Brandon Hackett

XENO

IMPRESSZUM

Brandon Hackett: Az időutazás tegnapja

Copyright © Markovics Botond, 2015

Brandon Hackett: Xeno

Copyright © Markovics Botond, 2017

ISBN: 978-963-419-357-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-358-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Stephan Martiniere

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Horváth Krisztina

Műfaj: science fiction

I.

A GYARMATOK

OLGA BALLARD: A XENÓKRÓL EGYSZERŰEN

(Paulsen&Graff, 2117)

A Föld gyarmat lakossága tizenötmilliárd fő: ebből hatmilliárd ember, kilencmilliárd földönkívüli, más néven xeno.

Ez könyv a xenókról szól, a migrátorok által gyarmatosított három másik idegen civilizációról, a firkákról, a hidrákról és az ostorosokról. Közel hat évtizede osztozunk velük közös élettéren, és ideje lenne végre túllépnünk a félelem szülte gyűlölködésen. Ehhez azonban muszáj megértenünk és még inkább elfogadnunk az egymásétól alapjaiban különböző gondolkodásunkat és szokásainkat, mert ezen múlik a jövőnk.

Egymás számára mindannyian xenók vagyunk.

1.

Olga az édesanyjától meghívást kapott egy fogadásra, amelyre nem akart elmenni, ugyanis az anyja a számára már tizenöt éve meghalt. Akkor halt meg, amikor a migrátorok kiválasztották, kiölték belőle a személyiségét, és az akaratukat közvetítő helytartójukká, a milliárdok által gyűlölt szónokok egyikévé változtatták. Olga nem gyűlölte, hiszen már csak egy lélek nélküli testhüvely volt, viszont saját lelki békéje érdekében megpróbált minél távolabb élni tőle.

Most mégis találkozni fognak, mert a meghívást nem utasíthatta vissza. Egy szónokot nem lehetett visszautasítani.

Tesla Elonjával Nyugat-Franciaország felett lépett ki a hazavezető féreglyuklencséből. A Spektrum kékesfehér napjának vakító fényéhez képest borongós, európai ősz fogadta. A firkák bolygójától egyetlen pillanat alatt utazott közel háromezer fényévet; ennyit értek manapság a hatalmas távolságok.

Az Elon a légifolyosó ívét követve enyhén megdőlt, és a többi jármű közé sorolva ereszkedni kezdett Möbius City felé. A migrátor féreglyukaknak köszönhetően a négy gyarmatvilágon keresztülívelő, ötszázmillió lakosú városegyüttes egyszerre terült el az alant elnyúló Loire-öbölben, a Spektrum déli sarkkörén, a Hydrus hold jégburka alatti óceánvilág mélyén, valamint az Ellipszisen, az ostoros civilizáció ezerötszáz összekapcsolt aszteroidájából álló láncolatában.

Az égen ezernyi, automata vezérlésű migrátor hadangyal cirkált. Időnként mesterséges érzékelőket szórtak a légkörbe, amelyek a széllel sodródtak, megülepedtek az épületek mélyedéseiben, a lombkoronákban, elkeveredtek a légköri porral, hogy aztán mindent rögzítsenek, mindent megfigyeljenek, ami a felszínen történik. Olga ruhájára is százával tapadtak, sőt, valószínűleg minden lélegzetvétellel újabbak épültek be a testébe.

A távolban felsejlettek a nyugat-európai szónoki rezidencia terrakotta piramisépületének kontúrjai. Olga a nadrágjába törölte nyirkos tenyerét, majd bal keze középső ujján viselt csontberakásos platinagyűrűjét forgatta.

Csak néhány elvesztegetett óra, egy tucatnyi kínos mosoly és néhány üres társalgás, aztán lépek is, nyugtatta magát, pedig sejtette, hogy nem fogja ilyen könnyen megúszni.

Anyával találkozni sosem egyszerű. Ezek a találkozások mindig nyomot hagytak benne.

Elonja leereszkedett a szónoki piramisépület oldalába mélyesztett teraszra, az ott parkoló földi levverek, domborművekkel díszített firka röpperek és kétéltű hydrusi aquatikok közé. A turbinák lassú kilégzéssel elhallgattak, a belső spektrumi és a kinti földi légnyomás közti különbség halk szisszenéssel kiegyenlítődött, Olga kikászálódott a levverből, mire az halk kattanással rácsatlakozott a térkőbe épített töltőcsonkra.

Möbius City földi negyedének szögletessége lehangolóan hatott a spektrumi szín-és formagazdagság után, csak az itteni, nyakatekert vonalvezetésű firka porzókarcolók és óriási fákra emlékeztető esőtornyok törték meg az üvegfalú irodaépületek és az unalmas felhőkarcolók szürkeségét.

A levegőt viszont sokkal finomabbnak érezte. Mélyen beszívta a nyirkos, őszi elmúlás kesernyés illatát. Tíz fok volt, harminc fokkal hidegebb, mint a Spektrum Szoborvárosának izzasztó medencéjében, Olga a csípős széltől megborzongva a hátsó ülésről előhalászta skarlát színű dzsekijét.

Két, szénfekete öltönyt viselő biztonsági őr ellenőrizte a személyazonosságát. Közben megbámulták vaníliaszínű ragacsfestékkel kidekorált smaragdzöld Elonját, de Olga lezser megjelenésén láthatóan jobban meghökkentek: hátul lófarokba fogott barna haja, firka füldísze, jádezöld pólója, koptatott farmerja és narancssárga sportcipője nyilvánvalóan nem egyezett az általuk várt, a tudományos kutatókra jellemző külsővel, sem a fogadásra érkező vendégek elegáns öltözékével.

Olga biccentett feléjük, aztán zsebre dugott kézzel elindult a bejárat felé. Az elmúlt másfél évben mindössze tíz napot töltött a Földön, és most sem tervezett egy esténél többet maradni. A Spektrumon rengeteg munka várta; év végéig le kellett zárniuk a kutatási projektet, és előkészíteni az áttelepülést a Hydrusra.

Egy krémszínű zakót és fekete nadrágot viselő, magas férfi sietett eléje. Olga lendületes járásáról már messziről felismerte Markot. Bátyja a sötét szakálla miatt valós koránál minimum öt évvel idősebbnek tűnt, mintha már a negyvenes éveiben járt volna. A szakállt öt éve, nem sokkal apjuk halála után kezdte el növeszteni.

Mark széles vigyorral megállt előtte, aztán szorosan megölelte.

– Jó újra látni téged!

– Nekem is minden vágyam itt lenni – húzta el a száját Olga, aztán finoman kibontakozott az ölelésből.

– Legalább most az egyszer ne légy ilyen ellenséges! – hunyorgott Mark, ahogy az Olga háta mögött lassan lenyugvó napba pillantott.

– Színleljek inkább? Nem értem, te hogy bírsz a közelében lenni.

– Anyakomplexus. – Mark közelebb hajolt, és megpöckölte a bal fülén viselt, korallvörös spektrumi füldíszt, mire Olga dühösen elrántotta a fejét. – Csak megnéztem! Mondták már, hogy egyáltalán nem nézel ki komoly tudósnak?

– Nem is akarok annak kinézni. A Spektrumon élek, és terepen dolgozom, nem irodában. Látom, te politikusnak öltöztél, viszont én nem a megjelenésemtől leszek xenológus.

– Ezt mondják azok a professzorok is, akiket muszájból veszel be a cikkeidhez társszerzőnek? Ha apa élne, nem mernék megcsinálni.

– Ez mindig is így működött.

– Miért nem mész el a magánszektorba? Ott jóval több a karrierlehetőség.

– Sosem voltam karrierista típus. – Ettől még őt is dühítette ez a begyepesedett, dohánybarna tudományos hierarchia, hogy bármit is tesz le az asztalra, attól még évtizedekig csak egy fiatal, feltörekvő kutatófruska marad, rosszabb esetben pedig Ballard professzor lánya.

– Valóban – biccentett Mark. – Te inkább naiv idealista vagy, de a világnak szüksége van idealistákra. Elkezdtem olvasni a könyved. Kicsit hasonlít apa Nagy Xenokönyvéhez, csak ő sosem volt ennyire elfogult a xenókkal. Te túlságosan xeno-párti vagy.

– Dehogy vagyok xeno-párti!

– Én másképp látlak, mint te saját magadat, de valószínűleg azért vagy elfogult, mert ott élsz közöttük… – Olga közbe akart vágni, de csöndben maradt. Minek vitatkozzon erről pont a mindent mindig jobban tudó Markkal? Beértek a piramisépület belsejébe, Mark fintorogva a fal mellett sorakozó, tucatnyi, arasz nagyságú, üreges fonalszobrocskára mutatott. A falon egy híres firka művészt, Drafaut ábrázoló gyorsfestmény fénylett, Olga orrát megcsapta a friss festékváladék gyömbérre emlékeztető szaga. – Tessék, még a falat is összekenték. Már most több száz szobrot szemeteltek szerteszét, a takarítók napokig fogják fertőtleníteni utánuk a nagytermet. És ez az émelyítő szag…

Olga elnevette magát.

– Amikor a Spektrumon laktunk, sosem panaszkodtál. Nem nagyon ismerek a firkáknál higiénikusabb élőlényeket. Azt ugye tudod, hogy a Chanel, a Dior és az Armani is évtizedek óta firka szövőméz-váladékot használ az illatszereiben? Te Armanit használsz, igaz?

– Nem érdekelnek a hülyeségeid.

– Ezek tények, Mark. A demagógia nevű vírus ellenszerei.

– Ugyan már! Nézd meg, mit műveltek nyáron a Taj Mahallal! Átfaragtak egy évezredes történelmi műemléket, csak mert szerintük úgy szebb! A migrátorok miatt egyik ország sem tudja megfékezni őket. Már másfélszer annyian vannak a Földön, mint mi. Lassan kiszorítanak bennünket a saját bolygónkról.

– Ez az egész ennél sokkal bonyolultabb – felelte Olga. – Nem maguktól jönnek ide. A kényszermigráció elől egyik faj sem menekülhet, és nem az a megoldás, hogy…

– Ettől még a migrátorok odaadták nekik egész Afrikát és New Yorkot, Jerevánt és Saigont – sorolta Mark. – Mexikóvárost, Csungkingot, Madagaszkárt, az egész Balkánt. Soroljam még? Vagy beszéljünk az óceántelepeikről? Nyilván nem maguktól jönnek ide, de egyre csak szaporodnak. A firka faj egy időzített népességbomba, és ez a bomba előbb-utóbb fel fog robbanni.

– Hagyjuk inkább ezt a témát! – Olga nem akart pont a bátyjával a xenókról vitatkozni, főleg mivel mostanában, ahányszor szóba került a téma, mindig összevesztek. – Hány vendég érkezett?

Mark szusszant egy nagyot.

– Száz körül. A résztvevők fele xeno, a legtöbbjük firka művészelőkelőség. Őket hagyjuk is. Viszont akad itt egy sor befolyásos ember, néhánnyal érdemes lenne összeismerkedned. Például Stanislaw Travers, a XenoTechnologiestől. Ha gondolod, bemutatlak neki, szerintem tudna neked jó állást ajánlani a XET-nél. Nagy pénzekért kutathatnád a xenókat, és még haszna is lenne annak, amit csinálsz. Jut eszembe, anya beszereztetett neked egy márkás estélyit, szerintem nagyon jól fogsz kinézni benne.

– Ugye nem gondolod, hogy felveszem? – kérdezte Olga. Nem siklott el bátyja újabb megjegyzése felett, hogy mit is gondol róla és a munkájáról: „és még haszna is lenne annak, amit csinálsz.” Semmit sem változtál, Mark. – Nem fogok idomulni sem anya, sem a te elvárásaidhoz, de a kötelező etiketthez sem.

Mark enyhe fintorral újra végigmérte, de aztán bólintott:

– Ha téged nem zavar, hogy harmincas létedre egyetemistaként öltözködsz… – És kíméletlenül elmosolyodott. Ezzel a reklámmosollyal tizenéves kora óta apától és anyától kezdve szinte bárkit megnyert magának. – Örülök, hogy itt vagy!

Mark színe a homoksárga volt, precíz és karrierista szín, tele fölényességgel.

– Én is örülök neked. – Hogy ez tényleg igaz volt-e, ebben a pillanatban Olga maga sem tudta. – Ugye nincsenek itt migrátorok?

– Sajnos vannak – komorult el Mark. – Ketten jöttek, és anya órák óta velük van. Gondolom, éppen átmossák az agyát.

A fogadás pont úgy alakult, ahogy Olga várta: szmokingot és estélyit viselő, karót nyelt férfiak és nők feszítettek körülötte, néhányan gratuláltak édesapja tudományos örökségének folytatásához, és felszínes frázisokat pufogtattak. Elcsípett néhány fitymáló pillantást a megjelenése kapcsán, de ez utóbbiakat legalább élvezte.

Amióta idén februárban megjelent A xenókról egyszerűen, a nevéhez biggyesztett „Ballard szónoknő lánya” címke mellé felkerült a „Ballard professzor xenológus lánya” címke is. Tizenöt éve foglalkozott komolyabban xenológiával, kilenc éve diplomázott, hat éve doktorált, és most, harminckét éves korára viszonylag elismert szakembernek számított, mégis írnia kellett egy nagy példányszámú ismeretterjesztő könyvet, hogy a neve bekerüljön a köztudatba.

És valószínűleg még így sem sikerült volna, ha nem lenne egyúttal Ben Ballard lánya is. Azóta viszont félelmetesen sokan keresték meg, sokak számára ő lett az ismert és hiteles szakember, akit xenotémában meg lehetett kérdezni.

A teremben jóval több firka nyüzsgött, mint ember, a levegőben ragacsfesték gyömbéres aromája keveredett fonalszobrok tapasztómézének fahéjillatával. Az alig több mint egy méter magas, bagolyfejű firkák kisebb csoportokba verődve, füttyögő, kétcsatornás nyelvükön vitatkoztak, négy, derékszögben meghajló lábuk között megbúvó szövőméhük réséből üreges fonalszobrokat húztak elő, megmutatták egymásnak, majd lerakták a legközelebbi, egyre terebélyesebb szoborkupac peremére. Alkotás közben mindannyian édesgyökereket és húsrudakat rágcsáltak.

Olga megfigyelte, kik közülük az idősebb, rassztól függően sötétebb árnyalatú, borvörös vagy dinnyezöld bőrű véleménymesterek – az ő dupla sípszájaikból felharsanó füttykritikákra mindig hallgattak a többiek –, és az apró gesztusokból, füttyhangsúlyokból megtippelte, ők kiket tartanak a legtehetségesebbeknek.

Váratlanul egy hydrusi mobiltartály taszította oldalba.

Az embermagas, krómszínű tartály kilátóablakán át a vízben lebegő két és fél méteres, hosszúkás hidrából csak annyi derengett, amennyit a belső kijelzők megvilágítottak: zöldes bőre és delfinszerű orra leginkább a Vulkán lejtővárosi vízpopulációjára volt jellemző.

Bocsánatkérést hiába várt, helyette a mobiltartály újra megindult feléje, Olga kényszeredetten félreállt az útjából.

Mark a terem túlsó végében éppen a milliárdos Stan Traversszel, a fejkendőt viselő Fadiyah Assaf francia köztársasági elnöknővel és Geoff Voss-szal, a Világűriroda vezetőjével beszélgetett. Olga nem gondolta volna, hogy ilyen befolyásos ismerősei vannak.

Bár, ahogy belegondolt, Mark mindent elért, amit eddig célként kitűzött maga elé. Az MIT-n szerzett mérnöki diplomája után ezredesi rangig jutott az ENSZ Haderőben, több bevetésen vett részt a Kazah-zónában, többször járt a nemzetközi Unity űrállomáson, és két évet dolgozott a Marson, a Vermont kutatóbázison. Újabban pedig a nemzetközi Földvédelmi Szövetségben kezdte el építeni politikusi karrierjét, és ott aztán végképp sok fontos embert ismerhetett meg.

Olgának sosem ment ez a fajta simulékony kapcsolatépítés, de nem is vágyott rá, hogy fontos emberek között forgolódjon. Mark észrevette, és intett neki, hogy menjen oda, Olga visszaintett, hogy nem megy.

A tenyérnyi firka szobrokkal telepakolt svédasztalnál felhajtott egy pohár pezsgőt, és elmajszolt egy lazacos szendvicset. Végül erőt vett magán, és felpillantott a szemközti falra, hogy farkasszemet nézzen apja képével. Az eredeti fotó a Time magazin „Az év embere 2109-ben”címlapjához készült, ennek felnagyított, aranykeretes változata függött a falon, alatta az interjúból kiragadott idézet virított nagy, krémszínű betűkkel: „A családom mindig fontosabb a xenóknál.”

A kép hazudott: apja valójában inkább nézett ki jókötésű, feltűrt ingujjú, szálfaegyenes tartású, vastagnyakú favágónak, mint ennek a karót nyelt, csokornyakkendős, kisminkelt díszprofesszornak. Olga sosem értette, miért engedte, hogy így fotózzák le.

A második pohár pezsgővel intett a kép felé, aztán ahogy rátörtek az emlékek, inkább elfordult.

– Dr. Ballard! – szólította meg egy női hang a háta mögül.

Olga megfordult, és Vanessa Elsonnal találta szemben magát.

A Friendje a retinájára villantotta az idős asszonyról elérhető nyilvános adatokat: Vanessa Elson, 74 éves, a Friend vállalat többségi részvénytulajdonosa, a Föld ötödik leggazdagabb embere. Született Vanessa Adriana Ferreira néven, Venezuelában, Maracaibóban, 2043-ban. 26 évesen a világ legkeresettebb topmodelljeinek egyike, később a milliárdos Simon Elson felesége. Özvegy: férje és a tizenkilenc éves lánya, Gabrielle 2095-ben vesztették életüket a Hydruson, amikor burkolathibás aquatikjuk a Vulkán közelében összeroppant.

– Mrs. Elson – biccentett Olga, és felhajtotta a pezsgője maradékát.

– A testvére megígérte, hogy bemutat bennünket egymásnak, de úgy tűnik, megfeledkezett róla. Segítene nekem egy xenokérdésben?

– Ha tudok, szívesen.

Az azúrkék estélyit viselő milliárdos özvegy ránézésre nyúlánk, szép arcú, enyhén kreol, középkorú nő benyomását keltette. Mondhatni pokolian jól tartotta magát. Majdnem egy fejjel magasodott Olga fölé, fénylő, sötétbarna haja a vállára omlott, ráncai és a felemás színűre módosított, zöld-sárga szempárja körüli szarkalábak alig látszottak a sminkje alatt.

– Az imént üzleti megbeszélést folytattam egy hidrával, Szűrtfényű Hőkedvelővel. – Vanessa Elson arra a króm mobiltartályra mutatott, amelyik nemrég Olgának ütközött. – Hőkedvelő meghívott egy prímvacsorára a Hydrusra, a Függővárosba, de nem igazán tudom, mit lenne érdemes mondanom neki, hogy ne sértsem meg, főleg, mivel a vacsora egy fontos együttműködés kezdete lehet az energiamesterrel. Nekem ez a prímvacsora nagyon bizarr. Mondja, mi ebben a trükk? Mert van benne trükk, ugye?

A prímek, a kutyák értelmi szintjével rendelkező harmadik hidra nem egyedei hordták ki és táplálták a hidra utódokat. Olga és a legtöbb ember az egyik legvisszataszítóbb hidra szokásnak tartotta, hogy a hidrák időnként meg is ették őket. Mintha a gyermekeik anyját fogyasztanák el vacsorára.

– Milyen színű volt ennek Hőkedvelőnek a szeme? – kérdezte Olga. Enyhén szédelegni kezdett a pezsgőtől.

– A szeme? Honnan tudjam? Vagy várjon csak… – Vanessa Elson néhány másodpercre elrévedt, ahogy visszakereste a Friendjén a beszélgetés felvételét. – Vörös. Igen, vörös.

– Milyen vörös?

– Ez tényleg lényeges? Bordó.

– Nem elég. – Az asszony estélyije tükröződő felületűre változott, a nő hasáról Olga saját arca bámult vissza. Talán kicsit erősebben is kisminkelhette volna magát. – Át tudná küldeni esetleg a felvételt?

A Friendjére képüzenet érkezett Vanessa Elsontól, Olga gyorsan összevetette a Cognin a szempár karmazsinvörös színárnyalatát a hydrusi szemszín-skálával.

– Köszönöm, így már egyszerűbb. A hidra domina nemű, ezért elfogadhatja a meghívást. Ez számító, de pozitívan értelmezhető gesztus volt Hőkedvelőtől, amellyel majd azt akarja próbára tenni, képes-e megenni egy prímet. Pontosan tudják, mi mit gondolunk erről a szokásról, ezért a prímet ön előtt fogják majd levágni. Erre készüljön fel. Ha azonban dominus lenne, akkor…

– Akkor csak játszmázna velem. Igen, erre most, hogy mondja, emlékszem.

– Így van. Egy dominus sosem hívná meg önt magához, és nem osztja meg a prímjeit senkivel. Ha ilyet ajánlana, annak nem szabad bedőlni, mert ha véletlenül elfogadja, azt úgy értelmezi, nem megfelelő üzleti partner.

– Értem – bólogatott Vanessa Elson. – Ritkán van alkalmam hidrákkal társalogni, nem igazán szeretem azt a holdat. Számomra nagyon nyomasztó. Azt hiszem, inkább mégis kihagyom ezt a bizarr vacsorát. De ugye nem fejből állapította meg Hőkedvelő nemét?

– Nem, dehogy. Ahhoz nem elég jó a szemem, sem a színmemóriám. Cogni xenoadat-elemző szubintet használok.

– Pont Cognit? Bár végül is, a XET kevésszámú hasznos fejlesztéseinek egyike. – Vanessa hunyorogva Stan Travers irányába pillantott.

– Ha eltekintünk az űrprojektjeiktől, a virtuális és vizuális technológiáiktól, a fordítóalgoritmusaiktól, a kibernetikai és…

– Elég! – szisszent fel a nő.

– Elnézését kérem – kapott észbe Olga. Eszébe jutott, hogy Travers és Vanessa nem igazán kedvelik egymást –, ez meglehetősen indigó megjegyzés volt.

– Indigó? – ráncolta a homlokát Vanessa Elson.

Olga összerezzent. Nem először fordult elő vele a Spektrumon töltött utóbbi hónapokban, hogy bizonyos fogalmakat véletlenül színekkel helyettesített: az irónia indigó színben vibrált a gondolatai közt.

– A Spektrumon valószínűleg az agyamra mentek a színek – vallotta be. – A firkák többsége szinesztéziás, színekben gondolkodnak, és lehet, hogy kezd rám is átragadni. Többekkel megesett, akik huzamosabb ideig éltek odaát. Persze, a firkák többmilliónyi színárnyalatot különböztetnek meg, a kommunikációjuk számos rétegét fel sem fogjuk.

– Döbbenetes lehet ennyiféle színt megkülönböztetni.

– Számunkra igen. A firkák viszont pentakromátok, öt színérzékelő receptoruk van, míg a legtöbb embernek mindössze három. De ez mind benne van a Nagy Xenokönyvben. Azt hittem, mindenki olvasta.

– Ez is indigó volt, ugye? Pedig díszkötésű, dedikált papírpéldányom van belőle, de minden részletre én sem emlékezhetek.

– Apa sosem dedikált, számára a papírkönyv érték volt, utálta összefirkálni őket.

– Nekem mégis megtette. Az édesapjának nagyon sokat köszönhetünk, sokkal közelebb hozta hozzánk a xenókat. Ön pedig ugyanolyan kiváló xenológus, mint Benjamin volt, és egy egész élet áll ön előtt, hogy továbbvigye, amit ő elkezdett…

– Köszönöm, de természetesen túloz.

– Sajnálom, ami az édesapjával történt. Annyira meg akarta érteni az ostorosokat, erre pont ők… – Olga mereven bámult maga elé, és Vanessa azonnal észrevette. – Ne haragudjon, nem akartam feltépni a régi sebeket. Ostoba vénasszony vagyok!

Egy flamingószínű, fiatal firka libbent Olga mellé, kezével összetapogatta az italpult fehér terítőjét. Hosszú festékujjai olyan gyorsasággal mozogtak, mintha összemorzsolna valamit, közben néha a hasa alatti festékmirigyéhez kapott, aztán egy üvegtálból felmarkolt egy halom gyümölcsrudat, és lobogó füllel elszaladt. Az abroszba kenve egy kettőjüket ábrázoló, kéttenyérnyi villámfestményt hagyott maga után.

– Apa tudta, mit vállal. Tudta, hogy az ostorosok ön-és közveszélyesek – mondta halkan Olga. – Ez nem meglepő egy haldokló Alzheimer-kultúra esetében, amely már szinte teljesen elfelejtette a múltját.

– A legtöbb ember azt gondolja, az ostorosok kegyetlen gyilkosok – tűnődött Vanessa Elson, és ő is az abroszba kent firka pillanatfestményt nézte. – Szerintem inkább kétségbeesettek.

– Állt már szemtől szemben ostorossal? – kérdezte gúnyosan Olga.

– Néhányszor igen.

– Valóban? Hol és mikor?

– Ez egy kissé tolakodó kérdés, kedvesem. Egyszerűen érdekelnek az ostorosok. Rengeteg titkuk van, amelyekre már ők maguk sem emlékeznek. Én pedig szeretem a titkokat, ebben kicsit olyan vagyok, mint egy hidra. – Vanessa végigmérte Olgát a firka füldíszétől egészen a sportcipőjéig. – Egyébként szórakoztató látni, ahogy néhány karót nyelt sznob mennyire nem képes elfogadni az ilyesfajta különcséget. Gondolom, elcsípett pár lenéző tekintetet a ruhája miatt. Le merném fogadni, hogy szereti a klasszikus rockzenét.

– És elvesztené a fogadást – vigyorgott Olga. – Hallgat manapság még valaki egyáltalán rockot?

– Én például igen…

– Az ön korában ez megbocsátható.

Vanessa homloka ráncokba szaladt.

– Nem tudom eldönteni, kedvelem-e a humorát. – Hirtelen a magasba mutatott: – Nézze csak, ott az édesanyja! És két migrátor!

Olga elszoruló torokkal pillantott fel az emeletre.

Anya, pontosabban anya testhüvelye az emeleti körfolyosón az áfonyavörös szőnyeggel borított márványlépcső irányába haladt, feje felett glóriaként lebegett védangyala vajfehér korongja: a félméteres átmérőjű migrátor testőrgépezet közben talán folyamatosan utasításokat és döntéseket suttogott neki. Anya egyenes, méltóságteljes tartással haladt, topázzöld bársonykosztümje optikailag valamennyire megnyújtotta molett alakját.

A nála kétszer magasabb migrátorok úgy lebegtek mögötte, mint a lelkét birtokló gonosz démonok. Mindkét migrátort bársonykék aura vette körül, és ugyan most éppen anyagi formát öltöttek, de ettől még nem voltak többek, mint fejlett technológiával manipulált kristályrészecskék halmaza. Elnyújtott, többé-kevésbé humanoid alakjuk nem ért le a padlóig, tojás alakú, savószínű fejükön parányi szájszerű nyílás húzódott, felette ovális szembogaruk feketéllett – mintha megjelenésükhöz a 20. századi UFO-ábrázolásokat használták volna fel.

A többi gyarmaton másképpen mutatkoztak: a firkáknál alacsonyabb, több végtagú, szivárványszínű jelenésként, a Spektrumon pedig halszerű formában jelentek meg, amikor úgy tartotta kedvük.

Mindenki megbabonázva nézte őket, mivel csak nagyon ritkán jelentek meg nyilvánosan. Általában csak a szónokokkal kommunikáltak – már ha azt, ahogy instruálták őket, kommunikációnak lehetett nevezni.

Olgát mindig is bosszantotta, hogy a migrátorok arra sem méltatják a gyarmataikat, hogy megmutassák igazi valójukat; senki nem hitte, hogy valóban ennyiféleképpen néznek ki. Egyes elméletek szerint már régen megszabadultak az anyagi test korlátaitól, és csak a gyarmatok miatt jelentek meg időnként ezekben a formákban.

– Kérdezhetek valamit az édesanyjával kapcsolatban? – fogta halkabbra Vanessa. – Mindig is érdekeltek a szónokok, de felszínes beszélgetésnél egyikükkel sem jutottam tovább, ön viszont a lehető legközelebbről ismer egyet közülük. Emberek ők még?

Olga lehunyta a szemét, és mélyet sóhajtott.

Ködös emlékek sejlettek fel. Tizenöt évvel korábbi anyja az ENSZ Xenoügyi Bizottságának jogi képviselőjeként Budapest, Brüsszel és Möbius között ingázott, és noha rengeteget dolgozott, Olga egy pillanatra sem érezte, hogy elhanyagolná őket. Olga imádott együtt főzni vele, de játszani még inkább. Anya meglepően jó volt XenoWarsban, rengeteg meccset játszottak párban, és közben rengeteget nevettek.

Anya csilingelő nevetése végigkísérte Olga fiatalkorát.

– Anya tizenöt éve nem mosolyodott el – felelte síri hangon. – Ön szerint?

– Úgy tűnik, mindketten elvesztettünk néhány családtagot. – Vanessa Elson magas sarkú, ezüstszínű cipője hegyes orrát bámulta, majd megköszörülte a torkát. – Lenne egy kérdésem… Megígérem, hogy utána békén hagyom. Illetve inkább ajánlat ez: hatalmas szükségem lenne egy xenológiai tanácsadóra, olyasvalakire, aki a lehető legmélyebben érti az egyes xenokultúrákat, és segítene bizonyos tárgyalások lebonyolításában.

– Valószínűleg tudok önnek ajánlani néhány megbízható kollégát.

Vanessa felvonta a szemöldökét.

– Kifejezetten önre gondoltam.

– Sajnálom, de én nem foglalkozom üzleti tanácsadással.

– Bármennyit hajlandó vagyok fizetni a szakértelméért. A Spektrumon, a Hydruson és az Ellipszisen kellene dolgoznia, legfőképp az utóbbin.

– Az Ellipszisen? – hökkent meg Olga.

– Igen. Tisztában vagyok vele, hogy alig tudunk valamit az ostorosokról, és miféle kockázatot jelent kapcsolatba lépni velük, de életbevágóan fontos lenne, hogy megértsünk velük kapcsolatban valamit.

Olga habozott.

Az Ellipszis.

Évek óta szeretett volna az ostoros kultúra mélyére ásni, de sosem kapott rá sem engedélyt, sem támogatást. Apja halála után biztonsági okokból az összes ostoroskutató projektet felfüggesztették, és az aszteroidavárosok felfedezetlen részeibe megtiltották a belépést.

Kérdés, hogy elfogadjon-e emiatt egy céges ajánlatot. Jelenleg azt csinálta, amire mindig is vágyott, és ezt a kutatói szabadságot az egyetemi hierarchia hátrányai ellenére sem szívesen adta volna fel.

Mégis… Az Ellipszisről van szó.

– Nézze, jelenleg az Oxfordi Egyetem és a Sorbonne közösen finanszírozott kutatóprogramját vezetem a Spektrumon, jövő évtől pedig a Hydruson – felelte óvatosan.

– Megtérítem mindkét egyetem teljes költségét, ha ezen múlik – felelte azonnal Vanessa Elson. – Sőt, még támogatom is a további kutatásaikat. Higgye el, én sokkal közelebb tudom vinni a xenóihoz, mint bárki más. Tudom, hogy több ellipszisi pályázatát utasították vissza biztonsági kockázat miatt. Én el tudok intézni bármilyen engedélyt.

Anya megállt a lépcsősor tetején, és felemelte a kezét. Az alapzaj elcsendesedett. Olga anyára pillantott, aztán vissza Vanessa Elsonra:

– Rengeteg kollégámat elszívta az üzleti szektor. Én is számtalan ajánlatot kapok, csakhogy engem kizárólag a xenocivilizációk érdekelnek. Semmi körítés. Tartok tőle, hogy önnek is nemet kell mondanom.

– Ne tegye! – suttogta Vanessa Elson. – Később megbánná!

Olga nem akart elhamarkodottan dönteni, ezért annyit akart felelni, hogy azért alszik rá egyet, de ekkor anya tapsolt néhányat, hogy magára vonja a figyelmet.

Mindenki elcsendesedett, és a lépcső teteje felé fordult.

– Kedves barátaim! – harsant fel anya erőteljes, beszédekhez szokott hangja. – Ha esetleg valaki nem ismer személyesen, Anett Ballard vagyok, szónok. A migrátorok szólnak hozzátok rajtam keresztül. Örülök, hogy eljöttetek, érezzétek otthon magatokat. Számomra ez egy nagyon különleges nap. Ő ott dr. Olga Ballard, a lányom. – Olgára mutatott, mire mindenki feléje fordult. Összerezzent a váratlanul rá irányuló figyelemtől. – Már biztos, hogy legtöbben hallottatok róla, ő is xenológiával foglalkozik, mint egykor az édesapja, és a kultúráink közötti megértés szószólója. Most pedig az a megtiszteltetés érte, hogy tudását a legmagasabb szinten hasznosíthatja: a migrátorok néhány óra múlva magukkal viszik az Eredőre, és nemsokára szónokként tér vissza közénk.

Anya örömtelen arccal tapsolni kezdett.

A teremben tartózkodó emberek néhány pillanatnyi zavart csend után csatlakoztak hozzá, a firkák éles hangon füttyögni kezdtek, pontosan, ahogy elvárták tőlük. A meghívott három hidra csendben figyelt mobiltartályaik mélyéről.

Olga döbbenten nézte az emelvény tetején álló lényt, aki egykor az anyja volt, és most kimondta rá a halálos ítéletét.

ARCHÍV FELVÉTELEK A 2058-AS MIGRÁTORINVÁZIÓRÓL:

ISMERETLEN ŰRHAJÓ A JUPITER KÖZELÉBEN? CNN 2058. 02. 02.

Pedro Oliveira, perui csillagász ismeretlen eredetű űrobjektumot észlelt a Jupiter pályája közelében. A NASA, a ROSCOSMOS és a CNSA is megerősítették az észlelést. [A felvételen jégcsap alakú, kilométeres test látszik, felületét mikrometeorok tízezrei pettyezik.] A csillagászok nem zárják ki a lehetőségét, hogy a lándzsaszerű objektum mesterséges eredetű…

MIT AKAR A LÁNDZSA? Xinhua Hírügynökség 2058. 06. 21.

A Lándzsa a Földtől kétmillió kilométernyire halad. Az üzenetekre továbbra sem válaszol, és folyamatos pályakorrekciókat végez. A Magellan, a kínai CNSA és az amerikai NASA által közösen fejlesztett űrhajó két hét múlva indul a Lándzsa felderítésére…

EGYPERCES INVÁZIÓ! CNN 2058. 07. 10.

Másfél órája a Lándzsa közelében egy óriási féregjárat, egyfajta térdimenzionális alagút nyílt meg, amelyből három másik Lándzsa bukkant elő. Az elmúlt percben pedig ezernyi féregjárat nyílt meg a Föld számos országában. A Lándzsák által létrehozott járatokból százezernyi ellenséges objektum árasztotta el a Föld légkörét. Moszkvai, pekingi és washingtoni tudósítóink jelentése szerint a NATO és az Ázsia Tengely védelmi rendszerei, tengeri és légi flottaegységei egyetlen pillanat alatt váltak működésképtelenné, és… [megszakad az adás]

KÉNYSZERÍTETT MIGRÁCIÓK EarthMag 2058. 07. 12.

A tegnapelőtt világszerte megnyílt több mint ezer féreglyukon továbbra is idegen élőlények özönlenek át a Földre, de úgy tűnik, nem a saját akaratukból, ahogy az a több millió ember sem a saját akaratából lépett be a féreglyukak fénylő lencséjébe […] Katonai szakértők szerint a támadók a Föld légkörébe programozott nanorészecskéket pumpáltak, amelyek révén irányításuk alá vonhatják a technológiai eszközeinket és az emberi akaratot is. A fejlett országok haditechnikája működésképtelen, a légkörben lebegő harcászati objektumok…

A SZÓNOKOK BBC News 2058. 07. 27.

[Középkorú távol-keleti nő beszél Pekingben a Tienanmen téren, hangja dübörögve söpör végig a téren összegyűlő hallgatóságon, de nem tudni, milyen erősítőn át. Feje felett korong alakú védangyal, a tér felett ezernyi téglalap alakú hadangyal lebeg.]

[Sötét bőrű férfi a Time Square-en:] – Ne ellenkezzetek! A migrátorok szólnak hozzátok rajtam keresztül. A migrátorok akarata szerint New York teljes lakossága átköltöztetésre kerül az új világokra. A kiválasztottak nem fognak tudni ellenkezni, mert…

[Lövések, a férfi összeesik, a védangyal lecsap, a tömegben három férfi felizzik, és hamuvá porlad. Kitör a pánik.] [Egy órával később egy fiatal, vörös hajú lány áll ugyanott, a feje felett fehér korong lebeg, éles hangja az őt figyelő embertömeg csontjáig hatol.] – Ne ellenkezzetek! A migrátorok szólnak hozzátok rajtam keresztül…

2.

Szónokként tér vissza közénk.

Szónokként.

Egyetlen, mindent elnyelő, fekete szó.

Maga a halálos ítélet.

Olga nem bírta elviselni a szánakozó és közönyös tekintetek kereszttüzét. Sarkon fordult, és leszegett fejjel kisietett a teremből. Vanessa Elson még utánaszólt, de már nem hallotta, mit mond.

Néhányan gratulálni próbáltak, de nem értette, mihez, amikor a saját anyja éppen a halálba küldte.

Nem anya tette, csak a testhüvelye.

Kiért a folyosóra, a legközelebbi lifthez sietett, megadta a szint számát, és a lift elindult felfelé. A mennyezeti kamerába bámult, és bár zihálva szedte a levegőt, rezzenéstelen arccal várt, és csak várt, és várt. A lifttükrökből saját megsokszorozódó képmásával nézett farkasszemet, de azok az Olgák sokkal kétségbeesettebbnek tűntek, pedig azt hitte, képes magába fojtani az érzéseit.

Az ajtó félresiklott, Olga végigrohant a régi szobájához vezető folyosón, és bevágta maga után a firka faragásokkal díszített faajtót.

Ide-oda pillantott, mint a csapdába esett vad, aki a menekülési utat keresi.

Csakhogy ezúttal nem volt menekülési út.

Szónok.

Nem lehet szónok! Neki a xenokultúrákat kell kutatnia! Ez az élete! Fel-alá járkált, körmeit a tenyerébe vájta, és úgy zihált, mintha lépcsőn szaladt volna fel a tizedik emeletre.

Szónok.

Fulladni kezdett, és hiába kapkodta a levegőt. Az ablakhoz rohant, és megérintette a nyitógombot. Az üvegtábla félresiklott, kintről hideg áramlat csapott az arcába. Kihajolt, és behunyt szemmel mélyeket lélegzett.

Kopogtak az ajtón.

Máris itt vannak?

– Olga! – Mark volt az. – Engedj be!

Olga nem válaszolt, Mark néhány másodperc múlva lenyomta a kilincset és belépett. Légáramlat süvített keresztül a szobán, Mark gyorsan becsukta maga után az ajtót.

Szónok! Szónok! Szónok!, dübörgött a szó Olga fejében.

– Jól vagy? – kérdezte bátyja.

– Nem! Nem vagyok jól! Kurvára nem vagyok jól!

Mark odaugrott hozzá, és átölelte:

– Hé, nyugi! Hallod? Nézz rám! Nem lesz semmi baj, oké? Megoldjuk. Nem foglak téged is elveszíteni!

– Eressz! – kiabálta Olga, és Mark szemébe nézett: – Te tudtad ezt? Tudtad?!

– Dehogy tudtam! – csattant fel Mark, és úgy fújtatott, mint egy megvadult bika. Olga ismerte Markot, látta már ilyen állapotban, utoljára akkor, amikor apát megölték az ostorosok. Tudta, hogy ilyenkor bármire képes. – Tennünk kell valamit!

– Ne nevettess! – tolta el magától a bátyját Olga. – Mit tegyek? Bújjak el előlük?

Mark fel-alá járkált, ahogy az előbb ő is tette, keze ökölbe szorult, ahogy megpróbált gondolkodni:

– Ezt nem hiszem el! Azt hittem, legalább mi biztonságban vagyunk!

Mark hisztérikus idegessége Olgát egy pillanat alatt észhez térítette.

– Nem anya tehet róla.

– Hát akkor kicsoda? Ki, ha nem ő? Ki?!

– Nem hiszem, hogy bármi beleszólása lett volna. Nem mintha nem lenne mindegy, ki tehet róla.

– Figyelj ide! – Mark megragadta húga mindkét vállát. – Hallottam pletykákat titkos szervezetekről… Olyanokról, amelyek a migrátorok ellen dolgoznak.

– Mint a bahreini gerillák a ’90-es években? – gúnyolódott Olga. – A migrátorok szép nagy krátert hagytak utánuk.

– Nem fanatikus lázadókra gondolok, hanem titkosan szerveződő migrátor-és xenoellenes szervezetekre. Milliárdosok, kormányok és multicégek által titokban támogatott csoportokra.

– Miről beszélsz? – hökkent meg Olga, és megpróbált kiszabadulni Mark szorításából. Mark elengedte, és tovább járkált fel-alá, szeme ide-oda villant, ahogy lázasan gondolkodott.

– Ők el tudnak tüntetni.

– Miről beszélsz?! Senki nem tud elrejtőzni a migrátorok elől.

– Az életedről beszélek! Figyelj ide… – Mark halkabbra fogta. – Gondolkodjunk higgadtan! Nem sok időd maradt, talán két-három óra. Beszélek néhány emberrel, és ha minden jól megy, egy órán belül felvesznek a közelben. Ők el tudnak rejteni.

– Kicsodák, Mark? Miféle emberek?!

– Pszt, ne kiabálj! Csak bízz bennem!

– Miről beszélsz?!

Újra kopogtak az ajtón.

Elhallgattak, és egymásra pillantottak, aztán az ajtó kinyílt, és anya lépett be rajta. Kezében tartott kis tányéron feltűzött koktélrák falatkák sorakoztak, és éppen bekapta az egyiket. A kosztümkabát alatt is látszottak hasán a hurkák, egykor karcsú nyakát behízta, kerek feje felett védangyala korongja lebegett, és ahogy közelebb jött, Olga orrát megcsapta Chaneljének ismerős illata.

Ettől még nem anya volt.

Anya egykedvűen majszolva végigmérte őket, majd lenyelte a falatot, és Olgára pillantott:

– Örülök, hogy ilyen megtiszteltetésben lehet részed.

Érzelemmentes szavai Olgát jeges nyugalommal töltötték el.

– Én is örülök a megtiszteltetésnek, szónoknő – biccentett gúnyosan.

– Ugyan, ne csináld ezt! – lépett közelebb anya. Az fájt a legjobban, hogy ugyanúgy viselkedett, mint régen, és ugyanúgy csengett a hangja, ugyanúgy sminkelte magát.

Csak már nem mosolygott, és egyetlen érzelem sem villant fel az arcán.

– Mit ne csináljak?

– Ne szónoknőzz! Az édesanyád vagyok.

Anya színe a türkizkék volt. Rideg és érzéketlen türkizkék.

Szónokká válása után Olga még évekig élt együtt vele, naponta kereste benne a régi anyját, nézte, ahogy eszik, nézte, ahogy dolgozik, néha, ahogy alszik. Amikor aludt, és a vonásai ellágyultak, mintha újra a régi anya lett volna, ébren azonban csak egy érzelmek nélküli testhüvelyként élt. Ilyen volt most is.

Régi, gyerekkori emlékeiben anya tisztán, olívazölden ragyogott, noha akkoriban még nem gondolt rá színként. Most saját, évekkel későbbi leendő tükörképét látta benne: ő is ilyen örömtelen, érzelmek nélküli szolga lesz hamarosan.

A legijesztőbbnek mindebben azt tartotta, hogy szép lassan végleg elveszítette a kötődését anyához. Már csak egy idegent látott maga előtt, akit nem ismert, nem tudta, mire gondol, mit érez, csak néhány halvány emlék maradt meg a kapcsolatukból.

– Lehet, hogy az anyánknak hiszed magad, de valójában csak egy lélektelen eszköz vagy, aki elismétli a migrátorok akaratát – mondta halkan Olga. – De ne aggódj, most már nemsokára én is olyan leszek, mint te.

– Remélem, egyszer majd megérted, mi miért történik – felelte közönyösen anya.

– Te akartad ezt, igaz? – kérdezte Mark. – Te vetted rá őket, hogy vigyék el Olgát!

– Én semmire nem tudom rávenni őket, ezt már számtalanszor elmondtam – felelte anya. – És igazad van, Olga, egy adó-vevő vagyok, aki közvetíti az akaratukat, de annál jóval több is. A migrátorok parancsai a mi elménken haladnak keresztül, általunk formálódik és talál utat a mi fogalmi rendszerünkig. Ez lehetőség arra, hogy egyszer talán megértsük őket és a gyarmatosítás lényegét. Nézd… lehetetlen elmagyarázni, mi vár rád, de nem kell félned tőle. Megértheted egy kis részletét egy sokkal hatalmasabb akaratnak. Erre gondolj, ne pedig arra, hogy mi mindent veszítesz el.

– Ez aztán a tanács!

– Az egyetlen tanács, amire érdemes figyelned. A kapcsolat nem fog fájni, csak a filmekben ábrázolják úgy, mintha egy szónok a kínok kínját élné meg.

– Elvették a személyiségedet, és kiürítettek, hogy használni tudjanak. – Olga végigmérte anyját, és eszébe jutott az a másfél évtizeddel ezelőtti, karcsú nő, aki naponta jógázott, mellette rendszeresen futott, és közben mindig Gary Ezra-albumokat hallgatott. – Mi az isten történik ezzel a családdal? Te, aztán apa, most én… Miért mi? Miért?

Anya egy pillanatig hallgatott, aztán folytatta:

– Mire néhány hét múlva visszatérsz az Eredőről, teljes jogú szónok leszel, és akkor már érteni fogod.

– Őszintén sajnállak – vetette oda neki Mark. – A migrátorok elcseszett bábja lettél, egy roncs. Egy tömeggyilkos. Mert te is felelős vagy mindazért, ami körülöttünk történik! És a saját családodat is tönkreteszed.

– Mark! – kiáltotta Olga, és az anya feje felett lebegő védangyalra pillantott. – Ne csináld!

– A migrátorokat egyáltalán nem érdekli, mit mondasz – felelte nyugodtan anya, de a szája széle mintha remegett volna. – Nem foglalkoznak az egyénekkel, sem az érzésekkel. Sokkal, de sokkal komplexebb struktúrákban és folyamatokban gondolkodnak.

Olgát hirtelen elfogta az érzés: talán az, hogy az anyja idehívta őt, talán ez a beszélgetés csak egy kétségbeesett próbálkozás a részéről, hogy valamiféle jelt adjon.

Hogy még létezik. Hogy szereti őket.

Aztán rájött, miért érzi ezt: valahol mélyen még mindig naivan reménykedik abban, hogy anyában valahol mégis maradt valami a régi énjéből. Csakhogy ez nem igaz, hiába is áltatja magát.

Anya már rég nem létezik.

És hamarosan ő maga sem fog.

– Szeretném, hogy tudd: nem én akartam – mondta halkan anya. – Semmiféle hatalmam nincs az események felett. Ahogy neked sincs.

– Tudod mit, szónoknő? – felelte keserűen Olga. – Ez már egyáltalán nem számít.

Anya közönyös biccentéssel nyugtázta a választ, és beleharapott egy újabb koktélrákba.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV

(Paulsen&Graff, 2081)

Nyüzsgünk és tátogunk

Vajon miért hívjuk a művészeteknek élő spektrumi xenokultúra lakóit pont firkáknak? Miért adtunk nekik ilyen negatív felhangú nevet? Az elnevezés egyszer csak felbukkant, aztán rajtuk ragadt, ahogy a hidra és a Hydrus nevek is spontán terjedtek el az óceánhold civilizációjára. De a többi xenofaj sincs ezzel másképpen. A hidrák a firkákat nyüzsgőknek hívják, bennünket tátogóknak, a firkák az ostorosokat kuszalakóknak, a hidrákat víznyelőnek, bennünket szögletesnek.

Egy biztos, mindannyian gúnyos vagy lenéző elnevezést találtunk a többi civilizációra. Ebben nem különbözünk egymástól.

3.

Olga este tíz előtt néhány perccel kisétált a szónoki piramisrezidencia kovácsoltvas kapuján. Annyira remegett, hogy a pólójában és kabátjában bekapcsolódtak a dörzsfeszültséggel működő melegítőszálak.

Az őrök udvariasan megkérdezték, hová megy, mire azt felelte, hogy csak egyedül akar lenni egy fél órára, mielőtt… Nem kellett befejeznie, az őrök arcára volt írva: tudják, néhány órán belül megkezdődik a szónoki utazása. Miközben kinyitották neki a kaput, egyikük elnyomott egy ásítást. Ez a férfi holnap is itt lesz, holnap is ugyanígy fog unatkozni az őrszolgálatban, miközben Olga valahol az Eredőn, több ezer fényévnyire innen éppen megszűnik embernek lenni.

Kilépett a kapun, és látszólag ráérősen felpillantott az utcát két oldalról övező tölgyfasor fakósárga lombjai között a felhős, szürkésfekete égre.

Az utolsó séta.

Az utolsó szabad óra.

Az utolsó szabad gondolatok.

Néhány órája, kétezer-hétszáz fényévvel távolabb felkelt a Spektrum Szoborvárosának zajos és párás Véleménykerületében, eligazította Dietrichet, Akshay-t és a nyelvészcsapatot, a xenológus szakvizsgázóinak kiadta a következő napi adatgyűjtési feladatokat, ellenőrizte a kihelyezett kamerák felvételeit feldolgozó szubinteket, aztán átutazott a Föld gyarmatra.

És egy pillanat alatt omlott össze az élete.

Megköszörülte a torkát, és nagyokat lélegzett.

Felhúzta dzsekijén a cipzárat, és elindult a legközelebbi keresztutca felé. A járda mellett levverek parkoltak, többük oldalát kéretlen ragacsfestmények borították, egy Audi ébenfekete tetején négy firka fonalszobrocska csillant meg az utcai lámpák tompa fényében, a mögötte álló platinaszürke Valkyrie tetején a dél-spektrumi Ferdeszikla kicsinyített mása tornyosult.

Anya bejelentése pillanatok alatt elterjedt, Olga eddig lenémított Friendje szinte izzott a bejövő adatforgalomtól. Olga keserűen böngészte végig a híváslistáját: több száz ismerős bombázta üzenetekkel, régi campus-társak, tanítványok, elfeledett budapesti barátok aggódtak érte vagy sajnálkoztak, de tucatszor kereste az asszisztense, Akshay is a Spektrumról. Minimum félszáz interjúkérés érkezett a MöbiusLife-tól a CNN-n át az EarthMagig, és egyre újabb megkeresések landoltak a fiókjában. Mindenki az utolsó órájából szeretett volna elrabolni néhány percet. Olga egyikre sem reagált, és újra lenémította a Friendet.

A hátramaradó kis időt egyedül akarta tölteni.

Fel akart készülni, még ha nem is tudta, hogy pontosan mire.

A halálra?

Az akarat nélküli létezésre?

Az összes híroldal és videócsatorna vele és a Ballard családdal foglalkozott, ő vált az esti hírek főtémájává, mindenhol anya közönyös bejelentésével és saját, sápadt arcával szembesült.

A túloldali járdán egy zöldeskék mintás, spektrumi zubbonyt viselő firka sétáltatott pórázon egy spektrumi patchwork ugrit, amely lomhán szökdécselt mellette, piros-sárgára festett, foltos bundája lobogott a szélben. A firka megállt, és a már összemázolt kerítésfalra egy absztrakt alakzatokból álló újabb festményt kezdett el felkenni.

Szónokként tér vissza közénk…

Nem vihetik magukkal.

De megteszik, mert bármit megtehetnek. Ahogy mesterségesen összekeverték a gyarmatok lakosságát, ahogy létrehozták a szónoki rendszert, vagy ahogy az érkezésükkor eltüntettek, megöltek háromszázmillió embert, köztük politikusokat, katonákat, gazdasági vezetőket, nem tudni, miféle kiválasztási elv alapján.

Bármit megtehettek.

Mark valamiféle emberekről beszélt, akik segíthettek volna.

Mi van, ha Mark tényleg tud segíteni? Mi van, ha tényleg vannak kapcsolatai, akik el tudják tüntetni?

Már késő.

Elfuthat a szónoki piramis elől, elfuthat anya elől, de a migrátorok elől nem bújhat el.

Dzsekije fűtőszálai jóleső meleget árasztottak, mégis tovább remegett. A nyirkos járdán elért az első keresztutcáig, a sarkon megtorpant.

Csak el kell engednie mindent. Visszamegy, lefekszik a régi szobájában az ágyra, és várja, hogy a migrátorok útra keljenek vele az Eredőre.

Még csak azt sem tudják, hol van az Eredő! Vagy hogy micsoda egyáltalán.

Nem tehetik ezt vele!

Ugyan, miért nem? Talán egy xenológus más, mint a többiek? Mert Benjamin Ballard lányával ilyesmi nem történhet? A migrátorok szemében valójában ő is csak egy lényegtelen porszem, amelyet most a maguk hasznára akarnak fordítani.

A Frienden hívott egy taxit. A jármű légörvényt kavarva leereszkedett mellette, Olga beült a bőrszagú utastérbe, és a belvárost adta meg úti célnak. A taxi megremegett, aztán felemelkedett a kopaszodó fák fölé egy utolsó szabad repülésre.

Olga a kezébe temette az arcát.

Kell lennie kiútnak!

Át kell jutnia a Spektrumra! Ott talán el tud rejtőzni.

A taxi a Loire-öböl kikötője felett suhant, és a város éjszakai hömpölygése néhány pillanatra magába szívta. A kivilágított épületek között repülő levverek aranysárga és vérvörös fényfonalakba rendeződtek, időnként magányos járművek váltak ki a sorokból, és ereszkedtek le az utcaszintig.

A partot kivilágító lámpák tompa fénye megcsillant a sokemeletes óceánjáróknál is nagyobb egyik cethajó púpján, amint az lomhán beúszott a kikötőterminálba. Onnan sós vízzel teli hidra csőpályák vezettek a belvárosban lévő hidra létfeltételeket teremtő Vízközpont óriásglóbusza felé.

Egy kétméteres, szelvényezett burkolatú, téglatest formájú őrangyal siklott a taxi mellé, Olga reflexből lebukott az ülésre, de rögtön rájött, mennyire nevetséges, amit csinál.

A migrátorok pontosan tudják, hol van.

Felrémlett előtte egy elfeledett, gyerekkori emlék. Akkor még Budapesten éltek, és éppen hazafelé tartott a kézilabdaedzésről, amikor meglátta a kétségbeesett, hajlott hátú férfit, aki megpróbálta megállítani a kényszermigrálásra kijelölt feleségét. Az asszony robotként masírozott, de a férje belecsimpaszkodott, és közben vonyító hangon könyörgött neki. A nő sírt. Egy őrangyal ereszkedett föléjük, az asszony kérlelte a férjét, hogy engedje el, és inkább jöjjön vele, lesz, ami lesz. A férfi régi, palaszürke Skydiverjükhöz vonszolta feleségét, és megpróbálta beültetni a hátsó ülésre. Ciánkék inge hátán hatalmas izzadságfolt terült szét. Az őrangyal figyelmeztetésként mikrohullámmal perzselte meg a férfit, aki erre üvöltve a csomagtartóhoz rohant, egy ósdi vadászpuskát kapott elő belőle, és az őrangyalra szegezte.

A dörrenés még most is Olga fülében csengett.

A férfi a következő pillanatban a járda kövére zuhant. A migrátor őrangyal mikrohullámmal egyszerűen megállította a szívét. Az asszony hangosan jajveszékelt, megpróbált ellenkezni, de csak a fejét tudta hátra-hátrafordítani, miközben gépiesen menetelve, egyre távolodott tőle.

Olga elméjébe beleégett a jelenet. Hónapokon át rémálmokkal küzdött: migrátor angyalok elől menekült anyjával kézen fogva, és hiába bújtak el előlük, az angyalok mindig megtalálták őket, és mindig elvitték magukkal anyát.

Ha meglátott egy őrangyalt, lekuporodott a járdán a fal mellé, és zokogásban tört ki, ha anya nem ért haza a szokott időben, bebújt a paplan alá, és ott pityergett, amíg meg nem jött. Csak az anyával és apával folytatott hosszú beszélgetések és Kati néni, a pszichológusa hatására kezdte feldolgozni a látottakat.

Gyerekkori rettegése azonban mégsem volt alaptalan. Anyát végül csak elragadták a migrátorok, és most őt is magukkal fogják vinni.

A Babilon téri Möbius/Szoborváros féreglyuklencséje a túloldalról, a Hawkingréseken átszivárgó fény miatt kékesfehéren ragyogott, akár egy parányi nap. Magát a járatot gerjesztő migrátor reaktor a féreglyukon belül helyezkedett el, ezért kívülről lehetetlen volt kárt tenni benne.

Olga új útirányt adott meg: át a féreglyukon a Spektrumra. A taxi megközelítette az ötven méter átmérőjű, gömb alakú féreglyukat, de váratlanul elkanyarodott, és egy félkörívet leírva elindult vissza, a szónoki piramis felé.

Olga azonnal megszakította az utazási programot. A taxi leszállt a Babilon téren, Olga kipattant, és a kabátja gallérját felhajtva makacsul a kékesfehéren izzó gömblencse felé indult. Friendje jelezte, hogy a taxitársaság levonta a fuvardíjat.

A Babilon teret megtöltötték a firka művészeti csoportok. Szobrász-és festőkasztok tartottak spontán ízlésversenyt, termelőbrigádok építettek emlékműveket, kenőcsmesterek próbálták elterjeszteni legújabb színkutyulmányaikat, a vitaporondokon véleménymesterek szedték ízekre a színfanatikusok és rációlobbisták aprólékosan megformált szobrait. És mivel az alkotás és az evés együtt járt, sütödék és pörzsölők ételművészei kínálgatták az Atlanti-óceán tápszigetein gyártott húsnyalókákat és gyümölcsös rudakat. Az ételkínálók előtt firkák falatoztak, hogy alapanyagot gyűjtsenek a következő szobraikhoz, festményeikhez.

Az emberek vagy elkerülték a teret, vagy fintorogva próbáltak keresztüljutni a firka rendezvényen. Néhányan azonban bámészkodni és ételt kóstolni jöttek, ahogy mindig akadtak kéregetők és provokátorok is.

Olga átvágott a tumultuson, és ahogy közeledett a féreglyuklencséhez, bőre bizseregni kezdett, a pattogó, meleg sztatikus elektromosság csipkedte a kézfejét. Fellépett a lencséhez vezető széles mozgójárdára, és már csak a vibráló féreglyukat látta maga előtt. Megérezte a lencséből áradó spektrumi levegő forróságát és a jellegzetes, édeskés illatot, ami körüllengte a városaikat.

Néhány méterrel előtte egy összefonódó tizenéves pár csókolózott. Olga is ezerszer ment át féreglyukon ennyi idősen, közben vad csókcsatát vívtak akkori barátjával, Péterrel. Bizs-bizs, bizsergés a bizsergésben, ahogy a tinik manapság hívták.

Mi lesz, ha átér a Spektrumra? A migrátorok az ötmilliárd lakosú Szoborváros legmélyén is megtalálják, még a Kevés kerület legsűrűbben lakott nyomornegyedeiből is ki tudják emelni.

Nem érdekelte. Meg kell próbálnia!

Teste egyszerre csak elnehezült, mintha valami mágnesként lefelé húzta volna.

Lelépett a mozgójárdáról, és elindult visszafelé.

De nem a saját akaratából.

Lába nem engedelmeskedett többé, csak a fejét tudta visszafordítani a féreglyuk felé, amelyen már nem fog átlépni. A testében felhalmozott migrátor részecskék, a koordinerek átvették az irányítást az idegrendszere felett.

Amikor egy-egy újabb kényszermigrációs hullám vette kezdetét, emberek, firkák, hidrák tömegével indultak el akaratuk ellenére. Százezernyien meneteltek zombiseregként egy-egy féreglyuk irányába, majd tűntek el bennük, hogy soha többé ne térjenek vissza az otthonukba.

Nem tudott parancsolni a végtagjainak.

Egy másik taxi ereszkedett le nem messze a fákkal övezett utca szélén, az ajtaja ellentmondást nem tűrően felnyílt.

Olga lehunyta a szemét. Ha elfogadja a sorsát, úgy talán könnyebb lesz.

Könnyebb.

Éles villanás csapott a szemébe.

A semmiből három-három és fél méteres, robusztus árnyalakok bukkantak fel, páncéljuk körül tenyérnyi, sárgásfehér fényfoltok vibráltak. Öten vették körül, és egyikük, egy zöld-feketére festett, a mellkasán sólyomemblémát viselő páncélos Olga nyakához nyomta hidraulikus karjának szelvényezett tenyerét.

Olga izmai görcsbe rándultak, szikrázó, fehér folt villant fel és vibrált a szeme előtt, mintha ezernyi tűt döftek volna beléje. Teste ívbe feszült, és a következő pillanatban elernyedve, tehetetlenül orra bukott volna, de a zöld-fekete páncélos utánanyúlt, és elkapta.

És hirtelen arrébb rántotta. Arra a helyre, ahol az előbb álltak, izzó plazmalövedék csapódott. A térkő olvadt darabjai szétfröccsentek, a lövedék becsapódásának helyén méteres kráter sistergett, a felforrósodott, keserű levegő Olga torkát marta.

A féreglyuk és a környező épületek fényében tucatnyi őrangyal csillant meg a magasban.

Nagyon gyorsan közeledtek.

A többi páncélos követhetetlen gyorsasággal eléjük szökkent, előrenyújtott karjuk körül tölcsér alakban vibrálni kezdett a levegő. Tompa hangok pulzáltak ütemesen, a sebesen ereszkedő őrangyalok repülési íve megtört, és egymás után a földbe csapódtak.

Olga döbbenten bámult.

Mi történik itt?!

Felizzott körülöttük a levegő, ahogy az újabb őrangyalok plazmalövedékekkel árasztották el a környéket. Cseppfolyóssá olvadt a térkő, a maró gázokkal teli, felforrósodott levegő égette Olga torkát.

A sólyompáncélos mechanikus karjába kapta Olgát, és rohanni kezdett.

Kavargó, sötét lencse villant elő előttük a semmiből, Olga bőre bizsergett a sztatikus elektromosságtól.

Egy miniatűr féreglyuk!

A páncélalak átrántotta rajta Olgát.

A téridő szerkezetébe nagy sebességű részecskék ütköztetésével fúrhatunk lyukakat, de ezek még nem féregjáratok, hanem önmagukba omló gravitációs kutak, fekete lyukak lesznek. Az átjárhatósághoz legfőképp negatív energiára van szükség, amelynek létezését a migrátorok megjelenéséig elméleti lehetőségnek tartottuk.

Ahhoz, hogy egy féreglyuk vezessen is valahová, kétoldali összehangolásra, hatalmas energiára, valamint elképzelhetetlen mérnöki és kvantumfizikai tudásra van szükség. A migrátorok féreglyukgerjesztő reaktoraikat először egymás közelében, kvantumtartományban összehangolják, majd az egyik gerjesztőt hagyományos, fénysebességnél lassabban haladó űreszközökön szállítják a célállomásra. Így utaztatták az első gerjesztőket is évezredeken át az Eredőről a Spektrumra, a Hydrusra és Földre, ahol aztán felnagyították a kvantumalapú féreglyuk-kapcsolatokat.

Miután az első féreglyukat megnyitották, a többi féreglyukgerjesztőt az első járaton át nagyon egyszerűen ide tudták szállítani…

(LAWRENCE CONROY, elméleti fizikus, 2064)

4.

Féreglyukon át utazni mindössze egy pillanatig tart, de közben különös, intenzív élmények érik az embert. Egyesek szerint olyan az egész, mint egy LSD-trip, szétcsúszik körülötted a világ, elveszíted a kapcsolatodat a valósággal, és csak sodródsz az összemosódó színek és csengő-bongó hangok látomásszerű folyójában, de mire felfogod, hogy valami nagyon furcsa történik veled, már át is jutsz a túloldalra.

Olga arra ocsúdott, hogy méregzöld levelek, tekergő törzsű fák veszik körül, ruhája pillanatok alatt átnedvesedett a párától. A napfény aranyló pászmákban szűrődött át a lombkoronán, minden irányból madárének kánonja harsogott.

Az alig embermagas féreglyuk és Möbius City éjszakai fényei néhány másodpercig még mögöttük kavarogtak, aztán a járat összezsugorodott, és éles durranással elenyészett.

Olga soha nem látott még ilyen kisméretű féreglyukat.

Úgy tűnik, maga a sólyompáncélos hozta létre. Csakhogy féreglyukakat kizárólag a migrátorok képesek létrehozni, egyedül ők rendelkeztek kellőképp magasan fejlett technológiával, és a működtetésükhöz szükséges energiával.

Legalábbis Olga eddig azt hitte. Felnézett a háromméteres, fej nélküli páncélzatra, de a sötétített kilátóablak mögött nem látta, ki ül benne.

– Hol…?

– Borneón – felelte a páncél külső hangszórója által eltorzított férfihang.

– Borneón? De…

Lábuk mellett, a fűben egy méter magas, henger alakú eszköz állt félig beásva a talajba, matt felületén páracseppek gyöngyöztek. Az eszköz belülről sisteregni kezdett, burkolata felhólyagosodott, és sűrű, műanyagszagú füstfelhő tört elő belőle, ahogy bugyogva masszává olvadt.

– Az volt a féreglyukat gerjesztő fúziós reaktor – közölte a férfihang. Hidraulikus karjával félrehajtott néhány vaskos levelet, amelyek alatt egy másik tömzsi, fél méter magas, sötétszürke reaktor lapult. – Tovább kell mennünk! A migrátorok lenyomozzák a féreglyuk sugárzását. Perceken belül itt lesznek.

– Ki maga?

– Barát.

– És a többiek?

– Időt nyernek nekünk.

Olga szemébe csípős verejték csorgott. Megtörölte az arcát, majd gyorsan levette skarlátszínű dzsekijét, és a derekára kötötte.

A következő pillanatban megcsavarodott előtte a világ, és az orra előtt egy újabb, két és fél méteres átmérőjű, mobil féreglyuk türemkedett elő a semmiből. A féreglyuklencse gömbfelületének gyűrűje viaszsárga árnyalatban fénylett, Olga hajszálai önálló életre keltek.

A zöld-fekete páncél jobb lába megbicsaklott. Fél térdre rogyott, és Olga észrevette az oldalán tátongó, fehéren izzó peremű, plazma égette lyukat. Olvadt cseppek csurogtak végig a páncél oldalán, ujjnyi vastag, sistergő mélyedéseket marva a felületbe.

– Maga megsérült! Kilyukadt a páncélja! Nem… fáj?

– Nem – felelte a férfi. – Tönkrement az egyik szervóm, és megolvadt néhány energiaátalakító-átalakító cellám, de minden rendben. Viszont sietnünk kell!

Olga értetlenül meredt az oldallemez izzó olvadékára, és a belülről szivárgó füstre. Mintha odabent égett volna valami.

Határozottan égett odabent valami.

– Nyugalom, valójában nem vagyok itt. A páncélt távvezérléssel irányítom.

– Hát ez remek! – nyögte Olga.

A páncélos intett, aztán beléptek a féreglyuk torz lencséjébe.

Először a levegő jellegzetes ízét ismerte fel, aztán a perzselő nap sárgásfehér fényét. A féreglyuklencse elenyészett, majd tíz méterrel arrébb füstölni kezdett a gerjesztő reaktor is.

A völgyet mézsárga homokdűnék szabdalták, a szél porörvényeket kavart, és úgy görgette őket, mint kisgyerek a labdát. A közelben egy firkát ábrázoló, salakvörös kőszobor felső harmada meredt a felhőtlen égbolt irányába, távolabb összedőlt épületek maradványai kandikáltak ki a dűnetengerből.

– Ez a Homokba fúlt völgy! – ismerte fel Olga a több ezer éves romvárost. Amerre fordult, minden irányban hasonló romokat látott. – Mit keresünk a Spektrumon?

– Eltüntetjük a nyomainkat. Ezek a gyors féreglyuk-utazások szinte lehetetlenné teszik, hogy kövessenek bennünket.

– A migrátorok elől nem lehet elrejtőzni. Bárhol megtalálnak.

A magasban rajzó, innen parányi pontoknak látszó migrátor angyalokra pillantott. A fejük felett egy több tízezer őrangyalból álló boly kavargott.

– Az angyalokat automatika vezérli, és nekik is időre van szükségük az információk feldolgozásához. Az imént kisütöttem önt; elnézést a kellemetlenségért, tudom, hogy fájt, de meg kellett bénítanom az önben felhalmozott migrátor eszközöket, így jelenleg nem tudják, hol van. Viszont sietnünk kell, mert ez csak időleges.

A férfi gyorsan beszélt, szinte hadart.

Olga a Friendjén le akart hívni egy térképet, de a Friend nem működött. Soha nem történt még olyan, hogy a Friend ne működött volna.

– A Friendje szubintjét is kisütöttem. Lekövethető. Mindjárt továbbmegyünk, csak előbb… Jöjjön!

A zöld-fekete páncélalak futni kezdett a legközelebbi, salakvörös épület felé, oldalából szürke füstcsík szivárgott. Olga rövid habozás után követte, talpa alatt sercegett a süppedős homok, le is maradt, aztán a férfi eltűnt az egyik épület oldalán tátongó ovális bejáratban.

Nincs itt semmiféle férfi, emlékeztette magát. Az csak egy távirányított páncél, és valójában teljesen egyedül van itt, a völgyben.

Belépett a rom belsejébe, megtörölte izzadó homlokát. A fal mellett megpillantott egy három méter magas, enyhén hajlított lábakon álló, borostyánszínű páncélegységet. Ahogy közelebb lépett hozzá, a páncél megnyílt előtte: a sisakrész hátrahajlott, a mellkaspanel pedig kettévált, mint egy kétszárnyas ajtó.

A bal lábfej mellett megszáradt, állati ürülékkupac hevert.

– Ez egy ugyanolyan MODA védelmi páncél, mint az enyém – A férfihang enyhén recsegett. – Így könnyebb lesz haladnunk. Én fogom vezérelni. Másszon be!

Olga közelebb lépett a szelvényezett páncélhoz, fellendült a térdízületbe vájt mélyedésbe, megragadta a nyitott mellkaspanel oldalsó kapaszkodóját, és belesett a gép belsejébe. Egy fotelszerű ülőalkalmatosságot látott benne, elektronikus kesztyűket és rengeteg kijelzőt. A burkolatán a Mobile Defensive Armor felirat és egy szériaszám fénylett.

Felkapaszkodott, és pillanatnyi habozás után megfordult, majd lefelé nyújtotta a bal lábát, egészen addig, amíg meg nem találta a lábtámaszokat. Belépett a másik lábával is, és beleállt a páncélba. A háttámla enyhén megdőlt mögötte, az ülőrész a feneke alá siklott. Fém-és műanyagszag csapta meg az orrát, úgy tűnt, az eszközt nemigen használták előtte. Felvillant néhány kijelző, aztán sziszegve, hermetikusan összezárult a mellkasi páncélrész, és Olga arcába friss légfuvallat csapott.

– Szíjazza be magát, és ne nyúljon semmihez!

Olga megtalálta a váll-és a derékhevedereket, és összekapcsolta őket. Virtuális kijelzők keltek életre a szeme előtt, majd felvillant körülötte a külvilág mikrokamerák által közvetített képe.

A MODA megindult, Olga belekapaszkodott a karfákba, és próbált ellazulni, úgy kevésbé érezte minden lépésnél a rángató érzést.

A sólyompáncélos MODA-val átgyalogoltak a szomszéd helyiségbe, ahol kísérője a homok alól előkapart egy újabb féreglyukgerjesztőt, de közben újra megingott, és majdnem el is esett, hidraulikus karjával meg kellett támaszkodnia a homokban. Oldalából koromfekete füst tört elő.

– Jól van? – kérdezte aggodalmasan Olga.

– Fogy az energiám! Sietnünk kell! – A férfi hangja a MODA belső kommunikációs csatornáján keresztül sokkal emberibbnek hatott, mint a páncél külső mikrofonján keresztül. És sokkal idegesebbnek.

Felvillant előttük az újabb féreglyuk, a Hawkingréseken át zöldesszürkén örvénylő lencse, aztán a MODA megindult Olgával, és átugrott a féreglyukon.

POSZEIDÓN, a hidra naprendszer központi csillaga (HIP 28396, G0 színképosztály)

Távolsága a Földtől: 756,77 fényév, sugara: 1,8*Nap, fényessége: 3,7*Nap

A hidra naprendszer öt bolygóból áll:

1. légkör nélküli kőzetbolygó, 2. gázóriás, 3. metánlégkörrel rendelkező kőzetbolygó, 4. Vörösbuborék, gázóriás, amely körül a Hydrus hold kering, 5. légkör nélküli kőzetbolygó.

HYDRUS, hold, a hidra civilizáció otthona, migrátor gyarmat

Gravitáció (felszíni): 0,108 g, sugara: 0,34*Föld. Kötött forgással kering a Vörösbuborék körül, felszínét 5-8 km jégréteg borítja, amely alatt 35-40 km mélységű, sós vizű óceán rejlik.

Lakossága: 5,2 milliárd (1,8 mrd hidra, 2,8 mrd firka, 0,6 mrd ember)

Ismert féreglyukak száma: 1412, ebből más gyarmatokra vezető: 782.

(Forrás: Popular Space)

5.

Víz mindenütt, homályos, zavaroszöld víztömeg.

Felkapcsolt a sisakreflektora, de a fénysugár pászmája a semmibe veszett. A féreglyuk, amelyből néhány pillanattal korábban felbukkantak, összezsugorodott, és elenyészett.

A kilyukadt sólyomemblémás páncél mellette sodródott, oldalából légbuborékok törtek utat kifelé, aztán egy áramlat magával rántotta Olgát. A zöld-fekete páncél kontúrjai elhalványultak, majd eltűnt a szeme elől.

– Itt van még? Hall engem? – Nem felelt senki. – Merre van? Ne hagyjon itt!

Nem kapott választ.

És ha a Spektrum Keringő-óceánjába került? Nem, ahhoz túl lassan süllyed.

Ez nem lehet a Spektrum.

Akkor a Hydrus? A hidrák holdján a gravitáció alig egytized g-je miatt pont így kellene lassan alámerülnie.

– Ne hagyjon itt, kérem! Hall engem?!

Egy páncélban rekedt, amelyet nem tudott irányítani, és a segítőjével megszakadt a kapcsolat.

Hogy fog innen kijutni?

Vagy egyszerűen csak lesüllyed a Hydrus fortyogó fenekére, és megfullad vagy megfő?

Neonkék derengés vette körül, az áramlattal sodródó, parányi lumenplanktonok rajának közepében találta magát.

Ez a Hydrus, most már biztos volt benne. A lumenplanktonok biolumineszcens fénykibocsátása a hőmérséklet függvényében változott a vöröstől az ibolyáig, ez alapján valahol a hidra világóceán alsó harmadában járhatott.

A sólyomemblémás páncél elsodródott, talán már nem is működik tovább, ő pedig itt ragadt, és minél lejjebb süllyed, annál jobban nő a víz hőmérséklete.

A fenék közelében pedig eléri a forráspontot.

Vizorja villant egyet, aztán adatok sora jelent meg a látóterében. A vezérlés elhelyezte a Hydrus világóceánjában, ezerhatszáz kilométernyire a Vulkántól, kétszáz kilométernyire a Hínárboly platóvárosától. Csakhogy mindkét lakott résznél sokkal mélyebben volt: a Hydrust körülölelő négy-hat kilométer vastag jégtakaró aljától harminckét kilométerre, az óceánfenéktől pedig alig nyolcra.

És egyre csak süllyedt tovább. A mélységjelzőn nyugtalanítóan peregtek a számok.

– Segítség! Hall engem valaki? – kiabálta.

Egy aquatik halványzöld jelzőfényeit pillantotta meg a messzeségben. A jármű sűrítőmeghajtással legalább száz km/óra sebességgel hasította a vizet, de a lumenplanktonok keltette derengés ellenére sem érzékelte Olgát, vagy a vezetői egyszerűen nem törődtek vele. Az aquatik nemsokára beleveszett a homályba.

A vízhőmérséklet 345 fok, olvasta le az adatot a vizor bal felső sarkában. A víztömeg nyomása ebben a mélységben, a hold alacsony gravitációján nagyjából háromszáz atmoszférának felelt meg, ez azt jelentette, hogy a víz forráspontja valamivel négyszáz fok felett lehetett. Ahogy süllyed, a forráspont is egyre nőni fog, az óceánfenéken már eléri a négyszázötven fokot.

De azt ő úgysem éli túl.

Nem hitte, hogy a páncél kibírna akkora nyomást. Persze, valószínűleg még előtte megfő idebent.

Szerte a Hydrus holdon több mint százezer nukleáris erőmű üzemelt, a sugárzó veszélyes hulladékot pedig hajdanán, évszázadokon át a tengerfenék alá temették, aminek következtében a hold óceánjának hőmérséklete lassan elkezdett emelkedni. A vízhőmérséklet évről évre megállíthatatlanul nőtt, idővel az egész világóceán forráspont közelébe hevül majd, és minden életet eltöröl a Hydruson.

Olgát meglódította egy kóbor örvény, és oldalirányban sodródott tovább.

Az itteni, víz alatti migrátor őrangyalok, hydrusi néven fényhozók a Hydrus mélyebb rétegeiben ugyan egyre körülményesebben manővereztek, és az érzékelőik is egyre pontatlanabbul működtek, de valószínűleg még így is perceken belül rátalálnak.

Talán azzal jár a legjobban.

Folyt róla a verejték, és ugyan érezte a belső légkondicionálás hűs légáramát, de már így is harminc fok fölé emelkedett a kabin hőmérséklete.

Újra meglökte egy örvény. A páncél lomhán oldalra dőlt, majd a feje lefelé fordult, a hevederek a vállának és a hasának feszültek. Nem, ezt nem áramlat okozta, hanem maga a páncél.

Megindult lefelé, bele az éjfekete és egyre forróbb sötétségbe.

Ömlött róla a verejték.

Elérte a harmincöt kilométeres mélységet.

– Segítség! – kiabálta kiszáradt torokkal. A kabin levegője kezdett elviselhetetlenül forróvá válni. – Segítség! Hallanak?!

Harminchat kilométer.

Egy féreglyuk fehér gömblencséje ragyogott fel közvetlenül alatta.

A túloldalon egy medencébe csobbant bele.

Gőz szállt a magasba körülötte, valószínűleg hideg vízzel hűtötték le a páncélját, amelyet aztán robotkarok emeltek ki a vízből. Olga izzadságtól csatakosan, zihálva kapkodta a levegőt, és remegő kézzel csatolta ki magát a MODA-ból. Éles fény tűzött a szemébe, semmit nem látott, de nem is érdekelte, mi van odakint, csak ki akart jutni ebből az átkozott páncélból.

Kezek nyúltak a hóna alá, és segítették ki, majd egy hideg asztallapra fektették.

Tűszúrásokat érzett az alkarján, aztán szövet szakadásának jellegzetes hangját ismerte fel.

– Most már biztonságban van, dr. Ballard! – mondta egy határozott női hang. – Indulhat a fertőtlenítés!

– Mi történik? – kérdezte rekedten. A mennyezeti lámpa fénye elvakította, így csak elmosódott körvonalakat érzékelt maga körül. Lehámozták róla a melltartót és az alsóneműjét is.

– Kihalásszuk magából a koordinereket. Először a bőre alá és a szöveteibe tokosodott szenzorokat porlasztjuk szét ultrahanggal, aztán a többit vérátömlesztéssel mossuk ki önből. Kérem, ne mozogjon!

A bőrén apró csípéseket, tűszúrásokat érzett, némelyiket alig érzékelte, de néhány kifejezetten fájdalmas volt.

Össze-összerándult, ahogy az arcától a lábfejéig láthatatlan fullánkok döfködték. Aztán egyszerre csak mintha milliónyi helyen szúrták volna meg egyszerre, és elmosódott körülötte a világ.

Magához tért. Végtagjait szabadon tudta mozgatni, testét tejfehér kórházi köpeny fedte. Felült, és fájó tagokkal körülpillantott. Egy kórterem. A falból orvosi műtőszubint robotkarjai lógtak alá, a mennyezeten bárányfelhős égbolt vetített képe kéklett.

– Jó hírem van – lépett be a látóterébe egy nagydarab, terepszínű egyenruhát viselő férfi. Olga tekintete megakadt a váll-lapjára varrt, kör alapú G betűs emblémán. – Megszabadult a migrátor implantátumoktól. Szép mennyiség halmozódott fel önben, közel háromszázezer nanoméretű koordinert bombáztunk szét a testében. Higgye el, ilyen jót még sosem fürdött életében. Tisztább, mint egy újszülött. Morris Korda vagyok, műveleti parancsnok. Mi hoztuk ki a migrátorok orra elől.

Ő lehetett a sólyomemblémás páncél vezérlője, gondolta Olga.

A szálfaegyenes tartású férfi a negyvenes évei végén járhatott. Több mint egy fejjel magasodott Olga fölé, álla alatt egy ujjnyi szakállfonat lifegett, a végét gumival fogta össze.

– Köszönöm, hogy… megmentettek – nyögte ki Olga. Rádöbbent, hogy nemrég pucéran feküdt az asztallapon, de a szégyenérzetét elnyomta az ezernyi, fejében kavargó kérdés. – Kicsodák maguk? És mit akarnak tőlem? Egyáltalán mi ez a hely? Más itt a nehézkedés…

– Egy aszteroidán vagyunk – bólintott Korda –, annak a belsejébe vájt bázison. Három csillagászati egységre keringünk az Ostor csillagtól, a Töredék-öv közepén, nagyjából harmincmillió kilométerre az ostorosok legnagyobb, még működő életterétől, az Ellipszistől. Az aszteroida a hosszanti tengelye körül forog, ez kelti a mesterséges nehézkedést, ami nagyjából 0,6 g.

– Ez itt a Gabrielle aszteroida – jegyezte meg az ajtóban keresztbefont karral ácsorgó Vanessa Elson. – Üdvözlöm minálunk, Olga. Mit szólna egy koccintáshoz a megmenekülése örömére?

A Friend az első, kereskedelmi forgalomba kerülő neurális implantchip. Egy közvetlenül az agyba ültetett, a világhálóval direkt kapcsolatban álló, szolgálatkész szubintelligencia, egy segítőkész barát, amely bármely digitális információt kémiai úton az agykéreg számára értelmezhető adattá alakít. A Friend megváltoztatja az életünket, segít eligazodni a migrátorok által rendkívül bonyolulttá tett, stellarizált világban, és segít megérteni a xenókat. Kedves Barátaim! A Friend a jövő.

(SIMON ELSON a Friend termékbemutatóján, Los Angeles, 2074. szeptember 25.)

6.

– Elnézését kérem a puritán berendezésért – szabadkozott Mrs. Elson, miután egy betonfalú irodába kísérte Olgát. A bútorzatot két dióbarna szövetfotel, egy füstüveglapos íróasztal, egy könyvekkel teli polc és egy bárszekrény alkotta. – Egyelőre nincs kapacitásunk az otthonos apróságokra, az anyagnyomtatókat fontosabb célokra használjuk. Iszik egy kis pezsgőt?

– Valami erősebb nincs? – kérdezte Olga.

– Whisky, gin, tequila, vodka?

– Vodka.

Vanessa Elson az antik bárszekrényből elővett két kis poharat, és mindkettőt teletöltötte Finlandiával. Olga elvette az egyiket, és ekkor tudatosult benne, hogy remeg a keze. Koccintottak, és ittak. Olga megborzongott, Vanessa Elsonnak egy arcizma sem rezdült.

Szóval, Mark mégis bevetette a kapcsolatait? De mi köze van Vanessa Elsonhoz, és mit keresnek az ostoros naprendszerben?

Megdörzsölte az arcát, aztán az orvosi szobában kapott gumipapucsban a szemközti ablakhoz csoszogott.

Százméteres magasságból egy hatalmas barlangcsarnokra látott rá. Az egy kilométer magasan húzódó mennyezet alatt közvetlenül egy világító henger szelte keresztül a barlangot, erős fénye bevilágította a teljes belső teret. Szemközt többszintnyi ablak sorakozott, lent boltíves hangárok nyíltak, a középső, leaszfaltozott teret útsávok, parkolók sárga csíkjai szelték keresztül. Egy korláttal elkerített részen tojás formájú hidra energiatárolók zümmögtek, mellettük fémkonténerek és teheraquatikok álltak, egy narancssárga rakodódaru éppen egy konténert emelt a magasba.

– Az aszteroidát mi fúrtuk ki – mondta Vanessa Elson. – Pontosabban a hidrák. Egyelőre nem túl otthonos hely, de idővel talán még parkosítani is fogunk. Van még két kisebb csarnokunk, valamint egy hydrusi életkörülményekre optimalizált, harmincmillió köbméteres, vízzel teli medencénk.

– Mekkora ez az aszteroida?

– Közel száz kilométer átmérőjű. Először felpörgettük, és ugyan egyelőre csak a töredékét laktuk be, de a hidra építőtechnák olyanok, mint a kukacok, folyamatosan vájják az újabb barlangokat.

– Egyáltalán hogy jött létre ez a hidrákkal közös…? – Hirtelen nem tudta, minek nevezze az aszteroidát.

– Viszonylag könnyen. Kemény munkával visszafejtettük a migrátor féreglyuk-technológiát, és létrehoztunk valami hasonlót. Ez nagyon érdekelte a legbefolyásosabb hidra energiamestereket: megkapták a technológiát, mi pedig cserébe energiát és építőtechnológiát kaptunk tőlük.

Olga megfordult:

– Hogyhogy visszafejtették a féreglyuk-technológiát? Azt hittem… esélyünk sincs megérteni a migrátorok eszközeit. És még ha elméletben sikerülne is, a migrátorok kizárt, hogy engednék. Vagy nem így van?

Vanessa a fotelek felé intett, Olga belehuppant az egyikbe, a nő pedig leült vele szemben, és keresztbe vetette a lábát. A szemközti falon barna keretben színes fotó függött, egy nyúlánk, tizenéves lányt és egy markáns arcvonású, pocakos, ősz férfit ábrázolt: Gabrielle és Simon Elsont.

– Sok kiemelkedő tudású ember dolgozott titokban ezen a projekten évtizedek óta. Fizikusok, mérnökök, matematikusok, informatikusok, mind fantasztikus koponyák. Higgye el, rengeteg pénzt és időt öltünk bele, hogy sikerüljön. A féreglyukakat tanulmányoztuk, megértettük, majd a magunk módján lemásoltuk, és leegyszerűsítettük. Sokkal könnyebb volt megérteni a működési elvet, mint kellő mennyiségű energiát előállítani a működtetésükhöz, még úgy is, hogy egy részüket magából a féreglyukból nyerjük. A mi féreglyuklencséink tényleg primitívek, de mivel csak másodpercekre üzemeljük be őket, ennyi idő alatt szinte lehetetlen őket letapogatni.

– Nem fogják tudni eltitkolni előlük.

– Márpedig éppen ezt tesszük már vagy két éve. A migrátorok az elemi kvantum-összefonódásokat nem észlelik, csak a féreglyukaknak a kvantumtartományból történő felnagyítását tudják érzékelni. Egyelőre legalábbis úgy tűnik.

– Vagy csak hagyják, hogy maguk ezt higgyék.

– Ez is lehetséges. Ám a migrátorok sem mindenhatóak. Technológiailag magasan felettünk állnak, a gépeik félelmetes mennyiségű információt gyűjtenek be és dolgoznak fel, de nem tudhatnak mindenről. Mint látja, igyekszünk alaposan elrejtőzni, és kellően kicsi csoportokra oszlani, hogy ne keltsünk feltűnést. Persze, nagyon óvatosnak kell lennünk, és mindig eltüntetjük a nyomainkat. A MODA-egység emiatt vitte először a Spektrumra, majd a Hydrusra. Utóbbinál az óceánfenék közelében már akkora a forróság és a fenéksugárzás, hogy nem működnek a migrátor érzékelők. A Gabrielle erőforrásainak még így is több mint fele a logisztikai biztonságra és a mozgásmenedzsmentre megy el, és a legtöbb szakemberünk is ezzel foglalkozik. Még így is minden féreglyukhasználattal óriási kockázatot vállalunk. Ezért is szeretnénk felgyorsítani az eseményeket.

– Milyen eseményeket? Mit akar tőlem tulajdonképpen, Mrs. Elson?

– Nemrég félbe kellett szakítanunk a beszélgetésünket. Ott tartottunk, hogy azt mondta, önt csak a xenokultúrák érdeklik. Semmi körítés. Pontosan ezt tudom megígérni önnek. Xenokultúrákat és semmi körítést.

– Közben kicsit változott a helyzet: megmentették az életemet, amiért természetesen őszintén hálás vagyok. Mivel nincs hová mennem, és egyébként is halálra ítélt ember vagyok, szerzett magának egy xenológust. Viszont… remélem, nem sértődik meg, de szeretnék válaszokat kapni. Pontosan milyen kapcsolatban áll a bátyámmal?

– A bátyjával? Tisztelem Mark Ballardot, ambiciózus fiatalember. De miért kérdezi?

– Nem ő kérte meg, hogy hozzon ki? – hökkent meg Olga.

– Nem – érintette össze két keze ujjait az asszony. – Mi nem a Földvédelmi Szövetség vagyunk. Amikor a fogadáson megtörtént az a szerencsétlen bejelentés, rögtön intézkedtem, nehogy a migrátorok keresztbe tegyenek nekünk.

– De akkor kicsodák maguk pontosan?

– Na, igen – bólintott Mrs. Elson. – Ez egy jó kérdés. Ellenállók? Szabadságharcosok? Ezek elkoptatott, fellengzős kifejezések. De azt hiszem, mindegy is, kik vagyunk. Az előbb azt kérdezte, mit akarok öntől. Erre végtelenül egyszerű a válaszom: azt, hogy segítsen megszabadulni a migrátoroktól.

– Szóval, bolondok – jegyezte meg Olga.

– Csak annyira, mint ön, aki megpróbált elszökni a migrátorok elől – felelte rezzenéstelen arccal az asszony. – A különbség az, hogy mi tudjuk, mit miért csinálunk, és megvannak hozzá az eszközeink és a forrásaink is. Eleinte arra gondoltunk, hogy megpróbáljuk egyszerre összeomlasztani a migrátorok otthonától vezető összes féregjáratot, ahogy a hidrák is megpróbálták hajdanán. Sajnos ez lehetetlen. Ötvenhét ismert főlencse vezet a gyarmatokról az Eredőre, de ennél nyilvánvalóan jóval több van. A gyarmatok körüli migrátor támaszpontokon is tucatnyi lehet, és nem tudhatjuk, hogy a naprendszereink külső régióiban hány biztonsági féreglyuk, hány Lándzsahajó vagy bázis kering, amelyeket esélyünk sincs felderíteni.

– Akkor meg mi az értelme ennek? Mit akarnak? Harcolni a migrátorok ellen? Ne nevettessen! Senki nem akar ilyen ostoba halált halni.

– Ha így nézi, akkor minden halál ostoba, legyen az baleset, betegség, végelgyengülés, gyilkosság vagy demencia. Önt egy hajszál választotta el attól, hogy a migrátorok kesztyűbábjává váljon. Ez is ostoba halál lett volna. A lányom és a férjem is ostoba halált halt abban a balesetben a Hydruson, ahogy az ön édesapja is az Ellipszisen. Sőt, ha úgy vesszük, az édesanyja is, azzal, hogy kimosták az agyát, kiölték a személyiségét. Nem így gondolja?

Olga mereven bámult maga elé, és a csontberakásos gyűrűjét forgatta az ujja körül. Vanessa Elsonnak semmi joga nem volt, hogy az apja halálát ostobának nevezze. Apa a tudásért élt, és a tudásért halt meg.

– Nézze, Olga! Jelenleg is legalább egymillió ember masíroz akarata ellenére különböző féreglyuklencsék felé, hogy hamarosan áthaladjon a Spektrumra, a Hydrusra vagy valamelyik fonalvárosba. Aztán a testükbe beépült koordinereik letiltják a féreglyukakon keresztüli utazást, és soha többé nem térhetnek vissza a Földre. Hogy miért? Mert a migrátorok így akarják. Szerintem ön is rengeteg embert ismer, aki évtizedek óta él kényszerből egy másik gyarmatvilágon. De ott van a Földön közel kilencmilliárd firka, akiket szintén átkényszerítettek a Spektrumról, százötvenmillió hidra, akik az óceánjainkban élnek. Ahogy két és fél milliárd firka és hatszázmillió ember akarata ellenére a Hydruson tengődik, a jég alatt. Önnek egy pillanat alatt tették tönkre az életét, és vitték volna el az Eredőre. Miért teszik ezt a migrátorok? Mit akarnak egyáltalán? Én nem akarok senki játékszere lenni. Ön akar?

– Nem, én sem. És a hidrák? Nekik is ugyanezek a szándékaik?

– Mondja meg ön! – hajolt közelebb Vanessa Elson. – Mert én nem tudom. Együtt dolgozunk velük, elvileg ugyanaz a célunk, de valójában fogalmunk sincs, miféle játszmát folytatnak, és mit miért tesznek. Pontosan ezért van nagy szükségem magára. Ez a projekt a xenók közötti együttműködésen alapul. Azt szeretném, ha a xenók és mi maximálisan meg tudnánk bízni egymásban.

– Ez sosem fog bekövetkezni – rázta a fejét Olga. – Legalábbis nem most, és nem a közeljövőben.

– Akkor elbuktunk. Már így is hazardírozunk. Csak az a kérdés, hogy meddig tudunk észrevétlenek maradni. Úgyhogy én nem tervezek hosszú időre. Ön se tegye.

– Kapcsolatba léphetek Markkal? – kérdezte Olga. – Szeretném tudatni vele, hogy jól vagyok.

– Ne aggódjon, már tudja. Elég nagy zajjal tudtuk csak kihozni, és nem volt időnk körültekintő tervezésre. Mark pontosan tudja, hogy ön hol van. Egyelőre azonban még nem ajánlom, hogy bármiféle kapcsolatot létesítsen a Földdel. Nem biztonságos.

– Ha már biztonság; önt nem nyomozzák le? A migrátor koordiner részecskék ott vannak mindenhol, a levegőben, a bőrünkön, a testünkben…

– Kijátszom a rendszert. Mivel nekem jelen kell lennem a Földön, igazgatnom kell a cégeimet, protokolleseményeken kell tetszelegnem, ráadásul még a világ legismertebb emberei közé is tartozom, nem tűnhetek csak úgy el a világból, mint az itt dolgozók többsége. Szerencsére hidra kollégáinkkal közös ügyleteink vannak a Hydrus mélyén; egy vegyesvállalatot alapítottunk, és megpróbáljuk az évszázadok alatt a fenékbe temetett nukleáris hulladékuk egy részét kiemelni, és kilőni az űrbe.

– Odalent pedig túl sötét van, és túl nagy a radioaktív sugárzás – értette meg Olga.

– Így igaz. Van odalent néhány bázis, és mostanában gyakorta utazom oda felügyelni a munkálatokat. Ott vérátömlesztést kapok, kimossák a véremből a migrátor részecskéket, aztán egy féreglyukon átjövök ide. Elég megterhelő, és még így is iszonyú nagy kockázat, de muszáj vállalnunk. Amint az édesanyja bejelentette, hogy önt szónokká nevezik ki, a Hydruson keresztül azonnal átjöttem a Gabrielle-re, aztán reménykedtem, hogy a MODA-csapat sikerrel jár, és kihozza önt. Nagy szerencséje van, hogy időben megtalálták. – Vanessa Elson egy pillanatra kibámult az ablakon, mintha elgondolkodott volna valamin. – Hamarosan egy roppant kényes tárgyalást kell lebonyolítanunk a Spektrumon néhány leendő firka szövetségessel. A firkák félnek tőlünk, de még jobban félnek attól, amit ajánlunk nekik.

– Egy sor olyan xenológust ismerek, akik évtizedek óta a firkák között élnek. Remélem, tudja, hogy nem én vagyok a legalkalmasabb erre a…

– Ugyan már! A családjával három éven át élt a Spektrumon öttől nyolcéves koráig. Firkák között szocializálódott. Tizenegytől tizenhárom éves koráig a Hydruson laktak. Elég jól ismeri mindkét fajt. Sőt, találkozott már ostorokkal is. Nekem olyan szakemberre van szükségem, akinek nem okoz gondot, ha be kell piszkítania a kezét, vagy ha nem jut meleg vízhez néhány napig. Az édesapja a xenokultúrák első számú szakértőjének számított, és jelenleg ön az egyik legagilisabb kutató.

– Ez nem igaz. Ott van Raviczky professzor…

– Raviczky elmúlt nyolcvan – csóválta a fejét Vanessa Elson –, évtizedek óta nem jár terepre, a tudása sem naprakész. Nekem aktív segítőre van szükségem, és ön nem fél bemenni a xenók sűrűjébe.

– Viszont egy senki vagyok.

– Kérem, Olga, ne szórakozzon velem. Elég hosszú listát néztünk végig. Abel Ferguson egy önelégült barom, vele nem kívánok együtt dolgozni, és egyébként is xenológusra van szükségem, nem asztrobiológusra. Győrfy professzor egy évtizede a Spektrumon él, de retteg az ostorosoktól és a hidráktól. Massini és Brenner a xenokultúrák történelmébe ásták bele magukat, de nekem nem történészre, hanem a jelent ismerő szakemberre van szükségem. Ismael Harvey-t csak a xenogazdasági rendszerek érdeklik, maguk a xenók nem. Isabelle Krayczek egy évtizede már csak a migrátorokat kutatja, de az íróasztala mögül, és egyre inkább a politikai karrier felé kacsingat. Soroljam tovább? Elég sok tanácsot meghallgattam már. Nekem önre van szükségem. Jól ismertem az édesapját, és pontosan tudom, mit gondolt önről.

– Ismerte apát? – hökkent meg Olga. – Sosem említette, hogy valaha is találkoztak.

– Benjamin többször dolgozott nekem az évek folyamán, de ezek bizalmas tanácsadói megbízások voltak. Kifejezetten kedveltem, még annak ellenére is, hogy néha bosszantóan arrogánsan és nagyképűen viselkedett. Viszont őszinte szeretettel beszélt önről és Markról. Azt mondta, önből kiváló xenológus lesz, kiskorától, ösztönösen szívta magába mellette a xenológiát, és még nála is kíváncsibb.

– Értem – bólintotta megadóan Olga. Nagyot sóhajtott. – Megteszem, ami tőlem telik.

– Helyes. – Vanessa Elson elégedetten összecsapta a tenyerét. – A végső célunk roppant egyszerű. El akarunk jutni az Eredőre, és odaátról végérvényesen lekapcsolni magunkat a féreglyuk-hálózatról. Már amennyiben ez lehetséges.

Olga arca megnyúlt:

– Hogy mi?!

Vanessa figyelmeztetően felemelte a mutatóujját.

– Ne mondjon semmit! Tudom, hogyan hangzik elsőre: a világ legnagyobb őrültségének. De higgye el, nem az. Viszont legyen most ennyi elég mára. Pihenjen egy kicsit, próbálja rendezni a gondolatait. Tudom, hogy nem könnyű; gyakorlatilag megszűnt létezni a világ számára, de él, és csak ez a fontos. Eméssze a hallottakat, aztán holnap folytatjuk. Most el kell intéznem pár dolgot, aztán majd a hidra társaink is találkozni akarnak önnel. Holnap elmondom, pontosan mi mindent szeretnék öntől.

Olga gépiesen bólintott, de még mindig nem tért magához az előbb halottaktól.

Ezek az emberek és hidrák el akarnak jutni az Eredőre.

A világ legnagyobb őrültségének hangzott, de érezte, hogy az asszony komolyan beszélt.

Az Eredő!

Valóban lenne bármi esélyük eljutni oda?

Vanessa Elson színe avokádózöld volt: ez a Spektrumon a bolondok és a valóságtól elrugaszkodottak kedvelt árnyalatának számított.

Az asszony felállt, és Olga is feltápászkodott. Tucatnyi kérdés kavargott a fejében, de tudta, hogy most felesleges lenne feltenni őket. Ráfért a pihenés, így is túl sok minden történt az elmúlt néhány órában.

– Már szóltam Morris Kordának, hogy mutassa meg a szállását. Ott talál majd normális ruhát is, és szóljon nyugodtan, ha bármire szüksége van. Érezze otthon magát, már amennyire ez lehetséges.

– Egy olyan helyen, ahol azt tervezik, hogy elmennek az Eredőre? – Olga megtapogatta a testére tapadó fehér köpenyt. – De legalább nem mondta, hogy üdv a bolondokházában!

Vanessa hunyorogva méregette. Olga rájött, hogy megint túl messzire ment, de aztán az asszony elvigyorodott:

– Üdv a bolondokházában, Olga!

NYILATKOZATOK A MIGRÁTOROKRÓL:

(Forrás: EarthMag)

CSAVAROS REZDÜLÉS, szónok (hidra): „Eddig nyolcszor úsztam (jártam) a migrátoroknál. Megvizsgáltak, eszközöket ültettek belém. Nagyon lassú a sodrásom (homályosak az emlékeim), csak az maradt meg, mennyire intenzív élmény volt.

ANETT BALLARD, szónok (ember): „Nincs olyan, hogy »a migrátorok bolygója«. Az Eredő nem bolygó, hanem inkább bolygóméretű űrobjektum, de lehet, hogy még annál is nagyobb. A migrátorok már régen függetlenítették magukat a bolygó alapú létezéstől, valódi természetük, gondolkodásuk nem képezhető le a mi fogalmainkra. Ezért kellünk, mi, szónokok. A mi személyiségünk, gondolkodásunk fordítja le fajaink számára a migrátorok akaratát.”

OCSIBINI, szónok (firka): „Hogy #8C7180 gonoszak-e?/ Hogy #B9F9FF jóságosak-e?// Ez túlságosan egyszínű kérdés, és a válasz valószínűleg #D66C73 mindkettő./ Hihetünk azonban bármit, de nem azért vannak itt, hogy nekünk #B9E8F1 jobb legyen.//”

SZERGEJ BONCSAROV, szónok (ember): „A gyarmatosítás a fajok közötti versengésről szól. Arról, hogy kihozzuk magunkból a legtöbbet, hogy meg akarjunk felelni a migrátorok elvárásainak. Hogy méltóak legyünk hozzájuk.”

VANUR PURNELLE, showman (ember): „Szerintem a szónokok szart sem tudnak a migrátorokról.”

7.

Egy nyitott elektromos autón szelték át a Nagycsarnokot. A terepszínű katonai sapkát viselő Morris Korda jobb kézzel a kormányt fogta, másik kezével az ajtón könyökölt, szurokfekete katonai pólója a testére feszült.

Egymás mellett sorakozó, tíz méter magas, mályva színű bányásztechnák mellett robogtak el, mellettük ciánkék overallt és védősisakot viselő munkások cigarettáztak.

Olga karba tett kézzel didergett a kényelmetlen, szellős kórházi ruhájában, a gumipapucsban fázott a lábfeje is.

– Fázik? – pislantott felé a parancsnok.

– Kicsit. – Megmozgatta a hidegtől merev lábujjait, de nem lett jobb.

Korda félig hátrafordult, és a hátsó ülésről előhúzta a kabátját.

– Terítse magára!

– Köszönöm – mondta Olga, és összehúzta magán a G-emblémás, terepszínű dzsekit.

– Mindjárt megérkezünk. A lakosztályában lesz majd több váltás normális ruha. Mrs. Elson mindenről gondoskodott.

– Köszönöm, hogy kihoztak, és… – kezdte Olga, de Korda rögtön közbevágott:

– Ugyan, ne köszönjön semmit! Nincs is felemelőbb annál, mint megmutatni a migrátoroknak, hogy nem minden úgy van, ahogy akarják. Egyébként meg a specialitásunk a vonzó xenológusnők megmentése.

Olga felvonta a szemöldökét:

– Hány „vonzó” xenológust mentettek ki eddig?

– Ön az első – pillantott rá Morris Korda vigyorogva. – Ez volt a premier, de sokat gyakoroltunk, hogy sikerüljön. Remélem, jól kijönnek majd Mrs. Elsonnal. Nem könnyű eset. Gondolom, ezt már észrevette.

– Melyikünk az?

Korda öblös hangon felnyerített.

– Én az vagyok. Az egyszerű dolgokat szeretem.

– És a xenók? Velük hogy áll?

– Mostantól itt van nekünk ön, dr. Ballard, és majd segít megérteni őket.

Leparkoltak a durván kivájt oldalfalban futó liftek mellé az egyik parkolóhelyre, aztán beszálltak az üvegfalú liftbe, és huszonöt emeletnyit emelkedtek.

Olga megigazította magán Korda kabátját. Jólesett a melege.

– Ez itt az izgalmas hangzású „F” lakószint – magyarázta Korda, miközben végigmentek a sziklafolyosón, amelyből egymás után nyíltak a számozott ajtók. Megálltak az F/2536-os előtt. Korda intésére Olga rátette a tenyerét az azonosítóra, az ajtózár kioldott.

Kíváncsian belépett a lakásba. Elsőként azt állapította meg, hogy kellemes meleg van. A lakás ízléses, minimalista berendezésű garzonnak tűnt, fehér fallal, üres polcokkal, precízen bevetett duplaággyal, íróasztallal és a Nagycsarnokra néző, kerek ablakkal.

Korda utána jött, és csípőre tett kézzel körbepillantott.

– Ugyanolyan, mint a többi – állapította meg. – Ebben a részlegben nemrég fejezték be a festést. Most még unalmas, de ízlés szerint kicsinosíthatja. Persze, már azzal, hogy beköltözik, rögtön sokkal izgalmasabbá válik a lakás.

– Köszönöm, tökéletesen megfelel. Nincsenek nagy igényeim. És jó meleg van.

– Idefele jeleztem az emelet szubintjének, hogy kapcsolja feljebb a fűtést.

– Ezért nagyon hálás vagyok.

A MODA-ban alaposan megizzadt, és még nem jutott zuhany közelébe. Vágyakozva pillantott a nyitott fürdőszobaajtón át a zuhanyfülkére. A kényelmetlen kórházi köpenyruhától is meg akart végre szabadulni.

Korda néhány centivel közelebb állt hozzá, mint azt Olga normálisnak tartotta volna, pedig a firkáktól nyüzsgő Spektrumon erősen lecsökkent az intimszférája, de Kordának még ezt is sikerült átlépnie.

Hátrébb lépett, mire Korda elvigyorodott.

– Nos… Ez a kisebb gravitáció is össze tudja zavarni az emberi szervezetet, nem beszélve a forgás okozta Coriolis-erő furcsaságairól. A csarnokban mindig világos van, ha jól akar aludni, mindenképpen sötétítse be az ablakot. A Friendjét mostantól újra tudja használni, de kicsit másképp, mint eddig. A Gabrielle hálózati szubintje egy mikroméretű féreglyukon át kapcsolatban áll a Földdel, és folyamatosan lemásolja a valós Friend összes adatbázisát. Így nem marad le semmiről, legfeljebb néhány másodperccel később kap meg néhány hírt. Biztonsági okokból kifelé csak szöveges üzeneteket küldhet, azt átfuttatjuk pár köztes állomáson, hogy ne lehessen lokalizálni, de az ön számára ezt egyelőre nem ajánlom. Ja, és elérheti bármely itt dolgozó kollégát, akár engem is. Szóljon nyugodtan, ha nem tud aludni, vagy ilyesmi. Én keveset alszom, napi három órát általában, szóval, éjjel is többnyire ébren talál.

– Köszönöm – felelte Olga közömbösen, nehogy a parancsnok félreértsen valamit, és tovább erőltesse a flörtölést. Bár azt nem értette, hogy ebben a zsákruhában és nem túl kellemes testszaggal mit talál vonzónak rajta.

– Nincs mit. – Olga visszaadta a kabátot, Korda hanyag mozdulattal a vállára vetette, aztán köszönésként sapkája sildjéhez érintette a mutatóujját. – Jó éjszakát, dr. Ballard.

– Önnek is, parancsnok.

Soha ilyen sokáig nem állt még zuhany alatt: a meleg víz simogatása nyomán csak lassan lazult el, és engedte ki magából az elmúlt órákban felgyülemlett feszültséget. Aztán végigtúrta a ruhásszekrényeket. Valaki mindent megtett, hogy a kedvében járjon, mert az ízléséhez meglepően közel álló ruhák, pólók és nadrágok sorakoztak a fogason. Vanessa Elson előre tudta, hogy sikerül meggyőznie?

Az alsó fiókból kikeresett egy bugyit és egy fehér pólót, befeküdt az ágyba, és nyakig húzta a takarót. Hasra feküdt, és belefúrta fejét a jázminillatú párnába. Füle enyhén zúgott az alacsony gravitációtól.

Az elmúlt órákban túl sok minden történt: hazatért a Földre, találkozott az anyjával, aztán jött az az egész menekülés a Spektrumon és a Hydruson át, most meg ez az aszteroida az Ellipszis közelében. Több mint négyezer-ötszáz fényévnyire került a Földtől.

Az egész élete összeomlott.

Rengeteg munka várt rá a Spektrumon, felelősséggel tartozott a kollégáiért, és a határidőket muszáj betartani ahhoz, hogy a jövő évi hydrusi…

Megrázta a fejét.

Olga Ballard nem létezett többé. Semmi értelme nincs a munkáján gondolkodni, amikor az élete éppen kifordult a sarkaiból. Egy világvégi aszteroida mélyén bujkál a migrátorok elől. Az a rengeteg terv, a Hydrusra történő átköltözés előkészítése, a spektrumi kutatások lezárása, a rengeteg megírásra váró tanulmány, a költségelszámolások, a beszámolók, a PhD-zői… mind elérhetetlenül messzire kerültek.

Nem létezem.

Mi lesz holnap? És holnapután? Egy év múlva? Mi lesz öt év múlva?

A távlati tervei szétfoszlottak, és velük együtt ő maga is megsemmisült.

De legalább élt.

Ugyanolyan elveszettnek érezte magát, mint öt éve, amikor az apja meghalt.

Nem, egyelőre még nem annyira elveszettnek. Bármennyire is szétesett éppen az élete, az apja halála más volt.

Nagyon más.

Akkor egyetlen hátizsákkal vágott neki a Kelet-kínai partvidéknek, menekült a világ és az érzései elől. Ahogy felsejlett előtte az a néhány hónap, mintha egy másik élet foszlányaira emlékezett volna vissza.

A régi Kína partvonala a 21. század második felében fokozatosan eltűnt az emelkedő tengerszint ölelésében. Néhány nagyváros köré gátak épültek, aztán a gátak többsége alacsonynak vagy gyengének bizonyult, és a lakosság lassan elvándorolt.

Olga maga mögött hagyta a Sárkány-gát falai mögött lassan pusztuló Sanghajt, és egy régi, errefelé még sokak által használt, benzines bérautóval fedezte fel a Vuhan-öblöt. A partközeli hullámokból toronyházak és antennák elvarázsolt erdeje emelkedett ki. A helyi falvakban mindig befogadták, szerencsére akadt elég pénze szállásra és ételre.

Csak azt nem tudta, pontosan merre tart, de ez valójában nem is számított, mert szabad volt.

Ahogy Szenyor is.

A harmincas évei végén járó férfival a Vuhan-tónál ismerkedett meg. Egykilencvenes magasságával óriásnak tűnt az apró termetű helyi halászok és árusok között. Csónakokat, búvárruhákat, aquatikokat adott bérbe a turistáknak, víz alatti körutakat szervezett az elsüllyedt város mélyére, és a mélyből felhozott, múlt századi tárgyakat csereberélt. A többségében firkák által lakott Szerbiából származott, állítólag szubint-programozással foglalkozott, de ki tudja, ez igaz volt-e. Egyáltalán nem tűnt programozónak, sőt, Olga elsőre azt hitte, katona. A férfi nem nagyon szeretett beszélni az életéről, helyette mesélt neki a környékről, az egykori Vuhan várost száz éve még keresztülszelő Jangce folyóról és a környező tóvidékről.

Olga nevezte el Szenyornak, részben a kora miatt - végül is, több mint tíz évvel idősebb volt nála -, és mert gyakran használt spanyol káromkodásokat, amelyet spanyol származású ex-feleségétől szedett össze. Mosolya mély barázdákat vájt csontos arcába és szarkalábakat vont a szeme köré.

Mennyire egybefolytak azok a hetek, hónapok! Néha egész nap dugtak, máskor órákon át nézték a szélben fodrozódó vizet, a vijjogó sirályokat és a régi város vízszint fölé lógó, mohával belepett tornyait, és csak beszélgettek. Vuhan elsüllyedt lagúnavilágában az élet egészen más tempóban zajlott, a helyiek többségének egyetlen beültetett chipje és szubintje sem volt, és nem érdekelte őket sem a világháló, sem a Friend, sem a virtuálvalóságok, sem a migrátorok.

Olga elmerült a kötöttségek és célok nélküli, narancsszínű létezésben, legalábbis abban a két hónapban, mígnem újra számítani kezdett neki a világ.

Egy nap aztán csendben összepakolt, és amíg Szenyor egy búvárcsapattal lemerült az opálzöld tó mélyére, lelépett. A leggyávább és egyben legkönnyebb megoldást választotta. Kihasználta Szenyort, hogy általa dolgozza fel az apja halála okozta traumát, aztán elhajította, mint egy megunt játékszert, és elmenekült.

Később küldött a férfinak egy üzenetet, amelyben elnézést kért tőle, amiért apapótléknak használta. Szenyor csak annyit írt vissza, hogy semmi gond, nem haragszik, megérti, és jó volt együtt. A Frienden azóta sem tudta meglesni, merre jár, mit csinál mostanság, mert a férfi mindig is vigyázott a magánszférájára. Csak remélte, hogy végül ő is visszatalált igazi önmagához, ami elől Vuhan környékére menekült.

Iszonyú fáradtnak érezte magát, mégsem tudott elaludni.

Anya kerek arca villant elé, ahogy rámutat a fogadáson:

Szónok leszel.

Nem, anya, nem leszek az.

Hogy elterelje a gondolatait, a Frienddel rácsatlakozott a Gabrielle belső hálózatára, és belepörgetett a legfrissebb hírekbe:

FIRKÁK GYALÁZTÁK MEG A BIG BENT egy flashart megmozdulás során. A nagy erőkkel kivonuló londoni rendőrség egységei tehetetlenül figyelték a hírhedt Ichinik által vezetett közel tízezer firkát, amint új mintákkal és szobrokkal aggatják tele London egyik jelképét…

Olga felsóhajtott. A firkák sem tanulnak, nem képesek úrrá lenni az ösztönös alkotási vágyukon, és nem törődnek a következményekkel. A Taj Mahal-botrány után Indiában és több más országban is zavargások törtek ki, több száz firkát öltek meg, vertek meg.

ÚJABB KÉNYSZERMIGRÁCIÓS HULLÁM INDULT A SPEKTRUMRÓL. Ötvenmillió firka átköltözését jelentette be a Spektrum/Szoborváros szónoka, Holicsinu. Harmincmillióan az Ázsia/Nyugat zónába…

ELRABOLTÁK DR. OLGA BALLARDOT, az ismert xenológust, a néhai Benjamin Ballard xenológus és Anett Ballard szónoknő lányát.

Elrabolták?

Ahogy azonban megnézte az esetről készült térkamera felvételeket, a semmiből előbukkanó MODA-páncélosokat, rájött, ő is ezt gondolta volna. Furcsa módon azonban kimaradtak azok a jelenetek, amelyekben Korda és az emberei elbántak néhány migrátor őrangyallal.

Az eset nem sokkal az után történt, hogy Anett Ballard bejelentette, a migrátorok hamarosan szónokká teszik a lányát. A möbiusi rendőrség firka és hydrusi bűnellenes szervezetekkel együttműködve nagy erőkkel nyomoz a terroristaalakulat után.

Olga kikapcsolta a Friend hírblokkját, és a plafont bámulta.

Nem jött álom a szemére. Egy ideig csak forgolódott, aztán inkább felöltözött, és a lifttel lement a Nagycsarnokba. Megpróbált úgy körbetekinteni, mint amikor az ember az új otthonát veszi először szemügyre. A csarnok túlsó végén overallos munkások és technák sorakoztak fel, aztán felvillant egy féreglyuklencse, és egy platinaszürke teheraquatik bújt elő belőle. A féreglyuk azonnal eltűnt, az aquatik törzse pedig szétnyílt, és a technák elkezdték kiemelni a rakterében szállított konténereket.

Olga egy füvesített park felé sétált, amelyet egy fehér murvával felszórt sétány szelt keresztül, két oldalán bordó padok sorakoztak.

A park szélén egy két méter magas szikla állt, a tetején egy hajlott hátú, céklavörös kapucnis pulóvert viselő alak ücsörgött, és amikor Olga elhaladt a közelében, odaköszönt neki:

– Helló, dr. Ballard!

Olga visszabiccentett neki, aztán rövid tétovázás után felkapaszkodott a sziklára.

– Leülhetek?

– Csak nyugodtan – intett amaz, és pulóvere kapucniját gyors mozdulattal hátrahajtotta. Az ázsiai származású, fiatal férfi huszon-egynéhány éves lehetett, mandulavágású szeme sötéten csillogott, hollófekete haja a szemébe lógott, fehér tornacipője oldalát koszfoltok pettyezték. – Olvastam ám a könyvét, A xenókról egyszerűent és több ismeretterjesztő cikkét is.

– Örülök – biccentett. – De tegeződjünk inkább.

– Oké – villant meg a fiú szeme. – A tudományos cikkei… cikkeid egyébként sokkal érdekesebb adatokat és pláne gondolatokat tartalmaztak, de megértem, hogy a könyv inkább azoknak szólt, akik nem sokat tudnak a xenókról. – Rettentő módon hadart, Olga pedig nagyon fáradt volt, alig tudta követni. – Márpedig az emberek többségét a mai napig nem érdekli egyik faj sem. Ennek ellenére nem tervezel egy xenológia haladóknak könyvet?

– Egyszer majd, talán. Igazából jobban szeretek kutatni, mint ismeretterjesztő könyvet írni. Ez is csak felkérésre született. – Mégis azonnal elvállalta, mert az egójának valahol szüksége volt egy kis extra hírnévre. És valahol a szeme előtt lebegett az apja Nagy Xenokönyve is. – És te ki vagy?

– Daniel.

– És mit csinálsz itt, Daniel?

– Ismered a Ballert?

– Azt a virtuális reflexjátékot? Persze!

– Épp az imént értem a végére inhuman fokozaton, úgyhogy most csak úgy üldögélek itt magamban, elégedetten.

– Értem – mosolygott Olga, és figyelte, ahogy a fiatal férfi ujjaival a térdén dobol. – Gondolom, nem volt könnyű. És mit keresel itt, a Gabrielle-en?

– Vanessa Elson meggyőzött róla, hogy itt a helyem. – Daniel megropogtatta hosszú ujjait. – Vanessa megveszekedett fanatikus, de ezt biztosan észrevetted, viszont egyvalamiben igaza van: mi fontosabb lenne a világon, mint a xenók?

– Hogyan sikerült ezt a létesítményt egyáltalán eltitkolni? – nézett körül Olga a csarnokban.

– Évek óta dolgoznak rajta. A hidrák körültekintően fúrták ki a belsejét, az űrből nyoma sem látszik annak, hogy ez egy lakott aszteroida.

– Jártál már… odakint?

– Néhányszor igen. – Olga a Frienden egy képet kapott Danieltől; a Gabrielle-t ábrázolta az űrből. Jellegtelen, krumpliformájú sziklának tűnt csupán. – Vastag vízjég burkolja, pont ezért választották ki. Állítólag a Föld édesvízkészletének hatoda vesz körül bennünket fagyott állapotban. A jégréteg alját belülről megolvasztják, és belső tározókba vezetik, így vízhez, hidrogénhez és oxigénhez is jutunk egyszerre, sőt, a hidrák úszó lakótereit is könnyű feltölteni vízzel, és csak sóval kell dúsítani. Hogy bírod a 0,6 g-t?

– Egyelőre még jól. A fülem kicsit zúg, a gyomrom kavarog, de elviselem.

Daniel Olga szemébe nézett, aztán a korallvörös füldíszére siklott a tekintete.

– Idővel megszokod. Olvastam valahol, hogy szereted a XenoWarst, és régebben sokat játszottál vele.

– Valójában még most is játszom – felelte Olga. – Nem vagyok egy Atreides, de azért azt hiszem, viszonylag jónak számítok.

– Atreides? Ő tényleg jó volt, sőt, elképesztően jó!

– Nagyon sajnáltam, ami vele történt. Mai napig nem tudom eldönteni, hogy baleset volt, vagy öngyilkos lett… Talán sosem derül ki. Túl fiatalon halt meg.

– Hát igen. Na, de… Hogy van az, hogy dr. Ballard, a xenológus játszik?

– A xenológusok is emberek, némelyikük szeret játszani – viccelődött Olga. – Apa hatvan felett is virgezett, a történetorientált rpg-ket imádta, pedig ő aztán sokkal komolyabb tudós volt nálam.

– Mi az XW-nickneved? – kérdezte Daniel.

– Olgardian. Egy spektrumi firka harcművészt viszek. És te?

– Jelenleg az UsulRock és a theRautha nickeket használom, az előbbi Mechman emberkaszt, az utóbbi egy ostoros Tomboló. Van kedved játszani? Innen is hozzáférünk a szerverekhez.

– Most? Bár miért ne? Persze, attól függ, te mennyire vagy jó – vigyorodott el Olga. Kicsit örült, hogy végre történik valami, ami kicsit kizökkenti a keserves valóságból.

– Mihez képest jó? – kérdezett vissza Daniel csillogó szemmel.

– Benne vagy mondjuk a TOP5000-ben?

– Miért, te igen? – vonta fel a szemöldökét a fiatal férfi. Olga bólintott, és nem tudta elfojtani büszke vigyorát. Daniel elismerően bólintott. – Az nem semmi! Akkor valóban nagyon jó vagy.

– Persze, ezt a profilt azt hiszem, most biztonsági okokból kukázhatom. Most már csak ritkábban játszom, de vagy tíz éve egyszer bekerültem a TOP3000-be is. Igaz, csak néhány órára. Nálad úgy tűnik, ezek szerint jobb vagyok?

Daniel hunyorogva rápillantott, aztán kajánul elvigyorodott.

– Mi az? – hökkent meg Olga, mire a fiú gyorsan abbahagyta a vigyorgást, és lesütötte a szemét.

– Régen én is aktívabb voltam. Akkor még… Atreides néven játszottam.

Daniel nem mert ránézni, csak maga elé bámulva vigyorgott, Olga pedig hitetlenkedve mérte végig újra, és hirtelen nagyon hülyének érezte magát.

– Atreides? Az az… Atreides? Jézusom, te Daniel Kim Wong vagy? A XenoWars-világbajnok? – Szemügyre vette a fiú profilját, és most már feltűnt a hegyes álla, kiugró arccsontja. Arcába lógó, hosszú haja miatt nem ismerte fel, na és mert nem számított rá, hogy egy évek óta halott emberrel beszélget. Pedig a nicknevei is árulkodtak, mind ugyanarra a régi sci-fi regényre, A Dűnére utaltak, amit ő is többször olvasott, részben Wong miatt. A félig ázsiai, félig európai jegyek is stimmeltek, hiszen Wong édesanyja Angliában született. – Úristen! De hát… mit… És három éve… A baleseted…?

– Nem zuhantam le, vagyis nem ültem benne a levverben, amikor lezuhant és a Csendes-óceánba süllyedt. – A férfi újra megropogtatta az ujjait. – Sőt, a pletykákkal ellentétben előtte nem adagoltam túl magam szirénnel sem, és nem is öltem meg magam. Vanessa Elson rendeztette meg a balesetet. Egyszerűen kiszálltam a világból. Ahogy most te is.

– És a szüleid? – nézte a fiút hitetlenkedve Olga.

– Apám megvan nélkülem, anyám meg… Éppen csak elmúltam hétéves, amikor egyik este felöltözött, és elment. Nem önszántából: a migrátorok hatvanötezer szöuli lakossal együtt a Spektrumra költöztették. Manapság már többnyire teljes családokat migrálnak, de akkor nem ez történt. Utána akartam menni, de apám nem engedett, egy ideig tartottuk a kapcsolatot… aztán egyre kevésbé. Nem volt értelme.

Olga pontosan ismerte ezt az érzést, és felvillant előtte az a perc, amikor anyja, a testében elburjánzó koordinerek idegrendszeri parancsának engedelmeskedve elindult az Eredőre.

– Nem is tudnak róla, hogy… élsz?

– Nem. – Atreides mély levegőt vett. – Jobb így mindenkinek.

Csend telepedett köréjük néhány másodpercre.

– Nem is értem, hogy nem ismertelek fel – jegyezte meg végül Olga. – Atreides! És még én hencegtem itt a ranglista-helyezésemmel! Milyen érzés… kívül lenni a világból?

– Nem tudom – vont vállat Atreides. – Szabad. Izgalmas. Vanessa hitet adott, és szüksége volt a képességeimre.

– Mivel foglalkozol itt tulajdonképpen?

– Azzal, amivel a XenoWarsban. – Daniel Wong ujjai enyhén rángatózni kezdtek, gyorsan ökölbe szorította mindkét kezét, aztán ismét megropogtatta az ujjperceit. – Egy titkos katonai programban veszek részt, MODA-páncélt irányítok. Tudod, sokban hasonlítanak az XW-re, hydrusi fúziós technológiával üzemelnek, a MODA szubintje az idegrendszerünkre csatlakozik, és a reakcióidőnkön, a képességeinken múlik minden. Márpedig reakcióidőben elég jó vagyok. Rengeteg gyakorlás kell hozzá, nem véletlenül az XW elitjátékosai jelenleg a legjobb MODA-pilóták, bár ezt Korda parancsnok nehezen viseli. Ezért vagyok én is itt.

Olga szeme elkerekedett, ahogy összeállt a kép.

– Atreides. A sólyomembléma. Te hoztál ki, igaz?

– Én – biccentette Atreides. – Sajnos hibáztam, és ez majdnem az életedbe került, de többet ilyen nem fog előfordulni. Ígérem.

– Ne viccelj! Ez… Nem is tudom, hogy köszönjem meg!

Atreides a szemébe nézett:

– XW-zel velem, Olgardian? – kérdezte ártatlan mosollyal.

STEVEN RAMCHANDANI: A FERMI-PARADOXON BUKÁSA, AVAGY 50 ÉV A XENÓK KÖZÖTT

(22nd Century Science magazin, 2108. július)

Ha az élet szerte az univerzumban elterjedt, gyakori jelenség, akkor miért nem találtunk eddig egyetlen bizonyítékot sem földön kívüli civilizációk létezésére? Körülbelül ez volt az egykori Fermi-paradoxon lényege dióhéjban.

A paradoxon talapzata már a 21. század első felében inogni kezdett, a teleszkóptechnológiák fejlődésével egyre több exobolygót és megmagyarázhatatlan jelenségeket fedeztünk fel. A csillagászok többsége ennek ellenére továbbra is ragaszkodott a régi dogmákhoz, mivel konkrét bizonyítékok hiányában felelőtlenség lett volna kijelenteni, hogy létezhetnek rajtunk kívül más, értelmes civilizációk. Még George Arad – a SETI (Földönkívüli értelem keresése) Alapítvány elnöke 2048-tól a migrátorok érkezéséig – is azt nyilatkozta, hogy valószínűleg mi vagyunk jelenleg az egyetlen értelmes faj az univerzumban.

Valójában egy intergalaktikus szénakazalban keresgéltünk, amelyet ráadásul csak távolról tudtunk vizsgálni, és ehhez képest nagyon hamar kimondtuk az ítéletet, hogy itt bizony nincsen egyetlen tű sem. Frank Tipler fizikus már a 20. században amellett érvelt, hogy az idegen eredetű Neumann-gépezetek hiánya a Naprendszerünkben lényegében önmagában bizonyítja, hogy egyedül vagyunk, ugyanis ezen önsokszorosító gépek révén egy fejlett civilizáció félmillió év alatt az egész galaxisunkat feltérképezhetné, márpedig ha léteznek más civilizációk, minden bizonnyal akadt köztük olyan, amely már elérte ezt a fejlettségi szintet.

Tipler és később sokan mások azt feltételezték, hogy az ilyen gépezeteket (pl. Neumann-vagy Bracewell-szondákat) egyrészt észre kellett volna vennünk, továbbá azoknak már kapcsolatba kellett volna lépniük velünk. Úgy gondolták, képesek lennénk észlelni őket, és abból indultak ki, hogy a helyükben mi kapcsolatot teremtettünk volna.

Valójában a Fermi-paradoxon mellett szóló összes érv egytől egyig azt feltételezte, hogy bármely értelmes civilizáció az emberiség által értelmezhető logikával, antropomorf módon gondolkodik.

És mint a migrátorok 2058-as érkezésekor kiderült, ez a feltételezés vált a felfedezés legnagyobb csapdájává.

8.

Délután fél egykor azzal ébresztették, hogy Vanessa Elson negyedóra múlva odalent várja.

Az időérzéke teljesen összekavarodott. A Spektrumról a saját időzónájuk szerint délelőtt jött el, a Föld Möbius Cityjében viszont már késő délutánra járt az idő, és este tízkor lépett meg a szónoki piramisból, és itteni idő szerint ezek szerint hajnali ötkor aludt el.

Egyáltalán nem érezte magát kipihentnek. Gyorsan lezuhanyozott, felöltözött, aztán lement a Nagycsarnokba.

Vanessa Elson egy tojásfehér elektromos autó mellett ácsorgott. Testhez simuló, sötétkék inget és szűk nadrágot viselt, nyakában egy sárkányt ábrázoló medál függött.

Vanessa sürgetően intett felé, aztán bepattant a járműbe, Olga melléült, és az önvezető autó elindult velük.

– Hogy van? – érdeklődött az asszony.

– Kávé nélkül elég tompán.

Vanessa biccentett:

– Bírja ki ezt a szűk egy órát, aztán elmegyünk ebédelni.

– Tegnap azt mondta, nem véletlenül vagyunk itt, az Ellipszis közelében – emlékeztette Olga. – Mi köze van ennek az Eredőhöz?

– A terv a következő: behatolunk az Ellipszis mélyére, a tiltott aszteroidákhoz, ahol sejtésünk szerint választ találunk arra, hogyan lehet eljutni a migrátorokhoz.

– Ja, hogy ezt még nem is tudják? És miből gondolják, hogy erre pont az Ellipszisen kapunk választ?

– A hidrák gondolják így, én pedig hiszek nekik – felelte Vanessa.

– Szóval nem kötötték az orrunkra.

– Van ott valami, még ha nem is árulják el egyértelműen, hogy mi az, ami elvezethet az Eredőre. Szerintük ugyanis az ostorosok tudják, hol van az Eredő. Nem a migrátor féreglyukakon át hatolunk be, hanem az űrből, így ki tudjuk kerülni a migrátor ellenőrzést. Ehhez viszont szükségünk van űrhajókra, űrtechnológiára és további erőforrásokra.

Olga már meg sem lepődött az újabb őrültségen.

És a fejében hirtelen összeállt a kép:

– A mi űrtechnológiánk nem elég fejlett ehhez, a hidrák pedig a gyarmatosítás előttig nem hagyták el a jégbe zárt holdjuk mélyét. Nincs mivel odajutnunk. A firkák azonban elég jók a bolygóközi űrhajózásban.

– Így van. Néhány hónapja felvettük a kapcsolatot egy firka érdekcsoporttal, amely a Spektrum Szobortanácsát képviseli. Fogalmazzunk úgy, hogy hasonló gondolatokkal játszadoznak, mint mi. Ennek ellenére elég nehézkesen megy az egyeztetés. Többször megsértődtek, és többnyire arról sincs fogalmunk, hogy min. Nem értjük őket eléggé, ők sem értenek bennünket, a hidrákat pedig még kevésbé, pedig próbáltunk már xenológus tanácsadókat is bevonni. Sajnos nem voltak elég jók. És itt jön a képbe ön, Olga.

– Ne feledje, hogy én kutató vagyok, nem diplomata. Nem értek sem a tárgyalástechnikához, sem a meggyőzéshez.

– Viszont sok mindent tud a xenókról. A tárgyalást bízza rám. Tizenéves korom óta folytatok nagyhatalmú és néha veszélyes emberekkel különféle hatalmi játszmákat. Először, amikor becsöppentem a szépségiparba, később Simon törvények felett álló, rendkívül befolyásos üzleti köreivel, végül Simon halála után a Friend fenntartása és működtetése érdekében. Úgyhogy ebben már egészen jó vagyok. Önnek abban kell segítenie, hogy eligazodjunk a faji és gondolkodásbeli különbségek között. Menni fog?

– Megteszem, amit tudok.

– Ez nekem bőven elég – felelte Vanessa Elson.

Befordultak egy boltíves járatba, tíz kilométert suhantak a kivilágított alagútban, aztán egy kisebb hangárba érkeztek. Kéttucatnyi férfi és nő sürgölődött a vaskos acél zsilipkapu előtt, ketten pedig egy medence felett, hidraulikus daru végén lógó, átlátszó burkolatú aquatik belsejében ültek. Vanessa Elson felpillantott, és intett az üvegfalú irányítóteremben dolgozó technikusok felé. A medence mellett másik öt, átlátszó falú aquatik parkolt.

– A zsilip túloldalán egy tíz kilométer mély, vízzel teli akna vár bennünket – magyarázta az asszony, miközben a sárgára festett korláttal határolt rácspadlón az aquatikokhoz siettek. Vanessa kezet rázott egy szemüveges, távol-keleti férfival, aztán bemutatta Olgának is, mint a hydrusi mélytengeri technológia szakértőjét. Közben a két technikus kimászott az aquatikból, és Olga Vanessát követve elfoglalta a helyüket.

Vanessa lezárta a kabint, aztán a földi technológiájúra átalakított műszerfalon megérintett egy gombot, és nyomás alá helyezte a belső teret. Az újonnan beszerelt, bordó szövetborítású ülések almás fertőtlenítőszagot árasztottak magukból, de így sem tudták elnyomni a fülkében terjengő állott vízszagot.

A daru a medencébe eresztette az aquatikot, aztán felbúgtak a sűrítőhajtóművek. Egy csőbe jutottak, aztán átsuhantak három vaskos zsilipkapun, végül belebegtek a hidra barlangmedencébe.

Opálos félhomályban haladtak, az oldalfalakat belepő, lilán és kéken ragyogó biolumineszcens fénykorallok egymásba fonódó, kontúrjukat vesztett, benőtt, spirális építményeket és a belső üregekbe vezető kerek bejáratokat világítottak meg.

Tucatnyi zöld bőrű hidra suhant el felettük, bőrükön ananászsárga pettyek ragyogtak, majd egy aranyszínű aquatik lebegett melléjük.

– Átadtam az irányítást a hidra navigátoroknak. – Vanessa előremutatott. – Az a járat egy tárgyalómedencébe vezet, ott fogunk beszélni.

Narancsvörös lumenplanktonok pislákoltak körülöttük, a falakból kiálló kúpokon csüngő moszattelepek közül a legközelebbit egy közel száztagú világító, hydrusi fánkhal-raj tagjai csipegették.

Az aquatik besiklott a tárgyalómedencébe, aztán a sűrítőhajtóművek leálltak.

Két hidra siklott elő a falból nyíló kerek járatokból, egy zöldes és egy kékes árnyalatú. Előbbi valamivel testesebbnek és sötétebb bőrűnek tűnt társánál, fejükön tucatnyi csík ragyogott a bőrük alatt keringő biolumineszcens vegyületektől.

Olga a hidrákat egy delfin, egy sellő és egy ember keresztezéseként szokta jellemezni; érdes testük két-három méter hosszúra nyúlt, méretük meghatározta, hogy milyen mélységben születtek, sőt, általában azt is, hogy a Hydrus melyik részén. Két, úszóhártyás, négyujjú kezüket a testükhöz szorítva úsztak, végtagjaik szinte ugyanolyan hatékony eszközkészítést tettek lehetővé, mint az emberi és firka karok.

A hidrák a nyakuktól a farokúszójukig testükre tapadó, recés áramlóruhát viseltek, kétoldalt ülő gombszemük csak másodlagos látószervként funkcionált. Elsősorban a hosszúkás orrukban található szonárszervük magas frekvenciájú hanghullámaival térképezték fel a környezetüket, amelyet így egyfajta hanglenyomatként érzékeltek.

– Bemutatom Örvényes Hínárevőt és Áramlati Kéket – mondta Vanessa. – A nagyobbik Hínárevő. Szerintem hallott már róla, Felsővulkán harmadát ő látja el energiával. A kékes bőrű pedig Áramlati Kék, a tanácsadója.

Aztán a Friend/komon további, csak Olgának szánt információkat osztott meg:

„Áramlati Kék mindig Hínárevővel van, de nem sokat szól közbe, azt feltételezem, hogy megfigyel, és közben információkat ad Hínárevőnek. Még az is lehet, hogy önhöz hasonló xenológus vagy inkább humanológus. Hínárevő pedig olyasfajta kellemetlen alak, mint én. Ezen túl nem sokat tudunk róluk, még azt sem tudom megmondani, melyikük dominus vagy domina.”

„Áramlati azért kisebb és azért kék, mert mélyebbről származik, feltételezem, hogy Sodróvárosból vagy Alsóvulkánból. Hínárevő felsővulkáni. És Áramlati Kék világosabb színárnyalata azt jelzi, hogy ő a fiatalabb. Hínárevő szerintem száz földi év felett járhat, ez a hidra élettartam kétharmada, Áramlati pedig nagyjából ötven-hatvan éves lehet.”

„A következő fog történni: én beszélek velük, és közben a Frienden folyamatosan egyeztetünk. Érdeklődni fognak maga iránt, de fogalmazhatunk úgy is, hogy tesztelni fogják. Válaszoljon nekik nyugodtan a belátása szerint. És vigyázzon, mert minden mozdulatunkat figyelik.”

„Én is az övéket” – felelte Olga, és elindította a Cognit, majd behívta a hidrákra kalibrált alprogramot. Szeme egyben a Cogni neurális kamerájaként szolgált, a xenospecialista szubint pedig villámsebesen dolgozta fel a látottakat.

Tudta, hogy ez itt most egyben Vanessa részéről is egyfajta teszt, az asszony is bizonyosságot akar, hogy helyesen választott.

A földi és a hidra nyelvek közötti fordítás egészen másképp zajlott, mint a spektrumi nyelvek közös erőfeszítéssel történő visszafejtése. A hidrák négy évvel a Föld gyarmatosítása után frekvencianyelveik közül a legelterjedtebbet érthető angolra alakító fordítóeszközöket terjesztettek el a Földön és a Hydruson. Állítólag már a harmadik évben dekódolták a főbb emberi nyelveket.

Olga mindig is különösnek tartotta, hogy a gyarmatok közül a hidrák és az emberek kommunikációja áll a legközelebb egymáséhoz.

A firkák kétcsatornás nyelve párhuzamosan közölt nagy mennyiségű információt, de a rengeteg színárnyalat és színalapú hasonlat túl komplexszé tette, emiatt a mai napig csak a töredékét tudták dekódolni. Az ostorosok kilenccsatornás, hő alapú kommunikációs formáját pedig eddig még senki sem tudta visszafejteni. Már az is kisebb csodának számított, amikor 2092-ben apa XET Virgo nevű szuperszubintje egy tucatnyi nyelvész-matematikus segítségével azonosította a párhuzamosan kilenc csatornán keresztül folyó hőkommunikációt, amely két ostoros testfelületén zajlott.

A hidra beszéd hallható tartománya delfinhangszerű, éles sípolásra emlékeztetett, a magasabb, húsz kiloherz feletti frekvenciatartományokat az emberi fül nem is érzékelte. A fordítás még így is számtalan nehézségbe ütközött. Tulajdonképpen kész csodának számított, hogy a hidrákkal és a firkákkal is létezett közös, hasonló vagy legalább részben megfeleltethető fogalomrendszer, ami alapján egyáltalán lehetővé vált a kommunikáció.

Örvényes Hínárevő hosszú, gyorsan váltakozó frekvenciájú hangsort cserregett, a Friend szubintje nemtelen hangot választva tolmácsolt, kiegészítve a humán pontosításokkal:

– Rajunk (társulásunk, szövetségünk) létezését feszegeti, Elson. Elsiklottam (elgondolkodtam) azon, hogy felszámoljuk ezt a Kőbázist.

– Tessék? – hökkent meg Vanessa Elson. – Miről beszél?

– Ön és általában a tátogók (humánok) túl hínárosak (sokat kockázatnak). Mi elfogyasztjuk a hínárt, nem belegabalyodunk. Felelőtlenül használják a csillagsodrásokat (féreglyukakat), és veszélyeztetik Kőbázis biztonságát. Felforralt bennünket (dühösek vagyunk), Elson. Nem kértük, hogy úsztassa (hozza) ide a Ballardot, megvilágítottuk (megmondtuk), hogy nincs rá szükség. Semmibe veszi a tanácsainkat.

– Én pedig megmondtam, hogy nélküle nem fogjuk tudni meggyőzni a firkákat, és nem fogunk semmit elérni az ostorosoknál.

– Iszapos siklás (nehézkes gondolkodás). Nem érdekelnek a nyüzsgők (firkák), az űrúszóik (űrhajóik) érdekelnek.

– Amiket soha nem fog megkapni. Ön nem képes szót érteni a firkákkal. Dr. Ballard nélkül nincs esélyünk.

– Túl sokat siklik (gondol) erről a Ballardról. – Hínárevő közelebb úszott az aquatikhoz, orrnyúlványa majdnem hozzáért a búrához, vékony karjait keresztben átfonta a feje felett – ez fölényes gesztusnak számított. Íriszének barnás árnyalatú színét a Cogni lefuttatta a színskálán, és domina neműként azonosította a hidrát. Társa, Áramlati Kék dominus volt.

A Cogni elemezni kezdte a körülöttük keringő hidrák testbeszédét: az úszóik állását, a bőrükből áradó kékes fénypettyek mintáit, a kanyarodásuk ívét.

Mi lehet a kapcsolat közöttük? Ez az Áramlati Kék valamiféle hidra xenológus lenne? Vagy tárgyalási tanácsadó?

– Mit világít (tud) ön a süllyedő (ostoros) civilizációról, Ballard?

Olga Vanessára pillantott, aki biccentett, hogy nyugodtan válaszolhat:

– Ennek a kérdésnek ebben a formában nincsen értelme – felelte Olga. – Rengeteg mindent tudok róluk.

– Szóval semmi olyat, amit mi ne világítanánk (tudnánk). Mihez kezdene, ha ott találná magát egy süllyedő (ostoros) előtt? Hanyatt fordulva maradna (meghalna), mint a szülője?

Olga beharapta az alsó ajkát.

– Meglehet. Mindenesetre valószínűleg nagyobb eséllyel élném túl, mint ön.

– Mi alapján siklik így (gondolja ezt)?

– Ön szerintem még sosem állt szemtől szemben ostorossal, én viszont már többel próbáltam meg kommunikálni.

– És sikerült?

– Attól függ, mit nevezünk sikernek. Még élek, és ez siker, tekintve, hogy az erre vállalkozók egy része nem éli túl a találkozást. Én tudom, mivel lehet csökkenteni egy ilyen találkozás kockázatát. Önök azért akarnak az Ellipszisre menni, mert úgy hiszik, van az aszteroidalánc mélyén valami, ami elvezet az Eredőre. Ám egy puszta feltételezés miatt nem kockáztatnának, ezért itt az ideje, hogy beavassanak: mit találtak ott?

Vanessa meghökkenten pillantott rá, de nem szólt közbe.

– Nincs itt az ideje – felelte Áramlati Kék, és Örvényes Hínárevő mellé úszott. A Friend hozzá férfihangot, egy bársonyos orgánumú baritont választott. – Világítson (információt oszt meg) valami energikust (hasznost) a süllyedőkről (ostorosokról)!

– Legyen – biccentette Olga. Az aquatik enyhén megingott, ahogy néhány arasznyival feljebb emelkedtek a tárgyalómedencében. – Az ostoros kultúra technológiailag jóval fejlettebb, mondhatni egyfajta utópisztikus, energianihilista gazdasági közösség, már ha lehet egyáltalán az esetükben gazdaságról beszélni. Egyszerűen annyi energiájuk van, amennyit csak akarnak. Ugyanakkor a kihalás peremén egyensúlyoznak. Populációjuk egyedszámát kevesebb, mint hétszázezerre becsüljük, és egyre fogyatkoznak. Többnyire légüres térben élnek, nincs szükségük semmilyen gáz belégzésére. Hogy régebben lélegeztek-e, arra nincsen bizonyíték, de ha így is történt, az idők folyamán függetlenítették magukat egykori bioszférájuktól és életterüktől. Nem esznek, nincs anyagcseréjük, a testükben fúziós minireaktort hordanak, az látja el őket energiával.

– Szaporodnak valahogy?

– Most már feltehetően sehogy. Ha régen képesek is voltak utódokat nemzeni, ez a képességük már régen elcsökevényesedett. Egyesek szerint elérték az örökéletet, de még ha ez túlzás is, biztos, hogy több ezer évig képesek életben maradni. Nagyon sokban eltérnek a hidra, a firka és az emberi kultúráktól. Bennünket sokkal több minden köt össze, emiatt tudtuk valamilyen szinten megérteni egymás gondolkodását, főbb szokásait, emiatt tudunk egyáltalán kommunikálni egymással. Az ostorosok viszont mindenben mások. Idegenebbek, érthetetlenebbek a számunkra. Nincsenek vezetőik, nem találjuk nyomát semmilyen szervezeti formának, hierarchiának, nincs felismerhető jogrendszerük, és valószínűleg nem ismerik a tulajdon, a birtoklás fogalmát sem. Nem tudjuk, jelente számukra bármit is a művészet, hogy vannak-e érzéseik. Egészen másként állnak a létezéshez, mint mi. Technológiailag több ezer évvel járhatnak előttünk, de történt velük valami… Csak annyi biztos, hogy a civilizációjuk hanyatlik, és hamarosan mindannyian elbutulnak. Megszűnnek létezni. Jelenleg már az eszközeik nagy részét sem tudják működtetni, sőt, a legtöbb ostoros már azzal sincsen tisztában, hogy ki ő, és mi történik a világukkal. Mint egy kései stádiumban lévő Alzheimer-kóros. Akikre mi az ostoros civilizációként gondolunk, akiknek még vannak emlékeik – az a közösség mindössze néhány ezer egyedet számlál. Ennyien maradtak, akik még emlékeznek arra, miként lehet kinyitni egy zsilipajtót, vagy arra, hogy mi is az Ellipszis.

– Ön szerint miért süllyednek el (felejtenek el mindent)? Mi történt a fajjal?

– Több teória létezik. Elképzelhető, hogy a migrátorok megbüntették őket. Egyesek szerint nano-vagy femtoméretű mesterséges vírust szabadítottak rájuk, ami módszeresen kiöli az emlékeiket.

– Merre siklik (gondol) ön? – kérdezte Örvényes Hínárevő.

– Engem kizárólag a bizonyítékok érdekelnek. Viszont megtudhatnám végre, hogy pontosan mi ennek a beszélgetésnek a lényege?

– A gyarmatrendszer jövője, Ballard. Vizeink vezetői elhatározták, hogy megszabadulunk a kényszerítőktől (migrátoroktól), mielőtt az történik velünk, mint a süllyedőkkel (ostorosokkal).

– Az ostorosok az Ellipszis elzárt aszteroidáinak mélyén néhány hónapja lemészároltak egy illegális hidra kutatócsoportot – mondta Vanessa Elson. – Nem hallhatott róla a hírekben, mert a Hydrus energiamesterei úgy döntöttek, titokban tartják az információt.

– Miért?

– Nem hivatalos expedíció volt. Látszólag független szervezetként tevékenykedtek, de valójában nekünk jelentettek. A hatfős kutatócsapat kétszer ennyi technával biztosítva egy hónapon át tanulmányozott néhány elnéptelenedett aszteroidát az Ellipszis középső harmadában. Mintákat elemeztek, ostorosokat figyeltek meg, és sikeresen megcsapoltak néhány adattárat. Ez azért lényeges, mert ezeknek az adattáraknak a nagy részét már az ostorosok sem képesek működésbe hozni. A kutatók megállapították, hogy az ostorosok sokkal régebb óta ismerik a migrátorokat, mint mi. Lehet, hogy több mint ezer éve.

– Mi történt a kutatókkal? – kérdezte Olga.

– Rajtuk ütött egy ostoros.

– Egy?

– Igen. Mindössze egy. Megvannak a kamerafelvételeik, de csak villanásokat látni az eseményekből. Néhány másodperc alatt zajlott le minden. Lemészárolta és feldarabolta őket. A technákat pedig ízekre szedte.

Mint apát és a kollégáit, gondolta Olga.

– És ezek után pedig mi is bemegyünk utánuk az Ellipszisbe. Mi a cél? Az ostorosok valóban tudják, hogyan lehet eljutni az Eredőre?

– A válasz az Ellipszisen vár – közölte Áramlati Kék. – Ezért kell visszaúsznunk (visszamennünk) egy jóval komolyabb és felkészültebb expedícióval.

Olga a két hidrát nézte. Feltűnt neki valami furcsa.

Áramlati Kék túlságosan közel lebegett Hínárevőhöz, ami azt jelentette, hogy nincs meg az a fajta tisztelet, amelyet egy Hínárevőhöz hasonló energiamester minden körülmények között elvárt volna.

Áramlati lassan, alig észrevehetően arrébb siklott, és hátrébb lebegett, mintha az iménti közelség csak pillanatnyi véletlen lett volna. Olga lefuttatott egy célirányos mozgáselemzést az elmúlt percekről, és látszólag valóban pillanatnyi megingásnak tűnt. Csakhogy nem az egyetlennek.

A Cogni kimutatta a mintázatot. Áramlati látszólag figyelt a távolságra, de néha mintha elfeledkezett volna róla.

Időnként kiesett a szerepéből.

Ki vagy te, Áramlati Kék? Mert az biztos, hogy nem Örvényes Hínárevő tanácsadója.

A Cogni megpróbált az Áramlás nevű hydrusi kommunikációs hálózatból információt szerezni Áramlati Kékről, de ugyanoda lyukadt ki, mint Olga.

Áramlatiról akadt ugyan néhány felvétel, energiamesterek közelében úszott, többnyire tanácsadóként hivatkoztak rá, de a hydrusi Áramlásszolgálat – amely az egész holdra kiterjedő, független hírközvetítő rendszerként működött, mintha a Föld összes újságírója egyetlen hatalmas, független szervezetbe tömörülne – szintén évek óta próbálta kitalálni, hogy valójában kicsoda. Nem lehetett tudni, kik a szülei, sem azt, hol nevelkedett, mit csinált korábbi életében. Néhány óvatos forrás Hullámos Korallkerülőhöz, a Hydrus feltörekvő energiamesteréhez kötötte, aki állítólag már a fél Vulkánt a befolyása alá vonta. Ez megmagyarázná a jelenlétét és a viselkedését is. Talán Korallkerülőnek a személyes ügynöke lenne?

– Eleget faggatták Olga Ballardot – zárta le a beszélgetést Vanessa Elson. – Mindent előkészítettek a spektrumi expedícióhoz?

– Megtörténtek az előkészületek. – Áramlati fürgén megkerülte az aquatikot. – Készek vagyunk a tárgyalásra.

„Ugye ezt a két hidrát nem akarja elvinni tárgyalni a Spektrumra?” – kérdezte a Frienden Olga.

„Nincs választásunk.”

„Túl kockázatos. Beszélje rá őket, hogy maradjanak ki belőle. Egy hármas faji viszonyrendszer kezelhetetlen. Olyan, mint egy időzített bomba.”

„Majd ön figyel rájuk, hiszen ezért van itt. Meg kell tanulnunk elviselni egymást.”

„Szóval, enyém a felelősség?”

„Így van. Gondot okoz?”

„Nem” – felelte kényszeredetten Olga.

KARIM VARNASI: A HYDRUS ASZTROBIOLÓGIÁJA

(Prince Books, 2094)

Tűz helyett víz

Az embert a beszéd és az eszközhasználat mellett a tűz megszelídítése emelte ki az állatvilágból, és indította el a civilizáló felé vezető úton. A tűznek köszönhető a főzés kialakulásával a táplálkozási szokások átalakulása, a földművelés és az ipar fejlődése, de a hőerőművekben a mai napig energiahordozók égetésével nyert hőenergiából állítunk elő elektromos áramot.

A Hydrus óceánvilágának mélyén azonban nem alakulhatott ki a tűz használata. Vajon mihez kezd egy civilizáció, amelynek nem adatik meg a tűz? Hogyan jöhetett létre egyáltalán a hidrák magasan fejlett civilizációja?

A Hydrus fejlődésében két fontos szempont játszott kulcsszerepet.

Az egyik az anaerob, a levegő kizárásával végbemenő kémiai folyamatok felfedezése és magas szintre fejlesztésre, mint például az erjesztés és a rothasztás. A másik maga a Vulkán: a tengerfenéktől negyven kilométer magasra nyúló, biolumineszcens növényvilágtól fényárba boruló, geotermikus erőmű évezredeken keresztül formálta a Vulkán lankáin fejlődő hidra kultúrákat, és nagyban hozzájárult ahhoz a kulcsfontosságú társadalmi változáshoz, amely során a hidrák maguk mögött hagyták a rajkultúrát, majd kialakult a modern civilizációjukat meghatározó versengés és a birtoklás.

9.

A hangárba visszatérve az elektromos autóval a Nagycsarnokba hajtottak. Olga gyomra kellemetlenül korgott közben, de Vanessa szerencsére betartotta az ebédre vonatkozó ígéretét.

A csarnok oldalában lévő önkiszolgáló étteremben zömében overallt viselő nők és férfiak ebédeltek. Néhány hidra mobiltartály is manőverezett az asztalok között, ők a hydrusi ételautomatákra csatlakoztak rá, és szívtak fel maguknak tápanyagot.

Vanessa egy emeleti különterembe vezette Olgát, ahol terített asztal várta őket.

– Önt nem zavarja, hogy még azt sem tudjuk, az előző hidra expedíció mit talált az Ellipszisen? – kérdezte Olga. Gyorsabban evett, mint Vanessa, már végzett a levessel, és most egy félig átsült steaket locsolt le éppen spektrumi spárgamártással.

– Egy biztos: valamit találtak. Valamit, ami fontos, de nem akarják csak úgy átadni az információt. – Vanessa még mindig a levesét kortyolgatta, közben kibámult az ablakon.

Olga levágott egy kis darabot a húsból, és beletunkolta a szószba.

– Egyébként Áramlati Kék nem Hínárevő asszisztense – mondta közben, és az asszonyra sandított.

– Nem? – hökkent meg Vanessa. – Hát akkor kicsoda?

– Fogalmam sincs. Talán valaki másnak dolgozik. Többnyire úgy viselkedett, mintha Hínárevő alárendeltje lenne, de néha kiesett a szerepéből. És szerintem sejti, hogy erre én is rájöttem.

Bekapta a húst, megrágta, aztán lenyelte.

– Nem lehetnek egy családközösség tagjai? – találgatta az asszony. – Tudom, hogy a hidrák poligámok, és család helyett a dominancia számukra a legfontosabb, de mi van, ha…

– Szerintem nincs közöttük családközösségi viszony. Akkor nem így viselkednének. Áramlati Kék egy oda nem illő elem, akitől Hínárevő időnként feszélyezve érzi magát.

– Talán egy megfigyelő?

– Elképzelhető. Kérdés, kiket képvisel pontosan a hydrusi hierarchiában. Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy a hidra szövetségeseinknek valóban ugyanaz a célja, mint nekünk. Emlékszik az hydrusi Atomnapra? Amikor megpróbálták elvágni magukat a migrátoroktól?

– Igen – biccentette Vanessa Elson. – Még szerencse, hogy mi akkor még nem tartoztunk a gyarmatrendszerbe.

– De a firkák és az ostorosok igen. És a hidrák annak ellenére képesek voltak atomrakétákat lőni az összes Hydruson lévő féreglyukba, hogy tudták, rengeteg lesz a civil áldozat. – Persze, főleg firkákat öltek meg, gondolta Olga. Megpróbálták, és elbuktak, a féreglyukak nem omlottak össze, ellenben a robbanások lökéshulláma mindkét oldalon komoly pusztítást okozott. A következő hetekben aztán örökre eltűnt több millió hidra, gyakorlatilag minden egyes résztvevő a leghíresebb energiamesterektől a legutolsó segédekig, ahogy a migrátorok módszeresen felszámolták az összeesküvés teljes hálózatát. – Kérdés, hogy tanultak-e belőle? És hogy vajon mit akarnak ezúttal?

– Számomra az Atomnap inkább azt jelenti, hogy a hidrák elszántak, és tényleg meg akarnak szabadulni a migrátoroktól. Ahogy mi is.

– Azért ez az aszteroidabázis nem mérhető össze az Atomnap az egész Hydrusra kiterjedő összeesküvés-hálózatával.

– Ebben téved. A hidrák akkor egy túl nagy, túl zajos akciót készítettek elő. Mi megtanultuk a leckét, és nem véletlenül vagyunk nagyon-nagyon óvatosak, de a céljaink ettől még ugyanazok.

– Szóval nem csak ön van benne – értette meg Olga. – Másokat is képvisel a Földről. Olyan személyeket, akiknek bőven vannak a forrásaik, igaz?

– Semmi ilyet nem mondtam.

– De nem is tagadta. Kik támogatják még ezt az egészet?

– Beszéljünk a spektrumi utazásunkról! – Vanessa tartása és tekintete egyértelműen jelezte Olga felé, hogy ne feszegesse tovább ezt a témát. Kényszeredetten visszanyelte a következő kérdést, de ettől még sejtette, hogy beletenyerelt az igazságba.

Ez logikusan nem csak Vanessa ügye, hanem az egész Földé, ahol talán titkos társaságba tömörültek a hatalmat birtoklók, hogy visszaszerezzék az irányítást. Vajon kik lehetnek még benne? Óriáscégek? Milliárdosok? Politikusok? Vagy akár egész kormányok? Miért vállalta Vanessa Elson, hogy a legtöbbet kockáztatva személyesen vezeti ezt az ellenálló szervezetet?

A narancsleves kancsóból kitöltött magának egy keveset, a poharat a Coriolis-erő miatt elcsúszó folyadék alá húzta.

– Ahhoz, hogy bármi esélyünk legyen egy spektrumi tárgyaláson – felelte végül –, nagyon fontos, hogy minden résztvevő azt tegye, amit mondok. A firkák rendkívül önérzetes kritikusok, főleg, ha művészetekről vagy építészetről van szó. Kiszámíthatatlanok és roppant sértődékenyek. Rájuk kell hagynunk sok mindent, különben könnyen megmakacsolják magukat. Kell valami lényegeset tudnom a firka vendéglátóinkról? Kivel, kikkel tárgyalunk?

– A firkák vezetője a szobortanács tagja. Pirkolarninak hívják.

– A legnagyobb firka művészek egyike – gondolkodott hangosan Olga –, a Jövőbe vezető Lépcső és a Történelemspirál szoborcsoport alkotója. Ez nem semmi! Ott is magasra nyúlnak a szálak.

– Számít valamit, hogy vele tárgyalunk? – hajolt közelebb Vanessa.

– Egyelőre nem tudom. Ő aztán tényleg egy hiperérzékeny művésztípus, és nem igazán kedveli a Földet sem. Utánanézek a profiljának, és felkészülök belőle.

– Helyes. Emellett ugye féken tudja tartani Hínárevőt és Áramlati Kéket?

– Nézze, én nem ismerem őket, és ritka az olyan hidra–firka megbeszélés, ami ne fulladna botrányba. Pillanatok alatt képesek feldühíteni egymást, és teljesen mindegy, hogy milyen temperamentumú firkákról és hidrákról beszélünk. Annyira ellentétes a két kultúra, annyira gyökeresen mást gondolnak a világról, hogy olyanok, mint egy bomba két kulcsfontosságú alkotóeleme. Ha összekeverjük őket, a bomba robbanni fog.

– Be akarjuk vonni a firkákat, ezért muszáj, hogy elviseljék egymást.

– A hidrák is be akarják vonni őket?

– Nekik nyilvánvalóan csak az űrtechnológia kell, amivel biztonságosan és észrevétlenül eljuthatunk az Ellipszisre. Nekem viszont szükségem van a tudásukra is. Hínárevő nem akarja felfogni, hogy a firkák is legalább annyira meg akarják érteni az ostoros civilizációt, mint mi.

– Ennek ellenére, ahogy mi sem, úgy a firkák sem jutottak sokra az ostorosokkal. – Olga hátradőlt a székén. – Még valamit szeretnék kérdezni. Ezekről a MODA-páncélokról… Tényleg civileket küldenek bennük éles bevetésekre, még ha távirányítással is? Nem túl kockázatos ez?

– Azok a pilóták, akiket valóban éles bevetésekre engedünk, kőkemény pszichológiai és fizikális kiképzésen estek át. Korda ugyan kicsit morog rájuk, de csak azért, mert MODA-kban sokkal hatékonyabbak, gyorsabbak és taktikusabbak, mint bármelyik veteránja. És ez az egész kulcsa.

– Biztos ebben?

– Rájuk merném bízni az életemet. – Vanessa Olga szemébe nézett. – És higgye el, ön is ezt fogja tenni.

– Hányan vannak összesen?

– A MODA-program jelenleg tizenöt fős, de egyelőre csak hat, mentálisan és fizikálisan is felkészített hivatásos civil pilótánk van. Mind egykori XenoWars-játékosok. A többiek valószínűleg sosem fognak éles bevetésre menni. De hamarosan újra toborzunk. Higgye el, ez a hat fiatal bámulatos képességekkel rendelkezik. Sehol nem találnánk náluk jobbakat, és mindannyian önként vállalták a programot. – Vanessa Elson felcsillanó tekintettel az ajtó felé biccentett. – Pont itt jön Atreides, a csapat vezetője.

Daniel Wong sötét haja a szemébe lógott, de a pólója láttán Olga elkomorult, ugyanis a mellkasán annak a híres fotónak az animált verziója futott, amelyben apja, Ben Ballard 2069-ben kezet fog az Unyanyo nevű téglavörös bőrű, kacskaringós mintákkal teli ruhát viselő firka elsőszobrásszal. A fotó bejárta a világot, sőt, a firkák egy hatalmas szoborral is megünnepelték azt, hogy egy firka és egy ember tudós, ha korlátozottan is, de elkezdte megérteni a másik kultúrájának alapjait.

– Gyere, gyere! – integetett felé Vanessa. – Ha jól tudom, már találkoztatok egymással.

– Így van – biccentette Atreides, odahúzott egy széket melléjük, félresimította szemébe lógó haját, és Olgára mosolygott. – Jó étvágyat!

– Köszönjük – felelte Olga, és újra a pólóra siklott a tekintete.

Atreides hirtelen elsápadt.

– Ne haragudj, ezt… ezt nem gondoltam végig. – A kép elhalványult, ahogy lekapcsolta a póló szálaiba szőtt ledkijelzőt.

– Nem, hagyd csak! Jó látni apát, legalább így.

– Inkább nem – sütötte le a szemét Wong. – Ne haragudj.

– Mivel sokat lesz terepen – mondta Vanessa Olgának –, és a tudása nagyon fontos számunkra, ezért Atreidest kijelöltem a személyi testőrének. Egyetlen feladata lesz: magára vigyázni. Higgye el, nincs nála jobb. Atreides azt javasolta, hogy mielőbb érdemes lenne megtanulnia a MODA-páncél kezelését, ugyanis, ha a firkákat sikerül megnyernünk, akkor néhány napon belül el akarjuk indítani az Ellipszis-expedíciót. Az pedig nem lesz sétagalopp.

– Rendben – biccentette Olga. Atreides lágy arcvonásai, vékony alkata miatt nem éppen a testőr szó jutott eszébe róla. – Tegnap már kaptam egy kis leckét tőle XenoWarsból. A MODA-páncéloknál legalább nem fenyeget az a veszély, hogy sérül az egóm, mivel semmit nem tudok róluk.

– Ne vedd magadra – mosolygott Atreides, közben ujjaival az asztalon dobolt. – Egészen ügyes voltál.

– Ha eleget évődtek – szólt közbe Vanessa –, azt javaslom, Olga, hogy a következő hat órában alaposan pihenje ki magát, és készüljön fel. Este kilenckor önért küldetek, és tízkor indulunk a Spektrumra. Számítok a szakértelmére.

PERZSELŐ, a firka naprendszer központi csillaga (F5-ös színképosztály)

Távolsága a Földtől: 2768,63 fényév, sugara: 1,22*Nap, fényessége: 2,06*Nap

A naprendszer hét bolygóból áll:

1. gázóriás, 2. légkör nélküli kőzetbolygó,3. Hoppika, a firkák által kolonizált kőzetbolygó (sugara fele a Spektrumnak, nehézkedés 0,44g), 4. Spektrum, a firka civilizáció otthona, 5. ingadozó pályájú, fagyott és légkör nélküli, kisméretű kőzetbolygó, 6. Harmónia gázóriás, amelynek egyik holdja, a Jégkarc néhány millió firka által lakott, bővülő újvilág, 7. gázóriás.

SPEKTRUM, bolygó, a firka civilizáció otthona, migrátor gyarmat.

Tengelyforgási ideje 34 óra, keringési ideje 813 földi nap. A gravitáció 0,96 g, légnyomás: 1,12 atmoszféra, sugara 15%-kal, felszíne 35%-kal nagyobb, mint a Földé, szárazföldjeinek területe két és félszerese a földinek. A légkör összetétele: 24% oxigén, 73% nitrogén, 2% nemesgázok, 1% hidrogén.

Népessége: 41,5 milliárd (40 mrd firka, 1,2 mrd ember, 0,3mrd hidra)

Ismert féreglyukak száma 2011, ebből más gyarmatokra vezető: 1003.

(Forrás: Popular Space)

10.

A hangárban egy olajzöld vulkánaquatik és három, ugyanolyan színű, kisebb aquatik parkolt. Olga az előttük ácsorgó három MODA-páncélt figyelte, Atreides mellett egy 5-ös számot viselő meggypiros, valamint egy sárkányemblémás fekete-arany páncél állt, Atreides és társai valószínűleg ezúttal is távolról irányították őket.

Korda króm színű MODA-ja Vanessa Elson mellett tornyosult, de Korda benne is állt a páncélban, nyitott mellkaspanele mögül rágózva vizslatta a készülődést. Mellette egy arany és egy ciánkék hidra mobiltartály állt, körülöttük nyolc, pókra emlékeztető hydrusi harci techna várakozott mozdulatlanul.

– A cél a Szoborváros egy leárnyékolt, elegantika típusú lakótömbje – mondta Vanessa Elson, és feltolta feje tetejére a napszemüvegét. – Először egy féreglyukon a Hydrus mélyére merülünk le, onnan a Spektrum Mázga kerületébe ugrunk, egy leárnyékolt elegantikába, majd tovább a célhelyre, ahol már várnak a firkák. Az árnyékolás kizárja a migrátor letapogatókat és megfigyelő koordinereket, de azt nem zárja ki, hogy ennek ellenére lebukjunk, és rajtunk üssenek. Ha ez esetleg mégis megtörténne, akkor a védelmi csapatok az evakuálási terv szerint járjanak el. Megkérek mindenkit, hogy ha a Spektrumon, a tárgyalás során dr. Olga Ballard bárkitől bármit kér, vagy bármit mond, akkor azt vegye úgy, hogy én mondtam, és gondolkodás nélkül engedelmeskedjen. Nem szeretnék üres kézzel visszatérni.

Vanessa és Olga beszálltak az egyik aquatikba, a háromszögletű ajtók lezárultak, arasznyi vastag hydrusi ötvözet és kristályüveg vette körül őket. A hidra mobiltartályok a vulkánaquatikba gurultak, aztán megnyílt egy hat méter átmérőjű féreglyuk, és a konvoj járművei egymás után besiklottak a járatba.

Sötét vette körül őket, Olga végtagjai könnyűvé váltak. Valahol a Hydrus mélyén lehettek, egytized g nehézkedésben, több ezer atmoszférányi víztömeg nyomása alatt. Az ablakból semmit nem lehetett látni, a kinti sötétbe csak a lumenplanktonok ibolyaszínű derengése vetült.

– Kiderített valamit Pirkolarniról? – kérdezte Vanessa.

Olga a firkák Paletta nevű adathálójáról a Cogni adatbányász moduljával összeállíttatott a firkáról egy kivonatot. Sajnos a Cogni kizárólag az előadásokban, prezentációkban és a Pirkolarnival készült interjúk között kutathatott, mivel a firkák túl sok színt, jelet és képet tartalmazó színképírását a nyelvész szubintek még mindig nem tudták lefordítani.

– Pirkolarni földi években számítva nyolcvanöt éves. Ez a firkák átlag száz éves életkorához képest idősnek számít. Közeledik a végső kiégéshez, amikor a testi hanyatlással alábbhagy az alkotási vágya is. Elkötelezett nyugalompárti, az idegen művészetek elfogadásának hangoztatója, a jelenlegi egyik legnagyobb kortárs firka művészvezető.

– Szóval nem lesz vele gond.

– Ezt nem mondanám. Huszonöt éve járt utoljára a Földön, azóta kerüli a bolygónkat. Akkor Moszkvában szóváltásba keveredett néhány helyi fiatallal, akik firka villámszobrokat tapostak szét. Pirkolarni közbeavatkozott, mire őt megkéselték, a vele utazó legtehetségesebb utódját pedig megölték.

– Te jó ég! – sápadt el Vanessa. – Rémlik valami, jókora diplomácia botrány keveredett belőle. Az maga Pirkolarni volt? És számít ez jelenleg?

– Fogalmam sincs – vallotta be Olga. – Pirkolarni azóta mindenesetre nem hajlandó elhagyni a Spektrumot, pláne nem a Földre utazni. És az is biztos, hogy az önérzete messze a firkák átlaga felett áll.

Percekig csendben utaztak tovább.

– Gondolkodott már rajta, hogy mi értelme ennek az egész migrátor rendszernek? – kérdezte váratlanul Vanessa.

– Mire gondol pontosan?

– Vajon idővel tényleg újabb fajt, esetleg fajokat fognak becsatolni a gyarmatrendszerbe?

– Ez elkerülhetetlennek tűnik – felelte Olga. – Valószínűleg jelenleg is többtucatnyi, vagy ki tudja, mennyi Lándzsa járhatja az űrt, és kutatja fel az újabb és újabb naprendszereket. Ha pedig új értelmes civilizációt találnak, akkor minden bizonnyal felhúznak egy újabb féreglyuk-hálózatot, és a nyakunkba zúdítják őket. Bennünket meg az ő nyakukba.

– Lehet, hogy ha ez megtörténik, okosabbak leszünk. Például megtudjuk, hogy egy újabb fajjal hogyan birkózik meg a migrátor civilizáció, van-e kapacitásuk egy ötödik vagy esetleg hatodik gyarmat becsatolásával kiterjedő élettér teljes kontrolljára.

– Én inkább nem gondolnék bele, hogy ez milyen következményekkel járna. Elképzelhető, hogy csökkenne a firka túlnépesedés keltette nyomás, de ki tudja, mi más jönne helyette? Miféle újabb xenofajokkal kellene szembenéznünk? Szerintem ez ijesztő perspektíva.

– Azonban bármikor megtörténhet. Hacsak nem sikerül még előtte megszabadulnunk a migrátoroktól.

A mustársárga gondolat még percekig a levegőben függött körülöttük.

Lelassítottak, Olga oldalra hajolt, de csak az előttük úszó vulkánaquatik jelzőfényeit látta. Aztán közvetlenül előttük felragyogott egy zavaros, sárgás féreglyuklencse, és néhány másodperccel később újra normál gravitáció húzta lefelé a testüket, egyúttal éles sárgásfehér fény csapott a szemükbe, a Spektrum Perzselő nevű napjának vakító sugárzása.

Az aquatikjuk zökkenve megállapodott, aztán sziszegve feltárultak az oldalsó háromszögajtók. Egy üres, világos teremben parkoltak le, a falakat visszafogott színvilágú, mályva-és borostyánszínű, absztrakt festmények borították, a mennyezetről firka kezeket formázó szobrok nyúltak feléjük. Ez lehetett a Mázga kerület elegantikájának árnyékolt helyisége. A terem alsó és mennyezeti sarkaiban elektromágneses generátorok álltak, és gerjesztették a zavaró mezőt. Olga remélte, hogy tényleg érnek is valamit.

A füle pattogni kezdett. Nyelt néhányat, majd befogta az orrlyukát, és az orrába préselte a levegőt, ettől rögtön helyreállt a nyomás a fülében. Vanessára heves köhögési roham tört rá; az itteni, más szagú, nemesgázokat és némi klórt is tartalmazó légkör sok embernél okozott légzési irritációt.

Amikor kiskorában először ideköltöztek, Olga hetekig alig tudott aludni az állandó köhögési ingertől. Amikor másfél éve, a szoborvárosi kutatóprogram indulásakor ismét ideköltözött, szintén napokig krákogott. Szerencsére a teste most még telítve volt spektrumi baktériumokkal, amelyek előszeretettel telepedtek meg az ember torkában, így most egyáltalán nem zavarta a helyi levegő.

A klimatizált terem amőbaformájú ablakához lépett, a napfényben hunyorogva kipillantott a Szoborváros végeláthatatlan épületfolyamára, a házak közé óriási bőségtálakként ékelődő, henger alakú tápközpontok algafürtjeire, és azonnal felismerte a nem a legelőkelőbb kerületek közé tartozó Mázga kaotikus, egymásba folyó színekből álló, soktornyú és ágú épületeit.

Mintha egy hatalmas, milliószínű szoborparkra látott volna rá: minden épület ábrázolt valamit, némelyik csak egyszerű állatformákat, patchwork ugrikat, szakállnyalókat formáztak meg, de akadt bolygó és holdja, hatalmas firka festékujjakra emlékeztető toronyerdő, óriás légtisztító tölcsérek és csomópaloták is. A porzókarcolók és esőtornyok között sütőtökszínű gólemházak járkáltak, és minden építményt festmények borítottak, a falakat faragások, vízköpők, firka kifejezéssel napnyalók díszítették.

A Mázga és az Esztelen kerület határán sorfalként állt a tíz Legendatorony, mindegyik két kilométer magas kőszobor, amely egy-egy firka történelmi alakot ábrázolt Drafautól Frippekiig.

– Azta…! – Atreides zöld-fekete sólyompáncélja melléje állt. – Ez… hatalmasabb, mint hittem.

– Itt aztán minden megtalálható a firka kultúrából – mondta Olga –, mind a négy földrész, déli és északi közösségek, felszíniek és felszín alattiak, régiek, modernek. És mindegyikük harsányabb akar lenni a többinél, erre bármennyi energiát és erőforrást képesek elpazarolni. „A Spektrum egyszer a szépségbe fog belehalni”, ezt egy firka barátom mondta nekem pár éve. Innen pont nem látszik a nyomor, a mocsok, na és nem érzékelhető az az értelmetlenség, ahogy az alkotás felülír minden ésszerűséget és racionalitást.

– Azt hittem, kedveli a firkákat – jegyezte meg a háta mögül Vanessa Elson, és krákogott néhányat.

– Tanulmányozom őket, és látom, mit művelnek saját magukkal, még akkor is, ha közben olyanfajta szabadságban élnek, amit irigyelek tőlük. Mi talán soha nem fogunk merni ennyire szabadok lenni. És ne higgye azt, hogy a Földön jobb! Nekünk is megvan a saját mérgünk, amivel szép lassan megöljük magunkat, ha tovább folytatjuk.

– És mi lenne az?

– Legfőképp a gyűlölet. Mi nemcsak a xenókat, hanem saját embertársainkat is mélységesen gyűlöljük, és ebben egyedülállóak vagyunk. Erre egyetlen más xenocivilizáció sem képes.

– Ideális világ nem létezik. Sem ideális civilizáció. – Vanessa a kistáskájából előhúzott egy üvegcsét, és bekapott belőle egy kapszulát. – Kér? Légzéstisztító.

– Köszönöm, nem. Én hozzá vagyok szokva az itteni levegőhöz.

Vanessa elrakta a fiolát, megigazította magán a blúzát, majd a feje tetejéről az orrára tolta a napszemüvegét.

– Elég a bámészkodásból, kedveseim! Indulás tovább.

Olga ellépett az ablaktól, így éppen látta, amint két techna beindít egy féreglyukgerjesztőt, majd megnyílt előttük egy újabb féreglyuklencse.

Korda és két MODA-páncélos átszökkent a féreglyukon, aztán eltelt vagy tíz másodperc, amikor Atreides előrelépett:

– Megjött a jel! – kiáltotta. – Indulás!

A két hidra mobiltartály átgördült a féreglyukon, Olga Vanessával együtt követte őket.

SIMON ELSON A FORDÍTÓ ALGORITMUSOKRÓL

(EarthMag interjú 2089-ből)

Képzeljük el, hogy a következőket mondom egy firkának: „A feleségem, Vanessa egy gyönyörű nő, a teste homokóra alakú, és a mai napig szerelmes vagyok beléje.”

Hogyan reagál erre egy fordítószubint? Ugyanis nem elég, hogy a szavaimat kettősmondat alapú spektrumi szépnyelvre konvertálja, emellett további bonyolult problémákkal is szembe kell néznie.

Először is, a firkák nem ismerik sem a nő, sem a feleség fogalmát, mivel egyneműek, a szaporodásuk is teljesen másképp működik: az egymás számára kölcsönösen szimpatikus egyedek úgynevezett géngolyókat cserélnek, és azok révén keverik saját génállományukat. Nem kötődnek sem a szülőjükhöz, sem a gyermekeikhez, sőt, semmiféle általunk ismert módon nem vonzódnak egymáshoz. Egyedül a tehetségbe, a kreativitásba szerelmesek, és a gyönyörű kifejezés is eltérő biokémiai alapon működik náluk.

A következő probléma a homokóra, amely szintén nem létezik a spektrumi kultúrában, ezért egy ehhez hasonló jelzőt kell találni, de nem egy másfajta időmérő eszközt, mivel a mondatban a homokórának nem a rendeltetése, hanem a formája a lényeges. Ezt követően körül kell írni a firkáknál nem létező szerelem jelentését, amely egyébként meglepő módon a legkönnyebb feladat, mivel a firka nyelvészek a saját fogalomrendszerükben találtak egy szerintük hasonló fogalmat a művészeti vágy egyik színárnyalattal kombinált jelentése képében.

És ez csak egy egyszerű mondat igeidők és komplexebb jelentéstartalom nélkül, ráadásul ezt a mondatot én mondtam, nem pedig egy sokmilliónyi, színalapú fogalmi árnyalatot használó firka. Ugyanis visszafelé mindez sokkal bonyolultabb, mert a közel húszmillió kifejezésből és színből álló spektrumi szépnyelv-variációkat a mai napig nem tudjuk teljességében értelmezni, ezért a firka beszéd egyszerűsítő leképezésére egy köztes, mesterséges jelrendszert kell alkalmaznunk, ami még annál is bonyolultabb, mint elsőre hangzik.

A két nyelv közötti megfeleltetés kompromisszumok sorozata, és sokkal nagyobb kihívás, mint az azonos fogalmi rendszerekből építkező bármely két földi nyelv közötti fordítás. Bármit is teszünk, az információ óhatatlanul torzul és sérül, ahogy ezt Jacques Dupree xenonyelvész professzor is megfogalmazta. De legalább létezik. A Spektrum Szobortanácsával közösen kifejlesztettünk egy új típusú fordítóalgoritmust, amelyet hamarosan beépítünk a Friend legújabb, Ex5-ös chipjébe, így a jövőben sokkal egyszerűbbé válik a firkákkal történő kommunikáció.

Most pedig nézzük, mi történik, ha ugyanezt a mondatot egy hidrának mondom, akiknek a szaporodása három egyed közötti bonyolult dominanciakapcsolaton alapul, akiknek képtelenség elmagyarázni a szépség fogalmát, és akik különböző hullámhosszú és rezgésszámú hangok kifinomult variálása révén kommunikálnak…

11.

A teremben egy szabálytalan ívű asztal, körülötte két földi szék és két firka hintapad állt, az ablakon át vakítóan tűzött be a Perzselő fehér fénye. Az oldalfal mellett egy másik, fekete féregjárat lencséje vibrált, amely előtt négy szivárványpáncélos firka testőr állt, és őket figyelték.

A féreglyukból előügetett két előkelő ruházatú, bagolyfejű firka. A feje fölé hajló gallért viselő Pirkolarnit Olga felismerte, azonban banánzöld színű társára rá kellett keresnie. A Friend rácsatlakozott a Palettára, és szerencsére gyorsan meg is találta:

„A pecsétvörös Pirkolarni – üzente Vanessának a Friend/komon. – A banánzöld egy Nyikau nevű, ismert szabadművész, ő nagyjából ötven földéves.”

„Vörös és zöld firka – összegezte Vanessa. – És ez a Nyikau kicsoda pontosan? Testőr?”

Olga végigfutotta a Palettáról a Friendje szubintje által Nyikauról összeállított, és retinájára vetített adatfájlját.

„Művészeti tevékenysége mellett a Spektrumi Űrfelfedezésnél dolgozik. Képzett űrnavigátor, éveket töltött orbitális pályán és űrutazással, élt a Jégkarc holdon, illetve a Spirál űrbázisukon is. A Harmónia gázóriás gyűrűrendszerében többtucatnyi kősziklát faragott és festett meg, miközben csapatával hélium–3-at bányászott. De nem ezért van itt, hanem mert kiemelkedően tehetséges művész ahhoz, hogy Pirkolarni bizalmasa lehessen. Mostantól, ha megengedi, folyamatosan küldök önnek és a hidráknak is instrukciókat.”

„Sőt, kérem, hogy küldjön, de tartsunk nyitva egy külön csatornát kettőnknek is.”

Vanessa utasítására Korda és a három MODA visszalépett a féreglyukba, és Pirkolarni intésére távozott mind a négy firka testőr is.

A féreglyukakat lezárták, csak a két gerjesztő generátor maradt a terem átellenes pontjain.

Pirkolarni négy rövid lábát eltakarta narancsszínű és szilvakék mintákkal díszített pezsgőkrém színű tetrátnak nevezett nadrágja. Nagyjából másfél méter magas lehetett, nyak nélküli bagolyfeje tetejéről hegyes fülek meredtek felfelé, nagy, kerek szeme vaníliaárnyalatban csillogott, karjain színes faragványok csörögtek.

Nyikau nagy, citromsárga szempárjával egy hosszú pillanatig Olgát bámulta. Fél arasszal lehetett magasabb Pirkolarninál, ő vajszínű és kávébarna árnyalatokból álló, testhez simuló öltözéket viselt.

Váratlanul felpattantak, az egyik oldalfalhoz ügettek, és gyors, szinte kapkodó mozdulatokkal festeni kezdtek a falra, közben időnként a hasi festékmirigyeikhez kaptak újabb színekért. A falfelületen színek és árnyalatok keveredtek, majd öltöttek alakot egy firka szoborrakéta képmásában. Nyikau egy utolsó, világos árnyalatot kanyarított a szoborhajó orrdíszeire, aztán mindketten újra feléjük fordultak. A szobát tömény gyömbérillat lengte be.

A szarvakkal díszített, színes mozaikborítású, öblös testű szoborhajót ábrázoló gyorsfestménnyel mintha csak incselkedni akartak volna, azt üzenve, hogy „látjátok, ez az, amit szeretnétek, de rajtunk múlik, hogy megkapjátok-e.”

Pirkolarni két kezével körkörös üdvözlőmozdulatokat tett, ettől a csuklóján fityegő faragványok összecsörrentek, aztán a nyaki táprése alatt, felsőruhája négyzet alakú kivágásai által szabadon hagyott két sípszájából egyszerre, dallamosan füttyögni kezdett.

Szubintjeik azonnal megadták a fordítást, de a párhuzamosan elhangzó közlést két egymás utáni mondatra kellett bontani, hogy követni tudják a kettősbeszédüket. Pirkolarninak a szubint vékony szopránhangot választott:

– Ihletett #36CFCC alkotást! Pirkolarni vagyok, a kísérőm Nyikau./ Hirtelenfestményünk #C70C16 figyelmeztető #C50C17 ajándék a jelenlévők számára.//

A fordítóintelligenciák a lefordíthatatlan színjelzőket és színekre utaló fogalmakat csak az adott szín hexadecimális kódjával tudták jelezni. Az emberi nyelvek néhány tízezer aktívan használt szóból álltak, a teljes szókészlet sem nagyon haladta meg a félmilliót, azonban a firkák több millió kifejezést használtak, és ezen felül több mint tizenhatmillió színárnyalatot. Emiatt a firka kommunikáció fordítása inkább egyfajta durva nyelvi lebutításnak volt nevezhető.

– Ihletett alkotást! – biccentette Olga, és ezt megismételte Vanessa Elson is. Mindkét firka aranyszínű tolmácsmadarat viselt a bal fülében, amely szegényes, színtelen szavaikat visszafordította az ő éneknyelvükre.

Valószínűleg nem találták túl élvezetesnek az emberekkel való kommunikációt.

A hidrák csendben maradtak. A terembe egyenesen betűzött a Perzselő, márpedig a víz alatt élő hidrák egyáltalán nem szerették az erős fényt, nem voltak hozzászokva, a melegtől pedig amiatt érezték kényelmetlenül magukat, mert a lassan felforró holdjuk lehetséges jövőjére emlékeztette őket.

És ezt a firkák is tudták.

Hát, ez remek, gondolta Olga. Még szinte el sem kezdődött a tárgyalás, de már provokálják egymást.

Vanessa előrelépett, és leült az egyik székre, Olga csatlakozott hozzá. A hidrák mobiltartályai az asztalhoz gördültek, a két firka is helyet foglalt a hintapadjaikon, és elkezdtek előre-hátra mozogni. Az ablak lassan elsötétült, elnyelte a napfényt.

Olga belegondolt, hogy ő maga hányféleképpen sértett már meg firkát, és ettől csak még idegesebb lett. Alig tudott valamit a tárgyalófelekről, pedig a Spektrumon azokat az önkénteseket, akik hajlandóak voltak interjút adni a kutatásaikhoz, először mindig hosszan beszéltette, és csak órákkal később mert tőlük kérdezni. Így is gyakran az lett az interjú vége, hogy a firka lenézően vagy sértődötten távozott.

Olga rákeresett Nyikau ismertebb műveire: a nevéhez fűződött a szoborvárosi Északi Labirintusfal domborműve, a sokkarú szoborra emlékeztető Központi Rakétabázis megtervezése, és ő volt Drafauli színváros Álomfaragó városrésze színhekkelésének kitervelője is. Ez utóbbi során a kerület nagy részét fanatikusaival néhány nap alatt újrafestették, amiért majdnem örökre kitiltották Drafauliból, csakhogy több hangadó véleménymester is dicsérően nyilatkozott a színhekkelésről, így Nyikau hamar ismert művésszé lépett elő.

– Miért akarnak bemenni #7A410E Ellipszisre?/ Miért akarnak bemenni #7A410E Ellipszisre?// – énekelte Pirkolarni két szólamban, fúvósokhoz hasonlatos dalbeszédével. Mindkét szájával ugyanazt kérdezte, ez nyomatékosította a kérdését. – Kíváncsiak, igaz? Én is kíváncsi vagyok, ezért jártam már az #713D15 Ellipszis tiltott részében néhányszor./ Higgyék el, nincs ott semmi, amit valóban #713D15 látni szeretnének.// Csak szomorú kuszalakók élnek ott./ Kuszalakók nem szeretik a váratlan vendégeket.//

– Járt már az Ellipszis belső részeiben? – hökkent meg Vanessa Elson. – Mit keresett ott?

– #ABC1E3 inspirációt./ #B7F9EC ihletet.// Mi mást?/ Mi mást?// A #B61F18 Földön is azt kerestem, de csak halált találtam./ A #B61F18 Földön is azt kerestem, de csak halált találtam. És önök mit keresnek?/ Valóban a gyarmatosítókhoz vezető utat?//

Nyikau benyúlt az altestét fedő ruha alatti szövőméhébe, és előhúzott belőle egy arasznyi, frissen szőtt, nedvességtől csillogó, mustársárga, üreges fonalszobrot, amely egy embert és egy firkát ábrázolt, és kitette az asztalra. Két sípszája körül apró ráncok jelentek meg, aztán újra maga alá nyúlt, a hasi színmirigyéhez, majd ujjaival ezüstös festékkel kente be a szobrot.

– Igen – bólintotta Vanessa. – És nem hiszem, hogy külön-külön képesek lennénk eljutni a migrátorokhoz, sem megérteni, hogyan szabadulhatnánk meg tőlük. Erre csak együtt van esélyünk.

Nyikau megragadta az asztal peremét, abbahagyta a hintázást, és közbeszólt. A Friend egy héliumot szívott férfi hangján szólaltatta meg, legalábbis Olgának ez jutott eszébe, amikor meghallotta:

– Együtt./ Együtt.// A víznyelő (hidra) #3D0F31 energiamesternek erről mi a véleménye?/ A #75225F Víznyelőhold (Hydrus) mit mond erről?//

– Bonyolult a kapcsolatunk, de ugyanaz a célunk – közölte Hínárevő a mobiltartálya mélyéről.

– Valóban?/ Nem hiszem.// – Pirkolarni gyorsabban kezdett hintázni a széken, ami nyilvánvalóan feszültségről árulkodott. – Víznyelők (hidrák) nem azt állítják, hogy a gyarmatosítás egyfajta fajverseny?/ Nem csak #A58D92 csapdába akarnak csalni, hogy #63FFE0 elnyerjék a migrátorok babérzöld elismerését?// Így van?/ Nincs így?//

Csend telepedett köréjük, a hidrák nem válaszoltak.

Nyikau egy kis vászonzsákot tett ki az asztalra, előhúzott belőle egy húsrudat, és kedélyesen majszolni kezdte. Pirkolarni is belenyúlt a zsákba, és ő is rágcsálni kezdett.

„Most mi történik?” – kérdezte privát csatornán Vanessa.

„Esznek. A firkák mindig esznek, muszáj nekik az alkotás miatt. És ahogy a hidrák sem kedvelik a firkákat, ez az érzés kölcsönös. A firkák nem bíznak a hidrákban.”

„Elson, ennek semmi értelme – üzente Áramlati Kék a négyük számára nyitva tartott csatornán. – A nyüzsgő (firka) félrenyüzsög (mellébeszél), ráadásul sértő örvényeket kelt. Elúszunk (távozunk.)”

„Dehogy úsznak! – felelte Vanessa. – Kellenek a firkák. Cáfolják meg, amit mondtak!”

– Ez egy félresiklás (téves gondolat) – búgta néhány másodperc csendet követően Hínárevő. – Ilyet csak néhány versenymániás energiamester állít, de nem mindenki. Legutóbb Boncsarov tátogó (humán) szónok pontosan ugyanezt tátogta (mondta). Ezek szerint akkor mindenki zavarosban úszik (bűnös)?

– Egyezséget ajánlottunk, Pirkolarni – tette hozzá Vanessa. – Emlékszik, mennyi negatív energiát ígértünk a segítségükért cserébe?

A pecsétvörös firka bagolyfülei megrebbentek.

– Nem az #EC0B19 energia miatt vagyunk itt./ Bennünket nem érdekel az #EC0B19 energia.// Miért van #8C0B12 szükség a #DAE807 szoborrakétákra?/ Miért nem visznek inkább az #8A5425 Ellipszis belsejébe féreglyukakat?//

– Az Ellipszis Möbius-szektorába könnyű eljutni, de ezt a részt a migrátorok ellenőrzik – felelte Vanessa. – Észrevétlenül nem tudnánk átlopakodni a zónahatáron. Egy mobil féreglyukgenerátort pedig lehetetlen kivinni a Möbius-szektorból, márpedig arra szükségünk lesz. Ellenben a környező világűr hatalmas, azt a migrátorok sem képesek megfigyelni. Ha összedolgozunk, abból mindannyian csak nyerhetünk. A célunk közös.

Pirkolarni és Nyikau ugyanazt a rövid dallamot kezdték el hangosan fütyülni, közben a fülük felváltva lekonyult, majd felfelé meredt.

„Most nevetnek, ugye?” – kérdezte Vanessa.

– „Igen. – Olga a két firka gúnyosan csücsörítő sípszáját nézte. – Valami olyasmi.”

„Csak őszinte akartam lenni. Mit rontottam el?”

„Mindent. És ez roppant módon szórakoztatja őket. Sosem lesz közös a célunk, ezt csak maga gondolja így, ezt tartják nevetségesnek.”

„Akkor segítsen! Ezért van itt!”

– Az Ellipszis mindannyiunk számára egy megfejthetetlen művészeti alkotás – mondta hangosan Olga a firkáknak –, márpedig az ostorosok megértéséhez a művészetükön át vezet az út.

– Az ostorosok nem ismerik a #092909 művészet fogalmát./ Az ostorosok nem ismerik a #092909 művészet fogalmát.// – Pirkolarni mereven nézte Olgát.

– Lehet, hogy a fogalmat nem ismerik, de az Ellipszis egyes aszteroidáinak belseje tele van sajátos szobrokkal és mintákkal. Az ostoros kultúra sokkal régebb óta létezik, mint mi, és rengeteg titok rejtőzik az aszteroidáik mélyén. Hajdanán valószínűleg ők is alkottak, de olyan módon, amelyet nagyon nehéz értelmezni…

– Mi képesek vagyunk megérteni az #49260A ostoros #0A2E09 művészetet!/ Ugyan, mit ért ön a #0A370A művészetekhez?//

– Én nem értek hozzá, de önök igen. Pont ez a lényeg. Önök mindannyiunknál jobban tudják értelmezni az ostoros művészetet, ami a megértés kulcsa lehet.

– Mi fontos az #7A410E Ellipszisen?/ Mi fontos az #7A410E Ellipszisen?//

– Nemrég egy hidra expedíció járt az Ellipszis mélyén. Olyan nyomra bukkantak, amely elvezethet az Eredőre. Ezt a nyomot akarjuk követni.

– Ez karamellszínű információ./ Valóban ezt találták?//

„Ki engedélyezte, hogy ezt elárulja nekik? – érkezett Áramlati Kék üzenete. Nem Hínárevőé, hanem Áramlati Kéké. – Elson, azonnal állítsa le a mélylakó (ostoba) xenológusát!”

„Nyugalom! – üzente vissza Vanessa. – Olga éppen azon dolgozik, hogy elnyerjük a firkák bizalmát.”

„Kiadott egy értékes információt bármiféle ellentételezés és előkészítés nélkül!”

„Ezt kellett tennünk. Erősítsék meg! Gyerünk!”

„Maguk, tátogók (emberek) felettébb ügyetlenül siklanak (nem értik) a tárgyalás mámorát (lényegét)!”

– Ballard igazat tátog (beszél) – közölte végül Hínárevő hangosan, és elkezdte részletesen elmondani, mi történt az expedícióval.

Olga Friendjére egy új adatkapcsolati kérelem érkezett, mégpedig Nyikautól, aki mindeddig szótlanul ült Pirkolani mellett, csendben hintázott, és közben egy újabb húsrudat majszolt.

Olga engedélyezte a kapcsolatot, és a szeme előtt megjelentek Nyikau lefordított kettősmondatai:

„Megbízol a víznyelőkben (hidrákban), #1606A4 xenokutató?/ A víznyelők (hidrák) ijesztően #4F4D55.// Alkotás nélkül csak sivárság van./ Márpedig a víznyelők (hidrák) nem alkotnak.//”

A #4F4D55 egy sötétszürke árnyalat volt, de a fordító szubint a legtöbb színhanghoz hasonlóan ehhez sem tudott jelentést párosítani. Olga nem hitte, hogy pozitív jelentése lenne.

Mit akar tőle ez a Nyikau? A firkák nem szoktak ravaszkodni, általában egyenesen és őszintén kérdeznek, de tapintat nélkül.

„Nem alkotnak, de ettől még közös a célunk – üzente vissza. – Nem vagyunk egymás ellenségei.”

„Ezt sosem tudhatod, #1606A4./ #A9B1D2 giccset mondtál. // A szögletesek (emberek) szeretik a #A9B1D2 giccset./ A szögletesek (emberek) imádják a #A9B1D2 giccset.// Csakhogy a víznyelők (hidrák) mindig több rétegben gondolkodnak, és a #60926B célok mindig a legalsó festékrétegen rejtőznek./ Kérdezd csak meg őket, hogy valóban a #CAF30E rakétatechnológiánk kell-e nekik?//”

„Mi más kellene?” – felelte meghökkenve Olga.

„Ez az első vaníliaszínű kérdés az eddigiek közül./ Az igazság egy #E52612 megértésre váró festmény.//”

Nem a rakétatechnológia kell a hidráknak? De akkor mi? Miféle mézsárga játszma folyik itt, ki mit akar itt tulajdonképpen?

„Vanessa, miről szól tulajdonképpen ez a beszélgetés?” – küldött egy üzenetet Vanessának.

„Ne most, Olga!”

Olga az asszonyra pillantott, de az a firkákat figyelte. Mintha szándékosan nem akart volna reagálni.

Hirtelen elhatározással egy új kommunikációs csatornát nyitott Áramlati Kék felé:

„Áramlati, áruljon el nekem valamit! Valóban csak a firka szoborrakétákat akarják?”

„Ön szerint mit akarunk még, Ballard?” – érkezett Áramlati Kék válasza.

„Mit találtak az Ellipszisen? Miért nem mennek vissza saját maguk? Mi szükségük van ránk vagy a firkákra? Nélkülünk is bejutottak már a belső aszteroidákba. Nem hiszem, hogy csupáncsak meg akarták osztani velünk a felfedezésüket. Mi szükség van erre a körülményes megoldásra?”

„Ezek nagyon jó kérdések.”

„És van még néhány. Örvényes Hínárevőt is ugyanaz érdekli, ami önt? Tudom, hogy ön nem az asszisztense.”

„Világítom (tudom), hogy világítja (tudja). Ezért van itt, Ballard, hogy megfigyelje, észrevegye, és értelmezze a felszín mögötti mámort (lényeget). Figyeljen a nyüzsgőkre (firkákra), és irányítsa, terelje őket. Hínárevő egója nagyobb, mint a türelme. Én meg azért vagyok itt, hogy irányítsam Hínárevőt.”

Olga meghökkenten Áramlati Kék ciánkék mobiltartálya felé pillantott.

– Nos, mindent világít (tud), amit világítania (tudnia) kell – búgta élesen Hínárevő a mobiltartálya mélyéről, miután befejezte a hidra expedícióval történtek elmesélését. – Itt az idő, hogy döntsön!

Pirkolarni gyorsabban kezdett el hintázni, a tekintete hol Vanessára, hol Örvényes Hínárevő mobiltartályára siklott, de nem szólt semmit.

– A bizalom egy szivárványos élőlény, de ha folyton színt vált, akkor #0F1322 elpusztul./ A #A525C1 Hydruson sokan szeretnek színt váltani.//

– Nekem elegem van a nyüzsgőből (firkából)! – Örvényes Hínárevő borvörös mobiltartályával nekiment az asztalnak. – Csak hínározik (játszadozik) itt velünk! Nem akar mást, csak felforralni bennünket (feldühíteni bennünket)!

„Mit művel? Azonnal kérjen tőle elnézést!” – üzente elsápadva Olga.

A két firka idegesen forgatta a fejét. Nyikau keze eltűnt az asztal alatt, és előhúzott egy újabb szobrot.

A szobor egy nagyfejű, eltorzult arcú, nagy orrú, penészzöld hidra-karikatúra volt.

„Hínárevő, tegye, amit Ballard mond! – kérte Vanessa Elson. – Azonnal!”

„Nem világítom (értelmezem) a maguk „elnézést” fogalmát” – közölte Hínárevő.

„Tudom, hogy a Hydruson a sértegetés és az udvariatlanság a napi kommunikáció része, de a firkák nagyon érzékenyek erre – magyarázta Olga, és közben platinagyűrűjét tekergette az ujja körül. – És ezt önök is tudják. Úgyhogy itt az ideje, hogy elismerje, hibázott. Tudom, hogy képes rá, találkoztam már olyan hidrával, akinek sikerült.”

Kínos csend vette körül őket, aztán Pirkolarni felpattant, és ide-oda rohangászott, közben folyamatosan füttyögött, és nyoma sem maradt az eddigi lágy dallamosságnak, beszéde fülsértően élessé és keményen pattogóvá vált:

– Nem akarom folytatni ezt a beszélgetést./ Nem fogom folytatni ezt a beszélgetést.// #F47600 #F47600/ #F1943B #22170d// Távozzanak innen./ Távozzanak!//

„De gyorsan, Hínárevő! – siettette Olga a hidrát. – Nem érti, mi forog kockán?! Soha többé nem állnak velünk szóba! Nem lesz szoborrakétája!”

„Gyerünk, Hínárevő! – tette hozzá Vanessa. – Ha akarja azt a szoborrakétát, akkor csinálja, de most rögtön!”

– Nem úgy világítottam (értettem), Pirkolarni – búgta Örvényes Hínárevő. – A Mélységben (Hydruson) nincsen arra megfelelő kifejezés, amit használhatnék, de… rosszul fogalmaztam, és ez hibához vezetett.

– Hínárevő elnézést akar kérni – tette hozzá idegesen Olga. A hidra szavai egyáltalán nem hangzottak hihetően, a megbánást pedig hiába is keresték volna.

Pirkolarni Hínárevő mobiltartályát nézte:

– Hát hogyan értette akkor?/ Tehetségtelen hazudozó. // #9E5A8C Hazug./ #9E5A8C Hazug.//

Olga privát üzenetet kapott Nyikautól:

„Nem kellett volna idehoznotok a víznyelőket (hidrákat)./ Most elbúcsúzunk, #2970DF xenokutató// – mondta a banánzöld firka. – Sajnálom, hogy elmarad a megállapodás./ Lehet, hogy soha nem is létezett megállapodás. // #B81E38 Pirkolarni nem bízik #0C2E97 bennetek./ Én sem tudom, hogy #0C2E97 bízhatok-e.//”

„Az istenért, csináljon valamit!” – érkezett Vanessa kétségbeesett üzenete.

OLGA BALLARD: HÁNYFÉLEKÉPPEN ÉRTHETÜNK FÉLRE EGY FIRKÁT?

(22nd Century Science magazin, 2117 április)

Az elmúlt egy évben közel ezer firkával készítettem mélyinterjút, és mindegyik egy külön kalanddá vált, félreértések tucatjait produkálta. Pedig mindent tudok a firkákról, amit az elmúlt hatvan évben más xenokutatók dokumentáltak, de még ez a hatalmas tudás sem elég szinte semmire. Csak ezekből a személyes interjúkból többet tanultam a firkákról, mint tíz egyetemi szemeszter alatt.

12.

Olga egy pillanat alatt döntött.

„Hínárevő, a következőket mondja! Nem érdekel, hogyan fordítja a saját nyelvére, csak próbálja meg elismételni: Bocsássa meg nekem ezt a türelmetlen és ostoba megjegyzést. Nagyra értékelem a művészetüket, és lenyűgözőnek tartom Drafau jégszobrait, főleg, amelyeket a Hoppikán faragott, és csak évtizedekkel a halála után találták meg.”

„Egyáltalán nem világítom (értem) a művészetüket, miért hazudjak?”

„Hogy helyrehozza, amit művelt! Ez pusztán udvariasság, ők pontosan tudni fogják, hogy fogalma sincs, miről beszél, de talán értékelni fogják a gesztust.”

„Gyerünk! – mondta Vanessa. – Nehogy elkúrja nekem!”

– Komolyan siklottam (gondoltam) – búgta Hínárevő a firkák felé. – Egy hibás, türelmetlen kifejezést használtam. Számolom (értékelem, nagyra értékelem) a művészetüket és… roppant értékesnek tartom Drafau jégszobrait, főleg, amelyeket a Hoppikán faragott, és csak évtizedekkel a hanyatt fordulása (halála) után találták meg.

Pirkolarni a fejét ingatta, Nyikau pedig Olgára pillantott, aki ebből azonnal tudta, hogy ez így semmire sem lesz elég.

– Igazán ezt gondolja?/ Udvarias-e a hazudozó? // – füttyögte Nyikau. – És a korai Drafauról mi a véleménye?/ Drafau #7FEB0C Felleg-ciklusa borostyánszínű-e? //

Citromsárga szemével Olgára pillantott, tudta, hogy tőle származik a mondat.

„Mit világítsak (mondjak)?” – kérdezte a külön csatornán Hínárevő.

„Ezt: – felelte Olga – Bár nem értek a művészetekhez, korai szobrai és festményei nekem némiképp még kiforratlannak tűnnek.”

Hínárevő megismételte, de nagyon esetlenül hangzott a megfogalmazása, és Olga még abban sem volt biztos, hogy a firkák valóban azt értették mindebből, amit kellett volna.

Itt ült egymással szemben három, alapjaiban különböző, mégis sokban hasonló civilizáció, és kétségbeesetten próbálkoztak a saját fogalmi rendszerük keretein belül értelmezni a másik két civilizációt.

Nyikau egy dallamos füttysorral fejezte ki derültségét:

– Valóban nem ért hozzá, energiák #991FB1 modortalan mestere./ A részletgazdagság #ECF706 fanyar stíluselem, nem pedig #D16C72 minőségi kategória.//

Pirkolarni felállt, és odaügetett a szoborrakétát ábrázoló falfestményhez, majd festékmirigyéhez nyúlt, és sötét festékkel elkezdte összekenni a falat.

Olga és Nyikau tekintete összeakadt egy pillanatra, aztán Nyikau is csatlakozott Pirkolarnihoz.

„Mi történik?” – kérdezte Vanessa.

„Az, hogy vége” – üzente vissza keserűen Olga.

„Ezt aztán jól elszúrta!”

„Én szúrtam el?! – Olga dühösen Vanessára bámult. – Nem inkább a maga hydrusi barátai, akiket nyomatékosan kértem, hogy ne hozzon ide?!”

Olga az asztalra könyökölt, és a tenyerébe temette az arcát.

Nem! Nem hagyhatja ennyiben. Kell lennie valami megoldásnak.

– Egy ember átlagosan háromszor sértődik meg egy spektrumi nap alatt – mondta a firkáknak. – Egy hidra egyszer sem, ők nehezen is tudják értelmezni a fogalmat. Egy firka viszont legalább tizenötször.

Pirkolarni abbahagyta a festést, és Olga felé fordult:

– Ez egy bonyolult #E0C333 igazság, de a helyzeten nem #CD7110 változtat. Az #16EE82 érzékenység intellektuális #0D0702./

– Az érzékenység nem egyenlő a sértődékenységgel – felelte Olga. – A sértődés egy kommunikációs fegyver, az igazi intellektus pedig a sértéseken történő felülemelkedés.

Pirkolarni bagolyfülei megrezdültek, és értelmezhetetlen színsort füttyögött válaszul, Olga a magas hangok túlsúlyából arra tippelt, hogy csak még jobban megsértette.

– Semmilyen #50AC22 együttműködés nem lehet kizárólag haszonalapú./ Ön azt állítja, hogy egy ilyen #B4CFEC tárgyaláson nincs helye érzéseknek?//

„Ennek most mi az értelme?” – kérdezte Vanessa.

„Hagyjon most!” – kérte Olga.

– Nem, ezt nem állítottam – felelte Pirkolarninak. – Csak arra akartam utalni, hogy a kölcsönös előnyökért mindannyiunknak áldozatot kell hoznunk.

– És milyen színű az ön #E42217 áldozata?/ És milyen színű az ön #E42217 áldozata?//

– Néhány napja a migrátorok szónokká akartak tenni – kerülte meg a választ Olga, mivel erre emberként nem tudott válaszolni. – Abban a pillanatban megszűntem létezni a világ számára.

– Ez azonban nem önkéntes #E42217 áldozat./ Ez azonban nem önkéntes #E42217 áldozat.// – Pirkolarni visszafordult a falhoz, és tovább mázolta a szoborhajót.

Olga újabb támadást indított, és üzenetet küldött Nyikaunak:

„Biztos benne, hogy ki akarnak maradni mindebből? A hidrák és az emberek mindenképpen el fognak menni az Ellipszisre, és idővel el fogunk jutni az Eredőre is. Nem fogjuk feladni. Azt nem tudom, hogy ott mi fog történni, de ön szerint mi történik, ha sikerrel járunk?”

„Mi történik?/ #6493CC mondja el!//”

„Az történik, hogy a Spektrum kimarad belőle. A hidrák és az emberek megszabadítják a gyarmatokat a migrátoroktól. De nem a firkák. Önöknek megvan a lehetősége, hogy együtt próbáljuk meg, de elutasítják.”

„Nem én utasítom el./ #9E250B Pirkolarni utasítja el.//”

„Akkor győzze meg, hogy tegye félre a büszkeségét! Nincs több esélyünk. Sosem volt könnyű az együttélés, de valahogy mégis sikerült, mert muszáj elviselnünk egymást. Önök többen vannak, mint a másik három civilizáció együtt, többségben vannak mindegyikünk otthonában. Mégis az lesz a vége, hogy a firkák nem mertek vagy nem akartak tenni semmit. – Aztán még hozzátette: – Én bízom önben.”

Nyikau abbahagyta a festést, Olgára pillantott, és hosszú másodpercekig a szemébe nézett.

Aztán Pirkolarnival kezdett el kommunikálni a saját belső hálózatukon.

Két perc elteltével Pirkolarni a fejét ingatva megfordult, és visszaült, Nyikau követte.

Az idősebb firka kényelmesen hintázva egyenesen Olgához intézte a szavait:

– Mi itt mindannyian #417010 civilizációkat képviselünk, és megértettem, amit nemrég énekelni akart./ Egyetlen #C913E5 hidra maszatos beszéde valóban nem taszíthat salétromsárgába bennünket.// Önök #13B28C segítenek, mi #0FA883 segítünk./ Megtörtént a #DF6068 megállapodás.//

– Valóban? – hökkent meg Vanessa, és hitetlenkedve Olgára pillantott. – Nos, ennek nagyon örülünk. Mindannyian.

– Így van, mindannyian örülünk a rajunk bővülésének – tette hozzá Áramlati Kék.

Nyikau mindkét kezét az asztal alatt tartotta, és mintha matatott volna velük. Előhúzta az egyik kezét, és egy arasznyi, matt fonalszobrot húzott elő.

Olga fejszobrát.

Finoman letette az asztalra, és odatolta a hidrákhoz.

„Ez micsoda?” – kérdezte Hínárevő.

„Nem számít – felelte Olga. – Vegye el, és köszönje meg.”

„Ha jól sejtem, a nyüzsgők (firkák) arra utalnak, kinek köszönhetjük az együttsiklást (megállapodást)” – jegyezte meg Áramlati Kék.

Hínárevő mobiltartályból kinyúlt egy szelvényezett robotkar, és a tartály egy oldalrekeszébe emelte be a szobrot.

– Köszönöm – búgta Hínárevő a tartály mélyéről.

„Látom, gyorsan belejött – kapta az üzenetet Olga Vanessa Elsontól. – Ráérzett az ízére, igaz? Ügyesen manipulálta őket.”

„Őszinte voltam velük. Egészen más úgy beszélgetni egy xenóval, ha van tétje, ha vannak célok, amiket el szeretnénk érni. Elnézését kérem, hogy feldühítettem, de megpróbáltam motiválni.”

„Pontosan azt mondta ennek a Nyikaunak, amivel hatni tudott rájuk. Ezért van itt, mert képes rá.”

„Látja a privát üzeneteimet? – döbbent meg Olga. Sejthette volna, hiszen Vanessa a Friend tulajdonosa, ilyen éles helyzetben teljes kontrollt akar az emberei felett. – Hogy képzeli? Legalább megkérdezett volna!”

„Én felelek magáért és a tárgyalásért is. Ezt azonban még véletlenül se vegye kontrollnak, pláne ne kémkedésnek. Csak figyelek és tanulok öntől. Ez itt egy történelmi megállapodás volt, és csak ez számít! Ehhez képest sem ön, sem én nem vagyunk fontosak.”

Olga átlépett a Mázga kerületbe visszavezető féreglyukon, és beleborzongott az utazás egész testét átható, bizsergető érzésébe.

Az iménti tárgyalás feszültsége és a párhuzamos koncentráció váratlan hirtelenséggel ütött vissza: kellemetlen, hirtelen támadó, hasogató, ólomszürke fejfájás tört rá. Úgy érezte magát, mintha már legalább huszonnégy órája ébren lenne. Megmasszírozta a halántékát, és megdörzsölte az arcát.

– Ez tényleg nagyszerű volt, Olga! – lépett melléje Vanessa Elson, és mosolyogva a vállára tette a kezét.

Olga önkéntelenül hátralépett egyet:

– Nem tetszik, ahogy játszadozik velem.

– Sajnálom – komorult el az asszony. – Viszont ettől még ez az én játékom, és az én szabályaim. Magában egy politikus veszett el.

– Remélem, jó mélyen elveszett. Gyűlölöm a politikát. Ahogy azt is, ha manipulálnak.

– Ugyan, mindenki manipulál mindenkit. Egyszerűen csak tudni akartam, mit csinál. Megbíztam magában, de nem eléggé, viszont megígérem, hogy mostantól ez változni fog.

– Szóval megígéri, hogy többet nem hatol be a privát szférámba?

– Azt nem – felelte rezzenéstelen arccal Vanessa Elson.

Néhány másodpercig farkasszemet néztek, aztán Vanessa előresietett, és beszállt az auquatikba. Olga újra megmasszírozta a halántékát, aztán utána indult.

Hamarosan besiklottak a féreglyukba, és a Spektrum vakító, sárgásfehér fényét felváltotta a Hydrus alacsony nehézkedésű világóceánjának szürkészöld átláthatatlansága.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV

(Paulsen&Graff, 2081)

A 22. század

A kényszermigrálások miatt a Földet jelenleg évi húszmillió ember kénytelen örökre elhagyni, ugyanakkor közel nyolcvanmillió firka és egy-kétmillió hidra érkezik. Ha csak ezt a két számot vesszük alapul, akkor 2140 körül a Föld lakossága öt és fél milliárd emberből, tizenegy milliárd firkából és vagy kétszázmillió hidrából fog állni.

Az egyik leglényegesebb kérdés, hogy a bolygó bioszférája hogyan fogja elbírni ezt a népességi nyomást. A migrátorok valóban teljesen össze akarják keverni a különböző civilizációkat? Mi értelme mindennek?

Kutatóként nem tudok felelősen válaszolni, de mint kíváncsi ember, szeretném megérteni, mi miért történik. Abban azonban biztos vagyok, hogy a 22. század eleje az emberi civilizáció legfontosabb időszaka lehet. Vagy azért, mert szembe kell néznünk azzal, hogy erőszakkal elveszik tőlünk a saját bolygónkat, vagy azért, mert végre megértjük, mi velünk a migrátorok célja.

13.

Két nap múlva megérkeztek a firkák, és egy pillanat alatt ellepték a Gabrielle-t.

Olga reggel kinézett a szobája ablakán, és egy százötven méter magas, rücskös burkolatú szoborrakéta felső harmadára látott rá, amelyet színfanatikus és realitástagadó stílusok egymásba olvadó szivárványkaleidoszkópjai fedtek, burkolatán mintha a világ összes színárnyalatából lett volna legalább egy ecsetvonásnyi. Törzséből firka szobrok ezrei emelkedtek ki, a forgatható, nukleáris hajtóműmodulokon egymásba fonódó, milliméteres precizitású, karcolt motívumok sorjáztak, és orrkúpjából két hatalmas szarv meredt a magasba.

Óriási mérnöki és még inkább biztonságtechnikai feladat lehetett ezt a monstrumot a Spektrumról ideszállítani. Előre telepített féreglyukon hurcolhatták keresztül, mire eljutottak a Gabrielle-re, az oldalán gyöngyöző vízcseppek arra utaltak, hogy a Hydrus lehetett az utolsó állomás.

Olga a következő napot Atreidesszel töltötte. Kétszer négy órát gyakorolták a MODA-páncél használatát, délelőtt a Nagycsarnokban, délután pedig mélyen a Gabrielle belsejében, az aszteroida középvonalánál kialakított zérógravitációs barlangban. A barlang kétszáz méter átmérőjű kivilágított üregét egyszerűen kivájták; a technáknak néhány napba telt csupán járatot fúrni idáig, kimélyíteni a belső teret, és elhordani a kődarabokat.

– A Friendedre letöltheted a szimulációs programot – mondta Atreides, szokás szerint szinte darálva a szavakat –, azon annyit gyakorolhatod az irányítást, amennyit csak akarsz. Egy hozzád hasonló, ügyesebb XW-játékos viszonylag gyorsan meg tudja tanulni az irányítás alapjait. Egyet ne feledj, az Ellipszisben bármi megtörténhet. Lehet, hogy attól függ az életed, hogy milyen gyorsan tudsz reagálni.

Olga Atreides mellett megtanulta, miként vezérelheti a neuropánttal gondolati úton a MODA fúziós hajóműveit, begyakorolta az alapvető mozgásokat, forgásokat, lebegést, azt, hogy hogyan táplálkozhat bent, és hogyan működik az életfenntartó rendszer és az anyagcsere-rendszer. A harcászati hozzáférését egyelőre letiltották, így sem a Gauss-ágyukhoz, sem a lézerfegyverekhez sem fért hozzá, na, nem mintha akart volna.

Olga a közös gyakorlás kezdete óta érezte Atreidesen, hogy az vonzódik hozzá. A fiatal férfi a nyitott MODA-jába hajolva mutogatta a modulokat, és közben néha véletlenül hozzáért a kezéhez, és sokszor vette észre, hogy egy pillanattal tovább néz a szemébe, mint kellene.

Atreides eleinte zavartan elkapta a tekintetét, aztán néhányszor már nem. Csakhogy hét évvel volt fiatalabb Olgánál, és ráadásul nem is látszott annyinak, kölyökképe miatt inkább tűnt egyetemistának.

Olga igyekezett nem reagálni, nem jeleket adni, hiába imponált neki a legendás Atreides érdeklődése. Jelen helyzetben nem igazán akart senkit közel engedni magához.

A Gabrielle-en egyre gyarapodott az aszteroidán elszórt firka szobrok száma, és mindenhonnan firka füttyögés hallatszott. Az eddigi kétezer ember és háromszáz hidra mellé már most háromezer firka költözött át, de Vanessáék felkészültek mindenre. A fúrógépek folyamatosan dolgoztak, Olgáék talpa alatt időnként megremegett talaj, és Atreides azt mesélte, hogy hamarosan megnyitnak egy másik, ehhez hasonló csarnokot, amit a firkák fognak belakni.

A szoborhajót körbeállványozták, aztán megkezdődtek az emberi és hidra biológiai szükségletek szerinti átalakítások. A Nagycsarnokban négy ipari anyagnyomtatót állítottak munkába, amelyek folyamatosan ontották a szükséges eszközöket.

Vanessa Elson azt mondta, tíz napon belül indulnak az Ellipszisre. Hacsak addig nem vesznek össze a firkák és a hidrák, de utóbbiak szerencsére inkább az elszeparált medencéikben töltötték az időt, és a technáikra hagyták az előkészületeket. Csak néhányan jöttek át a Nagycsarnokba, hogy mobiltartályokból tanulmányozzák a szoborhajókat.

Olgát elkezdte nyomasztani az elméjében rubinvörösen lüktető felelősség. Tudta, mit vár tőle Vanessa Elson. Ugyanazt, amit a Spektrumon: megoldásokat a xenók közötti kommunikációra. Csakhogy ezúttal az Ellipszisre készülnek, és az ostorosokkal nem lehet kommunikálni, és megérteni sem lehet őket – ez pedig még nagyobb probléma. Elég egyetlen rossz mozdulat, vagy egy váratlan találkozás néhány labilis ostorossal, és vége.

Így halt meg apa is.

A Möbius-szektoron kívül kötelező volt a retinakamerák folyamatos streamelése, pont az ilyen esetek miatt. Olga látta mindhármuk utolsó rögzített perceit: a derékban kettétépett Stephanie-t, apa kedvenc asszisztensét, akinek testrészei talán még most is annak az ostoros aszteroidának a mélyén keringenek, Marcin Wojda professzor haláltusáját, és az ő szemén keresztül azt, ahogy apa teste köré egy ostoros ostorkarja fonódik, majd apa elernyed, miközben hasából egy másik ostorkar bukkan elő, és belei tekergő kígyókként kúsznak elő belőle.

Lehet, hogy ő is az Ellipszisen fog meghalni?

Katonai biztosítást kapnak, MODA-k, harci technák és fegyveres firkák fogják megvédeni őket, ha valami történne.

Kérdés, ez elég-e. Alig valamivel tudnak többet az ostoros kultúráról, mint öt évvel ezelőtt.

Tartott ettől az utazástól, legfőképp apa tragédiája miatt.

Lefekvés előtt a Frienden végigpörgette a napi híreket:

CSÚCSON A FÖLDVÉDELMI SZÖVETSÉG (FVSZ) NÉPSZERŰSÉGE. A xenoellenes nézeteket valló, nemzetközi politikai szervezet immár harminckilenc országban van jelen, és olyan híres támogatók sorakoznak fel mellette, mint Stanislaw Travers, a XET főrészvényese, Shantii, a világhírű énekes, Feng-Liu Chan ingatlan-és víztőzsde milliárdos, az Oscar-díjas Constance Veen, vagy az Évszázad-trilógia rendezője, Trevor Dassler. A párt elnöke, Marie Gaugain felszólította az ENSZ-t és valamennyi ország politikai vezetését, hogy a Föld jövője érdekében mielőbb bocsássák vitára a világkormány létrehozását előkészítő törvényjavaslatukat.

MIGRÁTOR ANGYALOK TÁMADTAK MEG TÖBB HIDRÁT FELSŐVULKÁNBAN. Negyvenöt hidra vesztette életét a hydrusi Fénymező közelében, amikor négy migrátor védangyal megsemmisített tizenkét aquatikot egy erjesztőgyárban. Spirális Zöld szónok nem tudott magyarázatot adni a történtekre, miért gyilkoltak a migrátorok. Ez már nem az első indokolatlan támadás az utóbbi hetekben…

AZ INTERPOL ALGÉRIÁBAN LECSAPOTT EGY FIRKA SZÖVŐMÉZ-KÉSZÍTMÉNYEKET ELŐÁLLÍTÓ RABSZOLGATELEPRE, spektrumi rendészeti egységekkel együttműködve. Egy nemzetközi bűnszövetkezet egy föld alá épített bunkerrendszerben ötezer firkát tartott fogva méltatlan körülmények között, a testükből kinyert szövőmézet a világ számos pontján értékesítették. A helyszínen több ezernyi firka tetemet is találtak…

Olga tovább lapozott, és ekkor a bátyja képe villant a szeme elé.

ELTŰNT MARK BALLARD – A BALLARD-CSALÁD TRAGÉDIÁJÁNAK ÚJABB FEJEZETE…

Remegve olvasta végig a rövid cikket, amelyben arról számoltak be, hogy Mark előző nap reggel a möbiusi szónoki piramisban található lakásából elindult egy washingtoni konferenciára, de valahol az Atlanti-óceán felett a levvere eltűnt a forgalomirányítás radarjáról, és nyoma veszett. A levver állítólag meghibásodott, és az óceánba zuhant, de Olga ezt nehezen tudta elhinni, és egyelőre sem a fekete dobozt, sem a roncsokat nem találták meg.

Az esetet párhuzamba állították Olga gyanús eltűnésével. Mark esetében is nyomozás indult, anya egy nyilatkozatban ráadásul nem zárta ki annak a lehetőségét sem, hogy a fiát elrabolták. Azonban felhívta a figyelmet, hogy egy szónokot nem lehet zsarolni, mert a cselekedeteit a migrátorok befolyásolják, ezért bárki is próbálkozna váltságdíjjal, nem érne vele semmit.

A gyarmatosítás első éveiben még valóban eltűnt egy-egy szónok közeli hozzátartozója. A legnagyobb feltűnést keltő eset a hatvanas évek végén történt: a Baba Jaga terroralakulat elrabolta Észak-Afrika akkori szónokának, Tereza Savaternek a tízéves lányát, majd külön csomagokban postázták először Mali kezének összes ujját, majd mindkét csonka kézfejét. Savater rezzenéstelen arccal nyilatkozott még akkor is, amikor végül élő adásban lefejezték a kislányát.

Olgának eszébe jutott az a néhány nappal ezelőtti beszélgetés, miután anya bejelentette, hogy Olgából szónok lesz: Mark azt állította, hogy vannak kapcsolatai, akik el tudják tüntetni. Mi van, ha az ő eltűnése után Marknak is elege lett? Ha ő is csak úgy kiszállt a világból?

Megnyitotta a Friend/boxot, több száz szöveges és virtuális üzenet várta. Dietrich Klein a többiek nevében jelentkezett a spektrumi kutatóközpontból, remélte, hogy Olga jól van, és azt üzente, néhány napig még várnak, de aztán összecsomagolnak, és visszamennek a Földre, mert Olga nélkül bizonytalanná vált a kutatásuk finanszírozása. Olga tehetetlennek érezte magát, legszívesebben válaszolt volna nekik, de nem tehette, jelen pillanatban nem adhatott magáról semmilyen életjelet.

Újságírók, nyomozók és kíváncsi ismerősök keresték, de csak egyetlen üzenetre kapta fel a fejét.

A feladó Imperator79 volt. Mark régi, XW azonosítója:

Helló hugi!

Tudom, mi történt veled, hidd el, jó helyen vagy, még ha egy időre esetleg Vanessa Elson befolyása alá is kerültél. Piszok mázlid van, ugye tudod? Anya totális közönnyel reagált. Mindegy. Még mindig reménykedem valamiben, ami már régen nem létezik.

Az eltűnésed viszont eléggé bekavart nekem, a migrátorok elkezdtek figyelni, és kezdtem attól tartani, hogy esetleg helyetted engem visznek magukkal. Más terveim vannak, így leléptem. Ne aggódj, hamarosan találkozunk, csak kicsit nehezebb lesz, mint eddig. Nagy terveim vannak, és együtt fogjuk őket véghezvinni. Mi, Ballardok.

Annyi mindent mondanék, de inkább majd személyesen. Lehet, hogy ez az üzenet eljut a migrátorokhoz, úgyhogy ne válaszolj! És ne keress!

M.

ISABELLE KRAYCZEK: A MIGRÁTOROK

(Doubleday, 2103)

Teóriák és cáfolatok

Kozmológiai előadásaim során a következő kérdések szinte minden alkalommal elhangzanak: Mi a gyarmatosítás értelme? Miért nem beszélnek velünk a migrátorok? Miért nem mondják el, mit akarnak tőlünk?

Hogy érzékeltessem a helyzetünket, általában két viszontkérdéssel szoktam válaszolni: Mi elmagyarázzuk-e a biológiai kísérletek során felhasznált állatoknak, mi és miért fog történni velük? És vajon megértenék-e, ha megpróbálnánk elmagyarázni nekik? Azt kell mondanom, még mindig jobbak az esélyeink, mint azoké a majmoké, egereké, patkányoké, amelyeket a tudomány és az emberiség érdekében kínzunk halálra.

Az alábbiakban sorra veszem a főbb teóriákat, és ezt követően meg is cáfolom valamennyit. Eltekintek a sci-fibe illő, megalapozatlan és helyenként naiv elképzelésektől, például attól, hogy a migrátoroknak a bolygónkra vagy az erőforrásainkra fájna a foguk. Hasonlóképp nem vezérli őket öncélú hódítási és pusztítási vágy, sem más hasonló, militarista cél. Ezek az ötletek mind a megrögzött, antropomorfizáló gondolkodásunk következményei.

A migrátorokat valószínűleg soha nem leszünk képesek megérteni, és ezt nehéz megemészteni.

14.

Olga a Frienden kikereste Nyikau gabrielle-i szállásának címét, aztán egy kis elektromos autóval átkocsikázott hozzá. Nyikaut ideiglenesen az övéhez hasonló egyik lakósoron szállásolták el a többi firkával együtt, de hamarosan elkészül számukra a szomszédos firka lakócsarnok.

Olga megállt az ajtaja előtt, és hirtelen rájött, hogy ha vendégségbe mennek, a firkák mindig visznek valamilyen saját készítésű ajándékot. Végigtapogatta a nadrágja és a kabátja zsebét, de csak egy Mellar’s karamellás cukrot talált benne. A mai ebéd mellé kapta, csak akkor nem volt kedve megenni. A semminél ez is jobbnak tűnt, végül is, a firkák szeretik az édességet.

Bekopogott, és várt.

Nemsokára kinyílt az ajtó, és Nyikau állt vele szemben.

Csupaszon, ruha nélkül.

Olga zavartan pislogott. A firkák közt a meztelenség nem volt zavarba ejtő körülmény, de négy lába közötti szövőméhe ritmikus tátogása, a mellkasán a tápszáj ajkai közül kandikáló nyelve hegye Olgát ettől még nagyon is zavarba hozta. Nyikau banánzöld bőrét parányi, selymes csillószőrök fedték, teste vonalai lágy eleganciát, mondhatni fenségességet sugároztak, nagy citromsárga szempárja élénken csillogott, bagolyfeje és hosszú fülei a magasba meredtek. Emberi szemmel a legtöbb egészséges firka szépnek és kecsesnek hatott.

Nyikau válla felett a lakás belsejében egy halványabb lila bőrű, másik meztelen firkát vett észre. Egy hintaszéken gubbasztott, és egy pezsgőszínű golyót tartott türelmesen az egyik kezében.

Egy géngolyót.

– Ó, remélem, nem zavartam meg… – Olga elpirult. – Elnézést!

– Jöjjön be, #4729F1 Olga./ Jöjjön be, #4729F1 Olga!// – Nyikau előreügetett, Olga bizonytalanul követte. A másik firka gyorsan felállt a hintaszékről, géngolyóját visszadugta altestébe, belebújt a ruháiba, majd sietve távozott.

Nyikau is felöltözött, földig érő, bársonykék, poncsóra emlékeztető spektruba bújt, aztán a szekrénypultról felkapta aranyszínű tolmácsmadarát, és nagy bagolyfülébe dugta. A tolmácsmadár teteje úgy lógott ki belőle, mint egy faodúban megbúvó fióka.

– Tényleg sajnálom, szólhattam volna, hogy meglátogatnám.

– #755956 Szaporodás sosem lényeges./ Ön sokkal #150DC2 fontosabb és színesebb.//

A szituáció kristálykéknek tűnt: Nyikau és a másik firka géngolyócseréről egyeztettek, a másik, kevésbé tehetséges firka Nyikau kegyeit kereste, valószínűleg felajánlotta neki génállományát kihordásra, és egyúttal talán Nyikau génállományából szeretett volna magának, bár ez látatlanban nagyon nagy merészségre vallott. Nyikaunak nem állt érdekében nála alacsonyabb rangú firkákkal géncserét lebonyolítani. Talán ezért is szabadult meg ilyen gyorsan a látogatójától.

A padlón tulipánpiros fonalszobrok sorakoztak, valószínűleg a másik firka hagyta itt a szertartás részeként. Úgy tűnik, éppen egy udvarlásnak vagy randevúnak a közepébe csöppent. Apa hajdanán legalábbis ezeket a kifejezéseket használta, mert mindenáron megpróbálta megfeleltetni a firka biológiát az emberi gondolkodásnak, még úgy is, hogy a firka civilizációban nem léteztek nemek, és minden egyes egyed képes utódot kihordani. Ehhez mindössze egy vagy több másik egyed ivarsejtjeire van szükségük, ezeket hívták géngolyóknak. Az idők folyamán a géngolyók cseréje sajátos spektrumi szokássá alakult, amely csak megerősítette a művészetre épülő kasztrendszert: mindenki a lehető legtehetségesebb firkák génállományával igyekezett keverni a saját génállományát. Egy tehetséges firka géngolyóiért komoly versengés alakult ki, míg a kevésbé tehetségesek megpróbáltak kitűnni, vagy pedig ellenszolgáltatást, szerződéses szolgálatot ajánlottak cserébe.

A tehetség hatalom, írta apja a Nagy Xenokönyvben, és ez a Spektrumon szó szerint igaz volt.

Nyikau spektru zubbonya vágott résen át látható sípszájai elkerekedtek, és dallamosan füttyögve beszélni kezdett, a fordítószubint pedig Olga szeme elé vetítette a kettősbeszéd fordítását:

– Nem akarom átszerkeszteni ezt az #FA512B otthonművet (lakást), úgyis hamarosan indulunk az Ellipszisre./ Csak néhány #F29344 gyorsfestményt fogok a mennyezetre helyezni a #F1E2E4 hangulat kedvéért.// – Nyikau széttárta a karját. – Foglaljon helyet, #1606A4 OlgaBallard!/ Padlón vagy hintafotelben ülhet, ha gondolja.//

Olga letette az üreges szobrok mellé a Mellar’st, majd letelepedett egy hintafotelra, és ringatni kezdte magát. Az egyik falat egy félig kész spektrumi tájkép fedte, egy tengerparti, sziklás részt ábrázolt, néhány magányos görbültfával és lépcsősziklákkal.

– Az ostorosokról szeretnék beszélni önnel – nézett Nyikau nagy, citromsárga szemébe.

– Ez egy szakmai #9FA6BO megbeszélés akkor?/ Ez egy nem #CDD0D8 hivatalos eszmecsere akkor?//

– Nem hivatalos – felelte Olga. – Csak… arra gondoltam, mindkettőnknek vannak információi, amelyek hasznosak lehetnek az expedíció számára.

– Meglehet./ Meglehet.// Egyszer láttam a szülőjét, #392F88 BenBallardot Szoborvárosban./ Egyszer láttam szülőjét #CA990F AnettBallardot Kogsinna szónok eklektikájában.// BenBallard volt a Spektrumon a #FA0416 leghíresebb humán./ AnettBallardtól, mint a szónokoktól általában, mindenki félt. // Ma nem tudom, ki a #F41417 leghíresebb humán./ Nem hiszem, hogy lenne, aki BenBallard helyébe lépett volna.//

– Talán Miu Nakata?

– Igen./ Nem.// #5AB57D MiuNakata tehetséges, ahhoz képest, hogy ember./ MiuNakata nem olyan érdekes, mint BenBallard volt.// És ki a #F63416 leghíresebb firka a #B61F18 Földön?/ Ma melyik firka neve jut először az eszükbe a #B61F18 Földön?//

– Ichinik – felelte Olga vigyorogva.

Nyikau sipító dallamot füttyögött:

– Ki más?/ Ki más?// Ichinik, a #3F7D4E harsány./ Ichinik, a #E170F3 barbár.//

Nyikau kibontotta a Mellar’st, félrehajtotta a tápszáját takaró hajtókáját, és bekapta a cukrot, majd egy színes gyökerekkel és gyümölcsös rudakkal teli tálat vett elő a szoba egyik sarkában álló, színes mintákkal díszített spektrumi tartósítógömbből.

Néhány percig falatoztak, aztán Nyikau elmesélte, hogy a Spektrumon Ichinik bukott művész, aki azonban a régi nagyoktól lopva a kevésbé tehetséges firkák jelentős részét megnyerte magának, így tett szert kétes népszerűségre a Spektrumon. Amikor a Szobortanács betiltotta az önkényes kultúrarombolását, elutazott, át a Földre, hogy ott élhesse ki magát, de most már a Szobortanács is kezdi megelégelni, hogy „művészetével” a firkák ellen hangolja a humánokat.

– Ichinik a világ legnagyobb #3F8D5E művészének képzeli magát, ezt élő adásban jelentette ki./ Ichinik művészetét a véleménymesterek értéktelennek nyilvánították.// Ichinik nem túl #C3FDC2 tehetséges, de a személyiségművészete valóban kiemelkedő.// Ichinik mézszínű politikakavaró, nem érti a színharmóniát, de a #474B5B beszédművészetet kiválóan műveli.//

Nyikau egy színes szobrot húzott elő szövőméhe mélyéről. A szobor Olga apját és Unyanyót ábrázolta, illetve a híres kézfogásukat, a megértés első szimbólumát. Olga még meg sem született, amikor ez az esemény történt, de kiskorában számtalanszor játszottak Unyanyósat Markkal. Természetesen mindig Mark volt apa, Olgának Unyanyo szerepe jutott. Hiába kérte rengetegszer Markot, hogy legalább egyszer hadd legyen ő apa, testvére soha nem engedte.

– Köszönöm – suttogta Olga. – Ez…

– #36DED8 ajándék./ #36DED8 ajándék.//

Olga kézbe vette az arasznyi, még ragadós alkotást, és körbeforgatta a szeme előtt. Apa és a firka szobrász, mint két Babszem Jankó mosolyogtak egymásra.

– Mi az igazi különbség nő és férfi között?/ Kik a #C3FD7 tehetségesebbek: a nők vagy a férfiak?// – kérdezte váratlanul Nyikau. – #5EF7C4 megértettem a nemek közötti biológiai és #F8CC4F gondolkodási, dominanciabeli különbségeket, nem volt könnyű, viszont engem a #30F808 kreativitáskülönbségek izgatnak./ A két nem kiegészíti egymást az alapvető életben és szaporodásban, de mi a helyzet az #043903 alkotással, melyik nem szeret jobban #043A03 alkotni ?//

– Hú! – fújta ki a levegőt Olga a kérdés hallatán. – Erre így nem tudok válaszolni. Nem hiszem, hogy lenne bármiféle különbség. Az alkotás nemtől független kifejezési vágy, és nem attól függ, hogy valaki milyen nemű.

– Mégis, az elismert festők, zeneművészek és alkotóművészek között #8E0101 sokkal több a férfi. Mi az oka az elismert művészek számában a férfiak #25B922 szignifikáns többségének?/ A férfiak talán #C3FDD7 tehetségesebbek?/ A férfiak talán #C3FDD7 tehetségesebbek?//

– A férfiak a domináns nem, és ez az évezredek során nagyon mélyen beleivódott valamennyi emberi kultúrába. Ez a felfogás nagyon sokáig másodrangúvá fokozta le a női nemet, akiknek legfontosabb, elvárt feladata a gyerekszülés és gyereknevelés volt, és minden más vágyuk, érdeklődésük a társadalom számára alantasnak, sőt, sokszor tiltott cselekedetnek számított. Most már másképp van. A két nem eltérően gondolkodik, eltér a világhoz való hozzáállásunk, mások az erősségeink, gyengeségeink. De ez egy nagyon bonyolult téma.

– Egyszer szívesen beszélgetnék erről #150DC7 önnel./ Egyszer szívesen beszélgetnék erről #150D67 önnel.//

– Örömmel – felelte Olga, aztán néhány másodperce csend telepedett közéjük. Végül Olga megkérdezte: – Ön nem fél az Ellipszistől?

– Inkább tartok tőle./ Inkább kíváncsi vagyok.// És ön?/ És ön?//

– Én is ugyanezt érzem. Évek óta szeretnék kutatni ott, de amit most csinálunk, az egészen más. Erőszakkal behatolunk az aszteroidahálózat egy olyan részébe, ahol talán még soha nem járt az ostorosokon kívül más. Ön tudja, pontosan mit keresünk? Mi az, ami ott lapul az Ellipszis mélyén, és köze van az Eredőhöz?

– Eljutottunk ezek szerint a #22AA41 beszélgetés üvegzöldjéig?/ Hiszen ezért jött, ha jól #070610 sejtem.//

– Nem! Egyáltalán nem! – tiltakozott Olga, és rádöbbent, hogy hibázott. És abban sem volt biztos, hogy valóban nem ezért jött a firkához. – Csak… Vanessa Elson említette, hogy… Xenológus vagyok, megveszek az ilyen információkért. Ez az életem. – Olga maga elé meredt. Gyűlölte a xenocivilizációk közötti játszmákat, és apa mindig azt mondta, hogy a sikerének két titka van: a kíváncsisága és a xenókkal szembeni őszintesége. – Apám, Ben Ballard az Ellipszisen halt meg. Túl messzire ment, hajtotta a megismerés szenvedélye, és két kollégájával egészen mélyre jutottak az ostoros aszteroidarendszerben. Hetvenhárom aszteroidát katalogizáltak és fésültek át.

– Erről nem tudok./ Erről miért nem tudok?//

– A kutatási eredményeit titkosították. Nem akarták, hogy ez a tudásanyag nyilvánosságra kerüljön, hogy más xenocivilizációk profitáljanak belőle. De nekem megvan, mert apa mindent elküldött nekem. És most már az ön számára is rendelkezésre áll.

Olga összecsomagolta, titkosította, és átküldte apa utolsó heteinek kutatási jelentéseit Nyikaunak. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy ezért akár a Földön felelősségre is vonhatják, de ezek pusztán tudományos feljegyzések voltak, amelyeket nem is szabadott volna eltitkolni senki elől.

Nyikau hintázott néhányat a székén, aztán abbahagyta. Valószínűleg az átküldött adathalmazt tanulmányozta, talán rögtön ráeresztett egy fordítóalgoritmust, vagy esetleg a térképeket, felvételeket nézegette.

Olga közben Nyikaut figyelte, sima bőre vonzotta a tekintetét, szabályos arca és nagy, csillogó szeme ártatlanságot sugárzott.

Nyikau újra rápillantott:

– A kuszalakó ostorosok nagyon érzékenyen látják a #D12B05 hőt, és ez leképezhető egyfajta színskálára./ A fő kérdés az, hogy találunk-e közös #87AD86 fogalmi rendszert, amelyen keresztül megértjük egymást.// Dolgozunk rajta, és vannak #39E5AB kifejezések, amelyeket a színskála alapján képesek voltunk azonosítani. Nagyon keveset tudunk, de néhány #3971AB kifejezést már képesek vagyunk azonosítani./

Olga izgatottan közelebb hajolt, a lehetőség, hogy akár csak néhány alapfogalmat is értelmezni tudnak az ostoros hőkommunikációból, felvillanyozta.

– Több száz nyelvészünk dolgozik ugyanezen a problémán, de mi nem jutottunk eddig sehova.

– Ha #1B8334 egyesítenénk a tudásunkat, sokkal közelebb is juthatnánk./ Ha #1B9A33 egyesítenénk a tudásunkat, sokkal közelebb is juthatnánk.//

– Ez így van – bólintotta Olga. – Csak a helyzet sajnos ennél sokkal bonyolultabb, és ezt mindketten tudjuk. Az ostorosok mindig is kilógtak a migrátor gyarmatrendszerből.

– Igen./ Igen.// #435B4A rájuk nem vonatkozik a #7D0D3E kényszermigráció, persze, lehet, hogy azért, mert kevesen vannak./ Nagy kérdés, hogy miért is részei a #F9FF42 gyarmatrendszernek, ha nem tudunk velük #64DCC4 kommunikálni sem./ Ön szerint? Ön szerint?//

– Fogalmam sincs. Valóban kivételezett fajnak tűnnek, de ugyanakkor ott van a felejtésvírus, az pedig lehet egyfajta büntetés is. És mi a helyzet a hidrákkal? Mennyire bíznak bennük, például Örvényes Hínárevőben?

– Örvényes Hínárevő #EAE6EA nem fontos./ Örvényes Hínárevő #EAE6D6 csak egy közvetítő.//

– Áramlati Kék valóban sokkal érdekesebb – biccentette Olga –, egyértelműen ő mozgatja a szálakat.

– Ki más mozgatná?/ Ki más mozgatná?// Áramlati Kék #F4B1FF színes egyéniség./ Nem tudom, kicsoda valójában.// A #4C5348 szobortanács víznyelő kíváncsiművészei (hydrusi kémei) sem tudják felrajzolni a személyiségét./ Mintha csak egy egyszerű #991FAA energiatermelő víznyelő (hidra) lenne #277833 Hínárbolyból vagy #664423 Sodródóvárosból, de akkor mit keres itt, #EAF5D3 Örvényes Hínárevő mellett?//

– Kérdezzük meg tőle!

– Nem #05040A teszünk ilyet./ Miért #05140A tennénk ilyet?// Nem #051A1A tehetünk ilyet./ Nem #05040A teszünk ilyet.//

– A Spektrumon, azon a tárgyaláson vele is kommunikáltam privátban, és akkor elismerte, hogy ő irányítja Hínárevőt.

– Nyilvánvalóan elismerte #9ABC51./ Már tudta, hogy mi tudjuk.// Nem titkolja./ Nem keni el.// #96C168 türelmesen várunk és figyelünk, előbb-utóbb belátunk a mázrétege mögé./ #558BC1 bízzon bennem, OlgaBallard, meg fogjuk tudni, kicsoda ő.//

– Ha már itt tartunk… És remélem, nem udvariatlan a kérdésem, de ön kicsoda valójában, Nyikau? Azon túl, hogy Pirkolarni bizalmasa, tehetséges művész és kiemelkedő űrpilóta.

A firka hátraszökkent, aztán a testéből egy újabb kis szobrocskát húzott elő, ami a törökülésben pózoló Olgát ábrázolta, és letette a sarokba. Megörökítette saját maga számára az ittlétét.

– Tehetséges #22E3BD vagyok./ Lehetőség vagyok.// Egy #437022 művész, aki tenni akar valamit a népéért, és tud tenni a népéért./ Egy művész, aki szeretne nyugodtan alkotni, és képes nyugodt maradni.// Egy #437022 művész, aki sokat álmodozik egy soha be nem következő jövőről./ Egy #337422 művész, aki fél a jövőtől, ezért saját maga akar jövőt építeni.// Egy #3A7622 művész, aki mer álmodozni, és mer tenni érte./ Egy #337722 művész, aki érteni akarja a világot, és mer tenni érte.// Egy #2A7121 művész, aki kedveli az emberi kultúrát./ Egy #2A7114 művész, aki ismer egy olyan #350DD4 embert, aki kedveli a firka kultúrát.//

Olga elmosolyodott.

II.

AZ ELLIPSZIS

JESSICA LOURY–JUAN ESCOBAR PEREZ: A STELLARIZÁCIÓ KÖVETKEZMÉNYEI

(ENSZ, Xenoszociológiai munkacsoport, 2113)

A xenók és az erőszakos stellarizáció alapjaiban változtatták meg az emberi kultúrák egymáshoz való viszonyrendszerét. A rasszizmus visszaszorult, és globális méretű xenofóbiába csapott át, amely jelentősen könnyebbé tette egyes rasszok és kisebbségek életét, egységesebbé tette az emberi civilizációt.

Azonban a Földre költöztetett xenofajok miatt másfajta, sokkal komolyabb társadalmi problémák jelentkeztek. Az idegengyűlölet folyamatosan nő, jelenleg a Föld lakosságának 79%-a elutasítja a nem földi eredetű kultúrák jelenlétét a bolygón. Összehasonlításul: a Spektrumon és a Hydruson végzett ugyanilyen felmérés alapján a firkák átlagosan mindössze 16%-a, a hidrák 40%-a gondolkodik ugyanígy. (Ostoros adatok értelemszerűen nem állnak rendelkezésre.)

15.

Olga fizikai terheléses vizsgálatok tucatjain vett részt, vitaminokat és csonterősítőt szedett az indulás napjáig, emellett megpróbált hozzászokni az úgynevezett stimruhához, amelyet a zéró/alacsony gravitációjú környezet káros élettani hatásainak tompítására kell majd viselniük. A ruha időszakonként elektromosan stimulálta az izmokat, rövid idő alatt több száz izom-összehúzódással a teljes testet átmozgatja a kardio-és erősítő edzésszakaszok révén. Ez pedig cseppet sem volt kellemes érzés.

Olga most értette meg, miért is rá esett Vanessa Elson választása. Ez az expedíció nemcsak a xenókról szólt, hanem megfelelő állóképességet és jó erőnlétet is követelt, és Olga kis korától elég sokat sportolt ahhoz, hogy a fizikális tesztek mindegyikét teljesítse.

Nagyon gyorsan elfogytak a napok, és Olga egyszerre csak a Gabrielle aszteroida G-logós pólóját viselő emberek közt ácsorgott a Napnyaló szoborrakéta mellett, meghallgatta Vanessa Elson utolsó lelkes beszédét, majd Morris Korda társaságában felliftezett a Napnyaló humán szintjéig. Felkészültek az indulásra. A firkák már beköltöztek a rakétába, és megkezdték az indulási előkészületeket. A hidrák közül egyedül Áramlati Kék utazott velük – az ő lakószintjét elárasztották vízzel –, viszont húsz specializált harci technát is magával hozott.

Olga a biztonsági ülésébe bekötve zakatoló szívvel várta az indulást. Most érezte át igazán, mennyire más féreglyukakon át idegen bolygókra utazni, mint egy valódi űrhajóban kilövésre várni.

Ez utóbbi sokkal valóságosabb. És sokkal félelmetesebb.

A Napnyalót először a mozgatható talapzatokon áttolták egy féreglyuklencsén, amely az aszteroida egy másik, a felszínhez közeli kilövőalagútjához vezetett. Az ötven kilométer hosszú silóban végigfutó elektromágneses kilövőrendszer segítségével még a Gabrielle belsejében felgyorsulhattak, így mire kijutnak a nyílt űrbe, megfelelő sebességet érnek el, majd tehetetlen testként suhannak, akár egy parányi aszteroida, amíg elég messze el nem távolodnak a Gabrielle-től.

A szoborrakéta rázkódni kezdett. Olga ujjai a karfára szorultak, a gyorsulás az ülésbe préselte testét, izmai megfeszültek, a mellkasára mintha tonnás súly nehezedett volna.

Percekig lehunyt szemmel próbált lélegezni, aztán a gyorsulás megszűnt.

Olga izmai elernyedtek, barna hajtincsei szanaszét lebegtek a feje felett.

Sosem járt még az űrben. Persze, ez így nem volt teljesen igaz, mert a súlytalanságot például már az Ellipszis néhány zéró gravitációs aszteroidájában is megtapasztalta, de ilyen módon, űrhajóban egész más érzésnek hatott. Mélyeket lélegzett, és ellazította önkéntelenül ökölbe szorított kezét.

Atreides lebegett mellé, és megkapaszkodott a széke karfájában.

– Gyere, megmutatom, milyen kívülről a Gabrielle!

A Napnyaló központi társalgójában leszíjazva ülő társaik is mocorogni kezdtek. Két testhez tapadó, bambuszzöld overallt viselő firka úszott el mellettük, majd eltűntek a nukleáris hajtóműblokk felé vezető függőleges folyosóban.

Atreides bukfencet írt le a levegőben, majd, mint egy úszó a fordulónál, elrugaszkodott Olga székétől, és a közeli kilátóablak felé lebegett.

Olga kicsatolta magát, majd a szék támlájáról Atreides után siklott. Atreides megmarkolt egy sárga kapaszkodót, aztán elkapta a feléje úszó Olga karját, és maga mellé húzta, Olga igyekezett magabiztosnak mutatni magát, pedig egyáltalán nem volt az. Reszketett az izgalomtól.

Az ovális kilátóablak datolyabarna keretét faragványok díszítették, az ablak felett három firka arc domborműve nézett vissza rájuk. Olga kipillantott a Napnyaló szabálytalan, díszkerettel ellátott ablakán, és a csillagok pislákolását, a végtelen feketeséget meg a Töredék-öv közeli kisbolygóinak jég borította, piszkosszürke felszínéről visszaverődő Ostor csillag fényét bámulta.

Atreides rábökött a Gabrielle elnyúlt formájú krumplira emlékeztető, lomhán pörgő, egyre távolodó sziklájára:

– Ott van! Egy átlagos aszteroida, akad belőle a környéken több száz hasonló. De ezt észrevétlenül felpörgettük.

– Meddig fogunk így sodródni?

– Öt napig, amíg kellően el nem távolodunk a Gabrielle-től. Az álcázás és a biztonság a legfontosabb. Nem tudhatjuk, hol vannak migrátorok, és nem figyelik-e a Töredék övet is.

– Szóval, elsőként ötnapnyi súlytalanságot kell kibírnunk.

– Utána viszont egy darabig újra lesz nehézkedésünk, először két napig gyorsulunk 0,6 g-vel, majd jön egy közel egy napos 1,2 g-s fékezés, ez utóbbi mondjuk kicsit megterhelő lesz.

– Szuper. Bár ha jól sejtem, még így is ez lesz az utazás legegyszerűbb része.

– Így van. Odabent aztán végig MODA-ban leszünk, lehet, hogy több héten át is, ami még nekem is kicsit soknak tűnik.

Atreides színe a fenyőzöld volt, erőt és egyúttal érzékenységet sugárzott magából.

Egy rövid, fekete hajú, mandulaszemű lány úszott melléjük, akár egy torpedó. Nekiütközött Atreidesnek, és szemből a dereka köré fonta vékony combjait.

– Remélem, nem zavarok.

– Dehogynem, mint mindig – felelte Atreides, és próbálta lehámozni magáról a lányt. – Ő itt Red5, alias Wei C. Sung, MODA-pilóta. Szerintem MODA-ban már láttad, övé a vörös színű.

– Nem járunk, ne aggódj! – mondta a lány kaján mosollyal. Meglepően fiatalnak tűnt, és ha Olga korábban nem látta volna már Atreides társaságában, amiből kikövetkeztette, hogy ő is MODA-pilóta, meg nem tudta volna mondani, mit keres a Gabrielle-en, pláne ebben az expedícióban.

– Nem aggódom – felelte Olga. – Hány éves vagy?

– Huszonhárom.

– Tényleg annyi – erősítette meg Atreides –, még ha csak fejletlen tizenhétnek néz is ki, és amúgy tizenöt évesként viselkedik.

– Ó, mi dudorodik itt középen? – pillantott le Atreides ágyékára tettetett meglepődéssel a tejfehér bőrű lány. – Egy fénykard?

– Állj le! – szisszent fel Atreides.

– Atreides készenlétben. Vörös ötös készenlétben. Támadó alakzatba fejlődj! Protontorpedót készíts, irány a hőelvezető nyílás! – Ágyéka eltávolodott, de aztán visszalökte magát Atreideshez, majd újra megismételte a mozdulatot.

– Elég! – Atreides eltolta magától Weit, aki a levegőben átpördült a feje felett, majd megragadta a legközelebbi mennyezeti kapaszkodót. Vékonyabb és vagy öt centiméterrel magasabb volt, mint Olga, kicsiny mellei éppen csak kidomborodtak testre simuló kezeslábasa alatt.

És Olga hirtelen rájött, kicsoda a lány:

– Hat éve Atreidesszel együtt te is benne voltál az XenoWars világbajnok GilGames teamben, igaz? ReyWei. Te vagy ReyWei, a fehér ördög!

– Nézd már, tudja a régi nevemet! – hökkent meg a mennyezet közelében lebegő Red5. Olga emlékezett a 2111-es XenoWars döntőre, ReyWei tizenhat évesen az egyetlen lány volt a mezőnyben, fehérre festett hajával és combközépig érő latexcsizmájával egyúttal extrém látványosságnak is számított. Ő húzta ki a GilGames csapatot a döntő utolsó meccsének végzetes csapdájából, mondhatni neki köszönhetően nyertek újra. Aztán a már amúgy is túlkoros Atreides bejelentette a visszavonulását, és inkább csak bemutatómeccseket játszott, ReyWei pedig egyszerűen abbahagyta a hivatásos versenyzést. – Azt a fajta gyerekes magamutogatást már kinőttem. ReyWeit töröltem, amikor meguntam a cirkuszt, úgyhogy maradjunk a Red5-nál.

– Ahogy akarod.

– Sokat tudsz a xenókról, ugye? Hiszen azért vagy itt. Megtaláltam a vécét, meg valami hidra vécéizét is, de hova ürítenek a firkák? Tényleg igaz, hogy…

– Felhasználják a salakanyagukat, igen – biccentett Olga. – Az anyagcseréjük nagyon kifinomult, a vizeletük és a székletük illat-és ragasztóanyagokkal keveredve szolgálnak a szövőméhük és a festékmirigyük alapanyagául.

– Szóval ezek a szobrok… tényleg kakiból vannak? – hunyorgott Red5.

– Ez nem olyan kaki. Teljesen higiénikus, képlékeny anyag.

– Vigyázz, csak szórakozik veled! – jegyezte meg Atreides. – Pontosan tudja, hogyan működnek a firkák, Wei közel sem olyan hülye, mint amilyennek szereti tettetni magát. Sőt, ha nem hagyna félbe mindent, és komolyan venné magát, valószínűleg veszett jó programozó lenne.

– És akkor mi van? Ez itt neked nem elég komoly? – Red5 körbeintett a fejével.

Meglehetősen fura jelenség volt, de közel sem annyira, mint tizenévesen, amikor hófehér hajjal és szemöldökkel, túlsminkelve, a lehető legrövidebb bőrnadrágban és fénylő combcsizmában mászkált a versenyeken. Viszont a stílusa ugyanolyan nemtörődöm maradt.

Törökülésben lebegett előttük, és közben a szerteszét lebegő haját csavargatta bal keze mutatóujja köré:

– Mondd csak, doktornő, bejön neked a srác? Mert te neki bejössz ám! Állandóan rólad beszél.

– Fogd már be! – csattant fel Atreides.

– Jól van, jól van, befogom. – Red5 telt ajkával csücsörítve kibámult az ablakon, és a távolodó Gabrielle-t bámulta.

Vajon éles helyzetben hogyan fognak reagálni?, gondolta Olga. Tényleg képesek hideg fejjel dönteni, és ha kell, gyilkolni?

Vanessa azt állította, hogy Korda alaposan kiképezte őket, tudnak bánni a fegyverekkel, és pszichésen is alkalmasak bármilyen bevetésre.

Legyen igaza.

Az étkezőben összetalálkozott Áramlati Kékkel. A súlytalanság a vízhez hasonló közeg lehetett számára, mert feszes, kobaltzöld, vízcirkulációs ergoruhájában és vízzel teli buboréksisakjában bátrabban közlekedett a hajóban, hosszú karjaival kapaszkodótól kapaszkodóig haladt. Ha majd újra beindul az nukleáris hajtómű, a gyorsulás tolóereje keltette nehézkedés miatt valószínűleg visszahúzódik a vízzel elárasztott lakóterébe vagy egy mobiltartályba.

Olga éppen egy húskrémes tasak tartalmának maradékát szippantotta ki egy szívószálon át, amikor a hidra vékony, úszóhártyás kezével megkapaszkodott mellette:

– Élvezi az utazást, Ballard?

– Az attól függ, éppen hogyan bírja a gyomrom a súlytalanságot. Kérem, árulja el, hogy pontosan mit keresünk. Valójában mit találtak az Ellipszisen?

– Ezt remélhetőleg hamarosan mindannyian világítani fogjuk (megtudjuk).

– Ez ugye nem azt jelenti, hogy ön sem tudja?

– Azt is jelentheti, és sok minden mást is jelenthet.

– Aha. Szóval, tovább ködösít. Nem értem, Vanessa miért bízik meg önökben.

– Ez azonban számomra egyáltalán nem probléma. Viszont egészen jól együtthullámzik (összebarátkozik) a nyüzsgő (firka) navigátorral. Igaz, el kell ismerni, Nyikau az átlagnál kevésbé idegesítően nyüzsög.

Olga meghökkent. Áramlati talán megfigyeli őket? Másképp honnan tudna arról, hogy bármilyen kapcsolatban állnak, hogy egyáltalán beszélgettek a spektrumi találkozó óta? Rá akart kérdezni, de rájött, hogy azzal csak nevetségessé tenné magát a hidra előtt.

– Nekem szimpatikus Nyikau őszintesége és egyenessége.

– Ezek a fogalmak a homály (naivitás) szinonimái. Bár ebben a nyüzsgők (firkák) messze előttünk járnak, de ezek szerint ön is egészen jól úszik (halad) efelé. Merre siklik (mit gondol) a süllyedő (felejtés) vírusról, Ballard? Ön szerint lehetséges, hogy civilizációk között is terjedhet? Hogy mi is elkaphatjuk?

– Nem hiszem, hogy többet tudnék róla, mint ön – jegyezte meg kitérően Olga. – Szerintem mindannyian elég sok kísérletet végeztünk a témában. Önök még ostoros tetemeket is boncoltak, ha jól tudom. Egyik leghíresebb xenobiológusuk, Párhuzamos Merülő pedig néhány éve határozottan állította, hogy ez egy kizárólag ostoros biológiára kifejlesztett mesterséges vírus.

– Meglepően jól tájékozott. Ennél azóta azért messzebbre siklottunk (jutottunk).

– Ezek szerint megtudtak valami újat? – kérdezte kíváncsian Olga.

– Lehetséges. A legnagyobb kérdés az, hogy milyen céllal hozták létre a vírust, és miként terjed. Ha beúszunk (belépünk) az Ellipszis belsejébe, nem piszkálunk-e meg például, akár véletlenül egy vírusgócpontot? Szerintem egyikünk sem szeretné, ha kiderülne, hogy át tud terjedni bármelyik fajra. Egyikünk sem szeretne elsüllyedni (elkapni a felejtésvírust).

– Nem – nyelt egyet Olga, ahogy végiggondolta ezt a lehetőséget –, azt valóban nem szeretnénk.

OSTOR, csillag (G0 színképosztály)

Távolsága a Földtől: 4639,12 fényév, sugara: 1,5*Nap, fényessége: 2,49*Nap

A csillag körül nem keringenek bolygók, egyetlen bolygóközi objektum a Töredék nevezetű kisbolygóövezet, valamint az ostoros aszteroidahálók.

Az ostoros naprendszer lakossága: 30 millió (700 ezer ostoros, 20 millió firka, 7 millió ember, 3 millió hidra)

Ismert féreglyukak száma: 150, ebből más gyarmatokra vezető: 34.

Az ostoros élettér három fő aszteroidacsoportosulásból áll:

ELLIPSZIS, aszteroidaháló:

Az ostoros civilizáció elsődleges élettere, migrátor gyarmat. Nevét a háló ellipszis alakjáról kapta. Az Ellipszis jelenleg 3158 aszteroidából áll, a legnagyobb aszteroida hosszanti átmérője 492 km, a legkisebbé 225 méter. Az Ellipszisben találhatók a Möbius-aszteroidák (113 darab), ez a többi xenogyarmat számára a migrátorok által elkülönített biztonságos élettér.

IPSZILON, aszteroidaháló:

Az ostoros civilizáció másodlagos élettere, migrátor gyarmat, nevét a háló Y-alakjáról kapta. 861 aszteroidából áll, zömében elhagyatott sziklák alkotják.

KÓBOR LÁNCOK, aszteroidaláncok:

Néhány tucattól akár száz, az Ellipszisről vagy az Ipszilonról leszakadt aszteroidafüzérből álló maradványlánc gyűjtőneve. Összesen 282 aszteroida tizennégy lánccsoportban. Többségük lakatlan.

(Forrás: Popular Space)

16.

A 0,6 g-s gyorsulási fázis, majd a jóval megterhelőbb 1,2 g-s fékezési fázis végén már szabad szemmel is láthatóvá vált az Ellipszis. Először csak egy fényes pontnak tűnt, aztán több fényes pontnak, elkülönültek a nagyobb aszteroidák, majd lassanként eléjük tárult a háló egymáshoz csatlakozó aszteroidákból álló, egyre részletesebb struktúrája.

Az Ellipszis hosszanti átmérője a Föld kétszeresének felelt meg. A huszonnégyezer kilométeres ovális alakzatot több mint háromezer, különböző méretű, úgynevezett ostorkapcsokkal egymáshoz láncolt, üreges aszteroida alkotta, akadt köztük ötszáz kilométer és néhány száz méter átmérőjű szikla is. A nagyobb sziklák közül néhány folyamatosan forgott, így az ezek belsejébe vájt üregek belső felületén a Gabrielle-hez hasonló álnehézkedés uralkodott, de a többségben súlytalanság és légüres tér várta őket.

A Napnyaló a fékezési szakasz végére ért. Az aszteroidahálóval párhuzamosan haladtak, a Möbius-aszteroidákkal ellentétes oldalon, abban bízva, hogy a migrátorok valóban nem figyelik a környező űrt, és nem veszik észre a nukleáris hajtómű neutronsugárzását.

Olga, ahogy szinte mindenki más, élőben eddig csak belülről látta az Ellipszist, annak is csak néhány aszteroidáját, és most lenyűgözve figyelte az egymáshoz kapcsolt szürke, fekete, jégtől csillogó sziklatömbök kusza láncolatát. Többségüket meteorkráterek himlőhelyei pettyezték, de némelyik felülete meglepően simának tűnt; ezeket állítólag nagyobb kisbolygók széttördelésével hozták létre.

Olgán úrrá lett az izgalom. Évek óta erre vágyott, eljutni az Ellipszis legmélyére, oda, ahol még nem járt senki, és ahol talán tényleg olyan titkok rejtőznek, amelyek révén megérthetik a gyarmatosítás értelmét, és esetleg eljuthatnak a migrátorokhoz.

A baljós megérzéseivel nem törődött.

A Napnyaló az Origó kódnevű aszteroida egyik ostorkapcsa közelében szállt le. A firka navigátorok a szoborhajót szigonyokkal rögzítették a sziklához, aztán Áramlati Kék elindította a magukkal hozott tíz műszaki technát, amelyek öt óra alatt mobilzsilipet szereltek az ostorkapocs csőalagútjára. Először felhegesztették a mobil zsilipkamrát, majd lyukat vájtak a kapocsba.

Atreides és Red5 próbaképp távvezérelt MODA-kat irányítottak a zsiliphez, de amint a páncélok beléptek az ostorkapocsba, szakadozni kezdett a neurális kapcsolat. Ez igazolta a feltételezést, hogy ez a fajta távvezérlés odabent nem fog működni.

Másnap behatoltak az Ellipszisbe.

A Gabrielle-lel rögtön megszűnt a kapcsolat az Ellipszis aszteroidáinak sajátos árnyékolása miatt, de Morris Korda egy speciális kvantum-féreglyuk reaktort hozott magával, amely alig volt nagyobb egy kistáskánál. A terv szerint napi kétszer egy-egy pillanatra bekapcsolja, és az utazásra nem alkalmas kvantumátjárón keresztül továbbíthatják a jelentéseket, és letölthetik a Gabrielle-ről érkezőket.

Olga a tintakék MODA-jában viszonylag kényelmesen, leszíjazva utazott, ha akart, fel is állhatott, bár jelenleg, nehézkedés híján valójában mindegy volt, ül-e vagy sem. Azonban többször észrevette, hogy görcsösen, elfehéredő ujjakkal markolja a MODA kapaszkodóit. Egyszerűen minden idegszálával önkéntelenül a külvilágra koncentrált. Ilyenkor ellazította magát, de a feszültség hamarosan újra visszakúszott, és átjárta minden porcikáját.

Az Ellipszis belsejébe tartottak.

Áramlati Kék narancsszínű ergoruhája elektromágneses hajtóművekkel ellátott, hermetikusan záró öltözet volt, amelyet tartályok öveztek. A ruha egyúttal ásványi anyagokkal dúsított vízzel vette körül a hidra testét megakadályozva a kiszáradását. Nyikau és öt firka társa röpperhajtóművekkel felszerelt szkáfokat, a MODA-knál kisebb, de szűk belső térrel rendelkező eszközöket viseltek. Mindegyiküké nagyon egyedi, díszes példány volt, de Olgának Nyikau szivárványszínű szkáfja tetszett a legjobban, az övé volt a legaprólékosabban kidolgozott, vállrészéből fogakként meredtek elő hüvelykujjnyi szobordíszei, sisakját arasznyi agancsocskák koronázták, ami ettől olyannak tűnt, mint egy kopár erdő.

A földi csapatot heten alkották: Olga, Morris Korda és két harcedzett veteránja, James Ocampo, a Fülöp-szigeteki NAVSOG leszerelt kommandósa és a rezzenéstelen arcú Igor „Szike” Kozlov, a Szpecnaz GRU egykori tisztje, valamint három MODA-pilóta: Atreides, Phantom és Red5, mindannyian MODA-ban.

Phantom folyamatosan rágót csámcsogott a közös csatornán, Olga néha azt gondolta, direkt csinálja, hogy idegesítse őket. A Red5-nál is fiatalabb, huszonegy_ éves pekingi srác évekkel ezelőtt szállt ki a virg-sportból, még mielőtt igazán sztár lehetett volna. Atreides azt mesélte, a menedzsere molesztálta, ezért inkább otthagyta az egészet, pedig sokan Atreides leendő utódjának tartották. Phantom egész jól összehaverkodott Ocampóval, aki vagy tíz évvel idősebbnek nézett ki Atreidesnél, de mint kiderült, fél évvel fiatalabb volt nála. Kozlov magának való, vén róka volt, alig beszélt, egyszerűen csak tette a dolgát.

Atreides a zöld-fekete MODA-ja hátán egy jókora mobil féreglyukgerjesztőt hurcolt magával. Persze, a zéró g-ben és a MODA-ban a súlyát egyáltalán nem érezte, egyedül a szűkebb terekben mozgott kicsit körülményesebben. Ezen a mobil féreglyukon keresztül szükség esetén, vészhelyzetben bármikor elmenekülhetnek innen.

Kérdés, hogy ha tényleg történik valami, lesz-e egyáltalán idejük aktiválni.

Áramlati Kék az ostorkapocs kijáratai felé egy-egy saját vezérléssel rendelkező technát küldött előre. Az Origó aszteroida üreges belseje tele volt ismeretlen gépezetekkel, veszélyesen magas radioaktív sugárzással, ezért inkább az ellentétes irányban indultak el.

A másik aszteroida két kilométeres belső üregének belsejében koromsötét fogadta őket. Olga megállt az ostorkapocs szájában, és az előtte tátongó, feneketlen sötétségbe bámult. A zéró gravitációban Korda által előreküldött két techna reflektorokkal pásztázta az üreget, és amikor irányt változtattak, fel-felvillant ionmeghajtásuk kék csóvája.

Az aszteroidán aztán a rücskös oldalfal mentén haladtak keresztül. Nyikau és társai helyenként festményeket pingáltak a falra, és légmentes ruhájuk speciális rekeszein keresztül kis szobrokat potyogtattak maguk után, amelyek lassan pörögve vesztek bele a sötétségbe. A falakon szürkés színű, fényevő vákuumgomba telepek burjánzottak, pókfonalszerű nyúlványaikkal ijesztő lomhasággal próbáltak a reflektorok fénye és a meghajtások hője felé nyújtózni.

Olga arra gondolt, hogy a sötétben talán ostorosok lesnek rájuk, a mozgásés hőérzékelők azonban nem észleltek semmit.

Nem mintha ez megnyugtatta volna. Az Ellipszisen semmiféle műszernek nem hitt.

Fellélegzett, amikor a túloldalra értek.

Az éjszakát az ostorkapocs közelében töltötték a sziklafalhoz rögzítve. Áramlati Kék szerint nagyjából harmincaszteroidányira lehettek attól a helytől, ahol a hidra kutatócsapat eltűnt. A technák szétszóródtak körülöttük, és megfigyelőmódba kapcsoltak.

A stimruha alaposan megdolgozta Olga testét, az összes izma össze-összerándult a talpától a nyakáig, de egyúttal felrázta a zéró gravitáció okozta bágyadtságból, és valamennyire kifacsarta belőle az első nap görcsös feszültségét. Gyöngy alakú, rezgő verejtékcseppek lebegtek körülötte, aztán bekapcsolta a légelszívót, és eltűntette őket a belső térből.

Egy titánszarkofágba zárt fúziós erőműben ült, de erre igyekezett nem gondolni. A tárolórekeszeket dugig tömték élelemmel, vize is akadt bőven, ráadásul a MODA újrahasznosítja a vizeletet is. Amikor szükséges, csak aktiválja az anyagcsere modult, mire a háta mögül előjön a vécéülőke, letolja a stimruha nadrágrészét, és…

Ezt gyűlölte a legjobban, pedig egyáltalán nem tartotta magát kényesnek.

Csak nagyon nehezen tudott elaludni.

Másnap délelőtt átvágtak a Vízivárnak elnevezett aszteroida belsején. Nyolc kilométer átmérőjű, tíz Celsius-fok hőmérsékletű, zavaros állagú édesvízzel töltött üreg volt ez, a vízben többtucatnyi, ismeretlen baktériumtenyészetet azonosítottak.

A következő aszteroida egy kilométernyi átmérőjű szikla volt, három kijárattal. A falak világítottak, így belátták az egész hatalmas csarnokot, amelynek belsejét keresztül-kasul faltól falig érő, megcsavarodott, rozsdamarta oszlopok szelték át, és a zéró g-ben ezernyi kisebb-nagyobb tárgy járta furcsa, néma keringőjét egymás körül. Néha összekoccantak, néha a falnak ütköztek, aztán folytatták lomha, pörgő mozgásukat.

Kacattárnak nevezték el.

Néhány lebegő eszközt sikerült azonosítaniuk, többek között kimerült energiapálcákat, néhány rücskös felületű, szelvényezett, ostoros csillagházat, amely egyfajta védelmi öltözék/páncél lehetett, körömfejnyi adattároló lapkákat, amelyekből több ezret vizsgáltak évtizedek óta a Földön és a többi gyarmaton, de nem sikerült semmiféle információt kinyerni belőlük. Akadtak lemerült személyi reaktorok, amelyek az ostorosok testébe ültetve energiával látják el őket, rozsdás ostorkarmok és mesbot maradványok – mesterséges vezérlésű ostoros harci eszközök. Sőt, néhány migrátor hadangyal roncs is sodródott a lomok között.

Olga mindig is különösnek tartotta, hogy az ostoros kultúra mennyire eltér a másik három gyarmatétól. A hidrák és a firkák is rengeteg mindenben különböznek, velük mégis akadt legalább néhány közös kapcsolódási pont, léteztek megfeleltethető fogalmak, gondolkodási minták, de az ostorosokkal semmi közöst nem találtak. Olga náluk idegenebb civilizációt nehezen tudott elképzelni. A migrátorokon kívül természetesen.

Nap végén a Kacattár túlsó végében pihentek meg.

Kizárólag az emberi alvásciklusok miatt álltak meg, ugyanis a firkák nagyjából hatvanóránként szoktak húsz órát aludni, Nyikau és társai az alvásciklusukat ráadásul úgy állították be, hogy egyszerre mindig ketten pihennek, közben a többiek vezérelhették az ő szkáfjaikat is. Áramlati Kék egyáltalán nem aludt, ellenben nagyjából minden második nap egyfajta bódult állapotba került, ilyenkor néhány órán át semmilyen kérdésre nem válaszolt, de ettől még ugyanúgy velük együtt haladt.

Végül a falakból hatfelé ágazó, fára emlékeztető, kopottas kiemelkedésekhez kikötve pihentek meg. Az ébren lévő firkák szövőméz szobrokat készítettek, és mintákat rajzoltak az ágakra.

A Föld négyezer-ötszáz fényévre van innen, gondolta Olga.

Mintha egyenesen az univerzum túlsó felén lennének. Eddig még egyetlen gyarmaton sem érezte így az irdatlan távolságot. Ráadásul egyre jobban nyugtalanította, hogy még egyetlenegy ostorossal sem találkoztak. Vagy kifogtak egy lakatlan részt, vagy ami a rosszabb, az ostorosok távolról figyelték őket.

Gondolatai elterelésére Gary Ezra legutóbbi, Chaos Star című albumát kezdte el hallgatni, élvezte a firka és hidra-hangzások, valamint a free soul és stepjazz keverékét, amikor Morris Korda bejelentkezett egy privát csatornán:

– Hogy van? – érdeklődött. Krómszínű MODA-jával melléje lebegett, gyűrött arcának holoképe felvillant Olga előtt.

– Mihez képest? – Lehalkította a zenét. – Elvagyok, csak szeretnék végre normálisan aludni. Tegnap nem sikerült.

– És valószínűleg később sem fog. A bezártságot bírja?

– Egyelőre igen – sóhajtotta Olga. – Azért ha esetleg elkezdek sikoltozni, hogy ki akarok szállni ebből a szarból, majd csináljon valamit.

– Reméltem, hogy erre az esetre hozott magával valami dugipiát – felelte Korda.

– Az sajnos nem jutott eszembe.

– Nagy hiba. Akkor viszont nyugodtan használja a biokontrollt. Meglepően jó koktélokat kutyultak össze hozzá. Afféle intravénás Sex on the Beach és hasonlók. Egyébként mit hallgat?

– Gary Ezra Chaos Star albumát. Ismeri?

– Néhány régi számot szeretek az öregtől, de az újabb albumai nem jönnek be. Nem olyan nyers és karcos, mint régen.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy mást akar mondani, mint évtizedekkel korábban – pontosította Olga. – Viszont még hetvenhez közelítve is egy zseni.

– Ezt nem vitatom, de szerintem már elpuhult. Én inkább Lost Centuryt hallgatgatok mostanában.

– Az aztán „vidám” zene!

– Viccen kívül: engem feltölt, és az Ellipszisen meg erre még nagyobb szükség van, mint máshol.

– Kérdezhetek valamit, parancsnok?

– Persze. Ne kíméljen.

– Hogy keveredett ebbe az egészbe? Mit keresett tulajdonképpen a Gabrielle-en?

– Elsősorban szabadságot – felelte Korda. – Kényszermigráns vagyok, négy éve egyszerűen elindultam a legközelebbi féreglyuk felé, és mire újra önmagam lettem, már a Hydrus Függőváros humánszektorának regisztrált lakója voltam tizenkétezer, hozzám hasonló szerencsétlennel együtt. Megpróbáltam visszajutni, de egy egész cethajó nem tudott átúszni a Csendes-óceánba miattam, annyira üvöltöttem, mert a koordinerek szinte széttéptek belülről, amint megközelítettük a féreglyukat. Nem akartam a hátralévő életemet a víz alatt élni. Nem vagyok hal.

– Sajnálom.

– Nincs mit sajnálnia. Szerencsére megkeresett néhány fura alak Mrs. Elson megbízásából, és inkább velük tartottam. Nincs családom, a szüleimnek meg… őket hagyjuk. Apámmal évek óta nem beszéltem, anyám meg mindig is ugyanazt gondolta, amit apám. Mondjuk úgy, hogy ő apám ölebe.

– Mivel foglalkozott a Gabrielle előtt? Gondolom, katona volt…

– Hogy találta ki? – nyerített fel Korda. – Ennél nyilván kicsit bonyolultabb a helyzet. Egész életem a katonásdiról szólt, de aztán mégis otthagytam az Amerikai Haditengerészetet. Nem sokkal azt követően, hogy nyilvánvalóvá vált, soha nem fogunk tenni semmit a Földre migrált firka tömeg, sem a kibaszott migrátorok ellen, akik úgy ugráltatnak bennünket, ahogy a világ összes államát. Ha egy szónok füttyentett, mi mentünk. Utoljára Mexikóban harcoltam, Hermosillónál. Azokat az idióta lázadó kartelleket füstöltük ki, akik a migrátorok ellen szervezkedtek. Csakhogy én az igazi ellenséggel akarok szembenézni, akinek alaposan odabaszhatunk végre. Na, és ön? Tudom, hogy nem önszántából került a Gabrielle-re, de ettől még senki nem kényszerítette, hogy eljöjjön ide is. Miért nem maradt inkább a Gabrielle-en? Az sokkal biztonságosabb környezet.

– Én azt akarom, amit Vanessa ígért nekem a legelején. A tudást. Az ostorosokat. Az Eredőt.

– Miért akarja ennyire?

– Amiért maga az odabaszást – felelte Olga. – Válaszokat akarok kapni.

Olga a Gabrielle belső idejéhez igazított óra szerint hajnali kettő után tudott csak elaludni.

Alig egy óra telt el, amikor Nyikau füttyögése felriasztotta.

A firka közvetlenül Olga mellett lebegett szivárványszínű szkáfjában, és a magasba mutatott.

– Nézd!/ Nézd!//

A Kacattár közepénél két ostoros siklott lomhán a lebegő tárgyak között.

A három méter átmérőjű lények úgy néztek ki, mint két óriás méretű tengeri csillag, az egyik világosszürke, a másik valamivel sötétebb árnyalatú. Öt kitüremkedésük, az úgynevezett állábaik körkörösen helyezkedtek el, belőlük három-négyméternyire lógtak ki ruganyos ostorkarjaik. A tenyérszerű test közepén helyezkedett el csillag alakú látószervük, amelyet átlátszó, kemény burok védett, alatta milliónyi csillószerű fényérzékelő receptor lengedezett. Hátsó részüket olajbarna, szelvényezett öltözék borította.

Olga megborzongott a látványtól. Az ostorosok medúzákra emlékeztető kecsességgel mozogtak, ostorkarjaik időnként kivágódtak, egy-egy tárgy köré fonódtak, amelyet a narancsszín árnyalatú látószervük elé húztak. A hulladék közt keresgéltek, energiapálcákat, adattárolókat gyűjtöttek be, és tapasztottak a testüket védő burkokhoz.

– Vajon észrevettek bennünket? – suttogta önkéntelenül Nyikaunak, de a firka csak lefordítható jelentés nélküli színekkel felelt, a fordító szubint szerint hatvan százalék valószínűséggel félelemszíneket ismételgetett, mint valami litániát.

Az ostorosok egy ideig a zéró gravitációban lebegő eszközök között keresgéltek, aztán belebegtek a mennyezeten elhelyezkedő ostorkapocsba, és eltűntek a szem elől.

Apa hajdanán sokat mesélt neki arról a torokszorító érzésről, ami csak itt, az Ellipszisen kerítette hatalmába, amikor elhagyta az őrzött és lezárt Möbius-szektort. Úgy fogalmazott, hogy a leírhatatlan eufória keveredett a páni félelemmel. Bármelyik aszteroida mélyén ősrégi titkokra bukkanhattak, de bármikor szembetalálkozhattak olyan ostorosokkal, akik egy pillanat alatt lemészárolják őket. Ahogy végül ez meg is történt.

Olga most ugyanezt érezte, de őt sem érdekelte a kockázat.

Csak nehogy megbánja ezt az áfonyavörös kíváncsiságot.

A Sivatag és a Puttony aszteroidák ismeretlen, de néma, látszólag nem működő, évszázadok óta elhanyagolt, rozsdás gépezetekkel voltak tele, aztán egy újabb rotálóaszteroidát találtak: a Kergét. Ebben olyan ostoros gépezetek működtek, amelyek velük szomszédos perdülőaszteroidákat forgattak a tengelyük körül. A Kerge is egy ilyen, forgás keltette nehézkedéssel rendelkező perdülőaszteroidába, a Kocsonyasziklába vezetett.

Eddig találomra nevezték el az aszteroidákat, ez volt az első, amelynél egymást váltva kezdtek el neveket adni. A Kocsonyaszikla „Szike” Kozlov agyszüleménye volt, a katona azt mondta, egy vaníliás pudingkocsonyán jár az esze már vagy egy órája, ezért lett ez az égitest neve.

A Kocsonyaszikla belseje nem egy nagy, egybefüggő tér volt, hanem kisebb üregek és folyosók hálózata. A 0,5 g nagyjából megegyezett a Gabrielle nehézkedésével, ráadásul az ostorkapcsoknál hermetikusan, zsilipfalakkal szigetelt belső térben 0,7 atmoszférás belső nyomás és magas nitrogénkoncentrációjú légkör fogadta őket. Csak épp a légkör nem volt belélegezhető.

Olga végre újra érezte a súlyát. Kicsatolta a testét rögzítő szíjakat, és a MODA-ban addig végzett guggolásokat, amíg remegni nem kezdtek a combizmai, majd a feje feletti fogókarokba kapaszkodva a karját dolgoztatta meg.

Áramlati Kék ergoruhájából hajlékony lábprotézisek türemkedtek ki, és elemelték a hidrát a talajról. Neki pont nem okozott akkora örömet a váratlan nehézkedés, mint az embereknek és a firkáknak. Buboréksisakjában ide-oda billentette, tornáztatta a fejét.

Egy felejtőkaptárra bukkantak, amelyek egyfajta elfekvőnek számítottak azon ostorosok számára, akiknek emlékeit már felfalta a felejtésvírus. A falak foszforzöld derengése pont annyi félhomályt adott, ami elegendőnek bizonyult a tájékozódáshoz.

Az aszteroidát több párhuzamos folyosó szelte keresztül. Halványkéken burjánzó gombákkal belepett kis üregek, kamrák nyíltak belőlük, amelyek többségében ostorosok hevertek, általában kékes vagy lila árnyalatú ködbe burkolózva. Olga egy sor felvételt készített róluk a Cognival.

– Nincs itt semmi keresnivalónk – közölte síri hangon Korda.

Keresztülvágtak az aszteroida főfolyosóján, aztán két kilométert gyalogoltak a zöld derengésben. Mindkét oldalon újabb és újabb kamrák álltak egymás mellett, csak ezen az egy folyosón legalább nyolcszáz lehetett belőlük, és legalább a háromnegyedükben hevert is egy-egy ostoros a saját beszűkült, ködös világában. És ki tudja, a Kocsonyasziklát hány párhuzamos folyosó szelhette keresztül?

Az életképtelen ostorosokat programozott mesbotok szállították ide, ahol virtuális valóságokra csatolták az elméjüket, amelyben évezredekig elvegetálhattak, amíg a testükben lévő reaktorok ki nem merültek.

Olga fellélegzett, amikor a Kocsonyaszikla túloldalára értek, még úgy is, hogy ezzel megszűnt a nehézkedés is.

Olga egyre kellemetlenebbül érezte magát a MODA-ban. Hiába működött a vizelet-újrahasznosítás és a székletfeldolgozás, tisztálkodni nem lehetett normálisan, és nagyon vágyott már egy forró zuhanyra. A stimruha időnként átmozgatta a testét, és az érzékelők szerint egyelőre minimálisan csökkent az izomtömege. Ez biztatóan hangzott.

Mindegy. Valahogy kibírom. A stimruhát is kibírom.

Az Ellipszis-expedíciót maximum húsznaposra tervezték, ebből eddig mindössze három nap telt el.

Sokkal többnek tűnt.

Hogy elterelje a gondolatait, nyitott egy privát csatornát Atreidesszel. Az előtte felfénylő férfi arca beesettnek és sápadtnak tűnt.

– Jól vagy? – kérdezte Olga.

– Az Ellipszisen vagyunk. Szerintem egyikünk sincs jól.

Olga nyelt egyet. Atreides megfogalmazta az igazságot, csakhogy kimondva sokkal nyugtalanítóbban hangzott.

– Igazából csak kicsit beszélgetni akartam veled – mondta fáradtan. – Mielőtt megőrülök ebben a konzervdobozban. Mondd, Vanessa Elson sokakat tervez még beszervezni ebbe a MODA-programba?

– A jelenlegi világbajnok Pyronic csapatból Facelesst és URdK-t mindenképpen – sóhajtotta Atreides. – Én legalábbis javasoltam őket.

– Szerinted jó lesz nekik, ha ők is kiszakadnak a való világból? Nem élnél inkább te is újra normális életet?

– Normális életet? – hökkent meg Atreides. – Nekem sosem volt normális életem.

– De hát mindened megvolt, és…

– Tévedsz! – Atreides vonásai megfeszültek, és Olga rögtön rájött, hogy kényes témába tenyerelt bele. Atreides nem csak úgy eldobta magától a sikert és a sztárságot. Menekült előle. – Nézd… anyám kényszermigrálása után zömében csak a Frienden beszélgettem vele. Eleinte meglátogattuk néha, de aztán apám és anyám pár hónap múlva elváltak, és én apánál maradtam.

– Miért pont nála? – kérdezte halkan Olga, és közben felvillant előtte a nap, amikor az ő édesanyja indult el a migrátorok utasításának engedelmeskedve, hogy aztán hetek múlva akarat nélküli szónokként térjen vissza.

– Részben én akartam. Féltem a Spektrumtól, a szüleimtől folyamatosan azt hallottam, hogy a xenók gonoszak, és… apám meggyőzött, hogy jobb lesz nekem a Földön. Onnantól ő nevelt, és neki csak a pénz számított. Tizenkét éves korom óta keresek pénzt virg-játékosként. Amikor rájött, hogy nem is olyan haszontalan a virtuális játék, ő lett a menedzserem. Tizenöt éves koromban lettem profi virg-sportoló, és mindketten az én gázsimból és szponzorbevételeimből éltünk. Apám jó menedzser volt egyébként, de… Nem akarod tudni, mire költötte a pénzt. Egy idő után sokkal többet kellett játszanom, mint szerettem volna. Nem volt választásom, gyakorolnom kellett, hogy jó legyek, és ha vesztettem… Mindegy.

– Ne haragudj. Ezt nem tudtam.

– Nem is tudhattad. Tényleg jól éltünk, apám szerette a pénzt, és azt, amit megkaphatott általa, így néha drogtól kiütött, meztelen kurvák hevertek a nappalinkban. Hidd el, jobb, hogy nem tud rólam, így is elég pénzt csinált a halálomból. Nem olvastad, a Fiam, Atreides című „remek” életrajzi könyvet?

– Dehogynem – felelte Olga. – Csak… sajnos nem sikerült túl érdekesre.

– Hát nem is! Az a könyv apámról szólt, az ő „áldozatáról”, mintha magát akarta volna felmenteni, és még egy kis pénzt kisajtolni a hírnévből. De mindez már nem számít. Tudod, mi számít egyedül? Ez itt! Az Ellipszis. És a migrátorok.

Olga felriadt az álmából.

Az ivócsövön vizet kortyolt, majd aktiválta a külső kamerák képét, az pedig három dimenzióban jelent meg előtte.

Egy két méter átmérőjű, bronzvörös szemgolyó lebegett húszméternyire tőle.

És őt bámulta.

Vöröses tónusú látószervét savószínű lebernyeg takarta el félig-meddig alul és felül, az írisze hol kitágult, hol összehúzódott, mintha hunyorgott volna.

Abban a pillanatban, amikor Olga a döbbenetből felocsúdva önkéntelenül rögzítésre akarta állítani a MODA kameráit, a lény egyszerűen eltűnt.

Olga pislogott néhányat, még abban sem volt biztos, hogy valóban felébredt-e, és nem csak az álom utolsó foszlánya szivárgott át a valóságba; a kamerák pedig nem voltak rögzítésre kapcsolva.

Tőle jobbra Korda falhoz rögzített króm MODA-ja lebegett, mellette Phantom a fekete páncéljában. Felettük néhány méterrel két szkáfot viselő firka ovális mintákat vésett a falba. Atreides és Red5 alatta lebegett, a távolabb pihenő Nyikau, Áramlati és a többiek, valamint a megfigyelő módban körülöttük lebegő technák csak homályos, körvonalak nélküli foltoknak tűntek.

Senki nem látta a lényt? A technák sem érzékelték? Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy jelez a közös csatornán, de elbizonytalanodott. A mozgásérzékelőknek jeleznie kellett volna a lényt, de mivel nem jelezték, a MODA kamerái sem rögzítették.

Vagy csak képzelődött volna?

Egy óriási szem.

Apa egyik utolsó ellipszisi üzenetében felbukkant valami, amit akkor nem értett, most viszont megborzongott tőle:

„Többször láttam, de a pontos megfogalmazás inkább az, hogy látni véltem egyfajta, óriás szemgolyóhoz hasonló entitást. Sem Marcin, sem Stephanie nem tudja megerősíteni ugyanezt, ezért is aggaszt ez az egész. Biztos vagyok benne, hogy láttam, olyan volt, mint egy… szem, egy csupasz, vörös szemgolyó. Lehet, hogy egy helyi élőlény, talán valamiféle állatfaj? Jó lenne alaposabban megfigyelni, de egyelőre még abban sem vagyok biztos, hogy nem képzelődtem. Megpróbálok róla képet, felvételt készíteni, és ha sikerül… ha tényleg létezik, átküldöm neked!”

Mire Olga válaszolt volna, apa már nem élt.

És most ugyanazt látta ő is.

Egy kisebb zéró g-aszteroidába hatoltak be, Red5 utólag a Trófeaszikla nevet adta neki. A belső tere nagyjából kétszáz méter átmérőjű lehetett, és a falakra szegezve megannyi aszott tetem és csontváz függött.

Borzalmas volt.

Kiszáradt ostorosok és ezernyi firkamaradvány lógott mindenfelé, de akadtak hidrák és emberek is. Több száz ember. Sokak testéből csövek és drótok álltak ki, némelyik test közelében radioaktív sugárzást és hőkibocsátást mértek. A legnyugtalanítóbbnak az öt alaktalan, szivacsos anyagú lényt találta; őket nem tudta egyik xenobioszférához sem kötni, és arra tippelt, hogy talán az ostorosok múltjából származó életformák vagy egy már kihalt ostoros állatfaj egyedei.

A gyarmatosítás első éveiben a firkák és a hidrák figyelmeztetése ellenére rengeteg kalandor, valamint különböző cégek által finanszírozott expedíció indult meg a többi xenovilágra. A legtöbben valószínűleg gazdagságról álmodoztak. A Möbius-szektort csak akkor zárták le, amikor tízből kilenc önjelölt felfedezőnek nyoma veszett. Sokan közülük láthatóan ide kerültek, ezrével feltűzve a falra egy bizarr gyűjtemény részeként.

És valószínűleg nem ez volt az egyetlen ilyen Trófeaszikla.

Az aszteroidát Olga nevezte el Dzsungelnek. Az égitest egykor talán egy zsilippel ellátott botanikai laboratórium lehetett, de elképzelhető, hogy valami egészen másra szolgált, hiszen senki nem tudta bizonyítani, az ostorosokat érdeklik-e egyáltalán a növények vagy az állatok, mivel nem volt szükségük szilárd tápanyagra.

A csarnokban az átlagnál melegebb, huszonöt fokos hőmérséklet és 0,3 atmoszféra nyomás fogadta őket, szén-monoxiddal teli légkörrel. Az aszteroida ötszáz méteres átmérőjű termének falait és a közöttük átívelő csavart oszlopokat márga színű, burjánzó növényi kultúrák borították, Olga egyiket sem tudta azonosítani, mert csak nyomokban hasonlítottak a földi, a spektrumi vagy akár a hydrusi élővilághoz. A Cogni környezetelemzése alapján a növényzet hőt, vizet és szén-monoxidot fogyasztott, és nem fotoszintetizált, a gyökerek bekúsztak az aszteroidák hajszálrepedéseinek mélyére, és az ott lelt ásványi anyagokból táplálkoztak.

A Dzsungel átellenes oldalán váratlanul egy magányos ostorost fedeztek fel, feltehetően a növényzetet tanulmányozta.

Áramlati Kék a megkérdezésük nélkül útnak indította a technáit, hogy elfogják a lényt.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV

(Paulsen&Graff, 2081)

Szoborvárosban könnyű eltévedni

Vegyük például a firkákat! Amikor két egymást nem ismerő firka találkozik, elsőként elhelyezik egymást egyfajta művészeti hierarchia szerint: ha regisztrált művészek, akkor a nyilvános alkotói rangsor alapján, ha nem, akkor egy-egy ajándékszobor alapján döntik el, melyikük a tehetségesebb, és ez rögtön meg is határozza kettejük további viszonyát. Különös, de mindketten azonnal tudják, melyikük a tehetségesebb.

Én még csak megtippelni sem merem két szobor alapján, hogy mi közöttük a különbség művészeti szempontból, a Spektrumon azonban minden erről szól. A közbeszédbe beszivárgott a „tehetség alapú kasztrendszer” kifejezés, de ez egy roppant módon félrevezető és téves megfogalmazás. Ez nem kasztrendszer, ugyanis senki nem születik bele, a sorrend folyamatosan változik, mindig előbukkannak újabb, éppen kiteljesedő, nagy művészek, akik alapjaiban rengetik meg az addigi felállást.

17.

Az ostoros elfogásához tizenöt techna kellett.

Felhevített, karbonszálas hálókat lőttek ki magukból, amelyekkel a falhoz szorították az ostorost, plazmagőzt fújtak rá, ez azt eredményezte, hogy az ostoros felületi hőmérséklete megnőtt, túlhevült a belső reaktora, ettől lelassult, legyengült. Három ostornyúlványa azonban ennek ellenére kivágódott, és három technát kettévágott.

Ekkor még több karbonhálót lőttek ki rá, majd mind az öt ostornyúlványát fogókarokkal, erőszakkal kihúzták az állábai tokjából, és egy-egy techna belefúrta magát a sziklafalba, aztán saját magához rögzítette az ostorkarmok végét.

Olga az ostoros narancsszínű látószervébe bámult, de közben még mindig az elfogás hatása alatt állt, többször is újranézte a vergődő ostoros és a körülötte köröző techna-falka küzdelmét.

Az ostoros csillag alakú látószervének mélyén az összes fényreceptor feléjük meredt. Legalább ez az egy szerv megfeleltethető volt az ő fogalmi rendszerüknek. Olga a narancsszínű ragyogásban szinte felfedezni vélte a félelmet és a dühöt, de tudta, hogy ezt csak odaképzeli, egyáltalán nem valószínű, hogy az ostoros ismeri ezeket az emberi reakciókat.

– Nem lesz ez így jó – dörmögte a Nyikauval nyitott közös csatornán.

– Úgy érzed, nem vagyunk #9E6C74 biztonságban?/ Úgy érzed, bármikor #12120F megölhetne bennünket?// – füttyögte Nyikau.

– Igen – felelte Olga, és a MODA-ból a mellette lebegő Nyikau szivárvány szkáfjára pillantott. A firkáknak sem lehet könnyebb, gondolta. A szkáfjaik a MODA-knál is szűkösebbnek tűntek. – Áramlati Kék azt mondta, a technák egyfolytában figyelik az életfunkcióit, és ha támadni próbálna, végeznek vele. Csakhogy valójában azt sem tudjuk, milyen fegyverei lehetnek. Nem tudom elképzelni, hogy ne tudna kiszabadulni. Vagy, hogy ne lenne a testében tucatnyi olyan implantátum, amelyekkel például segítséget hívhatna. Azt sem tudjuk, hogyan kommunikálnak.

– Ugyanezt gondolom én is./ #A60711 játszadozik velünk.// Lehet, hogy a technák semmit sem érnek./ Lehet, hogy #151E46 meg tudják fékezni, de #301D1E lehet, hogy nem.// Az életünkkel #941710 játszunk./ Tudtuk az első pillanattól, igaz?//

Olga nyelt egy nagyot, és biccentett.

Nyikau egymás után két szobrocskát húzott elő szkáfja zsebzsilipéből, majd összetapasztotta őket. Az így keletkezett szoborcsoport Olgát és Nyikaut ábrázolta védőöltözék nélkül, valamint az előttük kikötözött ostorost. Egy kis körben álltak, az ostoros egyik ostora Olga csuklója köré tekeredett, a másik Nyikau egyik karja köré.

Nyikau előrébb lebegett a szkáfjával.

– Ne menj túl közel! – figyelmeztette Olga. – Az ostorkarjaik akár hét-nyolcméternyire is ki tudnak nyúlni, és nem biztos, hogy a technák teljesen kihúzták őket.

– Ezt nem tudtam./ Köszönöm.// Ha #05040A kiszabadul, úgyis végünk./ #E8CFE4 vállalom a kockázatot.//

Nyikau még egy métert előre lebegett, aztán elengedte a szobrot, amely a zéró gravitációban az ostoros felé úszott, közben lassan forgott a hosszanti tengelye körül. Nyikau a korrekciós fúvókáival visszamanőverezett Olga mellé, aztán csak várták, hogy mi fog történni.

A szobor nekikoccant az ostoros egyik állábának, majd lepattantva lebegett tovább. Az ostoros nem reagált. Vagy csak nem vették észre, hogy reagált.

Figyelni kezdték az ostoros hőkibocsátását.

Olga retinájába néhány éve, egyetemi finanszírozásban ültették be a GoogRed méregdrága infravörös hőérzékelő infrakameráját, amely összeköttetésben állt a Cognival, és Nyikaunak is megvolt a saját infravörös hullámtartomány-érzékelője.

Az ostoros mind az öt álláb-nyúlványa más hőmérsékleti tartományon, nagyjából tíz fokos sávokon belül pulzált. A hőmérsékleti értékek pillanatok alatt váltakoztak, csakúgy, mint a látószervet körülvevő, szemhéjszerű sáv, a hőgyűrű négy különböző hőmérsékleti tartománya. Ezt nevezték a kilenc, hőalapú kommunikációs csatornának, amelyek révén jelenleg is rengeteg információt közölhetett velük.

– Talán éppen azt mondja, hogy hamarosan cafatokra fog trancsírozni mindkettőnket – jegyezte meg Olga Nyikaunak egy fanyar mosoly kíséretében. A firkák mostanra elég jól tudták értelmezni az emberi iróniát, Nyikau élénkpiros színeket füttyögve felnevetett, szivárványszínű szkáfja sötétített sisakján keresztül pedig látszott, ahogy közben hegyes bagolyfülét hol lesunyja, hol felfelé mereszti.

Aztán abbahagyta, és újra az ostorost vizslatta:

– Nem tudom, jó #07102B ötlet volt-e elfogni./ Nem tudom, jó #07102B ötlet volt-e kikötözni.//

Az egész napot az ostorossal töltötték, de semmit nem haladtak. A matematikai alapú próbálkozások csődöt mondtak, az ostoros a legalapvetőbb összefüggésekre sem reagált, csak a karbonhálót feszegette.

Egy firka fejlesztésű hőkommunikátorral megpróbáltak jeleket adni az ostoros számára. Olga számtalan ehhez hasonló, kudarcba fulladt kommunikációs próbálkozást látott már, sőt, egyetemista korában apjával kettesben is megpróbáltak hasonló módon kommunikálni egy ostorossal. Ugyanaz történt akkor is, mint most is: hőjeleket adtak, hőjeleket rögzítettek, de semmire sem jutottak.

Korda parancsnok a fekete MODA-ban ülő Phantom és a vörösre festett, a mellkasán nagy 5-ös számmal rendelkező MODA-t vezérlő Red5 társaságában melléjük lebegett.

– Jutottak valamire? – kérdezte Korda.

– Nem – felelte Olga. – És nem vagyok biztos benne, hogy a következő tíz évben jutni fogunk bármire is. A Cogniba táplálom a hőjeleket, de túl sok az adat, és nincs semmiféle támpont az értelmezésükhöz. Gondolja el, egyszerre kilencféle csatornán kommunikál velünk! Ha egyáltalán tényleg kommunikál.

– És Nyikau?

– Nyikau hőjeleket sugároz felé, nagyjából azt a három, használható hőkifejezést, amit a firkáknak állítólag sikerült dekódolniuk. Ezek a nyugalom, a biztonság és a keresés. Azonban nem tudjuk, milyen az ostoros elmeállapota, a memóriája, látott-e már egyáltalán más xenofajt, egyáltalán tudja-e, hogy miféle lények vagyunk, és honnan jöttünk. Lehet, hogy ő egy magányos, emlékzavaros ostoros, aki elszigetelten bolyong az Ellipszis mélyén, de már régen nem érti a világot.

– És akkor? – kérdezte Korda. – Mi lesz most?

– Tőlem kérdezi? – hökkent meg Olga. – Miért fogtuk el? Mi a terv? Visszavisszük magunkkal a Gabrielle-re?

– Nem – rázta a fejét Korda. – Vissza biztos, hogy nem visszük. Folytassák a kikérdezést!

– Nagyzolás ezt kikérdezésnek nevezni – rázta a fejét Olga.

Red5 a technák karbonszálas hálói által a falhoz szegezett ostorost nézte:

– Úgy lóg ott, mint valami xenoJézus.

Olga felvonta a szemöldökét. Red5 meglehetősen érdekes módon asszociált.

– Azt ugye tudják – jegyezte meg –, hogy minél tovább tartjuk itt, annál nagyobb az esélye, hogy segítséget hív? Mit csinálunk, ha megjelenik itt négy-öt agresszív ostoros?

– Fel vagyunk készülve erre is – felelte Korda. – Ha kell, odabaszunk nekik.

– Ezt nem mondja komolyan!

– Higgy neki! – szólalt meg Red5. – Morris „Odabasz” Korda sosem téved!

Olga nem tudta eldönteni, hogy Red5 gúnyolódik, vagy komolyan gondolja.

– Parancsnok – szólalt meg Phantom, és most is csámcsogva rágózott –, nekem azért lenne egy lényegi kérdésem. Pontosan miért is jöttünk ide, és hogyan fogunk innen eljutni a migrátorokhoz?

– Ez mondjuk tényleg jó kérdés, parancsnok – tette hozzá Red5.

– Az – bólintotta a MODÁ-ja belsejében Korda. – A választ viszont Áramlati Kéknél keressék. A gond csak az, hogy ő nem mond semmit, de ha véletlenül ki akarnák rugdosni belőle, nem fogom megakadályozni.

Olga zavaros álmában életre keltek a Trófeaszikla kiszáradt tetemei.

MODA nélkül vándorolt aszteroidáról aszteroidára az Ellipszis közepén, furcsa módon tudott lélegezni, és ha kellett, meghajtás nélkül siklott a zéró gravitációban is, végül betévedt abba a felejtőkaptárba, ahol néhány napja jártak.

Ostoros tetemek közt haladt, aztán egy ostoros hátulról rátámadt, állábaival magához ölelte, ostorkarjai a nyaka köré fonódtak. Egy Gauss-pisztollyal kétségbeesetten a lény szeme közepébe célzott, és ahogy a látószerv sisteregve szétfolyt az elektromágnessel felgyorsított robbanólövedékektől, az ostoros összerándult, és ellökte magától Olgát, egyenesen be egy felejtőkamrába. Automata fogókarok ragadták meg, tűk mélyedtek a bőre alá, apró koponyafúrók mélyedtek a fejébe…

Olga felriadt, és kinyitotta a szemét.

A napokkal korábban látott, bronzvörös szem bámulta alig három méter távolságról. Olga egy pillanatra azt sem tudta, hol van, azt hitte még álmodik, de aztán rájött, hogy ez már nem álom.

A vizenyős, másfél méter átmérőjű hunyorgó szemgolyóra emlékeztető élőlény közvetlenül előtte lebegett.

Olga levegőt sem mert venni. Azt várta, hogy a jelenés a következő pillanatban eltűnik.

Nem tűnt el.

KARIM VARNASI: BIOSZFÉRÁK KERINGŐJE

(Prince Books, 2108)

A xenovilágok bioszféráinak találkozásakor a Spektrumon, a Hydruson és a Földön fajok százezrei pusztultak ki. Azonban az élőlények többsége vagy alkalmazkodott, vagy nem is reagált az idegen behatásokra, a 2062-es gabonavészt és az ehhez hasonló biológiai válságokat a kezdeti pánikot követően mind meg tudtuk fékezni.

A legfontosabb kérdés, vajon miért nem mérgezték meg a Földet és egymást a xenovilágok. Ennyire különböző kémiai összetételű égitestek ilyen mértékű érintkezésekor az óceánok és légkör nagymértékű cseréje révén idegen mikroorganizmusok milliárdjai hatolnak a bioszférákba, amelynek következtében globális biokatasztrófáknak kellett volna bekövetkeznie a kémiai mérgezésektől kezdve az egyes ökoszisztémák részleges vagy akár teljes összeomlásáig.

Mi az oka annak, hogy ez nem történt meg?

A spektrumi, hydrusi és földi bioszférák kémiai összetétele meglepően hasonló, ez azonban messze nem elégséges magyarázat (Lásd még: Bergeni Biobiztonsági Egyezmény, 2080. január). Kell lennie egyéb tényezőknek is, és ugyan közvetlen bizonyítékunk továbbra sincs, Sergey Raviczky professzor elmélete továbbra is a legvalószínűbb forgatókönyv: a migrátorok valószínűleg a mikroorganizmusok szintjén is beavatkoztak, és mesterségesen teremtették meg a szükséges biostabilitást. Ez az elmélet azonban csak további kérdéseket vet fel.

18.

Olga bekapcsolta a Cognit, aztán a MODA külső kameráival és retinakamerájával is rögzíteni kezdte a lényt.

A kocsonyás szemforma közepén három, koncentrikus, vörös kör pulzált, és mozgott ide-oda a félgömb felületén, Olga lassan, bizonytalanul feléje nyújtotta a kezét, mire a szem hátrébb lebegett, majd egy pillanat alatt elmerült a mögötte kavargó, eltorzult térörvényben. Vagy féreglyukban?

Eltűnt.

A levegő még néhány pillanatig rezgett azon a ponton, ahol az előbb lebegett.

Olga azon vette észre magát, hogy zihál.

Áramlati Kék egy privát csatornát nyitott feléje, Olga remegve adott neki engedélyt.

– Érdekes egy lény, igaz? – kérdezte Áramlati, miközben narancsszínű ergoruhája meghajtásával odasiklott Olga MODA-ja mellé.

– Maga is látta?

– Persze. Az előző itt úszásomkor (jártamkor) többször is.

– Miféle előző ittjártakor? – hökkent meg Olga.

– Érdekel az Ellipszis. Nem először vagyok itt.

Ez is csak azt igazolta, hogy Áramlati jóval többet tud, mint amit elárul nekik. Az orruknál fogva vezeti őket, és Vanessa ezt hagyja.

Sőt, mindannyian hagyják.

– Mi volt ez? – kérdezte végül. – Valamiféle állat?

– Merre siklik (mit gondol) ön?

– Nem tudom – vallotta be Olga, és megborzongott, ahogy újra átpörgette a néhány másodpercnyi retinafelvételt. – Egyáltalán nem tűnt állatnak, de ez csak egy benyomás. Mintha valami perverz alak kukkolt volna.

– Nem teljesen világítom (értelmezem) a „perverz” kifejezést. Róluk is szívesen eltársalognék süllyedő (ostoros) barátainkkal, ha lenne lehetőségünk kommunikálni velük.

Olga lefuttatta a Cogni gyorselemzését, közben megdörzsölte a szemét, majd a legközelebbi tárolórekeszből előhúzott egy kávétasakot, összenyomta benne a melegítőgolyót, aztán belekortyolt. Az éjszaka közepén nem túl jó ötlet kávét inni, de észhez akart térni.

– Nem lélegzett – mondta aztán a hidrának –, és úgy tűnik, nem is rendelkezik olyan technológiával, ami ezt légüres térben elősegítené. Ebből a szempontból inkább hasonlít az ostorosokra. A Cogni a lény biomasszájában elektromos töltést érzékelt, a testében talán erős bioelektromos és biokémiai aktivitás folyik. Ennyit tudtam összehozni néhány másodperc alapján.

– Ezeknek a lényeknek a megjelenése több kérdést is felvet.

– Arra gondol, hogy ha esetleg egy értelmes xenocivilizáció, akkor… – Elhallgatott.

– Világítsa meg (mondja ki), Ballard!

– Nem bizonyítható, hogy értelmes lenne, de ha mégis az… Mi van, ha ez egy ötödik xenofaj, amelyet a migrátorok hamarosan be fognak kapcsolni a gyarmatrendszerbe? De akár a migrátorokhoz is közük lehet. Talán nem is élőlények, hanem migrátor eszközök?

– Vagy akár ők maguk a kényszerítők (migrátorok) – tette hozzá Áramlati.

Olga megborzongott ettől a lehetőségtől, hogy a migrátorok esetleg közvetlen közelről követik őket. Ha ez igaz, akkor valójában már mindannyian halottak.

– Árulja el, miért fogtuk el az ostorost! Ugye nem hiszi, hogy bármit megtudunk tőle, hogy egyáltalán megértetjük magunkat vele?

– Semmi ilyesmit nem hiszek. Nem azért fogtuk el, hogy információkat szedjünk ki belőle. Egyszerűen kíváncsi voltam, el tudjuk-e fogni.

– Na ne szórakozzon! – csattant fel Olga. – Az egész expedíciót veszélybe sodorja! Azonnal engedje szabadon!

– Ön szerint mi történne, ha most elengednénk? Valószínűleg azonnal széttrancsírozna néhányunkat, emiatt a technáknak meg kellene ölniük, az pedig sokkal nagyobb probléma, mint hogy fogságban tartjuk.

– Ennek így semmi értelme! Ide fognak jönni a társai!

– Erre fel vagyunk készülve.

– Én nem vagyok rá felkészülve. És szerintem ön sem.

– Pihenjen tovább, és reggel tátogja el (mondja meg) a többieknek, hogy számításaim szerint hamarosan megtaláljuk azt az aszteroidát, amelyikből el lehet úszni (jutni) Eredőre. Megjelöljük, és távozunk. Nem vagyunk már messze…

Azzal Áramlati Kék továbbsiklott.

Megint egy szinte véletlenül elejtett, új információ. Újabb mézesmadzag, hogy fenntartsa az áfonyavörös kíváncsiságot, és megfékezze a feltörő indulatokat. Tényleg csak azért fogták el az ostorost, mert Áramlati kíváncsi volt? És tényleg hamarosan megérkeznek? Elhiggyen egyáltalán a hidrának bármit?

A többiek mozdulatlanul lebegtek kikötve egy-egy falból kiálló vastag ághoz csatlakozva, és valószínűleg mélyen aludtak.

Távolabb Nyikau egy másik firkával, Vorpocsnival egy több négyzetméternyi, szabad falfelületen egy festményen dolgozott. A festmény az expedíció tagjait ábrázolta, Vorpocsni éppen Olga MODA-ját festette a szkáfja festéktartályaiból keverve ki a színeket.

Ahogy a fürge firkákat figyelte, újra elnyomta az álom.

Arra ébredt, hogy Korda üvölt a közös komcsatornán.

– Engem nem érdekel, hogy merre akar menni, Áramlati! – kiabálta Korda. – Minden egyes itt töltött órával nő az esélye, hogy megtámadnak bennünket!

– Mi történt? – kérdezte Olga Atreidestől privát csatornán, miközben kikötötte magát, majd néhány percre bekapcsolta a stimruhát. Az elektromos impulzusok hevesen csipkedni kezdték a bőrét.

– Eltűnt két firka – mondta Atreides. – Három technával elmentek a következő aszteroidára körülnézni, de már régen vissza kellett volna jönniük.

– Hol van Nyikau? – nézett körbe Olga.

– Nemrég indult utánuk a három másik firkával és négy technával.

– A picsába! – bődülte Korda. – Nem szabadott volna szétválnunk!

– A nyüzsgők (firkák) rossz irányba úsztak (mentek) – mondta Áramlati. – Nekünk nem arrafelé van dolgunk. Csakhogy a nyüzsgőknek (firkáknak) sem ön, sem én nem tudunk parancsolni. Én azt vállaltam, hogy utat mutatok a kényszerítők (migrátorok) otthonába.

– Ugyan, szerintem nem is tudja, mit keres! – vetette oda neki a parancsnok. – Bevárjuk a firkákat, és együtt maradunk.

– A felelősség és a döntés az öné. A Mélység (Hydrus) azonban egy olyan küldetést finanszíroz, ami az egyén felett álló érdekeket szolgál. És szerintem a Föld is ugyanúgy siklik (gondolkodik). Egyértelmű feladatunk van, és itt az ideje, hogy tovább ússzunk (menjünk).

– Nem hagyhatjuk itt őket! – szólt közbe Olga, és a MODA-val odamanőverezett hozzájuk.

– Ebbe ne szóljon bele! – csattant fel Korda, mintha fel sem fogta volna, hogy Olga az ő oldalán áll. – Áramlati és én vagyunk az expedíció vezetői.

– Tisztában vagyok vele – felelte higgadtan Olga. – Viszont szeretném meggyőzni Áramlati Kéket arról, hogy önnek van igaza, Morris. Ez egy közös expedíció, és a migrátorokhoz csak együttműködve juthatunk el.

– Milyen együttműködésről beszél? – horkant fel Korda. – Hagyjuk már ezt a mellébeszélést! Majd ha a hidra végre elmondja, egyáltalán mi köze ennek az expedíciónak az Eredőhöz!

– Az a hidra expedíció, amelynek a nyomában járunk, ráakadt egy csillagsodrásra (féreglyukra) – búgta Áramlati Kék. – Nem kényszerítő (migrátor) telepítésű csillagsodrás (féreglyuk) volt, hanem a süllyedők (ostorosok) által létrehozott átjáró. Átküldtünk rajta egy technát. Ezt onnan világítom (tudom), mert ennek az expedíciónak én is a résztvevője voltam.

Már megint egy újabb, semmiből jött, csábító információ.

– Eddig az mondta, hogy az ostorosok megöltek mindenkit – jegyezte meg Olga.

– Majdnem mindenkit. És nem olyan gyorsan, mint ahogy siklik (képzeli). Néhányunkat fogva tartottak. Én végül kiúsztam (kijutottam).

– Mármint, hogy megszökött az ostorosoktól? – jegyezte meg gúnyosan Korda. – Hát persze!

– Megszöktem, és kiúsztattam (kijuttattam) azt az információt, ami miatt most itt vagyunk, és ami révén van esélyünk megszabadulni a kényszerítőktől (migrátoroktól). Csak azt nem világítjuk (tudjuk), hogy pontosan melyik aszteroida az, amelyikből a csillagsodrás (féreglyuk) vezet az Eredőre.

– Hogyan jutott ki? – kérdezte Olga.

– Egyszer majd talán megvilágítom (elmesélem), Ballard, nyugodtabb körülmények között, vízzel a testünk körül.

– Szóval, az ostorosok létrehoztak egy féreglyukat, ami az Eredőre vezet – mondta Olga. Ezzel az információval hirtelen egészen más értelmet nyert ez az egész expedíció. – Mi van a túloldalán? Mit látott a technájuk?

– Mint már megvilágítottam (mondtam), az Eredőt.

– Én magát egyszer agyonütöm, Áramlati! – kiabálta Korda. – Az egész csapat életével játszadozik!

– Ön pedig három xenocivilizáció jövőjével.

– Hagyja, parancsnok! – tanácsolta Olga. – Az elejétől tudtuk, hogy a hidrák titkolóznak, és nem akarnak mindent elárulni. Ha eddig bíztunk benne, sajnos most sem tehetünk másként.

– Ballard ezúttal is pontosan tátogott (fogalmazott) – értett egyet Áramlati Kék.

Nyikau jelentkezett be a nyilvános komcsatornán.

– Jövünk visszafelé./ Tíz #F10427 perc múlva ott vagyunk.//

– Megtaláltátok a társaitokat?

– Nem./ Nem.// Az északi #8B6A4A ostorkapocsban vagyunk./ Mindjárt bezsilipelünk.//

– Három gyors mozgású objektum közeledik az Egyes kijárat felől! – harsant fel Korda hangja, és ezzel egy időben Olga radarja azonosíthatatlan mozgást jelzett a Dzsungel aszteroidán belül.

– Süllyedők (ostorosok)? – kérdezte azonnal Áramlati Kék.

– Kuszalakók #8B6A4A!/ Kuszalakók #8B6A4A!// – sipította Nyikau.

– Nyikau, tűnjenek a Dzsungel közeléből! – parancsolta Korda. – MODA-k, alakzatba! Fegyverzetet élesíts!

– Tíz másodperc a kontaktig! – csattant fel Kozlov.

Olga rémülten pillantotta meg a három feléjük száguldó árnyat.

A technák egyszerre mozdultak meg, ahogy a MODA harci alakulat hat tagja és a firkák is.

A következő pillanatban kihunyt a Dzsungel belső világítása.

– Bassza meg! – üvöltötte Korda. – Éjjellátót! Hőkamerát! Reflektort senki ne használjon! Basszunk oda nekik!

– A hőkamera nem sokat ér az ostorosok ellen – jegyezte meg Áramlati.

– Maga a technáival foglalkozzon!

Olga dermedten lebegett a Dzsungel oldalfala mellett. Csak villanásokat látott, és a kinetikus fegyverek a kommunikációs csatornába beszűrődő éktelen zakatolását hallotta.

Zöldes foltokként mozgó alakok tűntek fel az éjjeli módra kapcsolt kivetítőjén.

Egy csillag alakú ostoros csapódott éppen öt techna közé.

Ostorkarmok szelték ketté az egyiket.

Egy másik techna törzse egyszerűen kettéroppant.

Vakító, gyöngyfehér fény lobbant, úgy égette Olga szemét, mintha a Napba nézett volna. Másodpercekig könnyezve pislogott. A lökéshullám elsodorta a többiektől. Elvesztette a tájékozódását, nem tudta, merre vannak a falak, merre vannak a MODA-k, a technák, a firkák, csak a sötétséget, és a fel-felvillanó robbanásokat és torkolattüzeket látta.

– Jézusom! – suttogta. Fogalma sem volt, mint kellene tennie.

– Célba fogni! – parancsolta Korda.

– Sehol nem látom! – ordította Red5.

– Többen vannak! – kiabálta Ocampo.

Aztán újra Korda:

– Atreides! A generátort! Szike, távolodj jobbra! Figyelem, mindenki! Aktiváljuk a féreglyu…

Elviselhetetlen sípolás hasított Olga fülébe, és megszűnt a rádiókapcsolat.

A csend még rosszabb volt.

Kapkodva vette a levegőt, és a MODA fúziós hajtóműveivel hátrébb lökte magát.

Nem tudta, mit kellene tennie. Atreidesszel gyakorolták a MODA fegyverkezelését, legalábbis a legalapvetőbb funkciókat, de Korda azt mondta, semmilyen körülmények között ne használjon fegyvert idebent, mert még eltalál valakit.

Atreidest próbálta megtalálni, ő fogja megnyitni a féreglyukat.

Ez az egyetlen esélyük, hogy kijussanak innen.

Phantom a Gauss-ágyúival tűz alá vette az egyik ostorost, azonban a lövedékek félúton egy láthatatlan falba ütköztek és felrobbantak.

Egy karmokkal teleaggatott ostorkar csapott le Phantomra, és egyszerűen lefejezte a MODA-t a benne ülő fiatal férfival együtt. A fejrész elsodródott, a felszakított géptörzs teteje körül kisebb-nagyobb gömbformákba rendeződő vér oszlott szét a zéró gravitációban.

Kozlov vaksorozatokat adott le maga elé, de a következő pillanatban deréktájon felrobbant benne valami. A felső-és alsóteste elvált egymástól, és különböző irányokba pörgött.

Egy ostoros megragadott két MODA-t, a kijelző szerint Kordát és Red5-ot, és nagy sebességgel magával rántotta őket.

Ekkor elsötétült a kivetítő. Az éjszakai mód meghibásodást jelzett. Olga visszakapcsolt normál módra, de így semmit nem látott.

Élesítette a Gauss-ágyúkat, és megpróbált mélyeket lélegezni. Ha kell, megvédi magát.

Hol van Atreides?!

Valami megrántotta a páncélját.

Olga felsikoltott, a MODA összepréselődött körülötte, a belső szivacsbélés az oldalához nyomódott.

Egy ostorkarom tekeredett a MODA-ra.

„Vezérlési hiba” – villogott a felirat a látóterében. „Vezérlési hiba! Vezérlési hiba!”

Sziszegő hangot hallott.

Kilyukadt a páncél!

Rohamosan csökkent a belső nyomás.

Valami nagy sebességgel húzni kezdte maga után.

Olga sikoltott, és összevissza csapkodott maga körül.

Aztán már csak a távozó levegő sziszegését hallotta, valamint saját hörgő légzését, ahogy kétségbeesetten próbál oxigénhez jutni.

Minden egyre tompábbá vált.

ADJÁTOK VISSZA NEW YORKOT!

(EarthMag hírek)

Echebini, Föld/Északkelet-Amerika firka szónoka a Manhattan-gát tetején átvette a közel nyolcvanmillió ember aláírását tartalmazó petíciót. A négyszázötvenmillió lakosú firka várostelepen azonban ettől még valószínűleg semmi nem fog változni, hacsak a migrátorok másképp nem döntenek. A régi New Yorkra hatvan év távlatából alig lehet ráismerni, híres épületeit átfaragták, sokat közülük elbontottak, mindenfelé színes spektrumi esőtornyok, porzókarcolók, tápközpontok magasodtak, mindent elleptek a fonalszobrok. És mindenhol vidáman alkotó firkák nyüzsögtek.

19.

Olga magához tért.

Valami motoszkált a torkában, az orrában. Fuldokolva odakapott, kitapogatott egy síkos, hajlékony csövet, és hörögve próbált megszabadulni tőle. Ahogy elkezdte egyre kijjebb húzni, öklendezni kezdett, és csak arra tudott gondolni, hogy ha nem tépi ki, akkor itt helyben megfullad.

Kirántotta a csövet, aztán úrrá lett rajta a köhögés. Térdre rogyott, és hányni kezdett.

Végül köpött néhányat, megpróbált szabadulni a gyomrából feltoluló savanyú íztől, aztán remegő kézzel megtörölte a száját.

Egy árnyalak tornyosult föléje. A fekete, testhez simuló stimruhát viselő Morris Korda a kezét nyújtotta feléje:

– Jól van?

– Azt hiszem – mondta erőtlenül Olga. Meglepte a férfi arcát fedő, sűrű, ezüstszürkés borosta. A MODA-ban nem tűnt fel neki, hogy így megnőtt az arcszőrzete.

Megtapogatta a torkát, aztán hagyta, hogy a parancsnok felsegítse. Megtántorodott, és csak most jött rá, hogy van nehézkedés, érzésre nagyjából kétharmad g. A stimruha ellenére alaposan elszokott tőle. Óvatosan tett néhány lépést, aztán leguggolt, felállt, felhúzta néhányszor az egyik térdét, majd a másikat. Érezte, ahogy égni kezdenek az izmai. Sötétkék, testhez álló stimruhája több helyen elszakadt.

– Én nagyjából öt perce tértem magamhoz, a többiek még… – Korda körbepillantott. – Ők még nem. Nem mertem hozzájuk nyúlni, vártam, hogy valaki más is felébredjen, és kidobja a taccsot.

Néhány méterrel arrébb Atreides csüngött, a stimruhája hónalja és a lába közül kiálló rudakra felfüggesztve, szájából ugyanolyan cső állt ki, haja eltakarta az arcát, vékony karja a teste mellett lógott. Mellette Red5 függött hasonló pózban, utána három firka, Nyikau, Menyuri és Vorpocsni.

Áramlati Kék a terem túlsó felében lomhán, akár egy fóka, az egyik horpadt oldalú nyolclábú techna felé kúszott. Narancssárga ergoruhája és a fejét védő burok is sértetlennek tűnt, az ő életmentő ruháját meghagyták, igaz, nélküle meg is halt volna. A ruha nedvesen tartotta a testét, és megfelelő oxigént biztosított számára a légtartályaiból vagy jelen esetben a levegőből. Ezek szerint az ostorosok pontosan tudták, melyikük szervezetének mire van szüksége az életben maradáshoz. Olga nem tudta, ennek örüljön-e.

A kerek terem nagyjából húsz méter sugarú lehetett, a több helyen horpadt mennyezet tizenöt méter magasra nyúlt. A falak lilás árnyalatban derengtek, alkonyi félhomállyal töltötték meg a termet. Mindenhol darabokra szaggatott MODA-páncéldarabok, acélszürke technamaradványok hevertek, a hajlékony csőből, amelyet nemrég kirángatott a torkából, sárgás folyadék csöpögött a padlóra.

– Van levegő – döbbent rá Olga. – És nehézkedés. Lehet, hogy miattunk? Hogy védőruhák nélkül is életben maradjunk? És a többiek?

– Valószínűleg nem élték túl. Úgy tűnik, aki fegyvert használt ellenük, azt megölték. Láttam, ahogy Kozlovot ízekre szedik.

– Őt én is láttam – sóhajtotta Olga. – És Phantomot is.

– Az a srác alig múlt huszonegy éves – mondta Korda, aztán megköszörülte a torkát. – Nekem nem maradt időm lőni, pillanatok alatt összepréselték a MODA-mat, magukkal hurcoltak, aztán már arra emlékszem csak, hogy itt ébredek. Lehet, hogy ha odabaszok valamelyiknek, engem is kibeleznek. A firkák is csak hárman maradtak. A technákat is mind szétzúzták. – Korda nyakán kidagadtak az erek. – Soha nem fogunk innen kijutni – mondta végül, és Olgára pillantott. – Igaz?

– Fogalmam sincs. De ettől még ne legyen ilyen kibaszott pesszimista.

– Ez most humor akart lenni?

– Veheti annak is, ha tud rajta nevetni.

Korda szája is halvány mosolyra húzódott, de csak egy pillanatra.

– Ha kijutunk innen, ígérem, már akkor nevetni fogok, ha magát meglátom.

Magukhoz tértek a többiek is, Olga és Korda mindenkinek segítettek átvészelni az első perceket. Red5 folyamatosan káromkodott, Atreides csendben öklendezett, a firkák vékony hangon nyüszögtek, majd amint lábra tudtak állni, csillag alakú, ostoros szobrocskákat helyeztek a fal mellé, utána pedig a megtámadásukat ábrázoló jókora falfestményen kezdtek el dolgozni. Olga odalépett Nyikauhoz, de a firka türelmetlenül megkérte, hogy hadd fejezzék be először a festést, majd utána beszélgetnek.

Kordával, Atreidesszel és Red5-val elkezdték átkutatni a roncsokat, és kiválogatták a használható eszközöket. A MODA-kat az ostorosok darabokra tépték, csak az egyik gépezet tápanyagrekesze és víztartálya maradt épen. Ez azért jelentett problémát, mert így sem élelmük, sem vizük nem maradt. A mobil féreglyukgenerátor is eltűnt.

Áramlati Kék felnyitotta az egyik technamaradvány burkolatát, egy járóvázat rángatott elő a tárolójából, és felcsatolta magára. A lábak kicsomagolták magukat, és felemelték Áramlatit másfél méteres magasságba. Úgy nézett ki, mint egy delfin csirkelábakkal.

Red5 az összegyűrt vörös MODA-páncéljának oldallemezéből előhalászott egy Krauss automata Gauss-pisztolyt. Megtapogatta, és ellenőrizte a tárat.

– Ha meglátok egy ostorost, az egész tárat bele fogom ereszteni – jelentette ki, és stimruhája oldalsó zsebébe dugta a pisztolyt.

– Tudod egyáltalán használni? – kérdezte Olga.

– Korda parancsnok megtanított többek közt lőni is.

– Ettől még nem vagy katona.

– És akkor mi van?! – csattant fel Red5. Olga rájött, hogy felesleges piszkálnia a lányt, van így is elég bajuk.

– Csak azt akartam mondani, hogy semmi értelme nincs egy pisztollyal ostorosokra lövöldözni – váltott lágyabb hangnemre. – Valószínűleg nem tudsz rajtuk komoly sebet ejteni.

– Kösz, doktornő, de erre még én is rájöttem.

Az órák egybefolytak. A Friend-chipjük szerencsére továbbra is működött, még ha az Ellipszisre behatolásuk óta nem is kapcsolódott semmilyen hálózathoz. A szerkezet alapfunkcióit elérték, így legalább azt tudták, milyen nap van, és mennyi idő telik el, valamint hozzáfértek a személyes tárjukhoz és az offline funkciókhoz is.

A MODA-roncsokból egy primitív vécéhelyiséget eszkábáltak, ez legalább megteremtette az elszigeteltség illúzióját. Sajnos a talaj keménysége miatt nem tudtak még csak gödröt sem ásni, így MODA lemezdarabokkal kellett elfedniük a székletüket.

A legnagyobb problémát azonban az élelem-és a vízhiány jelentette.

Megpróbálták beosztani a megmaradt két liter vizet, de így is fél nap alatt elfogyott. Tíz órával később, kiszáradt torokkal Olga felkészült rá, hogy itt fognak szomjan halni. Eszébe jutott a Trófeaszikla, a falakra függesztett, kiszáradt testek, és látta maga előtt, ahogy őket is oda függesztik ki nemsokára.

Fájt a beszéd, rekedt hangja egy nyikorgó ajtóra emlékeztette. Nyikau a társaival rendületlenül festette a falakat, már tucatnyi festményt pingáltak fel, először a halott társaikat, most éppen a csapatuk megmaradt részét, Olgát, a parancsnokot, Red5-ot, Atreidest, Áramlati Kéket örökítették meg.

– Hagyjátok már abba! – kiabálta Red5, amint észrevette, hogy az egyik firka, Menyuri, éppen őt festi, közben időnként felé pillant. – Mi az istenért csináljátok ezt?

– Emlék./ Emlék.// – A firka nagy szemeket meresztve értetlenkedett a lány reakcióján.

– Kinek, te szerencsétlen?

– Bárkinek, aki utánunk itt #5AA906 jár./ Az #633B06 emlék a #560A0E jövőnek szól.//

Olga fel akart állni, de iszonyú gyengének érezte magát.

– Hagyd őket! – szólt oda a lánynak. – Legalább lekötik magukat. Nyilván azért csinálják, hogy ne azon pörögjön az agyuk, amin neked és nekem.

Red5 ránézett, aztán a festményre, majd a nadrágjába dugott pisztolyáért nyúlt. Olga ereiben meghűlt a vér, de a lány csak megigazította, aztán megfordult, és visszabaktatott a MODA-k belsejéből kiszedett szivacsokból a fal mellett kialakított fekhelyére.

Ekkor kapta el a falból kinyúló mechanikus kar.

A fejénél ragadta meg Red5-ot, és hiába kapálózott, visszarántotta a fal felé.

Olga szeme elkerekedett, de ekkor valami az ő fejét is megragadta, és csikorgó hang kíséretében felhúzta a levegőbe.

A szorítástól a koponyája mintha szét akart volna repedni.

Több mechanikus kar suhant keresztül a termen, mint egy óriáspolip csápjai, megragadták a firkákat is. Korda és Atreides a terem közepén ücsörögtek, őket a padlóból kinyúló karok ölelték magukhoz, és tették le a fal közelében, ahol újabb mechanikus karok nyúltak feléjük, és szorították őket a falhoz.

Korda ordított, Nyikau visított, Red5 káromkodott.

Áramlati Kéket viszont nem kapta el semmi.

A falon keletkező résekből csövek siklottak elő, mint megannyi kígyó, az egyik Olga arca előtt tekergőzött, közben a mechanikus kar satuként szorította le a fejét. A sikamlós váladéktól csillogó csőkígyó az arcához közelített, majd a szájánál tapogatózott.

Olga összeszorította a fogait, de a cső erőszakosan bepréselte magát a fogsora közé, és szétfeszítette az állkapcsát. Olga csapkodni kezdett, de a csuklóira béklyó szorult, és a teste mellé szorította mindkét karját.

A cső lecsusszant a torkán.

Olga öklendezve próbált szabadulni, de a cső egyre mélyebbre hatolt a nyelőcsövébe. Könnybe lábadt szemmel tűrte, csak a benne motoszkáló idegen testre tudott koncentrálni, valamint a szűnni nem akaró öklendezési ingerre.

Aztán érezte, hogy meleg folyadék ömlik a gyomrába a csőből. Meg akarta ragadni a csövet, és kirántani magából, de a gondolatnál nem juthatott messzebbre, karjait nem tudta megmozdítani.

Percek teltek el így, tehetetlenül, folyamatos, szűnni nem akaró öklendezési inger közepette, és közben érezte, hogy a gyomra lassan megtelik sűrű, meleg folyadékkal.

A cső egyszerre csak megindult vissza, és kicsúszott a torkából. A mechanikus karok eleresztették. Olga térdre zuhant, és rázta a köhögés, ugyanúgy, mint amikor egy napja magához tért itt. A szájában kesernyés pép ízét érezte, ezt tömhették beléje.

Hányni próbált, de csak öklendezésig jutott, aztán az is alábbhagyott.

Az, amit a gyomrába töltöttek, nem akart kijönni.

Remegő combokkal feltápászkodott. A többiek is éppen kezdtek magukhoz térni.

– Mi volt ez? – kérdezte erőtlen hangon Atreides. – Mi a fasz volt ez?

– Etetés – hörögte Red5, és kiköpött a padlóra. – Megtömtek, mint az állatokat.

– Úgy tűnik, gondoskodnak önökről – jegyezte meg Áramlati Kék. – És szerencsére a rendszer felismerte, hogy engem megölnének, ha leszedik rólam a ruhámat, másrészt én el tudom látni magam.

Csontig hatoló, csikorgó hang harsant fel, és a terem túloldalán megnyílt egy háromszög alakú ajtó.

JESSICA LOURY–JUAN ESCOBAR PEREZ: A STELLARIZÁCIÓ KÖVETKEZMÉNYEI

(ENSZ, Xenoszociológiai munkacsoport, 2113)

A kényszerített migráció következményeként jelenleg megközelítőleg kétmilliárd ember él a Földön kívül, és a migrátor koordinerek soha többé nem engedik vissza őket a Földre. Ezen „száműzöttek” és főleg a gyermekeik mostanra olyan újfajta társadalmi réteget alkotnak, akik számára már nem a Föld jelenti az otthont. A xenokultúrákban született gyermekek nagy része szabadon mozoghat a gyarmatok között, viszont, amikor felnőve visszatérnek a Földre, úgy érezhetik, mintha egy idegen kultúrába csöppennének.

Az Ellipszis és a Hydrus alacsonyabb gravitációjához hosszú távon az emberi test módosul, a vázrendszer törékennyé válik, emiatt idővel lehetetlenné válik a Földre való visszatérés. A legtöbb spektrumi emberközösségben ugrásszerűen megnő az alkotási vágy, az ott felnövő gyerekek kimagasló képzelőerővel, egyedi látásmóddal rendelkeznek, és lenézik a földi művészeteket.

Vajon hova vezet mindez? Milyen világban fogunk élni száz év múlva?

20.

Az ajtó egy szűk, az ajtóval megegyező széles folyosóra vezetett, amely néhány méter után elkanyarodott.

Morris Korda előrement felderíteni, és fél perc múlva vissza is tért.

– Egy ugyanilyen kör alapú terembe vezet – mondta.

– Induljunk át!/ Vizsgáljuk meg!// – javasolta Nyikau.

– Ne siessünk annyira! – Áramlati Kék a járóprotézisén nagyjából a firkák fejével feküdt egy szinten, narancssárga ergoruhája nyaki pántjába épített két mikrofon egyszerre fordított füttynyelvre és angolra. – A süllyedők (ostorosok) azt akarják, hogy átússzunk (átmenjünk). De miért is? És itt hagyjuk a felszerelést? Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

– Igaza van – biccentette Korda. – A biztonság kedvéért felpakolunk, és mindent, amire szükségünk lesz.

– Arra számítanak, hogy nem fogunk tudni visszajönni? – kérdezte Olga.

– Arra – felelte a parancsnok.

Igazuk is lett, mert amint az utolsónak maradó Atreides is átért az újabb, nyitott tetejű terembe, a háromszög ajtó csikorogva összecsukódott, és beleolvadt a falba.

Az új terem ugyanúgy nézett ki, mint az előző, kör alapú, ugyanakkora méretű, de a fal burkolata több helyen felpattogzott és foltokban kékes gombatelepek borították.

Ahogy Olga a magasba pillantott, hirtelen nagyon kicsinek érezte magát. Ennek a teremnek ugyanis nem volt mennyezete. Odafent, vagy egy kilométer magasan három féreglyuk lebegett, azon túl, újabb egy kilométerre állt a parányi pettyekből álló mennyezet.

Olga a retinachipjével ránagyított a mennyezetre, és rájött, hogy nem is mennyezet az, hanem ennek a hatalmas, gömb alakú csarnoknak a szemközti része, az apró pettyek az övékéhez hasonló, kisebb-nagyobb méretű nyitott és zárt termek. Ezernyi sorakozhatott belőlük egymás mellett.

– Mi ez, valami kaptár? – kérdezte Korda.

– Fogalmam sincs – felelte Olga. – Mivel az ostorosoknak nincsen szüksége tápanyagra, de bennünket megetettek… talán valamiféle, organikusok számára fenntartott hely? Lehet, hogy börtön. De lehet akár a helyi hotel is.

– Hotel – ismételte homlokráncolva Korda. – Na ne szórakozzon!

– Egy biztos – Olga a magasba mutatott –, az ott középen három féreglyuk.

– Ezt a helyet kerestük – közölte Áramlati Kék, és közben karjával a lábprotézise és a testét tartó teknőjének szabályozópaneljét babrálta. Nem lehetett könnyű számára egész nap ebben a kényelmetlen eszközben feküdni.

– Akkor most mesélje el szépen, hogyan jutott ki innen! – fordult a hidrához Korda.

– Én sehogy.

– Ez mit jelent?/ Mit #FA0194 akar ezzel mondani?// – kérdezte Nyikau.

– Valójában nem én úsztam (jutottam) el idáig, hanem egy távirányítású techna. Aztán azt elfogták a süllyedők (ostorosok), de egy mobil drónegysége elúsztatta (eljuttatta) a techna memóriáját addig, hogy át tudjuk sugározni a Mélységre (Hydrusra).

– Nemrég azt mondta, hogy ön is idebent járt, aztán fogságba ejtették, de megszökött – csóválta a fejét Olga. – Hányszor változtatja még a történetet?

– Az egyik technám esett fogságba, a másik átúszott (átment) az Eredőre egy csillagsodráson (féreglyukon) át, és megsemmisült. Én pedig megszöktettem az információt, ami viszont meglehetősen kevés.

Korda felhorkant, mint egy feldühített bika, és elindult a hidra felé, de Olga intett neki:

– Hagyja, Morris, nem érdemes. Lehet, hogy azok a féreglyukak vezetnek az Eredőre? – kérdezte Olga, és a fejük fölött lebegő fényörvények felé biccentett.

– Akár az is lehetséges – felelte Áramlati.

– Lehetséges, vagy valóban azok? – kérdezte élesen Olga.

– Fogalmam sincs.

– Akkor baszhatjuk – összegezte Korda.

Az órák lassan vánszorogtak.

Olga letelepedett a falnak dőlve ücsörgő Morris Korda mellé. A parancsnok szőrös mellkasa félig kilógott a szakadt stimruhája alól, erős testszaga semmivel sem tűnt rosszabbnak, mint amit saját maga körül érzett. Bármit megadott volna egy forró fürdőért.

– Előbb-utóbb újra meg fognak bennünket etetni – jegyezte meg rekedt hangon Korda, aztán megköszörülte a torkát. Ő is kezdett kiszáradni, Olga is.

– Alig várom már.

– Adhatnának inkább vizet és táplálékot. De nyilván nem fognak.

Tőlük néhány méterre Red5 macskaként összekuporodva aludt, Atreides vagy tíz méterrel arrébb ücsörgött, és a felettük lebegő három féreglyukat bámulta, közben ujjaival a padlót kocogtatta, mintha egy láthatatlan zongorán játszana.

Olga is a három féreglyukra emelte a tekintetét. Tényleg az Eredőre vezetnének? Annyira hihetetlennek tűnt: kevesebb, mint egy kilométer választja el őket, hogy eljussanak a migrátorok otthonába.

És hol vannak egyáltalán az ostorosok? Lehet, hogy még annál is kevesebben maradtak, mint becsülték? A Möbius közeli aszteroidákban a felderítődrónok jó néhány csapatot, közösséget találtak, de ők tucatnyi aszteroidán vágtak keresztül, és az Ellipszisnek ez a része mintha teljesen kihalt lett volna. Lehet, hogy a felejtésvírus sokkal közelebb sodorta őket a kihaláshoz, mint hitték?

Atreides lehajtotta a fejét, és megmasszírozta a nyakát. Neki csak az állán pelyhedzett némi szőrzet, éles ellentétben Korda őszes bozontjával.

– Menjen inkább aludni – javasolta Korda –, mert nagyon szarul néz ki.

– Kösz, ezt bóknak veszem – biccentette Olga. – Maga nem álmos?

– Tudja, én keveset alszom. Van a Friendemen néhány régi film, majd azokkal lekötöm magam.

– Animációs vagy pornó?

– Minek néz engem? – horkant fel a parancsnok, de aztán elvigyorodott. – Pornó is van. Vettem ám a poént, szóval csak viccelek. Majd keresek valami vígjátékot, hátha tudok még röhögni egy-két rossz poénon.

Olga feltápászkodott, és megropogtatta a hátát.

– Azért aludjon is, Morris. Maga is szarul néz ki.

– Kösz, Ballard! – Korda tekintete Olga stimruha alatt domborodó mellére tévedt. – Maga is jól tud bókolni.

Olga éktelen firkavisításra ébredt.

Egy pillanatra azt sem tudta, hol van. A Gabrielle aszteroidán lévő szobája sötétbe vesző körvonalait vélte felfedezni, sajnos azonban a negyvenöt fokban falnak döntött, és árnyékot adó techna oldallemez alatti kuckója egyáltalán nem hasonlított rá. Kibújt a lemez mögül, és egy nagy, két méter átmérőjű, bronzvörös szemgolyó nézett vissza rá néhány méternyi távolságból.

A vörös szemű hunyorgó.

Teste aljából három, hosszú, botsáskáéra emlékeztető láb állt ki, azokra támaszkodott. Nyikau fölé egy másik, szürkésfehér, rücskös bőrű szemgolyó-lény magasodott négy pókszerű lábán.

Altestéből vastag, hússzínű kocsány lógott Nyikau karjára. A kocsány fel-alá mozgott, akár egy nyelv.

Mintha nyalogatta volna a firkát.

Nyikau tágra nyílt szemmel, bénultan meredt a felette lebegő bizarr élőlényre. Láthatóan képtelen volt megmozdulni, mintha támadója lebénította volna.

Vorpocsni és Menyuri körülöttük ugráltak, és sípszájaikkal füttyögve próbálták elzavarni a különös lényt.

Olga felpattant.

– Takarodjatok innen! – üvöltötte, és a Vörös Hunyorgó felé dobbantott, mire az hátrébb siklott. Sikamlós nyelve úgy fityegett a lábai között, mint egy bizarr nemi szerv.

Olga felkapott egy karbonszálas techna lábcsonkot, és odarohant. A Nyikau felett lebegő szemgolyó érdeklődve feléje fordult, retinájában, már ha retina volt egyáltalán, egy nagy hályogszerű, sötét folt úszott.

Olga a lény felé sújtott, mire az visszahúzta nyelvnyúlványát, és lomhán hátrébb szökkent. Olga előredöfött, és amint a lábcsonk hozzáért a szem puha felületéhez, és félig elmerült benne, lény újra hátrébb siklott.

A lény szemgolyója körül, a képlékeny teste teljes felületén formák és alakzatok türemkedtek ki: hólyagok, piramisok, tüskék. Az alakzatok egyértelműen valamiféle rendszer szerint váltakoztak.

Red5 rohant Olga mellé, előkapta a pisztolyát, és három lövést adott le a hályogszemű entitásra, mire az éles, sivító hangot hallatott, majd belesüppedt a körülötte felkavarodó, fényes örvénybe, és eltűnt.

Olga a Vörös Hunyorgó felé fordult, de ebben a pillanatban az is elhátrált, és belesüppedt egy másik, hasonló örvénybe, ami a háta mögött keletkezett.

– Mi volt ez? – suttogta Red5, és remegett a kezében a pisztoly. Leeresztette a karját, és kétségbeesetten nézett Olgára.

– Nem tudom – suttogta Olga.

Odalépett Nyikauhoz, aki mellett már ott guggolt Menyuri és Vorpocsni.

– Nem mozdul./ Nem mozdul.// – Menyuri panaszosan füttyögött, és közben Nyikau áttetsző váladékkal összekent karját vizsgálta, aztán Olga felé fordult: – Fertőző?/ Veszélyes?//

– Nem tudom – vallotta be Olga.

– Akkor itt az ideje, hogy megfejtse, mik ezek – mondta Morris „Odabasz” Korda a háta mögött. – És mostantól őrséggel alszunk.

Olga a lényeket a jegyzeteiben voyeuröknek, kukkolóknak kezdte el nevezni, és a név elterjedt a többiek körében is.

A két voyeurt Vörös Hunyorgó és Kíváncsi Hályog névre keresztelte.

Nyikau néhány órával később végre megmozdult, majd kis idő múlva már fel tudott ülni, tagjaiba visszatért az erő, és elmesélte, mi történt vele. Amikor felébredt, szúrást érzett a karjában, és utána szinte rögtön lebénult, még kiáltani sem tudott. A voyeur váladéka savas jellegű, emésztőnedvhez hasonló idegbénító anyag lehetett. Vorpocsni és Menyuri éppen egy Drafau lépcsőjét ábrázoló páros festményt kent a falra, és az alkotói láztól fűtve csak tíz perccel később vették észre, mi történik Nyikauval.

– Vajon mit akart a #893B38 voyeur?/ Megenni vagy csak #3E1049 megkóstolni?// – Nyikau kérdésére nem létezett megnyugtató válasz.

– Nézzék! – kiáltott fel a mellettük álló Morris Korda, és a magasba mutatott.

Kétszáz méterrel felettük egy tányér alakú platform lebegett be látóterükbe. Hozzájuk képest fejjel lefelé, ami azt jelentette, hogy másfajta, valószínűleg mesterségesen keltett nehézkedés hatott rá. A tányér felületén ostoros gépek sorakoztak, és közöttük egy ostoros járkált, bár a mozgását Olga inkább kúszásnak nevezte volna.

A platform megállapodott felettük, de semmi egyéb nem történt. Az ostorost úgy tűnik, nem érdekelték a foglyai.

– Talán ő a börtönőr – találgatta Olga, noha tudta, hogy az emberi fogalmi rendszer csak nagyon kis százalékban vetíthető rá az ostorosokra. – De az is lehet, hogy a hóhér.

Három nap telt el, de újabb voyeurök nem bukkantak fel, ellenben kétszer kapták el őket az ostoros mechanikus karok, és tömték tele őket étellel és folyadékkal. Olga megállapította, hogy ez a kényszeretetés minden alkalommal egyre nagyobb rettegéssel tölti el.

Az idő nagy részében a falnak döntött háttal üldögélt, és a felettük lebegő korongon mászkáló ostorost figyelte, amíg csak be nem állt a nyaka. A Cognival rögzítette a platform gépei között matató lény mozgását, és utána több részt is visszanézett, próbálta megérteni, mit művel odafönt.

Atreides időnként letelepedett melléje, és Olga hagyta, hogy megmasszírozza a vállát, együtt találgatták, mit csinálhat az ostoros, közben megpróbáltak nem tudomást venni a saját és egymás testszagáról. Olga már szabályosan undorodott magától.

Nyikau egyik alkalommal lerakott melléjük egy szobrot, ami kettőjüket ábrázolta, amint felhúzott lábbal ülnek egymás mellett, és a magasba bámulnak. Olga gyakorta Atreides vállára hajtotta a fejét. Jólesett a férfi közelsége.

– Vajon milyen érzés lehet az ostorosnak? – gondolkodott hangosan Korda, és csípőre tett kézzel a fejük felett lebegő platformot nézte, közben szakállfonatát simogatta. – Milyen érzés lehet, hogy szétfolyik körülötte a korábban sziklaszilárdan érzékelt világ, elvesznek a részletek, idegenné válnak a korábban ismerős tárgyak, és ijesztő helyekké a korábban ismerős helyek?

– Magában biz’ isten egy filozófus veszett el – ugratta Olga, mire Korda bemutatott neki:

– Kapja be, Ballard! Egyébként el kell ismernem, egészen tökös csaj maga. Elsőre nem gondoltam volna.

– Tökös? – ismételte homlokráncolva Olga.

– Az. Még nem meséltem a Korda-féle tökösségi skáláról? Nahát! Egytől tízig osztályozok mindenkit, és maga minimum hatos-hetes.

– Ahhoz képest, hogy nincs is tököm, ez jó eredménynek számít?

– Csak egyetlen nőt ismerek, aki ennél magasabbat ért el, de őt meg is dugtam.

– Gratulálok hozzá – élcelődött Olga. – Viszont nagyon bénán kamuzik. Vallja be nyugodtan, hogy ez csak egy rossz csajozó duma.

– Kevesen látnak át rajta – vigyorgott Korda –, és a legtöbbeknek imponál, szóval, azért nem olyan rossz duma ez. Viszont tényleg becsülöm, hogy eddig egyszer sem sírta el magát.

Olga arca megnyúlt.

– Mert a nők ilyenek? Eszünk, alszunk, sírunk?

– Miért, mikor sírt utoljára?

– Tizenöt éve – komorult el Olga. – Amikor anyát elvitték az Eredőre. És amikor visszajött.

– Értem. – Korda feszengeni kezdett, aztán megköszörülte a torkát.

– Elhiszem, hogy ez a szöveg a seregben működik, de máshol szerintem ne nagyon erőltesse. – Olga lezárásként megeresztett egy mosolyt. Volt elég bajuk így is, nem akart semmiféle kellemetlenséget kettőjük között. Újra a magasba pillantott. Az ostoros lomhán lebegett a platform gépezetei között, látszólag konkrét cél nélkül. – Nézze csak! Mintha tanácstalan lenne. Az emlékekhez való viszonyulásuk hasonló lehet, mint amikor egy demenciában vagy Alzheimer-kórban szenvedő ember körül beszűkül a világ. Szerintem keres valamit. Gépezetről gépezetre jár, és az állábaival körbetapogat mindent.

– És láthatóan fogalma sincs, mi mire való.

– Vajon milyen érzés lehet, hogy tudja, ezt itt mind ők hozták létre egykor, de a tudása szép lassan darabokra hullik?

– Mintha egy szilánkokra tört tükröt próbálna meg újra összerakni – filozofált homlokráncolva Korda.

– Mondja, hogyan lett magából katona? – kérdezte hirtelen Olga. – Kiskorában szeretett lövöldözni?

Morris vigyorgott egyet a viccen, de aztán elfintorodott:

– Apám miatt. Ő is a seregben szolgált, az volt az élete, egészen addig, amíg egy részeg éjszaka után pofán nem vágta a felettesét. Mondhatni eltörte az állkapcsát, és emiatt rövid úton kivágták a seregből. Úgyhogy én kiskoromtól fogva az ő életét éltem. Négyévesen már lőni tanított az erdőben, később kivette a kezemből a könyveket, és fekvőtámaszokat csináltatott, meg futni küldött. Kiképzett, felkészített, aztán mire felnőttem, már be is léptem a seregbe.

– De ha nem szerette, miért nem hagyta ott?

– Amikor megpróbáltam, már késő volt. A katonalét kitörölhetetlenül beivódott a bőröm alá. Ez lett az életem – a mellkasára bökött –, ezzé váltam. – Fürkészve végigmérte Olgát, közben végigsimított a szakállfonatán. – És maga? Magából hogy lett xenológus? Kiskorában firkák fülét húzgálta? Vagy a híres Ben Ballard akarta így?

– Én nem az apám miatt – válaszolta túl gyorsan Olga, de aztán Korda szemébe nézett. – Jó, lehet, hogy részben miatta, hiszen mellette nőttem fel, és nálunk minden a xenókról szólt, még a családi ebéd is. Tény, hogy meg akartam neki felelni… Aztán pedig lassanként nekem is ez lett az életem, de… apám ráhatása nélkül is xenológiával foglalkoznék. Nem tudok ennél érdekesebb foglalkozást. – Beharapta az ajkát. – Vagy nem tudom.

Korda színe az acélszürke volt, egyenes, egyszerű, de kemény árnyalat, Olga korábban sosem gondolta volna, hogy szimpatizálni fog egy hasonló, az övétől ennyire távol eső világképű és gondolkodású férfival.

Maguk elé révedve hallgattak, aztán Morris megveregette Olga vállát:

– Fel a fejjel, Ballard! Menjen nyugodtan aludni. Ma Red5 és én őrködünk.

– Ő is tökös? – kérdezte Olga.

– Az – felelte Korda, aztán megköszörülte a torkát. – Nagy a pofája, de… ettől függetlenül egészen rendben van, csak néha kicsit éretlen még. Az mondjuk zavar, hogy nő létére sokkal jobb MODA-pilóta, mint én. Értem, hogy a MODA erre a XenoWars szarságra épül, ő meg ebben nőtt fel, de… akkor is. – Olga kíváncsian fürkészte a parancsnok arcát. – Mi van, most mit bámul?

– Semmit. Jó őrködést, Morris.

Menyuri és Vorpocsni egy húszórás alvási szakaszhoz értek, Nyikau pedig szintén pihent, még mindig nem érezte magát jól a voyeur támadása óta. Atreides a falnak fordulva halkan szuszogott, Áramlati valamivel arrébb a járóprotézisét a talajra eresztve relaxált.

Olga az éhségtől legyengülve, korgó gyomorral kuporodott össze a fal mellett, és szinte azonnal elaludt.

Szerencsére nem álmodott semmit.

Hajnalban felriadt.

A szíve hevesen dobogott, és úgy érezte nem kap levegőt. Felült, és nagyokat lélegezett, és először azt sem tudta hol van.

Néhány méterrel arrébb meglátta a bronzvörös szemű voyeurt, a Vörös Hunyorgót. A mozdulatlanul fekvő Morris Korda félig lerágott lábát szopogatta, és közben cuppogott.

A parancsnok körül már jókora vértócsa gyűlt, a széle alvadásnak indult.

A xenók nekem egészen mást jelentenek, mint a sok xenofób seggfejnek. Számomra ők nem a kibaszott földönkívüliek, hanem művészi inspirációk.

(GARY EZRA, az Ugly Owl énekese, 2082-ben, a rekordmennyiségben letöltött Harbinger album megjelenésekor.)

21.

Olga felkapott egy MODA burkolatlemezt, és ordítva nekirohant a voyeurnek.

Hátrébb taszította vele a lényt, egyúttal könyékig belemerült a képlékeny testébe. Ettől amaz visszahőkölt, Olga ekkor két kézzel a feje fölé emelte a lemezt, és lesújtott rá. A voyeur egyszerűen arrébb gördült, mint egy nagy labda, aztán három, botsáskáéhoz hasonló lábat növesztett magából, és Olga fölé magasodott.

– Te rohadék! – ordította Olga. – Takarodj innen! Takarodj a picsába!

Lövések dörrentek, a golyók áthatoltak a lény testén, és a szemközti falba fúródtak. Olga nem tudta eldönteni, egyáltalán megsebezték-e a lényt, de a Vörös Hunyorgó a magasba szökkent, majd elmerült a mögötte megjelenő tértorzulásban.

Olga zihálva leguggolt Morris mellé, és az üveges tekintetébe bámult.

Morris nyakához nyúlt, és a pulzusát kereste.

Nem találta.

A teste már kihűlt.

Ez nem lehet a valóság, ez csak egy hülye rémálom!

Olga zúgó fejjel állt fel, és meredten nézte a fakó tetemet.

– Mi van vele? – kérdezte alig hallhatóan Red5.

– Már egy ideje halott – mondta elszoruló torokkal Olga, és az üveges szempárba nézett. – Morris, bassza meg… Miért csinálta ezt velünk?

– Nem… – suttogta a mellette álló Red5, kezében a pisztolyával. – Az nem lehet!

Ledobta a Krausst, lerogyott Morris Korda mellé, és ütemesen nyomkodni kezdte mellkasát a szegycsontnál, aztán a szájához hajolt, levegőt fújt bele, majd újra ütemesen pumpálni kezdte Korda mellkasát.

– Wei… – szólalt meg Olga.

– Hagyj békén!

– Már kihűlt.

– Nem érdekel! – rázta a fejét a lány, és tovább próbálkozott. Olga a szája elé tette a kezét, és nem tudta, mit csináljon.

Ekkora már köréjük gyűltek a többiek is, Atreides, Nyikau, Menyuri és Vorpocsni, valamint Áramlati Kék.

– Vedd el tőle a pisztolyt, mielőtt valami hülyeséget csinál – kérte Olga halkan Atreidestől. Az biccentett, majd odalépett Red5 mellé, és felvette mellőle a Krausst. Red5 csak akkor ocsúdott fel, amikor Atreides átnyújtotta Olgának.

– Add vissza! – kiabálta. Felpattant, és odaugrott Olgához.

– Hé, hé, hé! Nyugalom! – Olga a háta mögé dugta a fegyvert, pedig nem igazán tudott vele mit kezdeni, sokkal jobban örült volna neki, ha Atreides rakja el. – Ha lenyugszol, visszakapod. Megígérem.

Red5 újra a parancsnokra nézett, háta közben meggörnyedt, egyik lábáról a másikra állt, sírás fojtogatta.

– Elaludtam! Együtt voltunk őrségben! Együtt… A parancsnok… azt mondta, szarul nézek ki, és menjek nyugodtan aludni. Azt mondta, ő nem fáradt, és amúgy is keveset alszik, majd ő figyel ránk. És én… elaludtam. Nem szabadott volna hagynom! Ha nem hallgatok rá… Ha ébren maradok, ahogy megbeszéltük… Nem szabadott volna hagynom!

Red5 zokogni kezdett. Még mindig Morris Korda sápadt tetemét bámulta.

Olga önkéntelenül odalépett hozzá, és átölelte, mire a lány kétségbeesetten belekapaszkodott, és a nyakhajlatába fúrta az arcát.

– Elaludtam! Azt mondta, aludjak nyugodtan.

– Nem te tehetsz róla – súgta a fülébe Olga, és Red5 fejét simogatta. – Morris is elaludt, végül ő sem bírta ébren. Ő is nagyon kimerült. A voyeur ezt használta ki. Nem a te hibád!

Percekig álltak így összeölelkezve, Olga lágyan ringatta közben Red5-ot, hátha sikerül kicsit megnyugtatnia, és valamiért neki is jólesett az ölelés. Aztán két tenyerébe fogta Red5 arcát, és a szemébe nézett.

– Jobb egy kicsit? – kérdezte, miközben letörölte a könnyeket a lány arcáról.

Red5 bólintott, és a stimruhája ujjával alaposan megtörölte az arcát.

– Le tudjuk Morrist valamivel takarni? – kérdezte Olga Atreidest, és a tetem felé intett. A feje továbbra is zúgott, nyirkos kezét a nadrágjába törölte.

– Rakhatunk rá néhány MODA-lemezpanelt, de az nem sokat ér. Eltemetni sem tudjuk, a talaj nem alkalmas rá. Túl kemény… De megoldom valahogy.

– Rendben – biccentett Olga. Leguggolt Morris teteme mellé, a jéghideg homlokára tette a tenyerét, és még egyszer a szemébe nézett. A parancsnok mintha a felettük lebegő ostoros platformra meredt volna. Olga lejjebb húzta a kezét, és lecsukta a halott férfi szemét.

– Mi lesz most? – kérdezte Atreides.

– Fogalmam sincs – rázta a fejét Olga, és a járóprotézisén fekvő Áramlati Kékre pillantott. – Maga sem vette észre, mi történik?

– Sajnos nem. Igyekszem sokat pihenni, az ergoruhám úgy kevesebb energiát fogyaszt. Ami számomra létszükséglet. Mi lesz most, Ballard?

– Miért tőlem kérdezi? – Olga elfintorodott, és szó nélkül otthagyta a hidrát.

Nem akart vele beszélgetni. Senkivel sem akart beszélgetni.

Lekuporodott a fal mellé, és a tenyerébe temette az arcát. Iszonyú fáradtnak érezte magát. Egy napja nem kaptak enni, és az éhségtől már görcsölt a gyomra.

Éppen kezdte megkedvelni Morrist a marhaságaival együtt is. Normál körülmények között lehet, hogy messzire kerülte volna, de az Ellipszisen nagyon távolinak tűnt bármiféle normál körülmény.

És most meghalt.

Egy voyeur megbénította az idegrendszerét, lerágta a fél lábát, és hagyta elvérezni.

Áramlati odament Olgához, járóprotézise halkan nyikorgott.

– Magának kell átvennie a vezetést, önre figyelnek a legtöbben. Folytatnunk kell Korda nélkül is.

– Mit folytatunk? – csattant fel Olga. – Mit?! Soha nem jutunk ki innen, és mindannyiunkra ez vár – biccentett a parancsnok teteme felé –, egyesével felfalnak bennünket a voyeurök. Hagyjon engem békén, oké?!

– Hűljön le (higgadjon le), és koncentráljon a küldetésre…

– Húzzon már innen a picsába! – ordította Olga.

Áramlati Kék egy ideig mereven őt nézte, aztán nyikorogva elballagott.

Olga egyre többet aludt, és amikor ébren volt, akkor is inkább csak erőtlenül vonszolta magát, és arra várt, hogy ismét ledőlhessen.

Egyik álmában Atreidesszel sötétedés után egy tengerparton ült, mellettük tábortűz ropogott. Olga felemelt egy maréknyi meleg homokot, és nézte, ahogy a szemcsék kiperegnek az ujjai közül, közben a partot nyaldosó hullámzás moraját hallgatták, az ostorosokról és a voyeurökről beszélgettek.

Váratlanul megjelent Vörös Hunyorgó. Az óriás szemgolyó alsó részén hatalmas száj nyílt, amellyel szürcsögve félig magába nyelte Atreidest. Olga a karjánál fogva próbálta kirángatni, vér csorgott a kezére. Csak Atreides fájdalomtól eltorzult arcát látta maga előtt.

– Engedd el! – kiabálta. – Engedd el!

A külvilág lassan szűrődött be a tudatába, és hirtelen rájött, hogy nem ő kiabál.

Reflexszerűen felpattant, és tett néhány lépést előre, de hirtelen azt sem tudta, hol van. Ahogy az álom okozta kábasága eloszlott, észrevette, hogy mindenki más a terem átellenes oldalára, a fal mellé gyűlt.

Morris Korda meztelen holtteste a falon függött, kezét a megfeszített Jézusként széttárta. Csuklóját ékekkel rögzítették a falhoz, feje előrecsuklott, mezítelen mellkasára a firkák kis madárszobrocskákat tapasztottak, a feje köré aranysárga glóriát festettek a falra, fejébe pedig roncsdarabokból tákolt koronadíszt nyomtak.

Vorpocsni festékujjaival éppen a test vállára kent egy meggypiros és mohazöld árnyalatokból álló nonfiguratív mintát.

– Mi a faszt képzeltek magatokról! – ordított magából kikelve Red5. – Mit műveltetek?!

– Ez fontos./ Ez fontos!// – füttyögte aggodalmasan Nyikau. – Nem tudjátok saját #23965D szokásaitokra felhasználni./ Híres alkotásotokat #BEE8C7 idézzük meg általa./ #46060B Emlékké formáljuk, mert tiszteljük./ #40060A Emlékké formáljuk, mert tiszteljük.//

– Tisztelitek?! Meggyalázzátok a holttestét! Nem fogjátok felhasználni a baromságaitokhoz!

– Nem bizony! – csatlakozott Red5-hoz Atreides is. – Tegyétek vissza oda, ahonnan elhoztátok. Most!

– Nem avatkozhatsz bele a #0A410A művészetünkbe./ Nem értesz a #0A410A művészethez.// – füttyögte felháborodottan Menyuri.

– Mi folyik itt? – rohant oda Olga, aztán Red5 és Nyikau közé állt, mielőtt a vékony lány nekiesik a nála egy fejjel alacsonyabb firkának.

– Ezek nyavalyás káoszművészek! – mutatott Korda meztelen holttestére kétségbeesetten Red5. – Nézd meg, mit csináltak a parancsnokkal! Nézd meg!

– Káoszművész?/ Káoszművész?// – Nyikau hangja fülsértő magasságokba csapott. – Ostobaságod művészi szögletességbe #BC38B1 gabalyodik./ Fogalmad sincs róla, mi az a #3F0806 káoszművész! Ők gyilkosok! Mészárosok!// Veled többet nem állunk szóba, #487C54 szögletes ostobaság!/ Káoszművészek a Spektrum #230A05 szégyenei, ez pedig itt egy #8DCB6E emlékkompozíció.//

– Vegyétek le onnan! – kérte Olga Nyikautól.

– De miért?/ De miért?// – füttyögte a firka orgonalila értetlenséggel.

– Értékeljük a szándékotokat, de ez nem jó ötlet. Ez számunkra tiszteletlenség.

– Nem az. Ez tiszta és egyszerű #00F3FA szépség./ Ti nem értitek a #00F3FA szépséget.// Nem vesszük le./ Nem vesszük le.//

– Nézd, Nyikau, nektek lehet, hogy szépség, de mi nem szeretjük feldíszíteni a halottainkat.

– Mert nem vagytok #C3EA12 elég kifinomultak./ Mert nem vagytok elég #70A835 művésziek.//

– Ettől még azt szeretnénk, ha nem folytatnátok.

Nyikau Vorpocsnira és Menyura pillantott, akik bagolyfülüket lesunyva toporogtak, aztán ő is toporogni kezdett.

– Nem fejezzük be./ Folytatjuk az alkotást.//

– Azt csak hiszed, te kis sípoló törpe! – csattant fel Red5. – Most azonnal befe…

Olga leintette. Red5 szeme szikrázott, de elhallgatott.

– Nyikau, figyelj ide – folytatta Olga. – Ez itt a számunkra nem művészet. Ha valamelyikőtök meghalna, szeretnétek, ha földi szokás szerint eltemetnénk a testét a föld alá?

– Nem! Nem!/ Az pazarlás és #050125 otrombaság!/ – Nyikau abbahagyta a toporgást. – Értem az #755956 analógiát./ Elfogadom a kéréseteket.// Ti nem szeretitek a #0A370A művészetet, mert nem értitek./ #685937 otromba kérés ez, de legyen így.// Mi csak #4F7277 jót akartunk./ Emléket akartunk állítani #AE1D18 MorrisKordának.//

Nyikau sértődötten előre-hátra himbálta a törzsét.

– Tudom, Nyikau, tudom. De… mint látod, félreérthető.

– Ez #EC3803 szoborgyalázat./ #EC3803 szoborgyalázat!// – Vorpocsni dühös sötétlila és fekete színeket füttyögött, és közben ő is ide-oda ingatta felsőtestét.

– Csak vegyétek le, és öltöztessétek vissza. Kérlek.

– Ne nyúljanak hozzá! – kiabálta hisztérikusan Red5. – Majd én megcsinálom.

Olga először tiltakozni akart, de ahogy összeakadt a tekintete Atreidesszel, a férfi intett, hogy hagyja Red5-ot. A firkák szó nélkül a terem túlsó végébe ügettek, és festeni kezdtek a falra. Valószínűleg alaposan megsértették őket, de ez most Olgát egyáltalán nem érdekelte.

– Segítek – mondta, és Atreidesszel ő is odalépett a falon függő Morrishoz. Atreides megfogta a testet, Red5 pedig mindkét csuklójából kihúzta az éket, aztán közösen a talajra fektették a tetemet.

Áramlati Kék a háttérből figyelt.

– Jól szórakozik? – vetette oda neki Olga.

– A nyüzsgők (firkák) engem is mindig meg tudnak lepni. Arra siklom (azon gondolkodom), hogy a nősténytátogó (emberlány) mikor ugrik neki a nyüzsgőknek (firkáknak). Viszont okosan helyreúsztatta (megoldotta) a helyzetet. – Olga erre nem tudott mit mondani, ezért csak biccentett egyet válaszul, majd felpillantott a felettük lebegő korongon ténykedő ostorosra, aki éppen egy tömzsi, tejfehér henger köré fonódott. – Mielőtt a nősténytátogó (emberlány) elaludt, Kordával elvonultak a terem túlsó végébe, és hármasodtak (szeretkeztek).

– Maga ébren volt?

– Akkor még igen, de utána elrévedtem.

– Elrévedt. – Olga Áramlati apró, barna szempárjába bámult, bár tudta, hogy a hidrák inkább a szonárlátásukra támaszkodnak. Mi van, ha Áramlati végignézte, ahogy Morris elvérzik, és nem szólt senkinek?

Szüksége lett volna a férfi jelenlétére, a marhaságaira, hogy tartsa benne a lelket. Hogy egyszerűen csak itt legyen velük.

Miért csináltad ezt velünk, Morris?, gondolta kétségbeesetten a parancsnok szürke holttestére pillantva.

Később Atreidesszel és Red5-val páncéllemez darabokat ásóként használva hevenyészett sírt kapartak a kemény talajba. Belefektették Kordát, majd visszaföldelték, Olga elmondott egy ügyetlen és keserű beszédet, aztán Red5 egy MODA-lemezt szúrt le sírkő helyett a földbe, amelyre elegáns betűkkel rákarcolta a Morris „Odabasz” Korda nevet.

Olga utána elmagyarázta a firkáknak a szokás lényegét, de látta, hogy nem értik, mi értelme, ahogy azt sem értették, hogy miért akadt ki Red5 azon, amikor a holttestből emléket akartak alkotni. Később gunyoros Olga-és Red5-karikatúrákat véstek a falakra.

Ahogy teltek a napok, Olga egyre kilátástalanabbnak érezte a helyzetüket. Még ha Vanessáék keresni is kezdik őket, az Ellipszis mélyén soha nem akadnak rájuk.

Éppen az elefántszürke ostorost figyelte, amikor az váratlanul elrugaszkodott a platformjáról, és lomhán feléjük kezdett ereszkedni.

Olga feltápászkodott, és odakiáltott a többieknek:

– Nézzétek! Idejön!

Atreides, Nyikau, Red5 is a magasba pillantottak, még Áramlati Kék is felélénkült, járóprotézisével két lábra emelkedett, és odaballagott Olgához.

Red5 előhúzta a pisztolyát.

– Ne! – ragadta meg a csuklóját Olga. – Bármi történik, nincs fegyver.

– És ha azért jön, hogy kibelezzen bennünket?

– Gondolod, hogy egy pisztollyal meg tudnád akadályozni?

– Ha kell, megvédem magunkat.

Olga egy pillanatig Red5 elszánt tekintetébe nézett.

– De csak végső esetben, oké?

Red5 komoran bólintott. Nem rakta el a Krausst, de legalább nem szegezte az ostorosra.

– Lehet, hogy #64DCC4 kommunikálni próbál?/ Talán végre kapcsolatba #5BF4F9 lép velünk?// – találgatta Nyikau.

Az ostoros börtönük mélyedése fölé ért, majd amikor már csak néhány méterre lebegett a fejük felett, egyik ostorkarja kivágódott, és Olga derekára fonódott. A magasba rántotta, aztán sebesen emelkedni kezdett vele.

Olga kétségbeesetten kapálózva próbált szabadulni, de az ostorkar anakondaként fonta körbe. Szeme sarkából látta, hogy Red5 odalent célra tartotta a pisztolyát, de Atreides szerencsére lefogta.

Nincs értelme ellenkeznie.

Abbahagyta a kapálózást, és ellazította az izmait.

A csillag alakú testből még éppen elviselhető hő áradt. Az érdes bőrbe ültetve Olga észrevett néhány parányi fémeszközt, talán díszek vagy ékszerek lehettek, esetleg komputerek. Vagy bármi más, amit soha nem fog megérteni.

Megborzongott, és inkább lefelé pillantott.

Odalent több száz, nagyjából egyforma, kör alakú mélyedésre látott rá, némelyiknek zárva volt a teteje, soknak nyitva. Az egyik szomszédos mélyedést összeaszott ostorostetemekből álló kupac töltötte ki, egy másik belsejét halványkék gombatelepek lepték be, egy harmadik színültig volt rozsdás lomokkal. Rájött, hogy azok ott mind migrátor angyalok maradványai. Egy távolabbi mélyedésben mintha mozgó élőlényeket pillantott volna meg, talán néhány firkát, de aztán az ostoros elfordult, és túl magasra emelkedtek ahhoz, hogy legyen értelme tovább nézelődni.

Megközelítették az ostoros platformját. Az eddigi nehézkedés váratlanul megszűnt, Olga összezavarodott, már nem tudta, merre van a fent és lent. Az ostoros leszállt a platformra, ledobta Olgát is, aki az első pillanatokban úgy érezte, valójában a mennyezeten fekszik, alatta a mélyedések kaptárhálózata, ahová mindjárt vissza fog zuhanni.

Behunyta a szemét, és fejben megpróbálta átfordítani a fel-le viszonyokat.

Én vagyok fent, ők pedig lent, mondogatta magában, és ahogy lassan kinyitotta a szemét, már valóban így érzékelte a világot.

Még mindig fekve, infrakamerájával az ostoros hőkibocsátását figyelte.

A lény állábai és narancs árnyalatú látószervének hőmérséklete folyamatosan nőtt és csökkent egy felfoghatatlanul bonyolult jelkommunikációs rendszer értelmezhetetlen logikája szerint.

– Mit akarsz tőlem? – zihálta az előtte álló csillag alakú lénynek. – Kettőnk közül szerintem te vagy a technológiailag fejlettebb. Úgyhogy, ha akarsz valamit, fejtsd meg te, hogy én mit mondok.

Az ostoros megfordult, és egyszerűen faképnél hagyta.

Olga egy percig mozdulatlanul feküdt, de az ostoros nem tért vissza. Olga feltápászkodott, és odafent megkereste azt a mélyedést, amelyben a többiek sínylődtek. Néhány percbe beletelt, és csak azért sikerült, mert a többiek mozogtak, így könnyebben észrevette őket.

Friendjével ránagyított a mélyedésre, így meg tudta különböztetni egymástól a firkákat és az embereket. Felfelé néztek mindannyian, így próbaképp integetett egyet, és az egyik ember, talán Atreides, visszaintegetett.

Mit akar tőle az ostoros? Valamire minden bizonnyal fel akarja használni, ez pedig nem kecsegtetett túl sok jóval. Mi van, ha például egyesével fogja kioperálni és tanulmányozni a belső szerveit?

Elkezdte felderíteni a platformot. Óvatosan haladt a kis szigetekként álló eszközök között, tapogatta, nyomogatta őket, megpróbált mozdítható részt vagy elektromosságra utaló nyomot találni, és rájött, hogy pont ugyanazt csinálja, mint az ostoros. A padlót és a gépek egy részét lazacszínű gombatenyészetek borították, és rengeteg rozsdától felpattogzott felületű csövet és repedezett falú berendezést is talált. Az egész platform réginek, elhasználtnak látszott, a pusztulás hangulatát árasztotta.

Az ostoros a semmiből termett ott előtte.

Egyik karja a derekára tekeredett, és maga után húzta, mint egy játékszert.

Olga megpróbált felülkerekedni a pánikon, és nem ellenkezett.

Az ostoros egy átlátszó üvegbúra mellett eresztette el, amelyet sárgásbarna folyadék töltött meg.

– Ó, nem! – sikoltott fel Olga. – Nem, ezt ne, kérlek, ne…

A búra tetejéből mechanikus karok ragadták meg, és emelték a magasba, aztán megjelent a csőkígyó, amely tekeregve az arca felé tapogatózott.

Újabb etetés kezdődött.

Később megvizsgálta a savanyú lével teli tartályt.

Kapcsolót, csapot keresett rajta, amivel maga is tudná adagolni a tápanyagot. Ráakadt egy kiálló, kerek hengerre, körbetapogatta, végül megnyomta, mire a tartály alján egy cső jelent meg, majd rögtön vissza is húzódott.

Olga hosszasan tapogatta, aztán próbaképp megdörzsölte a henger kiálló részét, hátha hőre működik. A cső újra megjelent, a vége megnyílt, és szivárogni kezdett belőle a sárga lé.

– Ez az! – suttogta Olga.

Kitapasztalta, miként működik, milyen erős dörzsölésre van szükség a folyamatos működéshez, aztán óvatosan odament az ostoroshoz, hogy odacsalja a tartályhoz.

Ez nem volt egyszerű, többször kellett felhívnia magára a figyelmet, mire az ostoros végül érdeklődést mutatott, és követte. Olga agya közben azon járt, hogy a lény tulajdonképpen bármelyik pillanatban kibelezheti, ahogy számtalan ilyen eset történt az elmúlt évtizedekben.

Az ostoros figyelte, ahogy kezeli az érzékelőt, majd a szája elé tartja a csövet, és lenyeli a kicsorgó keserű folyadékot, aztán egy darabig csak figyelt, majd távozott.

Többé viszont nem történt kényszeretetés.

Megértette magát egy ostorossal.

JAQUES DUPREE: KOZMIKUS NYELVEK

(Zuckerberg Science Books, 2114, első kiadás: 2101)

A LINCOS (Lingua Cosmica – kozmikus nyelv) Hans Freudenthal holland matematikus által 1960-ban kidolgozott közvetítő nyelv, egy precíz matematikai jelrendszer, amely abból indult ki, hogy a matematika egyetemes nyelv az univerzum bármely értelmes civilizációja számára.

Azonban felvetődik a kérdés: miért használna egy xenocivilizáció ugyanolyan matematikai rendszert, mint mi? A Lincos nem is működött egyik xenocivilizáció esetében sem.

A firkák írott kommunikációja egyfajta színskálán alapul, kétcsatornás beszédük különböző magasságú hangjelek sorozatából áll, szókincse a főbb emberi nyelvekéhez képest ötször nagyobb. A firkák hajdanán több ezer különféle nyelvet beszéltek, míg Frippeki hétszáz éve meg nem alkotta az azóta is egyeduralkodó szépnyelvet. (…)

A hidrák mélységi nyelvcsaládjai asszociatívak, de a fogalmi párosításokkal az emberi gondolkodásra, nyelvekre többé-kevésbé rávetíthetőek. Ugyan fordító szubintek nélkül velük sem fogunk tudni soha kommunikálni, mégis az ő gondolkodásuk áll a legközelebb hozzánk. (…)

Az ostorosok kilenccsatornás, hőalapú kommunikációja a jelenleg ismert legkomplexebb kommunikációs forma. Már az is hatalmas előrelépés, hogy felismertük, miként működik az információcseréjük (Benjamin Ballard nevéhez fűződik, 2099-ben). Többen próbálkoztak itt is a Lincosszal, de mindenki kudarcot vallott. Nem tudjuk, miként gondolkodnak, ismerik-e egyáltalán az egyetemes matematikát, sőt, lehet, hogy egyszerűen csak nem akarnak velünk kommunikálni.

22.

Olga rengeteg jegyzetet készített az ostoros ténykedéséről, ahogy valószínűleg az ostoros is szemmel tartotta őt, és azt, hogy mit csinált. Olga időnként odament a lényhez, és beszélni kezdett hozzá, makacsul bízott benne, hátha a másik idővel megérti, amit mond, vagy reagál valamit.

Egy hegyes fémdarabbal egy sokszögletű, fekete burkolatú berendezés oldalába karcolta az ostoros sematikus ábráját, egy csillagalakot öt állábbal, ostorkarokkal, középen a nagy szemmel, mellé pedig egy embert rajzolt. Aztán odament az ostoroshoz, óvatosan megbökte az egyik ostorkarját, aztán megmutatta neki az ábrát: először az emberábrára, majd magára mutatott, utána az ostorosról készült rajzra, majd a lényre.

Semmi nem történt.

Lehet, hogy az ostoros nem is érzékelte a rajzot, hiszen azt sem tudni pontosan, hogy milyen módon látnak. Több száz firka-, hidra-és emberfajú kutató próbált meg velük beszélni, akkor miért pont ő lenne az, aki szót ért egy ostorossal?

Annyira eltértek egymástól minden tekintetben! Egyszerűen esélytelennek tűnt, hogy akár minimális szinten megértsék egymást.

Olga a következő hét nap folyamán módszeresen kutatta át a platformot. Rekeszek mélyéről húzott elő ismeretlen és ismerős tárgyakat, adattároló lapkákat, váltakozó hőmérsékletet sugárzó tenyérnyi eszközt, ami megégette az ujját, tégelyeket illatos, zsírszerű anyaggal töltve, rozsdamarta hengereket, amelyeknek egyes pontjait megnyomva parányi robotkarok, csatlakozók bújtak elő. A csatlakozókhoz megpróbált aljzatot keresni a platformon, de nem járt sikerrel. A legtöbb eszköz különböző hőtartományokban sugárzott, sőt, infravörös sugárzásuk hullámhossza állandóan változott, mintha folyamatos jeleket, információkat sugároztak volna.

A platform közepéhez közel egy hengerforma berendezés állt, közepén csillag alakú mélyedéssel. Az ostoros időnként odakúszott a csillag alakú mélyedéshez, és belepréselte magát a mélyedésbe. Ott várt néhány percet, néha akár negyed órát is, majd kimászott belőle, és újabb eszközöket kezdett el tapogatni.

Azonban a csillag alakú mélyedéshez néhány óránként visszatért, mintha ez valamilyen rituálé része lenne. Olga megpróbált rájönni, hogy mi történhet, amikor az ostoros bemászik a mélyedésbe, de láthatóan semmi nem történt. Az infrakamera semmilyen hőkibocsátást nem érzékelt, márpedig az ostorosok az eszközeiket hőalapon működtették.

Az elefántszürke ostoros egy öt méter magas oszlop köré fonódott, állábai különböző hőmérsékletűre hevültek és hűltek. Az oszlop időnként kékes árnyalatban felfénylett, majd kihunyt.

Egyszerre csak a teteje szétnyílt, mint egy virág, mire az ostoros az egyik ostorkarjával felnyúlt, és a szirmok közül egy félkörív alakú, ütött-kopott eszközt emelt le. A szeme előtt forgatta, majd az egyik állába közelébe vonta, valószínűleg hőt adott le neki, és talán azt várta, hogy történik valami.

Az eszköz körül kékes aurájú fény kezdett el vibrálni. Az ostoros egy darabig várt, aztán elhajította a tárgyat.

Olga óvatosan odament, hogy megvizsgálja, de mivel a tárgy tűzforróra hevült, csak percek múlva tudta kézbe venni. Végigtapogatta, hátha talál rajta valami mozdíthatót, elforgathatót, de nem tűnt többnek egy félkörbe hajlított, rozsdásodó fémdarabnál.

– Semmit nem tudsz, mi mire való itt – mondta az ostorosnak, aki már egy spirális formájú berendezés előtt állt, és egyik ostorkarjával annak oldalát tapogatta. – Talán már azt sem tudod, te ki vagy valójában.

Az ostoros odaszökkent melléje, két ostorkarja lecsapott, és az alkarjánál fogva a magasba emelte Olgát.

Sötétkék stimruhája azon a két helyen, ahol az ostorkar hozzáért, egyre forróbbá vált. Az ostoros közelebb emelte magához, testfelülete több helyen pecsenyevörösen izzott.

Olga arcát forróság csapta meg. Kétségbeesetten rúgkapálni kezdett, arcbőre feszült a hőtől, a feje felett az alkarját szorító ostorkarom átégette a stimruhát, és a tűzforró felület sisteregve a bőrébe mart.

– Ne! – sikította Olga, de a fájdalom csak tovább erősödött. – Hagyd abba!

A látása elhomályosult, csak az izzó kín létezett. Az iszonyatos gyötrelem beborította az egész testét, kitöltötte az elméjét.

Az ostoros ekkor egyszerűen félrehajította.

Olga a platform padlójára zuhant, és mindkét alkarját a hasához szorítva magzatpózba kuporodott a platformon.

A fájdalom nem akart alábbhagyni. Nagyokat lélegezve próbált küzdeni ellene, de hiába.

Az ostoros méterekről figyelte, ahogy kínok közt vonaglik, és potyognak a könnyei, de valószínűleg még azt sem ismerte fel, hogy szenved. Az sem biztos, hogy ismerte a fájdalom fogalmát.

– Mi a faszt művelsz velem? – üvöltötte feléje Olga.

Az ostoros megfordult, és magára hagyta.

Olga órákon át feküdt, és megpróbált nem foglalkozni az alkarjából kisugárzó fájdalommal, de nem tudott tőle szabadulni. A kín úrrá lett a gondolatain, az érzésein, és nem akart csillapodni.

Vajon az ostoros szándékosan égette meg?

Sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy nem ismeri az emberi szervezet korlátait. A xenókkal történő kommunikációról rengeteg tanulmány született. Leírták, miként célszerű eljutni az egyszerűbb, elsődlegesen matematika alapú jelektől a bonyolult fogalmakig. Azt azonban minden szakember kihangsúlyozta, hogy az ostorosok esetében semmiféle szabály és protokoll nem működik, legyen az elemi matematika, vagy akár képi ábrázolások.

Semmire nem reagáltak. Vagy ha mégis, az még rosszabb volt. Egy Friedrich Goth nevű német xenológus még a múlt század vége felé a barátság fogalmát próbálta elmagyarázni egy ostorosnak, de az előre kigondolt magyarázat közepén a lény az ostorkarmaival egyszerűen összekaszabolta a testét, és csuklóból levágta a tudós mindkét kezét. Goth-ot a kollégái alig tudták kimenekíteni, de szerencséjükre az ostoros időközben elvesztette az érdeklődését, így nem mészárolta le az egész csapatot.

A fájdalom néhány óra múlva elviselhető tartományba húzódott vissza, de Olga így is gyengének érezte magát, és nehezére esett a mozgás. Stimruhája ujját nehézkesen felhajtotta, és fintorogva vizsgálta az alkarján éktelenkedő félköríves, gennyedző, nyílt sebet.

Be kellene kötöznie, csakhogy ez jelen helyzetben esélytelennek tűnt.

Egyre kevésbé hitt benne, hogy az ostoros konkrét céllal hozta fel ide. Vagy ha akar is valamit, az nem sok jót jelentett.

Olga felült, és azon gondolkodott, hogy megpróbál erőt gyűjteni, hogy elbotorkáljon a táposzlopig, amikor vagy tízméternyire tőle megpillantott egy voyeurt.

A másfél méter átmérőjű, gömb alakú, rücskös felületű, lilás szemgolyó szörcsögő hangokat hallatva a talajon közeledett.

Lassan gurult feléje, mint egy nagy labda, aztán megállt, felnyílt hatalmas, aranysárga szeme, egyúttal három lábat növesztett magából, amelyek a magasba emelték.

Olga feltápászkodott, és megpróbált elhátrálni.

A voyeur követte.

Olga eljutott a platform peremére. Megtorpant, és kétségbeesetten meredt a feléje közeledő lényre. Emlékezett Nyikaura és még inkább Morris Korda halálára.

A voyeur testéből torz formák és alakzatok emelkedtek ki, buborékok, tornyok, tüskék és piramisok. Aztán a feje tetejéből egy nagyobb gömb türemkedett elő, és egy tar emberfejjé formálódott. Szemek nyíltak rajta, orr dudorodott ki belőle, ajkak nyíltak szét.

Olga szíve a torkában dobogott, sarkánál érezte a platform peremét. A voyeur mindjárt megbénítja az idegrendszerét, aztán megkóstolja, vagy ki tudja, mit tesz vele.

Az ostoros a magasból csapott le.

Egyik ostorkarjából kékes árnyalatú energiakisülés csapódott a voyeurbe, aki rögtön arrébb gördült, és amikor az ostoros két ostorkarja is beléje vágódott, egyszerűen gyűrű alakúvá formázta magát, így az ostorkarok keresztülsuhantak a testén. Ebben a pillanatban újra megszilárdult, és a két ostorkart magába olvasztotta, majd nekirontott az ostorosnak.

Olga alig tudta követni, mi történik, csak azt látta, hogy a xenók egy hengernek zuhannak, amely behorpad, megreped, a repedésből, opálosan csillogó, fehér, viszkózus folyadék szivárog.

A voyeur menekülni próbált. Megnyitott egy sötétlila térdimenzionális mélyedést, talán féreglyukat, csakhogy az ostoros ostorkarjai feléje vágódtak, hegyes végük ezúttal a voyeur testébe hatoltak, és visszarántották.

Az ostoros egyik állábából rücskös fegyvercső emelkedett ki, és egy nagy energiájú részecskesugár cafatokra tépte a voyeurt.

Az ostoros egy darabig mozdulatlanul várt, aztán komótosan megfordult, és visszamászott a platform tornyai és gépezetei közé.

Olga biztos volt benne, hogy az ostorosok tudják, kik a voyeurök, és láthatóan nem kedvelik őket. Vagy csak pont ugyanúgy bánnak velük, mint az emberekkel, firkákkal, hidrákkal, és ha kedvük van, megtűrik őket, de időnként lemészárolnak néhányat.

Kik lehetnek? Egy ötödik faj? Vagy csupán primitív, kozmikus állatok, amikre az ostorosok kártevőkként vadásztak? Vagy valóban van valami közük a migrátorokhoz? Lehetnek akár a csatlósaik, szolgáik is.

A voyeur testén végigfutó mintákról készült felvételeit a Cogni órákon át elemezte: a testfelületen különböző halmazokat különített el az alapján, hogy a minták milyen magasra emelkedtek. Igaz, csak néhány milliméternyi volt a különbség; ez lehetett pusztán véletlen, vagy akár kommunikációs forma is.

A voyeur könnyedén megváltoztatta a gömbstruktúráját, ami azt jelenthette, hogy a gömb valószínűleg csak egy optimális állapot, és a szemhez hasonlító szerve sem biztos, hogy látószerv. Amikor a voyeur megváltoztatta az alakját, a szem eltűnt, viszont a lény ennek ellenére érzékelte a világot, tehát valamilyen módon ezután is látnia kellett. Még az is lehet, hogy teljes testfelülete egyfajta érzékszervként működik, a szem pedig egészen más funkciót tölt be.

Valamiféle féreglyukon keresztül jöttek elő és tűntek el, és Olga egyre inkább biztos volt benne, hogy ez egyfajta technológia.

A lehetőség, hogy egy újabb értelmes civilizációra bukkantak, nem hagyta nyugodni.

A voyeurök talán még az ostorosoknál is idegenebbnek tűntek.

Újra megvizsgálta azt az eszközt, amit az ostoros az egyik gépből szedett elő. Patkó alakú volt, és nem látszott rajta sem mélyedés, sem barázda, ellenben amikor Olga megszorította, a felületén kékes minták ragyogtak fel, aztán két végéből fénynyalábok csaptak ki.

Ezen meglepődött. Végre egy tárgy, ami reagál, ami talán működik.

De mire való?

Nyomogatni kezdte, dörzsölte, ütögette.

Váratlanul az eszköz mindkét vége felfénylett. Az egyik vége felett egy ostoros vibráló, elnagyolt körvonalai villantak fel, a másik vége felett pedig egy különös, vörös folthalmaz. Olga meghökkenten nézte a csillag alakú ostoros kivetülő ábráját.

A vetített képek hirtelen megváltoztak: egy eltorzult alakú, de felismerhető R2-D2 jelent meg, amint éppen a lepelruhás Leia hercegnő hologramját vetíti ki. Olga önkéntelenül éppen erre a klasszikus filmjelenetre gondolt, amikor az eszköz felfénylett. A másik végén vöröses-narancsszínű foltok pulzáltak és terjedtek szét, mint a tintapacák.

Hőképek!

Növekvő izgatottsággal elkezdte tudatosan próbálgatni.

Úgy tűnt, az eszköz érzékelte a gondolathullámait, és vetített ábrákká, mozgóképpé alakította azokat, valamint elképzelhető, hogy egyúttal az ostorok által értelmezhető hőjelekké. De hogy miként tudott a levegőbe képeket vetíteni, azt nem tudta.

Sőt, ha az eszközt a homlokához érintette, akár egy pár szarvat, akkor sokkal pontosabb, tisztább képet tudott megformálni. El nem tudta képzelni, hogyan képes egy ostoros eszköz pont az emberi agyhullámokat dekódolni és vizualizálni.

Egy teljes napon át próbálgatta az eszközt, közben csak néhány órát aludt. Mikor elég magabiztosnak érezte magát, végül megkereste az ostorost, és féreglyukak képeit vetítette elé. Nem hitt benne, hogy lenne ideje az alapoktól kezdeni, az ostoros ahhoz túl türelmetlennek tűnt, ezért megpróbálta képi úton elmagyarázni, hogy mindegyik másik gyarmatra vezet, majd a végén egy ötödik féreglyuklencse képét is felvetítette, és mellé helyezett egy migrátor hadangyalt.

Kivetítette melléjük az Ellipszis aszteroidahálózat ismert térképét, és várt.

Semmi nem történt.

Aztán az ostoros az egyik állábából kiemelkedő fémes implantátumával homályos, vöröses árnyalatú holografikus ábrát villantott fel. Üres aszteroidabelső-tereket mutatott, majd a világűrről villantott fel képeket. Csillagokról, bolygókról, csillagködökről, felismerhetetlen, szürreális térbeli alakzatokról.

Nem hőképeket vetített, hanem az emberi szem számára befogadható képsorokat. Egyre több ábra villant fel, majd halványodott el, az ostoros egyszerre túl sok információt próbált közölni vele. Olga rögzítette a képeket a Cognival, de érezte, hogy esélye sincs megfejteni az információáradatot.

Az ostoros abbahagyta a vetítést, várt néhány másodpercig, aztán ismét otthagyta Olgát.

ISMAEL HARVEY: XENOGAZDASÁGI RENDSZEREK

(Doubleday, 2104)

A Spektrum úgynevezett tehetséggazdasága a javak elosztásának rétegzett, az adott egyén tehetségén alapuló rendszere. Aki tehetséges, szinte mindenből részesül, a kevésbé tehetségesek viszont arányosan egyre több időt kénytelenek a javak előállításával tölteni.

A Hydruson kialakult versengésen alapuló gazdasági rendszer, a kompetitívizmus az egymással folyamatos versenyben álló kulturális sajátosság következménye. Mindenki jogosult az alapellátásra, de a társadalom energiatermeléséhez történő hozzájárulás alapján bárki további előnyükhöz juthat. Ez az ösztönös versengés folyamatosan mozgásban tartja a gazdaságot.

Az ostorosok energianihilizmusa egy olyan feltételezett, utópisztikus gazdasági rendszer, amelynek alapja, hogy a megtermelt energia, a rendelkezésre álló technológia felhasználási lehetőségei messze túlmutatnak a társadalmi igényeken. Ez oda vezet, hogy az ostorosok között mindenki egyenlő, mindenki olyan mértékben veszi igénybe a közösség, az aszteroidahálók javait, ahogy csak akarja.

23.

Olga megpróbálta kielemezni a Cogni felvételeit, de elveszett a rengeteg információ áradatában. Aztán azon töprengett, miként vehetné rá az ostorost, hogy egyszerre csak egy képet, felvételt mutasson. Kidolgozott egy kezdetleges animációt, aztán megkereste az ostorost, és kivetítette neki.

– Érted? – kérdezte. – Csak akkor tudunk kommunikálni, ha egyszerre egy információt közölsz. Csak egyet.

Az ostoros válaszul egyetlen képet villantott csak fel, egy kört mutatott, amely sok kis formából állt össze, aztán a formák elkezdtek eltűnni, végül csak az üres kör maradt.

Megértette.

Olga csak egy pillanatig tudott örülni, mert az ostoros újra felvillantotta az ábrát.

Eltűnő részek. Aztán csak az üresség marad. Lehet, hogy az ostoros emlékek elvesztéséről kommunikál?

– Értem! – kiáltotta.

Viszont azt már nem értette, hogy mit akar vele mondani. Az ostoros újra megismételte, Olga pedig kényszeredetten újra a féreglyukakról mutogatott képeket.

Innen képtelenek voltak továbbjutni.

Mindketten a saját gondolkodásukra épülő ábráikat mutogatták, és ennyi.

Talán Nyikau tudna segíteni, gondolta Olga.

A vizuális kommunikáció sokkal közelebb állt a firka művészetközpontú gondolkodáshoz, és ebben a firkák egyértelműen ügyesebbek az embereknél. A Friendje adatbázisából kikereste Nyikau képét, és kivetítette maga elé, majd odatette melléje a saját képét, és kettőjük köré gondolta a platform környezetét. A vetítő vöröses, citromsárga és kékes pacákként ábrázolta mindkettőjüket az ostoros számára.

– Hozd fel! – mondta. – Érted? Szükségem van rá. Hozd őt ide!

Az ostoros ostorkarjai hullámzani kezdtek, aztán arrébb lebegett, és egy gúla alakú tárgyat, gépet kezdett el tapogatni. Az egyik oldalán egy kerek nyílás állt, amelybe az ostoros bedugta az ostorkarját, és mozdulatlanul várt.

Ennyi lett volna? Eddig érdekeltelek?

Így nagyon nehéz lesz bármit is elérnie.

Az ostoros egy óra múlva váratlanul elrugaszkodott a platformról. Felhozta a platformra Nyikaut, és letette Olga mellé.

– Mi történt?/ #8B6A4A mit akar tőlem?// – füttyögte rémülten a firka.

– Én kértem, hogy hozzon fel! – mondta Olga büszkén. – És megértette!

Nyikau Olga karjára meredt.

– A karod!/ A karod!//

Olga a bíborvörös hegekre pillantott. A jobb karján lévő hellyel-közzel behegedt, de a bal karján lévő seb még mindig fájt, és csúnyán gennyedzett.

– Nem érdekes. – Nyikau aggodalmas színekkel válaszolt. – Jó, jó, tudom, hogy csúnya – vallotta be Olga, noha eddig magának sem ismerte be, és kiszorította a hullámokban támadó fájdalmat is a tudatából. – De nem tudok vele mit csinálni.

Nyikau benyúlt vastag szövetruhája lábközi mélyedésébe, és amikor előhúzta, a tenyere csupa szövőméz volt. A sárgásfehér, ragacsos anyag csöpögött az ujjai közül, amelyet rákent Olga bal karjára.

Olga felkiáltott a fájdalomtól, de aztán a fahéjillatú szövőméz bizsergetése hatására mintha tompult volna a fájdalom.

– Ez jó – sóhajtotta fél perccel később.

– Segít./ Fertőtlenít.//

– Köszönöm. De most nézd meg inkább ezt!

Megmutatta Nyikaunak a gondolatvetítőt, és elmagyarázta, miként működik.

Órákon át beszélgettek arról, mit és hogyan kellene megmutatni az ostorosnak, aztán odaálltak eléje, és elkezdtek vele együtt kommunikálni.

Három napon át próbálkoztak, és elképesztően lassan haladtak.

De haladtak.

Nyikau sokkal ügyesebben használta a vetítőt, jobban tudta vizualizálni a gondolatait, ezért ő vetített, de előtte mindig megbeszélték, mit mutassanak az ostorosnak. Nyikau jóval több színárnyalatot használt, és ez láthatóan felkeltette az ostoros érdeklődését is. Előfordult, hogy szín-és formaalapú asszociációk révén beszélgettek, amelyből Olga semmit sem értett, Nyikau utána elmondta, hogy ez nem is kommunikáció, hanem inkább egyfajta asszociatív játék, legalábbis ő így értelmezte, de azt nem tudta, hogy az ostoros mit gondolt.

A lényeg, hogy reagált.

Migrátorokról, migrátor eszközökről, véd-és hadangyalokról mutattak képeket, valamint a Lándzsákról, és kíváncsian figyelték, miként reagál az ostoros. Ő erre egy alig követhető gyorsasággal pergő képsort vetített nekik, amelyben ostorosok és mesbotok harcoltak hadangyalokkal. Olga rögzítette is a Cognival, hogy később lassítva ki tudják elemezni.

Nyikauval megbeszélték, hogy megpróbálják a beszélgetést az emlékek felé terelni. Összeállítottak egy képsort, amelyben a civilizációik történelméből mutattak képeket: a Földön ősembereket, középkori embereket, épülő városokat, az űrbe lépés pillanatait, a Spektrumon pedig a primitivizmus korától az első birodalmakon, az Ízlésháborún át Hoppikáig, Drafauig, és a túlnépesedés egyre nagyobb problémáiig.

Válaszként az ostoros üres aszteroidákat mutogatott nekik.

– Mit #EE1C48 jelent ez?/ #8B6A4A mit akar mondani?// – fordult feléje Nyikau.

– Szerintem azt, hogy nem emlékszik – tippelte Olga. – A felejtésvírus elveszi az emlékeit. Próbáljunk meg rákérdezni a vírusra!

Vírusalakzatokat vetítettek neki, de az ostoros nem reagált, és mivel a felejtésvírus a feltételezések szerint mesterséges eredetű, ez az ábra lehet, hogy félrevitte a beszélgetést, jobb viszont nem jutott eszükbe. A fogalmak vizuális megjelenítése csak körülírással működött, de hiába próbálták meg az emlékek és a múlt felé terelni a témát, az ostoros mindig üres aszteroidákkal és a sötét világűr képeivel reagált.

Olga a Friendből a retinájára vetítette az Ellipszis aszteroidahálózatának térképét, és bejelölte az Origó aszteroidát, majd szépen sorban a többit, amelyiken jártak, a Vízivárat, a Trófea-sziklát, a Kergét, a Kocsonyasziklát, egészen a Dzsungelig, ahol az ostorosok foglyul ejtették őket.

A Dzsungelbe belehelyezte önmaga és Nyikau képét, majd az ostorosét. És most jutott eszébe, hogy nem egy ostoros jött, hanem három. Vajon a másik kettő hová tűnhetett? De ez most nem számított, csak az, hogy megtudják, jelenleg hol vannak.

Nyikau a gondolatvetítővel vizualizálta mindezt, majd hármójuk képét elkezdte mozgatni az aszteroidák között, Olga pedig közben az ostorost nézte. Vajon érti-e, mire kíváncsiak?

Az ostoros lemásolta az Ellipszis térképüket, és most ő kezdte el hármójuk ábráit mozgatni. Befelé húzta őket, az aszteroidaváros közepe felé, majd vagy negyvenaszteroidányira a Dzsungeltől, egy nagyobb sziklánál megállt.

– Megvan! – suttogta Olga. – Itt vagyunk!

Meglepően messzire elhozták őket. Ha tudnának kommunikálni a külvilággal, ha lennének technáik vagy drónjaik, amelyek révén visszajuthatnának a Napnyalóhoz, vagy egy hátrahagyott féreglyukgenerátorhoz, akkor lenne esélyük kijutni, de így…

Az ostoros továbbra is napi többször odamászott a csillag alakú mélyedéshez, és belepréselte magát a mélyedésbe.

Aztán őket figyelte.

– Mi van, ha azt várja, hogy csináljunk valamit? – kérdezte végül Olga. – Hogy beindítsuk a gépet.

– Egyáltalán milyen #9B1708 gép ez?/ Mit #839D75 vár, mi fog történni?// – füttyögte Nyikau, miközben alaposan szemügyre vette a csillagmélyedés melletti egy méteres körpanelt. – Ez lehet az #212E1A irányítópultja, árad belőle a #D23A28 hő./ Száznyolcvan különböző hőmérséklettartományt érzékelek.// Száznyolcvanféle lehetőség, ráadásul az én #71B74E műszereim eléggé kezdetlegesek. Valószínűleg az #8B6A4A ostorosok sokszor ennyi hőárnyalatot érzékelnének.

– Kérdezzük meg, hogyan működik! – javasolta Olga.

Nyikau a fejéhez emelte az emlékvetítőt, de másodpercekig gondolkodott azon, miként fogalmazhatná meg a kérdést.

Ekkor azonban az ostoros képsorokat villantott fel egy a gépbe belehelyezkedő ostorosról, majd utána az régebbi képek, események képsorait animálta feléjük.

– Talán ez az eszköz stimulálja az idegdúcait… – találgatta Olga –, vagy emlékeket tölt belé.

Az ostorosok nem rendelkeztek elkülönült aggyal, sem ahhoz hasonló szervvel, a tudatuk gyakorlatilag az egész testükben végigfutó neurondúcok hálózatából állt. Úgy is lehetett fogalmazni, hogy az egész testükkel gondolkodtak.

– Ez viszont egy fontos #68DAC4 kérdést farag ki: miért nem használnak rögzített #CA8FD5 adatfájlokat az #855222 emlékezéshez, a tudás megőrzéséhez?/ Vajon az #E8C8EF adatfájljaik sem használhatóak? Lehet, hogy a felejtésvírus azokat is #D0D5D7 megfertőzi, megsemmisíti?// Sőt, ez egyre valószínűbbnek tűnik./ Mi a véleményed, #261DE1?//

– Lehetséges, hogy már az adattárolóikat sem tudják használni. Kezdetben talán megpróbálkoztak a tudás rögzítésével, de aztán talán azt is elfelejtették, hova és milyen módon rögzítették az információkat.

Az ostoros karjai követelőzve, korbácsként csaptak a lábuk elé. Azt akarta, hogy kapcsolják be.

Mintha tudták volna, hogyan kell.

– Várjunk csak! – kiáltott fel hirtelen Olga.

Belépett a Friend/boxba, és apa legutolsó üzenetei között kezdett el keresgélni. Apa időnként neki és Marknak is beszámolókat küldött az Ellipszisről, mintha Markot is érdekelték volna a xenók. Apa Mark kedvéért sokszor leegyszerűsítette a tényeket, mintha egyenesen neki írna, és Olga csak másolatban kapná a leveleit.

Megtalálta a keresett fájlt, apa az átküldött naplóbejegyzésében azt írta:

Napokon át követtünk egy ostorost. Szerencsére nem zavarta a jelenlétünk, de nem tudhatjuk, mikor gondolja meg magát. Nem messze a Möbius-határtól egy társával találkozott, és együtt haladtak tovább. Nagyon ritkán látni olyat, hogy két ostoros hosszabban együttműködik, de ez a kettő két napon át együtt maradt. Három aszteroidában jártak, közben különféle eszközöket kapcsolgattak. Az egyik aszteroidát légkörrel töltötték fel, aztán beindítottak néhány mesbotot, amelyek V-alakzatban indultak az egyik ostorkapcson át. Kérdés, hogy egyáltalán szándékosan csinálták-e, és nem csak a berendezéseket próbálgatták.

Aztán egy kisebb folyosókból és termekből álló aszteroidába jutottunk. Ott egy teremben egyikük egy csillag alakú mélyedésbe préselte magát, a másik pedig az irányítópanelt tapogatta. A mélyedés összezárult, és halk búgás hallatszott. Utána helyet cseréltek, és megismételték a folyamatot. Mellékeltem a felvételt is.

Apa rövid retinafelvételén az ostorosok ostorkarjaikkal tapogatták végig a körpanelt, és valószínűleg hőparancsokat adtak a gépnek.

Olga elkérte Nyikautól a gondolatvetítőt, és az ostoros látószerve elé sugározta az apától kapott retinafelvételt, amelyet a vetítő precízen közvetített. Az ostoros figyelt, aztán Olga újra és újra lejátszotta a felvételt, és hagyott időt a lénynek, hogy megpróbálja dekódolni, hogy mi történik.

Az ostoros kimászott a csillagmélyedésből, és tapogatni kezdte a panelt. Aztán visszaszökkent a mélyedésbe. A mélyedés összezárult az ostoros körül, és percekig csak vártak.

Aztán a mélyedés feltárult, az ostoros előszökkent belőle, és odalebegett hozzájuk.

És képeket kezdett el vetíteni feléjük.

Először csak lassan, de aztán egyre gyorsabban villantott fel újabbakat és újabbakat. Olga pislogni sem mert, nehogy lemaradjon valamiről, ugyanakkor a Friendjével igyekezett mindent rögzíteni. A gépezet úgy tűnik, csinált az ostorossal valamit, talán ingerelte az idegdúcait, vagy emlékeket töltött bele, de valójában mindegy is, mit tett; a lényeg, hogy láthatóan felrázta az ostorost.

Az ostoros civilizáció múltja tárult fel előttük, egy olyan időszak, amikor az ostorosok még nem aszteroidákat fűztek össze, hanem bolygókat és holdakat. Úgy tűnt, régen sokkal grandiózusabb méretekben gondolkodtak, és sokkal többen is voltak, mint most. Egy, a mostani aszteroidahálókhoz hasonló mátrixalakzatban legalább ötven bolygót kötöttek össze egy bolygó nélküli, M-típusú vörös törpecsillag köré építkezve.

Talán a sok bolygó valamelyikéről származtak.

Apa egyik utolsó tudományos cikkében úgy fogalmazott, hogy az ostorosok régmúltját valószínűleg hiába kutatják, mert az ostorosok egyike sem képes bizonyos időnél régebbre visszaemlékezni. A származásuk története valószínűleg már régen elveszett.

Ez a bolygómátrix viszont egy több ezer évre visszanyúló emléknek tűnt.

Aztán megérkeztek a migrátorok.

Lándzsahajó nyitott meg féreglyukakat a bolygómátrix közelében, hadangyalok milliárdjai rontottak rájuk, mint egy végeláthatatlan darázsraj. Mégis, eleinte úgy tűnt, magasan fejlett technológiájuk révén az ostorosok meg tudják fékezni a migrátor inváziót, legalábbis a migrátorok nem tudták néhány perc alatt átvenni az irányítást, ahogy a többi gyarmaton. Az ostorosok űrhajói visszaverték a migrátorok automata hadangyalait, és berobbantották a féreglyuk-járatokat.

Csakhogy miközben megsemmisítettek tíz féreglyukat, húsz másik nyílt helyettük. A migrátorok folyamatosan érkeztek, mintha kifogyhatatlan erőforrásokkal rendelkeztek volna, de legalábbis sokkal nagyobbal, mint az ostorosok. Lassan felőrölték az ellenállást, majd az ostoros bolygókat is; a többségüket apró szikladarabokká robbantották.

Nyikau és Olga döbbenten figyelte az eléjük táruló pusztítást. Az ostoros ezt követően ismeretlen, sárgás csillag körül keringő aszteroidavárosokat mutatott nekik, egyenként legalább tízszer akkorákat, mint az Ellipszis. Lehet, hogy közben száz, talán több ezer év is eltelt. Nem tudni, mi történhetett a bolygómátrixszal, talán az ostorosok elmenekültek a migrátorok elől, és új életteret építettek maguknak. Az aszteroidahálók aztán szétszakadtak, majd újabb részekre töredeztek, végül az aszteroidák belső tereiről villantak fel képek.

Ostorosok küzdöttek egymással és mesbotokkal, leginkább mintha valamiféle sportot űztek volna, ostorkarmokkal vágtak egymás testének mélyére, zöldessárga testnedvük permetként szóródott szét a súlytalanságban.

Egy felhevített aszteroidában ezrek, sőt, talán tízezrek gyűltek össze, mint valami hatalmas szaunában, csakhogy a hő az ostorosok számára egészen mást jelentett, sőt, olyan módon, ahogy a többi xeno faj, nem is érzékelték. A biológusok kimutatták, hogy a testük külső rétegében nincsenek idegsejtek, és a bőrük a túl magas hőre reagálva megkeményedik, ellenállóvá válik. Az ostorosok súlytalanságban lebegtek, és néha egymásnak vagy a fehéren izzó falfelületnek dörgölték magukat. Még az is lehet, hogy egyfajta hőkoncerten vettek részt.

Egy másik aszteroidában zéró g-ben lebegő, kígyószerű állatok éltek fákra hasonlító göcsörtös alakzatok között, egy újabb aszteroidában sűrű, sárgás gázlégkör terjengett, amelyben foltos gömblények úszkáltak, néha gázt szívtak magukba, és azt a testükből kipréselve haladtak.

Egyes elhagyatott aszteroidákat mesbotok szedtek darabokra, és az anyagából ezernyi hosszúkás űrjárművet, űrszondákat gyártottak, amelyek aztán távolodni kezdtek az aszteroidamátrixoktól. Talán éppen elkezdték a környező naprendszerek meghódítását? Nem, ez túl emberi gondolkodásra vallott. Hiszen mi szükségük lett volna erre, amikor korábban többtucatnyi bolygóból álló világot alkottak maguknak?

Az ostoros testhőmérséklete közben érezhetően megnőtt, kommunikációs hámfelületei szinte izzottak.

– Rengeteg #D9A3E3 információt közöl velünk./ A képek mellett is folyamatosan #12DDF9 kommunikálni próbál// – mondta Nyikau.

– Mintha kapkodna – jegyezte meg Olga. – Lehet, hogy hamarosan mindent újra el fog felejteni. Bennünket, a most elénk tárt múltat, az emlékeit felidéző gépet is.

Az ostoros narancsszínű látószervébe bámult, és mintha érezte volna a kétségbeesését.

A fajuk megállíthatatlanul sodródik a megsemmisülés felé. A migrátorok lassú halálra ítélték őket. Mi lesz, ha az emberi fajjal is ugyanezt teszik, mi van, ha éppen a saját jövőjüket látják?

Elképzelte a Földön bolyongó, egymás számára idegen embereket, akik kétségbeesetten kapaszkodnak széthulló emlékeik utolsó ágaiba, miközben beszűkül körülöttük a világ.

– Kérdezzük meg, hol van az Eredő! – javasolta, és közben megtapogatta az oldalát. Valami határozottan szúrt ott, és egyre jobban zavarta a koncentrálásban.

Nyikau kivetítette a Spektrumot, és a bolygó képére helyezte a saját képét. Aztán ugyanezt tette a Földdel, majd a Hydrusra egy hidrát, az Ellipszis közepére pedig egy ostoros képét húzta. Az előttük lebegő három bolygót és az aszteroidahálót ezt követően összekötötte egy fehér körrel, amelybe egy migrátor hadangyalt húzott.

Az ostoros egy naprendszert vetített fel nekik.

Messziről csak egy rózsavörös csillag pislákolása látszott, de valami nem stimmelt vele. Ahogy az ostoros közelebbi felvételt mutatott, feltűnt, hogy a csillagot körbeveszi egy bonyolult és kusza struktúra.

Olga először azt hitte, talán egy újabb ostoros űrobjektum, csakhogy sokkal nagyobbnak és bonyolultabbnak tűnt még a legelőször látott ostoros bolygómátrixnál is.

A csillag körül bolygó méretű dúcok tízezrei keringtek, amelyeket fénylő kábelek kötöttek össze. Az egész egy gigantikus ideghálózatra emlékeztetett.

Vagy egy gigantikus pókhálóra.

– Ez az Eredő? – Olga remegve pillantott a látótere jobb felső sarkába. A Friend mindent rögzített.

– Az Eredő!/ Az Eredő!//

Olga megborzongott.

Áramlati Kéknek igaza volt. Az ostorosok tudták, hogyan néz ki az Eredő.

Jártak már ott.

Megpróbálta felfogni a méreteket. Az Eredő hálózata nagyjából a csillag átmérőjének százszorosáig ért el, és a környező űrt ezernyi bolygóméretű vagy nagyobb objektummal hálózta be. Ha ezt a felvételt ki tudnák juttatni, az nagyon sok mindent megváltoztathatna.

Az Eredő.

Azt javasolta Nyikaunak, próbálják megtudni a legfontosabbat, hogy van-e itt olyan féregjárat, amelyik közvetlenül elvezet a migrátorokhoz. Nyikau felvetítette az előbbi csillagtérképet a négy gyarmattal és az Eredővel. A három gyarmatbolygót és az aszteroidavárost összekötötte az Eredőt jelző fehér körrel, amelybe egy migrátor hadangyalt húzott.

– Most jelöld be az Ellipszis és az Eredő közti vonalat! – kérte Olga. – Hátha megérti.

Nyikau bejelölte, mire az ostoros újra felvillantotta előttük az Ellipszis térképét.

Az egyik kisebb aszteroida, nem messze a háló közepétől rézvörösen izzott.

– Ott van! – suttogta Olga.

– Az #32A21B Eredő-féreglyuk!/ Az #32A21B Eredő-féreglyuk!// – sipítozta Nyikau.

Alkossunk és együnk!

(spektrumi mondás)

24.

Az ostoros megragadta őket ostorkarjaival, és levetette magát velük a mélybe. Hamarosan megközelítették a társaikat fogva tartó mélyedést, az ostoros a talajtól két méterre elengedte őket.

A talajra zuhantak, és Olga jobb oldalába élesen belehasított a kín. A szúró érzés tovább erősödött, és mintha a bal oldalánál is érezte volna. Megtapogatta a fájó részt hátulról; egyértelműen a veséje rendetlenkedett.

Az ostoros ledobta melléjük a mobil féreglyukgerjesztőjüket, majd visszatért a platformjára.

Atreides felsegítette Olgát, Red5 pedig Nyikaut, Áramlati Kék is odasétált exoskeleton lábain.

– Minden rendben? Jól vagytok? – kérdezte Atreides.

Olga belekapaszkodott, és önkéntelenül átölelte a fiatal férfit. Atreides válaszul beletúrt a kócos és mocsoktól ragacsos hajába, és lágyan megsimogatta az arcát.

– Jó hallani a hangodat – mosolygott rá fáradtan Olga, és egy pillanatig élvezte a lágy, emberi érintést. Atreides mandulaszeme alatt sötétlila táskák ültek, és ugyan eddig is vékonynak gondolta, de most mintha egy csontváz állt volna vele szemben. Arcsontja mintha át akarta volna fúrni a bőrét, állkapcsa vonala éles vonalként keretezte arcát, kézfeje csupa csont és bőr. – Ugyanolyan szarul nézek ki, mint te?

– Azt hiszem, igen – vigyorgott Atreides. – De lehet, hogy még sokkal szarabbul.

Észrevette Olga alkarján éktelenkedő vörhenyes sebeket.

– Semmi gond, már túl vagyok rajta – sóhajtotta Olga, és megpróbálta kizárni fejéből a fájdalom emlékét. – Egy kis emlék az ostorostól.

– Érdeklődéssel fogadjuk a történeteiket – mondta Áramlati Kék, és a tolmácsmodulja először humánangolra, majd spektrumi kettősbeszédre fordított. – Mit akart az ostoros? Sikerült megtudniuk valamit?

Olga és Nyikau egymásra néztek, és Olga azon gondolkodott, mit mondjon a hidrának. Adják át neki is az összes adatot, vagy inkább titkolják el?

– Mi legyen?/ Mi legyen?// – kérdezte Nyikau.

– Megtudtuk, hol van az Eredő, és mi is valójában – mondta Olga, és diadalittasan Áramlati hosszúkás arcába vigyorgott.

– Azonnal töltsék át nekem az információkat. Látni akarom.

– Tényleg? – kérdezte gúnyosan Olga. – Látni „akarja”?

– Túl színesen játszik, #CA48D9 Áramlati Kék./ Miért bízzunk egy #CA48D9 víznyelőben (hidrában), aki eltitkol egy csomó #EFBFF9 információt?//

– Ne hínározzanak (játszadozzanak) velem! – Áramlati Kék közelebb lépett, de Menyuri és Vorpocsni Olga és Nyikau mellé állt, jelezve, hogy miként is állnak az erőviszonyok. – Én úsztattam (hoztam) ide önöket.

Olga megszédült. Mióta is nem evett rendesen? Azonban ahogy az ostoros erőszakos etetési procedúrájára gondolt, azonnal elment az étvágya.

Mit nem adna egy kis sült húsért! Vagy sült krumpliért. Salátáért. Egy kávéért!

És azért, ha végre elmúlna a szúró fájdalom az oldalában. Lehunyta a szemét, és legszívesebben lefeküdt volna a földre, annyira ólomszürkének érezte magát. Lába remegett, cserepes ajkait hiába nyalta meg, a torka égett a folyadékhiánytól.

– Én szeretnék megbízni magában, Áramlati – felelte végül –, ezért megkapja az adatokat, de szeretném, ha megvitatnánk, és elmondaná a véleményét.

– Rendben – búgta Áramlati Kék.

– Nézzétek! – kiáltotta Red5, aki éppen a velük együtt ledobott hengerméretű mobil féreglyukgenerátort állította fel. – Ez az a féreglyukgerjesztő, amit magunkkal hoztunk. Ezzel hazajuthatunk! Istenem! Nem hiszem el! – Hirtelen Olga nyakába ugrott. – Te vagy a világ legjobb xenológusa! Hogy csináltad? Beszélgettél az ostorossal, és meggyőzted, hogy engedjen el bennünket?

– Ennél azért kicsit bonyolultabb a történet, és elsősorban óriási szerencsénk volt. – Olga pár másodpercig hagyta, hogy Red5 a nyakán csüngjön, aztán kibontakozott a szorításából.

Megpróbálta rendezni a gondolatait.

Lehet, hogy félreismerték az ostorosokat? Vagy csak rosszul próbáltak meg kommunikálni velük? Vagy egyszerűen csak szerencséje volt.

Kommunikáltak egy ostorossal, és most csak ez számított. Legszívesebben visszament volna a platformra, hogy tovább próbálkozzon, mohón vágyott a tudásra, egy újabb áttörésre, de tudta, hogy már ez is hatalmas eredmény.

Mit jelentünk mi a számára? Értette vajon, hogy mit akarunk? Miért adta vissza a mobil féreglyukat? Miért enged el bennünket?

Atreides a Techlogic implantjával rácsatlakozott a generátor szubintjére, aztán vigyorogva biccentett Olga felé:

– Működik!

Atreides aktiválta a féreglyukgenerátort, és hátralépett. A generátor mellett egy három méter átmérőjű féreglyuklencse nyílt meg előttük. Olga látta a többiek áhítatos tekintetét, a remegő vágyat, a remény felcsillanását, hogy napok, hetek szenvedése és kilátástalansága után talán tényleg kijutnak innen. A féreglyuk sötéten kavargott, a túloldalról szemernyi fény sem szivárgott át a parányi Hawkingréseken keresztül. Még egyszer felpillantott a magasba, az ostoros platformjára, aztán egymás után átléptek a féreglyukon.

Egy aquatik félhomályos belsejébe érkeztek, amely a Hydrus világóceánjában lebegett. Mélyen lehettek, a kerek ablakokon túl zöldes sötétbe burkolózott a külvilág. Red5 lerogyott a padlóra, Atreides melléje telepedett, Nyikau viszont rögtön festeni kezdett a falra, Vorpocsni és Menyuri pedig hálaszobrokat helyeztek az aquatik összes szegletébe.

Áramlati Kék és Olga az aquatik pilótafülkéjébe botorkált, Áramlati rögtön a kijelzőket kezdte el tanulmányozni.

– Mindjárt elindulunk a Kőbázishoz vezető csillagsodró (féreglyuk) gerjesztő felé. Még így is egy órányira vagyunk tőle. Most viszont… ha nem haragszik, szeretném elárasztani a pilótafülkét vízzel. Szükségem van friss vízre.

Olga egy pillanatig a hidra hosszúkás hátát nézte, amelyre második bőrként feszült mocskos ergoruhája. Csoda, hogy az öltözéke kibírta ennyi ideig.

Biccentett Áramlati felé, majd visszament a többiekhez. Fásultan, és szavak nélkül ücsörögtek az aquatik utasterében, miközben elöl Áramlati Kék fel-alá úszkált a vízzel teli pilótafülkében. Az aquatikban találtak néhány palack vizet, amit körbeadtak egymásnak, de ettől csak még jobban kínozta őket a szomjúság. Red5 és Atreides azonnal elaludt, Olga inkább csak nekidőlt a falnak, és a szemközi ablakon túl sötétlő homályt bámulta, és megpróbált nem törődni a derekát övszerűen elborító fájdalommal.

Nyirkos szagok és a saját testük áporodott bűze vette körül őket, amelybe firka szövőméz fahéjillata vegyült. Nyikau, Vorpocsni és Menyuri körbefestették a belső falakat. Torz, lázálomszerű rajzaikon a velük történt eseményeket örökítették meg. Nyikau az ostorost és Olgát ábrázoló képeket festett, majd az Eredő térbeli pókhálózatát kezdte el megfesteni, két társa pedig a többiekről kentek a falra portrékat, Morris Kordáról, a meghalt firka társaikról, Phantomról, Kozlovról, Ocampóról, Áramlati Kékről.

Az aquatik zökkent egyet, Olga előrehajolt, és kipillantott az ablakon. Egy sziklahangárban álltak, szárazon, az ablakokról csíkokban folyt le a víz. Egy üvegbúra vette őket körül, amelynek túloldalán izgatott emberi és firka arcok bámultak befelé az ablakon, majd két hidra mobiltartály is érkezett.

– Figyelem! – harsant fel egy férfihang. – Jelenleg karantén alatt állnak. Hamarosan megérkezik az egészségügyi személyzet, addig kérem, várjanak türelemmel.

Aztán ugyanez megismétlődött a firkáknak és a hidrának is.

Az aquatik ajtaja hangos szisszenéssel nyílt ki, Atreides és Red5 feltápászkodtak, aztán kitámolyogtak az aquatikból. Atreides a búra túloldalán intett két kölyökképű srácnak, feltehetően a MODA-egység tagjai közül, akik kiabálva és vigyorogva megjegyezték, hogy úgy néz ki, mint egy halott.

Olga elfintorodott az aquatik ablakában visszatükröződő saját képmásától. Egy kócos, mocskos, sápadt, karikás szemű, hamuszürke arcú Olga Ballard nézett vissza rá.

Hányingere támadt magától.

Vanessa Elson rontott be a hangárba, és csak Olga előtt, közvetlenül az üvegfalnál torpant meg. Mintha rég látott gyermeke érkezett volna haza.

– Jól vagytok? Már azt hittük… Ó, te jó ég! – Olga most nézte csak meg igazán, hogy néz ki, pedig a testszagát még nem is érezhette. – Ez… azt hiszem, rengeteg mesélnivalótok lesz. Sikerrel jártatok?

– Attól függ… mi a siker. – Olgának nehezére esett a beszéd. Megköszörülte a torkát. Remegett a lába, le szeretett volna ülni.

– Azonnal jön az egészségügyi csapat! Megvizsgálnak, fertőtlenítenek, aztán… Helyrepofozunk benneteket, ne aggódj! A többiek? Morris?

– Nem élték túl.

Vanessa komoran bólintott.

– Megszereztétek, amiért mentetek?

– Meg – biccentette Olga, aztán elhomályosult körülötte a világ.

Megtámaszkodott a búra falában, de megbicsaklott a lába, és összerogyott.

III.

A POLITIKUSOK

„Üzenjünk a xenóknak: Ha a Földre jössz, be kell tartanod a törvényeinket, és tiszteletben kell tartanod a szokásainkat!”

(FÖLDVÉDELMI SZÖVETSÉG, hirdetés)

25.

Villanások. Fény, intenzív zajok, mozgó, de homályos emberi körvonalak. Érthetetlenül beszélő hangok.

Lázálmok.

Hangok, fények, színek. Sötétség. Fény és sötétség.

Lázálmok.

Ostorosok között lebegett, étellel tömték mechanikus etetőikkel, és képeket vetítettek neki a gyerekkorából, arról a napról, amikor anya elindult az Eredőre, aztán arról a napról, amikor visszatért.

– Meddig tartsuk altatásban?

Egy ostoros vonszolta maga után, csak száguldottak aszteroidáról aszteroidára, megállás nélkül.

Markkal és a haverjaival cigizett Budapesten, a Duna-korzó kovácsoltvas korlátján ücsörögve.

Nézte, ahogy Mark spektrumi szoborhajómodellt épített a szobájában, és Olgának magyarázta, hogyan működik.

A múlt és a jelen összekeveredett. Apának próbálta elmesélni, hogy megérttette magát egy ostorossal, de apa nem figyelt, helyette Markkal beszélgetett a hidra logikáról. A Spektrumon egy Halálelőadást nézett, amelyben Nyikau félórán belül ható mérget vett be, majd őrült tempóban az utolsó szobrán kezdett dolgozni. Olga a sok száz fős tömegből figyelte tehetetlenül, ahogy Nyikau görcsökben vonaglik, de még mindig az utolsó művét próbálja befejezni, ami nem más, mint egy egyszerű, simára csiszolt henger…

Újra hangok.

– Már elég erős.

Egy ostoros öleli magához, aztán izzani kezd a teste, és Olga hiába próbálja eltaszítani magától…

Az Eredő.

Bolygók pókhálóhálózata.

Az Eredő…

– Biztos benne?

– Igen.

– Akkor hagyják felébredni.

Homályos körvonalakat látott, aztán a körvonalak élesedni kezdtek, és felismerhetővé formálódtak. Egy hófehér ruhás, sötét bőrű férfi állt előtte, az ágya szélén pedig egy barna hajú, elegáns, középkorúnak tűnő asszony ült. Egy pillanatra azt hitte, anya az.

Nem ő volt.

– Vanessa – suttogta alig hallhatóan.

– Helló, kedvesem. – Vanessa megérintette Olga bal kézfejét, és lágyan megsimogatta. – Téged aztán még a többieknél is jobban megviselt az Ellipszis, de abszolút megértem azok után, amit tettél. El sem hiszed, mennyire büszkék vagyunk rád.

– Egy darabig még ne mozogjon sokat, ha nem muszáj – javasolta a csokoládébarna bőrű orvos. – Eddig mesterséges altatásban tartottuk. Rendkívül legyengült, úgyhogy az elmúlt napokban gyógyszerekkel és vitaminokkal pumpáltuk tele.

Olga észrevette a kézfejébe csatlakozó infúzió műanyag csövét, és a tőle jobbra lógó, átlátszó tasakot, amelyből lassan csepegett alá a benne lévő oldat. Csuklóin sápadtfehér karkötőként virított az ostoros által okozott égési seb körkörös hege.

– Szerencsére az ostoros bioszféra kórokozóinak többsége nem jelentett komolyabb veszélyt rátok – mondta Vanessa Elson. – Ennek ellenére a vesédet megtámadta egy eleddig ismeretlen, meglehetősen agresszív ostoros baktériumtörzs. Szerencsére ki tudtuk irtani őket a szervezetedből. Atreides is ugyanígy járt, csak benne még nem szaporodtak el úgy, mint benned. Úgy tűnik, te jobban ízlettél nekik. Néhány napon belül tönkretették volna a vesédet. Menyuri és Nyikau is ugyanígy járt, nekik a szövőméhükbe telepedett néhány falánk baktérium, de már ők is tűrhetően vannak. Áramlati Kéket kevésbé viselte meg a kirándulás, igaz, ő védőruhában volt.

– Kirándulás? – ráncolta a szemöldökét Olga. Megpróbált felülni, de grimaszba rándult az arca, ahogy rájött, még ehhez sincs elég ereje.

– Csak nyugalom. – Vanessa lágyan megérintette a kézfejét. – Elképesztő, amin keresztülmentetek, és mennyi mindent megszereztetek. Egy hónapja álmodni sem mertem volna, hogy ennyire közel leszünk, és tudjuk, merre van az Eredő. – Az orvos idegesen megköszörülte a torkát. – Most pihenj inkább, Gabrielle, majd később foly…

Vanessa elharapta a mondatot, és elsápadt, aztán felpattant az ágy széléről, és kiviharzott a kórteremből.

Olga visszahanyatlott az ágyra, és elfátyolosodott körülötte a világ.

Arról a napról álmodott, amikor anya megszűnt embernek lenni.

2105 áprilisa volt, ekkor még Budapesten éltek, Hűvösvölgyben. Olga egy alapítványi virtuálgimnáziumba járt. Túl sokat utaztak, és szülei ragaszkodtak az amerikai-magyar kettős állampolgársághoz.

Szombat délelőtt történt. Olga tizenegyig aludt, és amikor félálomban letámolygott az emeletről, anya rögtön elkezdett dirigálni: rakj rendet a szobádban, indítsd el a mosógépet, Olga pedig fintorogva visszaszólt. Amikor apa egy hónapnál hosszabb időre utazott el, anya egyre ingerlékenyebbé vált, és idegessége mindig hétvégeken csúcsosodott ki.

Aztán vitatkoztak. Hosszan és hangosan.

Egészen addig, amíg anya egyszerre csak összerezzent, és elindult a bejárati ajtó felé.

– Hé, most meg hová mész? – kiáltott utána Olga, és követte. – Hallod?

Anya kinyitotta a bejárati ajtót, és a kerti leszállópályán parkoló, bordó Toyota Solarisukhoz sietett. Duda, a hatvankilós dán dogjuk odanyargalt hozzájuk a kert hátsó részéből. Közben anya beszállt a Toyotába.

Olga bekopogtatott az oldalablakon.

– Most mi van? Ne haragudj, ha…

Anya feléje fordult, és ahogy Olga a szemébe nézett, megértette. Anya rezzenéstelen arccal nézett vissza rá. A kényszermigránsokat mutató felvételeken Olga ezerszer látta már ezt a tekintetet. Mintha anya nem is fogta volna fel, hogy mi történik vele éppen.

– Anya! – sikította Olga, és feltépte az ajtót.

A levver turbinái beindultak, a jármű felemelkedett néhány centinyire. Olga önkéntelenül hátralépett, Duda a felkavarodó levegőtől és sivítástól megvadulva, kaffogó hangján ugatni kezdett. Anya visszacsukta az ajtót, aztán újra Olgára nézett, és egy könnycsepp gördült végig az arcán. Mégis tudta, mi történik vele.

– Sajnálom – mondta halkan.

– Anya! – üvöltötte Olga, és neki is könnybe lábadt a szeme. – Anya, ne! Kérlek, ne!

A levver felemelkedett, és besorolt az egyik légifolyosóba, majd a belváros felé kanyarodott, Olga bénultan állt, Duda vonyítani kezdett mellette.

Azonnal felhívta apát, aztán Markot is, sírással küszködve mindkettőjüknek elhadarta, mi történt, hogy anya egyszerre csak zombivá vált, és valószínűleg kiválasztották kényszermigrációra.

Mark húsz perc múlva megérkezett a San Francisco-Möbius City-Budapest féreglyukakon át repülve, majd öt perc múlva le is szállt a kertben. Apa tíz perccel később jött meg a Hydrusról. Együtt csatlakoztak be a Nyugat-Európa Zóna Migrációs Központjának Virtuális ügyfélirodájába, és kértek információt Anett Ballardról. Az automata nyilvántartó rendszer azonnal meg is küldte a választ: Anett Ballard Friedrich: migrátorok által kiválasztva. Útnak indult 2105. április 11-én, GMT 12:30. Célállomás: Eredő.

– Micsoda? – hördült fel Mark. – Mi az, hogy az Eredő? Mi ez a faszság?!

– Szónok – suttogta remegő hangon Olga. – Szónokot csinálnak belőle.

– Azt nem fogom hagyni! – csapott a nappali asztalára apa, és felpattant. – Mark, vigyázz Olgára! Möbius Citybe megyek, és beszélek Jean Géroux szónokkal. Ez valami tévedés. Ha gyorsan cselekszünk, még leállíthatjuk.

Mark bólintott, Olga az ablakból nézte, amint apa a bérelt Lumen Vectorral felemelkedik az udvarról, és elviharzik. Duda folyamatosan ugatott, és az ajtót kaparta.

– Hallgass már! – förmedt a kutyára Mark.

Olga inkább odament a kutyához, és simogatni kezdte a busa fejét.

– Vissza tudja hozni anyát, ugye? – kérdezte remegő hangon a bátyját.

Mark a szemébe nézett:

– Nem tudom, hugi – sóhajtotta, pedig pontosan tudta, ahogy Olga is tudta, hogy erre még apa sem lesz képes.

Anya három hét múlva tért vissza az Eredőről.

Leszállt a Toyotával a kertben, és úgy sétált be a házba, mintha csak éppen elugrott volna vásárolni. Mark addigra itthonról folytatta az egyetemet, és apa is Pestről próbálta menedzselni a hydrusi kutatómunkáját. Mindannyian tudták, hogy anya vissza fog jönni, ahogy azt is tudták, hogy aki visszatér közéjük, már nem a régi anya lesz.

Olga rettegett ettől a naptól. A hátsó kertben, a hintaágyban ült, és Dylan Marinowskitól a Föld: 2258 papírkiadását olvasta, és amikor meghallotta a ház előtti parkolóba leereszkedő levver turbinazaját, elsírta magát.

Becsukta a könyvet. Hallotta, hogy csapódik az ajtó, hallotta apa és Mark hangját, hallotta anya hangját. Potyogtak a könnyei, de képtelen volt megmozdulni és bemenni a házba. A hintaágy volt a biztonságos sziget. Soha többé nem akarta elhagyni.

Amikor már erősebbnek érezte magát, eltávolították a katétert és az infúziós branült, majd végre felöltözhetett. Az első ebédmenüt úgy falta fel, mint egy kiéhezett, kóbor kutya. Sőt, kimerészkedett a folyosóra is néhány rövidebb sétára. Vitaminokkal tömték, és napi tizenhat órákat aludt. Napról napra erősebbnek érezte magát.

A kórterem tükrében szembesült először azzal, milyen ijesztőn néz ki: az arca beesett, a melle mintha eltűnt volna, karján, kézfején kidudorodtak az erek, a szemét sötét árnyék keretezte, haja sprőd volt, és kócosan meredezett szanaszét.

Délután meglátogatta Atreides. Szűk, fekete nadrágot és egy kék csíkos pólót viselt, kezében egy csokor rózsát szorongatott.

– Nem mondod, hogy virágot hoztál! – nevette el magát Olga.

– Közhelyes? – pillantott a csokorra zavartan Atreides, aztán letette az éjjeliszekrényre, Olgát megcsapta a rózsaillat.

– Kicsit, de nagyon örülök neki. Látom, te gyorsabban regenerálódtál. Sokkal jobban nézel ki, mint amikor utoljára láttalak.

– Mi azért az utolsó heteket gyakorlatilag végig fekvéssel töltöttük, miközben te odafönt az ostorossal… A Gabrielle-en mindenki rólad beszél, arról, hogy mit vittél véghez, és ha nem itt lennénk, eldugva egy szikla mélyén, most minden rólad szólna a Földön.

– Még szerencse, hogy nem ez a helyzet. És nem egyedül tettem, ott volt velem Nyikau is, és ugyanúgy ott voltatok ti is.

– Te is tudod, hogy ez nem ugyanaz.

– Mi újság most a Földön? – terelte másra a szót Olga. – A Friendemet csak délután fogják visszakapcsolni. Mi történt az elmúlt hónapban?

Atreides arca elkomorult, Olga ülő helyzetbe fészkelődött az ágyon.

– A migrátorok megőrültek, vagy legalábbis nincs rá jobb szó. Teljesen kiszámíthatatlanul viselkednek. Sokan azt mondják, hogy a távirányítású rendszerükben valamiféle üzemzavar léphetett fel. A helyzetnek vannak előnyei is, úgy tűnik, lazult a migrátor felügyelet. A migrátor angyalok az elmúlt napokban a Földön, a Hydruson és a Spektrumon legalább nyolcezer embert, kétezer hidrát és közel ötvenezer firkát öltek meg. Az áldozatokat csak a térkamerák felvételei alapján lehetett azonosítani, de csak azokat, akiket térkamerák látószögében gyilkoltak meg. Kormányok, több száz politikai valamint civil szervezet követelt választ a szónokoktól, de azok mindössze annyit mondtak, hogy a migrátorok okkal büntették meg ezeket az embereket. Csakhogy százával jelentkeztek az áldozatok hozzátartozói, és azt bizonygatják, hogy szeretteik senkinek nem vétettetek, és ezek nem büntetések, hanem gyilkosságok. Ez most tényleg valami más. Ha a fejed felett elrepül egy őrangyal, nem tudhatod, hogy a következő percben nem fordul-e meg, és olvaszt plazmává körülötted tucatnyi embert.

– De… Mi ez az egész?

– Senki nem tudja. A legtöbb agresszió a Spektrumon történik, gondolom, mert ott a legnagyobb a népsűrűség, emiatt ráadásul sokmilliónyi firka indult meg a Földre. Itt nagyobb biztonságban érzik magukat. A Földvédelmi Szövetség persze azonnal támadásba lendült, minden fórumon a firkák és a migrátorok ellen hergeli az embereket.

– Az ENSZ miért nem fékezi meg őket? Miért hagyják, hogy nyíltan a xenók ellen uszítsanak? Mintha a firkák tehetnének róla…

– Az FVSZ túl nagyra nőtt ahhoz, hogy bármit tegyenek ellenük, és befolyásos támogatók állnak mögöttük. A migrátorok napi több millió embert, firkát, hidrát mészárolnak le. Ezrek tüntetnek a szónoki piramisok előtt, de a szónokok sem tudják, mi történik, és hiába kérdezik a migrátorokat, nem érkezik válasz. Iszonyú a káosz, mindenki retteg, közben mindenki tudja, hogy a migrátorok pillanatok alatt el tudják pusztítani az összes gyarmati világot. – Atreides a fejét rázta. – Szerinted mi lesz most?

– Nem tudom – felelte Olga. – Csak azt tudom, hogy el kell mennünk az Eredőre, bármi is vár ott ránk.

MIRANDA HOGAN: A GYARMATOSÍTÁS ÉS A TÁRSADALOM

(Zuckerberg Science Books, 2063)

Az elmúlt öt év alapjaiban formálta át a földi társadalmi rendszereket. A bolygónk sorsának irányítását kivették a kezünkből, és egy felsőbbrendű, már-már isteninek tűnő akarat szabályai érvényesülnek, otthonunkat pedig olyan idegen fajú lények milliói lepték el, akik nem értik a szokásainkat, és akiket nem érdekelnek a törvényeink – mindezek alapján a Földnek is szükségszerűen meg kellett változnia.

Ez azonban nem ment könnyen. Az indulatok az első hónapok apokaliptikus káoszát követően sem csillapodtak. Az emberiség jelentős része elképesztő gyűlöletet táplált a Földre érkező xenók iránt, noha erről a kényszermigrált és gettókban vagy elkülönített földi városrészekben nyomorgó firkák és hidrák tehettek a legkevésbé. Sőt, az ő helyzetük sokkal nehezebb volt, hiszen egy idegen bolygóra száműzték őket, ahol újra kellett kezdeniük az életüket a saját infrastruktúrájuk és élelmezési lehetőségeik nélkül. Ugyanúgy, ahogy a Földről a Spektrumra vagy a Hydrusra migrált embereknek is meg kellett próbálniuk alkalmazkodni. (Az ostorosokhoz csak néhány ezer embert migráltak, és egyetlenegy ostoros Földre migrálásáról sincs információnk. Ők több okból is kivételezettek a gyarmatok között.)

A gyarmatosítás első öt évében a becslések szerint közel húszmillió firkát és kétszázezer hidrát öltek meg a Földön, emellett közel hárommillió ember halt meg a folyamatos összecsapásokban, valamint azokban az incidensekben, amikor a migrátorok beavatkoztak, és megtorolták az erőszakot.

A vezető országok kormányai idővel belátták, hogy nincs értelme ellenkezni, ehelyett meg kell találni a kompromisszumos megoldást, amely révén fenntarthatják a hatalmukat, vagy legalábbis annak egy részét. Azt azonban mindannyiunknak el kell fogadnunk, hogy a világ örökre és visszafordíthatatlanul megváltozott. A Föld többé nem egyedül a miénk.

26.

Amint Olga végre elhagyhatta a kórházat, Vanessa meghívta ebédre.

– Örülök, hogy jobban vagy – mondta a nő.

– Én is örülök – felelte Olga, miközben a levest kanalazta. Sosem szerette a leveseket, talán azért, mert kiskorában apától túl sokszor hallotta, hogy a leves finom, és addig nem kap mást, amíg meg nem eszi, most mégis jólesett.

– A felvételek jelentős részét már kielemeztük. Láttam az összes, általatok megjárt aszteroida belsejét, a Trófeaszikla falaira kitűzött lénygyűjteményt is. Egyesével katalogizáltuk őket: firkákat, hidrákat, néha embereket és rengeteg ismeretlen állatot találtunk. Akadt néhány roppant furcsa lény, de valószínűleg ezek is az ostorosok múltjából származó állatformák. – Vanessa Olga szemébe nézett. – És láttam a voyeuröket. Róluk mi a véleményed?

Olga letette a kanalat, mert remegni kezdett a keze. Megtörölte a száját, és remélte, hogy Vanessa nem vette észre a reakcióját.

– Küldjék el az összegyűjtött adatokat az ENSZ Xenológiai Központjának, vagy töltsék fel néhány nagyobb egyetem xenológiai fájltárjába. Valószínűleg ők sem fognak tudni mit mondani. Túl kevés az információ.

– Semmi ilyet nem csinálunk. Ha a létezésük kitudódna, azonnal kitörne a pánik. Te mit gondolsz? Miféle lények ezek?

– Valamiféle féregjárat-technológiát használhattak, de műszerek híján ezt lehetetlen volt pontosan megállapítani. Lehet, hogy nem is technológia. Beszélgettem róluk Áramlatival, és akár még a migrátorokhoz is lehet közük; lehetnek a csatlósaik, a szolgáik is.

– Gondolod? De akkor a Földön, a Spektrumon, a Hydruson miért nem láttunk soha egyet sem közülük?

– Fogalmam sincs. Némelyikük csak bámult, de azok, amelyek megharapták Nyikaut, és megölték Morrist… Nyikau azt mondta, miközben az a lény a lábát nyalogatta, mintha a reakcióit figyelte volna. De az is lehet, hogy az íze alapján próbált következtetéseket levonni. Fogalmunk sincs, mit miért tettek.

Olga erősen beharapta az alsó ajkát, ahogy eszébe jutott az a nap, amikor Morris Korda holtteste felett meglátta a Vörös Hunyorgót.

– Gyaníthatóan léteznie kell még néhány gyarmatnak – tűnődött Vanessa –, de ezt eddig is sejtettük. Ha emlékszel, még az indulásotok előtt beszélgettünk arról, hogy előbb-utóbb újabb xenocivilizációkat fognak bekapcsolni a rendszerbe. Lehet, hogy a voyeurök egy ilyen civilizáció?

– Remélem, nem. Nagyon nem szeretném, ha azok a lények egyszerre csak tömegével megjelennének itt. Az is aggasztó, ami most a Földön és a többi gyarmaton folyik. Tudja, mi jutott eszembe, ahogy a híreket figyeltem? Mintha a migrátorok számára már nem lennénk fontosak. Nézze meg, mi történt az ostorosokkal! A felejtésvírus tönkretette őket. Magasan fejlett űrcivilizációból emlékeiket vesztett, elszigetelt roncsokká váltak. A migrátorok azt vették el tőlük, ami talán a legértékesebb. A faji öntudatukat. Nem szeretném, ha velünk is ez történne!

– Pontosan ezért dolgozunk itt mindannyian – felelte komoran Vanessa Elson, aztán intett a pincérnek, aki elvitte a levesestányérokat. Vanessa vörösbort töltött mindkettejük poharába, aztán feléje emelte a poharát. Olga kényszeredetten koccintott vele. – Szeretném újra kihangsúlyozni, hogy mekkora jelentősége van annak, amit az Ellipszisen elértél. Biztosíthatlak , hogy már mindenki tud róla, aki számít, és aki azért dolgozik, hogy eljussunk az Eredőre. Nem szeretem a nagy szavakat, de te…

– Ha nem szereti, akkor itt álljunk is meg – vágott közbe Olga. – Tudjuk, hol van az Eredő. Hogyan tovább?

– Az események hirtelen túlnőttek rajtunk, ezért további forrásokra, minél nagyobb összefogásra van szükségünk. Már felvettük a kapcsolatot más szervezetekkel.

– Miféle szervezetekkel?

– Elsőként a Földvédelmi Szövetséggel.

– Na ne! Pont velük? Mit akarunk mi tőlük?

– Erőforrásokat. Rendkívül sok befolyásos támogatóval rendelkeznek, jóval többel, mint mi, és van egy nagy előnyük: a nyilvánosság. Azonban az FVSZ számtalan illegális tevékenységet és csoportot fedez. Mindenkire szükségünk van, hogy valóban legyen esélyünk a migrátorok ellen – és ebben azok az emberek, akiket én képviselek, egyetértenek velem.

– Mit szólnak ehhez a firkák és a hidrák? Az FVSZ egy nyíltan xenofób szervezet, amely xenoellenes szólamokkal növeli a nemzetközi népszerűségét. Komolyan velük akarnak együttműködni?

– Ez ennél sokkal bonyolultabb kérdés – felelte Vanessa.

– Na, ne mondja – húzta el a száját Olga. – Nyolcéves voltam, amikor három férfi az orrom előtt vert agyon egy firkát a buszmegállóban. Tavasz volt, hetek óta először sütött a nap, fagyiztam, és kíváncsian odamentem egy csoport emberhez, akik kiáltoztak, tapsoltak. Nem tudtam, mi történik. Legtöbbjük a gyilkosokat biztatta. Mások csak álltak, és viszolyogva bámultak. Én is. Aztán közénk rontott vagy egy tucatnyi firka, visítoztak, füttyögtek, mire a tettesek elszaladtak, a tömeg pillanatok alatt szétoszlott. Az FVSZ a számomra pont ezt az erőszakot és uszítást képviseli.

– Te is tudod, hogy ez azért erős túlzás. Nem lehet minden xenogyilkosságért az FVSZ-t okolni. Egyeztettem a Spektrummal és a Hydrusszal. Nem örültek, de ők is egyetértenek abban, hogy mostantól a lehető legszélesebb összefogásra van szükségünk. A hidra energiamesterek is több mélyvízi szélsőséges szerveződéssel vették fel a kapcsolatot. És van egy jó hírem is: nemrég beszéltem a bátyáddal, Markkal. Üdvözletét küldi.

– Mark? – hökkent meg Olga.

– Jelenleg az FVSZ Titkos Katonai Alakulatának egyik parancsnoka, ha jól értettem. Az FVSZ-nek is átadtuk az Ellipszisen megszerzett adatokat.

– Az Eredőre vonatkozókat is?

– Igen. Ugyanis ahhoz, hogy eljussunk az Eredőre, szükségünk van az FVSZ-re. Egy felderítő expedíció óriási kockázat. Márpedig nemsokára expedíciót fogunk küldeni az Eredőre.

– Benne akarok lenni! – jelentette ki Olga. – De gondolom, ez nem kérdés.

– Számomra nem. Jelenleg viszont csak kérdéseink vannak, és túl kevés erőforrásunk. A megszerzett információkkal minden sokkal bonyolultabbá vált, és a migrátorok viselkedése olyan kényszerhelyzetet teremt, amelyre reagálnunk kell. Nem tervezgethetünk évekig, mert lehet, hogy nincs ennyi időnk.

Olga figyelmét nem kerülte el Vanessa mondata: „Számomra nem.” Ami azt jelentette, hogy az események egyre inkább túlnőttek az asszonyon, és ez aggasztóan hangzott. Miféle alkuk és hatalmi játszmák folyhatnak a háttérben?

– Nekem csak az FVSZ-szel kapcsolatban vannak kételyeim. Szeretném hinni, hogy nem az ördöggel kötünk egyezséget.

– Az ördöggel… – nevetett fel Vanessa. – Ez találó, még ha túlzol is. Tény, hogy Marie Gaugain és a stábja nem szentekből áll. Ettől függetlenül szükségünk van rájuk, ahogy a firka és hidra barátainkra is. És nekik is ránk. Kérlek, tegyél meg mindent, hogy ne szakadjon meg a xenoegyüttműködés.

– Ez elsősorban nem rajtam múlik.

– Tudom. Viszont te egy olyan hiteles személy vagy, akiben a többi xenocivilizáció is bízik.

– Megteszem, amit tudok, de… Vanessa, kérdezhetek valamit? Ugye nem épp most csúszik ki az irányítás a kezéből? – Vanessa nem reagált, az arcáról Olga semmit nem tudott leolvasni. – Bármi történik is, mindenképpen ott akarok lenni. El akarok menni az Eredőre! Ígérje meg nekem, hogy nem hagynak ki ebből!

– Megígérem, Olga – biccentett az asszony. – El fogsz jutni az Eredőre, bármi is vár ott.

Olga végigtekintett az F szinten található lakásán. Az Eredőn töltött hetek alatt szinte el is felejtette, hogy néz ki. Nem kötötte ide semmi, de valamiért mégis kellemes érzéssel töltötte el, amikor újra belépett az ajtón. Először Morris Korda kísérte ide, emlékezett, ahogy a parancsnok a maga faék egyszerű módján próbált közeledni hozzá. Felrémlett, hogyan ugratták egymást, és az is, ahogy a voyeur lerágta a férfi lábát, majd a firkák felszegezték a falra, hogy emlékművet készítsenek belőle.

Ez az ő zuga volt, ahol egyedül maradhatott a gondolataival, de otthonnak nem nevezte volna, mert arra nemigen hasonlított. Inkább tekintette menedéknek.

Otthon.

Utoljára a Szenyorral a Vuhan-öbölben bérelt nádbungalójukat érezte otthonnak. Azon vette észre magát, hogy újra Szenyoron jár az esze. Ahogy a férfi mély hangján a fülébe suttog, ahogy mélabús tekintetével a Vuhan-tó víztükrét bámulja.

Nyugtalan, parázsvörös álma azonban mégsem Kínába és a férfi karjaiba, hanem az Ellipszisre vezette. Kitűzve vergődött a Trófea-sziklán, mellette apa kiszáradt teste csüngött, aztán mechanikus karok fogták le, és izzó etetőcsövek csúsztak le a torkán, marták a nyelőcsövét, és közben tápanyaggal tömték tele újra és újra.

Az ágy remegésére riadt fel. Mintha földrengés rázta volna meg a Gabrielle-t.

Aztán felharsant egy éles szirénahang, és a hangosbemondó megszólalt a folyosóról, a kinti csarnokból és a fejében, a Frienden keresztül is:

– A migrátorok megtámadták a bázist! Azonnali evakuálás! Mindenki hagyja el a bázist! Ismétlem: mindenki hagyja el a bázist! Megnyitjuk az összes biztonsági féreglyukat! Mindenki meneküljön!

Ugyanez megismétlődött firka kettősnyelven és hidrául is, Olga felpattant, és gépiesen öltözködni kezdett, közben azt próbálta összerakni, mit is kellene tennie.

Vanessa Elson jelentkezett be a Frienden:

„Odaküldtem Atreidest, tedd, amit mond! Kivisz innen!”

„De… hogy… Mi történt?”

„Megtaláltak bennünket. Ennyi volt. Tudtam, hogy be fog következni, de azt hittem, okosabbak leszünk, és még előtte távozunk innen. Pedig valahol éreztem, hogy miután visszatértetek, jobb lenne kiüríteni a bázist. Éreztem, az istenit neki! Még Hínárevő is ezt tanácsolta. Nem hallgattam rá!”

„És ön?”

„Én már majdnem biztonságban vagyok, de előtte még el kell tüntetnünk a nyomokat. Van egy kidolgozott protokollunk, azt követem. Siess, lehet, hogy a Friend is le fog állni! Sok szerencsét!”

„Önnek is!”

Olga magára rángatta a ruháit, aztán be is jelentkezett Atreides:

„Mindjárt ott vagyok érted! Gyere le a bejárat elé, viszek neked egy MODA-t!”

Olga még egyszer utoljára körbepillantott a lakásban, aztán kirontott az ajtón. A folyosón emberek tolongtak, ideges kiabálások harsantak, mindenki lökdösődött, ahogy megpróbáltak a liftekhez férkőzni. Olga sarkon fordult, feltépte a lépcsőház ajtaját, és lefelé rohant.

Egyelőre még mindenki a liftekben bízott, ezért csak néhányan kocogtak lefelé a lépcsőkön, de ahogy a talaj újra és újra megremegett, egyre többen választották a lépcsőházat. Érezhetően nőtt a pánik.

Olga fújtatott. Az Ellipszis után még messze nem érezte magát százszázalékosnak, a térde is sajgott, de nem lassított a tempón. Amikor huszonöt emelet után végre leért a földszintre, megengedett magának néhány másodperc pihenőt, a térdére támaszkodva lihegett, majd kilépett a csarnokba.

A mennyezetből vízoszlopok zubogtak lefelé. A víz valószínűleg a vízgyűjtőkből vagy a hydrusi barlangmedencéből a rengések nyitotta repedéseken át folyt a forgás keltette gravitáció irányának megfelelően, a belső medencékből kifelé.

Három MODA állt a közelben, Red5 vörös, Atreides zöld-fekete MODA-ja, valamint egy méregzöld páncélegység felnyitott mellkaspanellel. Olga odafutott hozzájuk, fellépett az üres és nyitott MODA oldalán, behuppant, légmentesen zárta a rendszert, és bekötötte magát.

Fejére húzta a friss, bőrszagú neuropántot, és átvette az irányítást. Utolsó MODA-ban töltött élménye az volt, amikor az ostoros összepréselte, és miközben eresztett a belső nyomás, maga után hurcolta az Ellipszis mélyére.

– A migrátorok egyre beljebb fúrják magukat! – hadarta Atreides a komcsatornán. – A Gabrielle több helyen…

– Hol van Vanessa? – szakította félbe Olga. – Kijutott már?

Atreides egy pillanatig nem válaszolt.

– Nem. Ez furcsa. Jelezte, hogy elindul, de még mindig idebent van. Tud magára…

– Persze, tud! Csakhogy ő ennek az egésznek a kulcsa. Nélküle mi senkik vagyunk, semmivé válik az is, amiért dolgozunk.

– Rendben. Utánanézek, mi van vele, te pedig Red5-val elhúzol innen!

Mielőtt tiltakozhatott volna, Atreides a MODA-ban elrohant Vanessa lakosztálya irányába.

Olga és Red5 a legközelebbi hangárcsarnok felé indultak.

Megremegett a talpuk alatt a talaj, aztán fülsértő, süvítő hangorkán támadt. A csarnokot félig ellepő víz szintje csökkenni kezdett, valószínűleg a talaj repedésein keresztül.

– Megrepedt a Gabrielle! – kiabálta Red5. – A migrátorok darabokra szedik!

Rájuk szakadt a mennyezet.

Kőtömbök és vízzuhatag zúdult alá.

Egy szikla szétzúzta az egyik hydrusi energiagenerátort, aztán Olga csak azt látta, hogy egy hatalmas vízhullám száguld feléje, és már magával is sodorta, ide-oda forgatta, végül nekicsapta a csarnok falának. Vészjelzések villantak fel a látómezejében, de szerencsére a MODA burkolata továbbra is légmentesen zárt.

A csarnok gyorsan telt vízzel. Néhány firka próbált a felszínen kapálózni, miközben a vízszint egyre emelkedett. A lakórészekben rekedt emberek már nem tudtak kijutni, kénytelenek voltak felfelé, azaz az aszteroida belseje felé menekülni. A Gabrielle-ből csak a féreglyukakon át lehetett kijutni. Ha valaki nem tud egy féreglyukhoz eljutni, csapdába esett.

A víz átcsapott a fejük felett, de a MODA-ban ez egyiküket sem zavarta.

– Kövess! – mondta Red5, és a víz alatt megindult a MODA-val, Olga igyekezett a nyomában maradni.

Egy szervizalagútba úsztak be. Firkák és emberek holttestei sodródtak el mellettük; az alagútba szorulva fulladtak meg, amikor betört a víz. A MODA-k talpába épített sűrítőmeghajtás felkavarta a vizet, kavitációs buborékokat hagytak maguk után, aztán Red5 egy felfelé tartó járatba fordult, és rövid emelkedés után egyszerre csak kibukkantak a víz alól.

Red5 vártalanul átvette Olga MODA-ja felett az irányítást, és egymás mögött merőlegesen felfelé emelkedtek az alagútban.

– Bocs, de a repnavigálást tudtommal nem gyakoroltad Atreidesszel – közölte –, és nem szeretném, ha összezúznád magad.

– Hova megyünk? – kérdezte Olga. Valójában nem bánta, hogy a sokkal gyakorlottabb Red5 vezérli tovább a MODA-ját.

– Mindjárt lesz itt egy alacsony gravitációjú gyakorlópálya, ahol van egy biztonsági féreglyukgenerátor.

– És ha nem működik?

– Akkor rápicsáztunk. Megpróbálhatunk kijutni a felszínre, és elsodródni valahogy az Ellipszis felé. Elméletileg… á, nem, semmi esélyünk nem lenne. Még ha át is jutnánk a migrátorokon, az Ellipszisre legalább másfél hónapig tartana az út. Vagy tovább. Addigra simán elfogyna a vízkészletünk és az élelem. De a féreglyuk működni fog, ne aggódj!

Mivel az aszteroida középvonala felé haladtak, a forgás keltette nehézkedés is egyre csökkent. Újabb remegés rázta meg az aszteroidát, a felfelé tartó alagút falán pedig egy hosszanti repedés futott végig. Olga kijelzőjén a Gabrielle szerkezeti ábrája jelent meg: eszerint a Gabrielle-t négy irányból is Lándzsahajók bombázták energianyalábokkal, és kilométeres kőtömböket robbantották ki a felszínéből.

– Itt vagyunk! – kiáltotta Red5.

Egy kör alapú terembe érkeztek, amelyben legalább húsz MODA-páncél parkolt a falak mellett. Red5 a szemközti bemélyedéshez szökkent, kinyitotta a mögötte húzódó fémajtót, és a biztonsági rekeszből előhúzta a mobil féreglyukgerjesztőt. Felnyílt a MODA-ja mellkasi része, Red5 kimászott, és leguggolt a generátor mellé.

– A Hydrusra vezet – magyarázta, miközben az irányítópanelt vizsgálta, majd kódokat ütött be. – Megnyitása pillanatában aktivál egy újabb járatot, amely egy biztonságos rejtekhelyre visz.

– Itt jövök mögöttetek! – kapcsolódott rá Atreides a komcsatornájukra.

– Megtaláltad Vanessát? – kérdezte feszülten Olga.

– Szerencsére igen, már ki is juttattam, de…

– De?

– Vanessa megsebesült. Súlyosan.

– Az… mit jelent? – kérdezte Olga.

– Ráomlott a mennyezet, alig tudtuk kiásni alóla, és… úgy tűnik, megsérült a gerince. Nem érezte a lábát, aztán el is ájult. DragOn már átvitte a Földre. Nem lesz gond, talán már úton is van egy kórházba, csak a sérülése… Mindjárt ott vagyok én is, de készüljetek fel, mert van egy kis problémám.

– Mi az? – kérdezte Red5. Közben visszamászott a vörös MODA-jába.

– Jön mögöttem néhány hadangyal. Elég gyorsak! Ki tudod majd lőni őket?

– Remélem – morogta Red5. – Amint bejöttél a gyakorlóba, berobbantjuk a bejáratot, és rájuk omlasztjuk az alagutat.

– Akkor csináljátok, mert tíz másodpercen belül ott vagyok!

– Te hülye, mondhattad volna előbb is! – Red5 az ajtó felé lendült, és vele együtt Olga MODA-ja is. – Olga, aktiváltam a harcrendszeredet, de neked kell majd lőnöd! Rakétákat!

– Oké! – felelte Olga, és a neuropánt a gondolati parancsára élesítette a rakétarendszert.

Atreides zöld-fekete MODA-ja beröppent a terembe, majd rögtön oldalirányba suhant, el a kijárat közeléből.

– Most! – kiáltotta Red5, és mindketten négy-négy rakétát lőttek a bejáratba.

Az első szelvényezett, háromszög formájú hadangyal ekkor fordult be. A rakéták telibe kapták. A robbanás sziklákat mart ki a falból, és a bejárat hatalmas robajjal omlott be, jókora, szürkés kőporfelhőt kavarva.

Ahogy a por leült, csak egy sziklatömbökből álló torlaszt láttak a bejárat körül.

– Több ezer jutott be a bázis belsejébe! – hadarta Atreides. – Láttam, amint embereket és firkákat lőnek halomra. Tűnