak. Minden összeesküvést, intrikát és időpazarlást. Amíg élek, ezeknek képtelenség lett volna véget vetni. Te, vagy egy magadfajta, ami persze ritka madár, de tudod, hogy értem, aki sosem állt volna le. Ha egyszerűen kinevezem Kivát az örökösömnek, akkor az életére törtél volna azelőtt vagy azután, hogy elfoglalja a trónt.

– És azt hiszed, hogy ezt sikerült megakadályoznod?

– Azt hiszem, mindenkinek világos, hogy előttem már nem lehet titkolózni. Ráadásul mindenkinek elég titkát lepleztem le, hogy egy darabig lekössék majd őket a saját bajaik, és nem fogják zargatni Kivát.

– Rengeteg nemesnek okoztál fejfájást.

– Igen, így terveztem.

– Néhányuknak rámehet az élete – mutatott rá Nadashe.

– Nem én vettem rá őket egy olyan tervre, ami milliárdok élete helyett a kiváltságosokat és a vagyonukat menti.

– Te csak nyilvánosságra hoztad.

– Mivel a terv az én halálomon állt vagy bukott, így képletesen szólva együtt tudok élni vele.

– Ráadásul azt hiszed, mindenkit eljuttathatsz a Mezsgyére. Idővel.

– Igaz.

– Hogyan tervezed?

– Arra célzol, hogy a Rachela Jövendölései és a többi hajó csak arra vár, hogy minden érkezőt szétrobbantson, te pedig lefújtad az Ikoyiban nyíló kiskapu felőli támadásom tervét?

– Hosszú távra céloztam, de hallgatlak.

– Összegyűjtöttem minden belépési kódot, amit átadtál a cinkosaidnak. A főkapu felől támadunk. A továbbiaknak pedig, nos, bonyolult lenne elmagyarázni a tudományos oldalát. De hidd el, meg tudom oldani. Vagy nem. Addigra te már úgyis halott leszel.

– Szóval, mit tervezel velem? – kérdezte Nadashe Nohamapetan.

– Természetesen mindenedtől megfosztalak – közölte Grayland. – Nyilván tudod, hogy a Nohamapetan-házat hivatalosan is feloszlatták.

– Hallottam.

– Mavel emperátor egyik első rendelete. – Grayland kivárt. – Ugye, tudod, hogy ez Kiva uralkodói neve?

Nadashe a szemét forgatta. – Persze.

– Érdekes választás. Mindazonáltal Mavel úgy döntött, hogy egyetlen családot sem emel nemesi rangra. A Nohamapetan-tőkét inkább egy a Terhathum polgárainak létrehozott alapítványba fektette. Ezt annyira jó ötletnek tartottam, hogy megkértem, tegye ugyanezt a Wu-családéval is az Origó polgárainak a javára. Gyanítom, hogy mindkét ház feloszlatása rengeteg ármánykodásnak tesz majd pontot a végére. Nemcsak alanyi jogon, de azért is, mert ezzel intő példává válnak a többi nemesi ház számára.

– Ha te mondod.

– Én mondom. Ami pedig a te ügyedet illeti, minden számládat lefoglalták, és átadták az Adóügyi Hivatalnak. Az anyád és Ghreni öcséd számláiról nem is beszélve. Nincstelenek vagytok, Nadashe.

– Mindnyájunkra halálbüntetés vár árulásért, úgyhogy azt hiszem, ez nem sokat nyom a latba.

– Mavellel úgy döntöttünk, hogy számotokra nem a kivégzés a megfelelő büntetés, Nadashe.

– Hanem? Akkor mit tervezel?

– Tudod, azt hiszem, megadom neked azt, amire mindig is annyira vágytál.

– Mégis, mi lenne az?

Grayland elmosolyodott, és elmondta neki.

***

– Tudod, mi a legviccesebb? – kérdezte Mavel emperátor, civilben Kiva Lagos. – Nem is olyan régen azon morfondíroztam, hogy az embereknek változtatniuk kellene az életmódjukon, mert közeleg a világegyetem vége, és csak néhány ember maradhat ingyenélő, én pedig minden erőmmel azon voltam, hogy közéjük tartozzam. Erre, baszod, végül hova jutottam!

– Az emperátori munka nem egyenlő az ingyenéléssel – tiltakozott Grayland. – Na jó, talán. De nem most.

– Arra célzol, hogy hamarabb kellett volna megkapnom a melót?

– Sokkal hamarabb.

– Vágom.

– Bocsánat.

– Ugye, tudod, hogy bármikor visszaveheted az állást? – kérdezte Kiva.

Grayland a fejét rázta. – Most már új állásom van. Különben is, ez a munka az élők jussa.

Kiva Grayland fejére mutatott. – Legyen, de előre mondom, az én fejembe aztán senki nem fog beletömni egy kurva drótköteget – szögezte le. – Túl sok minden van odabent, amit megtartanék magamnak. Örökre.

– Te vagy az utolsó emperátor – közölte Grayland. – Aki pontot tesz az Egyesülés végére. Szóval teutánad senki sem teszi majd be a lábát az Emlékterembe.

– Nagyon helyes – szólt Kiva. – Mert őszinte leszek veled, ez kurvára hátborzongató!

– Tudom. Szerintem is.

– Mégis, hogy csináljuk? Az Egyesülés lezárását.

– Pofonegyszerű. Mindenkinek elmondod, hogyan készítsék fel a rendszereiket az elszigetelődésre. Én pedig továbbítom neked, hogy engedelmeskednek-e, és mi a teendő, ha nem tennék. Ahogy haladunk, egyre több rendszer fog elszakadni, és egyre kevesebb lesz a dolgod. Én közvetlen fénysugárátvitel révén hozzálátok a rendszerek megfigyeléséhez, értesítem őket a legfrissebb fejleményekről az efemer hullámok felbukkanásával és eltűnésével kapcsolatban, továbbá az Ár zúgóinak irányítását illető tudományos áttörésekről. Én leszek a központi adatbank, amint minden egyes régóta fennálló Árhullám eltűnik.

– Az ideiglenes Árhullámok továbbra is összekötik majd a rendszereket.

– Igen, az efemer hullámok. Mindegyik hullámnak csupán néhány hónap vagy év az élettartama, de ez elég a hírek és a készletek továbbításához, vagy ahhoz, hogy a Mezsgyére vezető hosszú vándorút részeként az egyik rendszerből a másikba költöztessük a nagyobb szerkezeteket.

– És mindezt te fogod irányítani.

Grayland a fejét rázta. – Ez már az egyes rendszerek lakóinak a feladata. Megkaphatnak tőlem minden rendelkezésemre álló információt, amire szükségük van, de amint az Egyesülés feloszlik, rajtuk áll, mihez kezdenek vele. Nem hiszem, hogy mindenki eljut majd a Mezsgyére. De a legtöbben igen.

– Az szét fogja cseszni azt a bolygót.

– Ha végül sikerül az állomások költöztetése, akkor az emberek akár ott is maradhatnak. Csupán egyetlen rendszerbe költöztetjük az egész Egyesülést.

Kiva a fejét csóválta. – Állati zsúfolt lesz.

Grayland mosolygott. – Az űr viszont tágas. Egyetlen naprendszerben is.

– Ha te mondod.

– Hogy van az édesanyád? – kérdezte Grayland.

– A fejébe szállt, baszod – felelte Kiva. – Miért hallgattam rád, és tettem meg hercegnőnek?

– Segített nekem. Miután ezzé váltam, szükségem volt egy hús-vér emberre, hogy a való világban intézkedjen. Egy megbízható illetőre, aki biztosan nem fogja feladni. Például a te szöktetésedet.

– Csak kibérelt egy szállítót, aztán beleparancsolta Seniát. A szöktetés oroszlánrésze a te érdemed.

– Nem ért volna semmit, ha nem vár rád odalent egy jármű. Tudod, milyen makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy életben vagy? Mikor elárultam neki, hová kerültél, csak annyit mondott: Hát persze, gondolhattam volna.

– Az alma meg a fája – bólintott Kiva.

– Mellesleg köszönöm, hogy életben maradtál. Ha te meghalsz, kénytelen lettem volna Marce-t megtenni emperátornak.

– Szívesen. Mert ő aztán elkúrta volna a melót.

– Tudom.

– Te meg baszódj meg, Grayland, amiért meghaltál. Aztán rám lőcsölted a szar állást.

Grayland felnevetett. – Megvannak az előnyei. Mit szólsz a szép házadhoz?

– Ahhoz az átkozott kísértetkastélyhoz? Esküszöm, szellemeket látok.

– Nyugodj meg, mielőtt összeomlik az utolsó Árhullám, a Mezsgyére költözhetsz, és hátrahagyhatod a házat.

– Majd meglátjuk.

– Miért, talán maradsz?

Kiva egy darabig hallgatott. – Tudod, anyám, az újdonsült hercegnő visszamegy az Ikoyira.

– Hallottam – felelte Grayland.

– Ott akar meghalni. Nem a közeljövőben. De valamikor. Addig pedig minden tőle telhetőt megtesz, hogy segítsen az Ikoyinak átvészelni a magányt. Nem hagyja sorsára a népét.

– Tudom. Az anyád páratlan asszony.

– Nem csak emperátor lettem – folytatta Kiva. – Hanem az Origó Királynője is. Az Egyesülés végórájában, a feloszlása idején is sok száz millió ember lesz még ebben a rendszerben. És nem akarom, hogy azt gondolják, a beszari királynőnk faképnél hagyott minket.

– Bölcs gondolat.

– Különben is, te akkor is itt leszel. Időnként majd meglátogatlak, hogy nyavalyogjak egy sort a munkámról. Tudod, amikor Senia ráun.

– Elfogadom. Örülök, hogy megtaláltad Seniát, Kiva.

– Akárcsak én – felelte Kiva. – Bár az aztán kicseszett váratlan volt.

– A szerelem már csak ilyen – mondta Grayland.

***

– Kérdeznék valamit – szólt Marce. – Furcsa kérdés lesz, de érdekel a válasz.

– Hallgatlak – nógatta Cardenia.

– A… halálod éjszakáján azt hittem, hogy a hangodat hallom az Auvergne fedélzetén. Mielőtt felébredtem. Te voltál? Te szólongattál?

– Nem – felelte Cardenia gyengéden. – Bár úgy lett volna!

Marce erre bólintott, aztán szétnézett az Emlékteremben. – Szóval ez volt az a nagy titok.

– Ez bizony.

– Azt hittem, hogy… tudod, több.

– Több is, ha megtöltik az emperátorok.

– Miért tetted? – kérdezte Marce.

– Mert csak így lehetett megtörni az államcsínyek ördögi…

Marce felemelte a kezét. – Nem a halálodról beszélek. Miért kérted meg a kezem, mikor tudtad, hogy meg fogsz halni?

– Amikor megtettem, még nem tudtam, hogy elkerülhetetlen.

– De tudtad, hogy van rá esély.

– Megfordult a fejemben. Mióta tudomást szereztem Racheláról, és mióta elmondtad, hogy lehetséges a zúgók irányítása.

– Szóval, miért kérted meg a kezem? – kérdezte Marce.

– Mert szeretlek – felelte Cardenia. – Minden szavam igaz volt, amit a legénykérés estéjén mondtam. Még most is az. Mindig az lesz. Szerettem benned, hogy még akkor is harcoltál a jóért, mikor vesztésre álltál. Aztán lehetőséget láttam arra, hogy megnyerjük ezt a harcot. De legalábbis addig küzdjünk, amíg nagyobb lesz az esély a nyerésre.

– Megnyerted a harcot, de így már semmi sem lehet kettőnkből – mutatott rá Marce.

– Igaz – ismerte el Cardenia. – És amikor rádöbbentem arra, hogy mit kell tennem, összetörtem. Azon a padon, amin te is ülsz.

– Mégis megtetted.

– Ezzel a lépéssel emberek milliárdjait menthettem meg. Cardenia Wu-Patrick vagyok, aki szeret téged, Marce, de annyira, hogy arra nincsenek szavak. Jobban, mint a sütit.

Marce elnevette magát, aztán sírva fakadt.

– Ugyanakkor II. Grayland is vagyok, az emperátor, a mindenek anyja. Az ezzel járó felelősség túlmutat mindazon, amit magamnak kívántam, akartam vagy remélhettem. Sajnálom, Marce. Belátom, hogy ez önző lépés volt tőlem.

– Micsoda? – értetlenkedett az arcát törölgető Marce. – Ez minden volt, csak önző nem.

– Dehogynem, mert elmondhattam volna. Netán figyelmeztethettelek volna. De lehet, hogy hiba volt a legénykérés.

– Ne mondj ilyet!

– Miért? Csak fájdalmat okoztam az ajánlatommal.

– Nem… nem az ajánlat fáj. Nem is emlékszem, mikor voltam utoljára olyan boldog, mint amikor megkértél. Inkább az fáj, ha elképzelem a közös jövőnket, végiggondolom, akarom, és végül elveszítem… – Marce reszketegen felsóhajtott. – Méghozzá szinte rögtön, miután megadatott nekem, hogy elképzeljem.

– Ráadásul miattam.

– Mi? Dehogy. Nem miattad veszett oda. Nadashe Nohamapetan a felelős. Az ő hibája. Csakis az övé. – Felnézett Cardeniára. – Beszélik, hogy életben hagyod.

– Tettem egy javaslatot, Kiva belement, mert ezzel tovább nyújtjuk Nadashe szenvedését.

– Nem tagadom, én biztosan másképp döntöttem volna.

– Nem hibáztatlak érte.

– Nem tudom, most mit tegyek, Cardenia – ismerte el Marce. – Elmentél, mégis itt vagy; látlak és hallak, de nem érinthetlek meg, és nem lehetek veled. Szenvedek. Állandóan. Nem tudom, mit tegyek.

– Én tudom, mit kellene tenned – mondta Cardenia. – De szerintem nem lesz az ínyedre.

– Azért áruld el.

– Menned kellene – közölte Cardenia. – Minél messzebb tőlem. Ettől az egésztől.

Marce csendesen felnevetett. – Talán igazad van. De nem tudom, érnék-e ezzel valamit.

– Ebben az ügyben is beszéltem Kivával, és két lehetőséget tudunk felajánlani neked.

– Két lehetőséget.

– Igen. Az első a hazatérés. Vissza a Mezsgyére. Vár a grófi cím.

– Megtennél a Mezsgye grófjának?

– Mindenkinél jobban megérdemled – mondta Cardenia. – A Mezsgye grófjaként a családoddal együtt felkészülhettek a rendszerbe érkező új emberek és állomások észszerű beolvasztására, hogy a bolygó és a lakosság egyaránt életben maradhasson. Mikor végül összeomlik az Origóból beérkező Árhullám, és megszűnik az Egyesülés, a Mezsgye királyává fognak koronázni.

– Mi a másik lehetőség?

– Elmész a Földre.

– Tessék?

– Kielemeztem a visszaküldött adataidat a korábban gyűjtöttekkel együtt.

– Te, személyesen – kétkedett Marce.

– Igen, én – erősítette meg Cardenia. – Chenevert a rendelkezésemre bocsátotta néhány rendszerét, hogy elindulhassak. Nincs rá jobb szavam, Marce, de… más vagyok, mint azelőtt. Megváltoztam.

– Több lettél.

Cardenia a fejét rázta. – Nem több. Csak más. Arra célzok, hogy kielemeztem, aztán összeraktam a tényeket, hogy előrejelzéseket készítsek az eljövendő efemer Árhullámokról. Észrevettem benne valamit, mire megkértem Chenevert-t, hogy nézze át, és igazolja az eredményemet. Úgy is tett. Hat hónapon belül nyílik majd innen egy Árhullám, és egy olyan területre vezet, ami megegyezik az űr a Föld által elfoglalt rendszerével.

– Hú – hüledezett Marce. – Hú!

– Ez még nem minden – figyelmeztette Cardenia. – A megtalált hullám csak kifelé tart. Sem Chenevert, sem pedig én nem találtunk ellentétes irányú visszatérő hullámot belátható időn belül. Talán megjelenhet egy, ha még több adatot gyűjtünk a felbukkanó efemer zúgókról, és pontosíthatjuk az előrejelzéseket, de egyelőre ez egy egyirányú út. Hat hónapig tart végigmenni a hullámon, és Chenevert-rel karöltve sem tudtuk kideríteni, mi lehet a túlvégén. Chenevert idejében egy fiatal kolóniának adott otthont, de ki tudja, mi lehet ott mostanra. Végül, de nem utolsósorban Chenevert-nek van egy térképe a Föld állítólagos rendszere által használt Árhullámokról, de már nagyon régi, és nem garantálhatja, hogy a Hasadással elindított események érintetlenül hagyták a térséget. Akár egyirányú út is lehet a semmibe.

– De ha van ott valami…

– Akkor ezerötszáz év után te lehetsz az első, aki földi emberekkel találkozhat. Vagy ha nem is földiekkel, de az egyik rendszerükben élőkkel.

– Hú! – ismételte meg Marce.

Cardenia elmosolyodott. – Chenevert tudta, hogy ezt fogod mondani. Mellesleg megkért, mondjam meg neked, hogyha belevágnál az útba, akkor az Auvergne a rendelkezésedre áll, és ezer örömmel lesz a pilótád.

– Én… – Marce elfúlt. – Ezt végig kell gondolnom.

– Ez csak természetes.

– Sok ez így egyszerre.

– Meghiszem azt – helyeselt Cardenia. – Azt az üzenetet is átadnám, hogy ha az út mellett döntenél, akkor Kiva Vrenna nővéredet szeretné megtenni a Mezsgye grófnőjének. Úgy fest, elég mély benyomást tett Kivára ahhoz, hogy emlékezzen rá.

– Kiva szájából ezt sokféleképpen lehet értelmezni.

– Az biztos, de a grófi cím a döntésedtől függetlenül a családodra száll. Nem tudom, hogy ez mennyiben befolyásol.

– Köszönöm, Cardenia – mondta Marce. – Hirtelen nagyon sok mindent kell végiggondolnom.

– Az biztos – mondta Cardenia. – Ez volt a terv.

Marce felállt, elindult az Emlékterem ajtaja felé, aztán megállt, és sarkon fordult. – Szeretlek. Ezt tudnod kell.

– És én is szeretlek, Marce. Örökké, bárhol is legyél.

A férfi egy mosollyal távozott.

Cardenia várt néhány percet, hogy összeszedje magát, aztán felhívta Chenevert-t. – Igaza volt – mondta neki. – Úgy ragadta meg a Földet, mint egy rég elveszített kis kedvencet.

– Hiszen ez volt a terve – emlékeztette Chenevert.

– Tudom.

– Szóval maga szerint azt fogja választani.

– Biztos vagyok benne. Makacskodni fog egy darabig. De aztán eszébe jut a tudomány!

– És ön? – kérdezte Chenevert. – Meglesz? Egy része még mindig emberi. És mindig az is marad.

– Fájni fog – ismerte el Cardenia. – Méghozzá nagyon sokáig.

– Az nem is olyan szörnyű.

– Nem. Azt hiszem, tényleg nem.

– Rendben. Mikor elkötelezi magát az indulás mellett, majd értesítem, és ráveheti a drága új emperátorunkat, hogy nyissa ki a kasszát. Még akkor sem okozhat gondot készletekkel és személyzettel ellátni egy utat a Földre, ha egyirányúnak bizonyul. Ki tudja, talán ez még vonzóbbá teszi.

– Talán – merengett Cardenia. – De, Chenevert…

– Igen, kedvesem?

– Ígérjen meg valamit!

– Bármit.

– Ígérje meg, hogy egy nap visszajön. És visszahozza.

– Ó, Cardenia – szólt Chenevert. – Emiatt ne fájjon a feje! Mindig hazahozom, bármeddig is tartson.

***

– Szóval megvolt a búcsú – mondta Rachela.

– Ez nem búcsú – tiltakozott Cardenia. – Sokukat nemsokára viszontlátom. Egyeseket elég gyakran.

– Nem tőlük. Hanem az egykori önmagadtól.

– Ja, hogy attól. Igen. Igen, azt hiszem, megvolt.

– Nagyon helyes – jelentette ki Rachela. – Nagyon fontos. Enélkül képtelenség, hogy azzá válj, amik mi vagyunk.

– A halhatatlanságra célzol?

– Nem vagyunk halhatatlanok – emlékeztette Rachela. – De addig élhetünk, amíg a hasznunkat veszik. Ami ritka kiváltság.

– És mi lesz veled? – kérdezte Cardenia. – Meddig választod még az életet? Közeleg az Egyesülés vége. Az érdekelt, hová futnak majd ki a törekvéseid. Most már tudod.

– Fogalmam sincs – ismerte el Rachela. – Hosszú életet éltem. Egy darabig aggasztott, hogy csúnya vége lesz. De ezen már túl vagyok. Méghozzá miattad, Cardenia. Amit hálásan köszönök.

– Nagyon szívesen.

– Ha egy nap mégis úgy döntenék, hogy magadra hagylak, gondolsz majd néha rám? – kérdezte a próféta-emperátor.

– Hát persze. Hiszen az Emlékteremben vagyunk. Mindig itt leszel.

– Igaz – helyeselt Rachela. – Akkor jöhet a vége?

– Jöhet. Gondoskodunk róla, hogy emlékezetes legyen!

EPILÓGUS

A Mezsgye csatáját csak jobb híján lehetett annak nevezni; a Rachela Jövendölései egyetlen lövés nélkül letette a fegyvert a Mezsgyei Felderítő Különítmény előtt, és a szedett-vedett egységének azon tagjai, amelyeken még élt a legénység, majdnem ugyanilyen sietősen megadták magukat.

Miközben a Rachela legénységének megruházott maradéka a II. Grayland Emléke fedélzetén lábadozott, a történet végére jártak: amint Sir Ontain Mount tudomást szerzett arról, hogy a Rachelát elfoglalták a Nohamapetan-szimpatizánsok, a legénysége és a katonái pedig át akarják venni tőle a parancsnokságot, ha kell, akár erővel is, lejuttatta a katonáit a Mezsgye felszínére. Mindeközben elpusztította az űrállomást, amelyet a Rachela be akart venni, mert nélkülözhetetlen volt a karbantartáshoz és az ellátásához.

A felszínen Ontain tengerészgyalogosai csatlakoztak Vrenna Claremont lázadóihoz, és miközben Ghreni Nohamapetan (ideiglenes) gróf erőit zaklatták, hátráltatták a Rachelát és az időnként felbukkanó új hajókat azzal, hogy megtagadták tőlük az ellátást és a karbantartást. A Rachela személyzetét eredetileg ellátó kalózok végül elkezdtek rajtuk élősködni. Az ellátmányszerzésre szervezett titkos földet érési kísérletek rajtaütéssel, valamint a legénység és a hadianyag lefoglalásával végződtek. Ez volt a történelem egyik legsikeresebb blokádja, amelyet egy gravitációs kút mélyéről hajtottak végre.

Az Emlék érkezésével a felszíni polgárháború hirtelen véget ért. Ghreni Nohamapetant – aki immár az ideiglenes grófi címet sem birtokolta – azonnal feladták a csapatai, amint ajánlatot kaptak arra, hogy kegyelmet kapnak, ha leteszik a fegyvert, és átadják az állítólagos vezetőjüket. Ghrenit megalázó módon egy málhazsákban szállították le az immár a Mezsgye grófnőjévé vált Vrenna Claremontnak. Vrenna megígérte, hogy életben hagyja, ha elárulja, hová rejtette az apját. A szabadulásának mindennél jobban örülő Jamies Claremont grófot végül egy órára rá épségben előkerítették.

Két nappal azután, hogy Ghreni Nohamapetant ugyanabba a szobába csukták, ahol Claremont grófot fogva tartotta, kinyílt az ajtó, belökték rajta Nadashét és Nohamapetan grófnőt, majd sebesen becsapták és újra bezárták.

A némán tátogó Ghreni harminc teljes másodpercen át bámulta az anyját és a nővérét. Végül becsukta a száját, és megfeszült az állkapcsa.

– Okés, komolyan kérdem – fordult a nővéréhez. – Mi a lófasz történt a te tökéletes terveddel? He?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ebben a köszönetnyilvánításban elsősorban arról szeretnék megemlékezni, hogy kétségkívül én vagyok a történelem legborzasztóbb szörnyetege.

Méghozzá azért, mert több mint egy évem volt a kötet megírására, erre ugyanazt tettem, mint a legutóbbi könyveim során mindig, azaz a lehető legvégső pillanatig vártam, hogy leadjam ezt a vacakot, amivel magamra haragítottam mindenkit, aki részt vesz a kész könyv előállításában. Most kénytelenek a szokottnál is keményebben és gyorsabban dolgozni, mert nem tudtam összekapni magam.

Így lettem a történelem legborzasztóbb szörnyetege. Bár előállhatnék egy kielégítő magyarázattal az elcseszettségemre, de igazából nincs ilyenem. Az az egyetlen kényszerű mentségem (ami távolról sem magyarázat), hogy a szórakozottságra hajlamosaknak a kelleténél jobban kellett koncentrálniuk 2019-ben. Aki átélte ezt az évet, és nem egy barlangban vagy a fű füstjének fellegében töltötte, az nyilván érti, mire célzok. Aki egy barlangban és/vagy totál szívással töltötte, annak jó. Irigylem.

Nagyon szeretnék hinni a 2016 előtti régi szép időkben, mikor magamhoz képest egész jól ment az összpontosítás és a könyvek olyan határidőre történő szállítása, amitől a gyártási folyamat résztvevői nem gyűlöltek, és nem akartak máglyára vetni. Szóval az Egyesült Államok azon polgáraitól, akik 2020 novembere előtt olvassák ezeket a sorokat, a következő szívességeket kérném: a) jelentkezzetek szavazni, vagy ellenőrizzétek, érvényes-e még az igazolásotok, b) ne felejtsetek el szavazni a választás napján (vagy előtte, korai szavazás esetén), és c) próbáljatok nem arra a jelöltre szavazni, aki az erkölcstelen fejetlenség mintapéldánya. Nagyon-nagyon sokat jelentene nekem, és így biztosan több könyvet adhatnék nektek.

A regény gyártásában részt vevő többi munkatársnak pedig azt üzenem, hogy őszintén és szívemből sajnálom, hogy ezúttal is kapkodnotok kellett. Jobbat érdemeltek, és igyekszem összeszedni magam.

És kik ezek a bizonyos munkatársak? Patrick Nielsen Hayden, a szerkesztőm; a (volt és jelenlegi) asszisztensei, Anita Okoye, Rachel Bass és Molly McGhee; Irene Gallo művészeti vezető és Nicholas „Sparth” Bouvier, a művész; Heather Saunders, a könyv tervezője; Deanna Hoak olvasószerkesztő, akitől előre is elnézést kérek a hektikus vesszőhasználatom miatt; és a publicistám, Alexis Saarela. Továbbá köszönet illeti Bella Pagant és a páratlan személyzetét a Tor UK-nél. Az Audible-nél pedig örök hálám Steve Feldbergnek és a csapatának, valamint Wil Wheatonnek, aki a füllel olvasóknak teszi elérhetővé a munkámat.

Emellett köszönet jár Ethan Ellenbergnek, Bibi Lewisnak, Joel Gotlernek és Matt Sugarmannek, a Scalzi-csapat tagjainak nagyra becsült munkájukért, akik a művem eladásáért és/vagy a szerződések ellenőrzéséért felelnek. Georgia Gordon-Smith, Surian Fletcher-Jones és Gennifer Hutchinson előtt is emelem a kalapom.

E könyvekben gyakran megemlékezem a barátaimról és az írótársaimról, ami többnyire nem okoz gondot, de néhanapján iszonyú halált hal egy róluk elnevezett szereplő, amit kifejezetten sajnálok. Szóval, háááát, Mary Robinette Kowal és Navah Wolfe, bocs, hogy kinyírtam azt a két csávót.

(Ez különösen kínos Navah ügyében, aki nem ekkor lett először névadó: róla kapta a nevét Naffa Dolg, Cardenia közeli barátja, aki, ha emlékeztek rá, felrobbant az első kötetben, mire Navah nemegyszer megjegyezte, hogy „Kifektetted a szereplőmet a SZENVELGÉSÉRT”. Remélem, Navah, tudod, hogy őszintén és szívemből csodállak és becsüllek.)

Számos barátom segített megőrizni az ép elmémet a könyv írása során, többek között Kevin Stampfl, Yanni Kuznia, Bill Schafer, Ryvenna Altman, Olivia Ahl, Deven Desai, Monica Byrne és Megan Frank. Külön köszönet jár Nadasha Kordus, a szó szoros értelmében az egyik legrégibb barátom csodálatos biztatásáért az utolsó pillanatban.

Továbbá köszönöm a Freedom alkalmazás fejlesztőinek a munkáját. Ezt a programot használom a közösségi média tiltására a számítógépemen, mert máskülönben biztos, hogy húsz másodpercenként a Twittert nézegetném. Mindenkinek ajánlom, aki megmentené az elkalandozó figyelmét önmagától.

(De nagyon köszönöm azoknak is, akik követnek engem a Twitteren vagy a Facebookon, netán olvassák a Whatever című blogomat. Nem a ti hibátok, hogy nincs erőm ellenállni ezeknek.)

Mint mindig, most is köszönöm Athena és Kristine Scalzinak, a lányomnak és a feleségemnek, amiért ilyen csodás emberek, ráadásul éppen hozzám. Többet is mondhatnék mindkettejükről, de aki nem először olvassa a köszönetnyilvánításaimat, az tudja, mennyire hajlamos vagyok a cukormázra, ha róluk van szó. Egyszerűen örülök, hogy az életem részei.

Végül pedig köszönöm nektek, olvasóknak, hogy elolvastátok ezt a sorozatot. Hangozzék bármilyen furcsán, de ez volt az első alkalom, hogy szándékosan trilógiát írtam. Többnyire egyetlen könyvet írok, és ha az emberek szeretik, akkor írok még egyet ugyanabban a világban. Ezért tartunk (egyelőre) hat kötetnél a Vének háborúja-sorozatban. De ezúttal azzal a tudattal vágtam bele, hogy három könyvre készülök, amelynek a végén a birodalom kétségkívül összeomlik. Új élményként éltem meg az események hosszú távú előre tervezése és a szokásos „kezdjük el, azután majd meglátjuk” írói stílusom keverését, és nem tagadom, nagyon elégedett vagyok a végeredménnyel. Felettébb kielégítő írói tapasztalatnak találtam. Remélem, ti is megtaláltátok benne azt, amit kerestetek. Köszönöm a figyelmet!

John Scalzi

2019. október 31.

A SZERZŐRŐL

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát, ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, az univerzuma a későbbiekben öt további kötettel bővült. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy Írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Vének háborúja-sorozat

Vének háborúja

Szellemhadtest

Az utolsó gyarmat

Zoë története

A lázadás hangjai

Árnyékszövetség

Vének történetei és más írások

Bezárt elmék:

Bezárt elmék

Fejvesztve

Az Egyesülés:

Az összeomló birodalom

Pusztító tűz

Önálló kötetek:

Vörösingesek

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

IMPRESSZUM

PROLÓGUS

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

MÁSODIK KÖNYV

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HARMADIK KÖNYV

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN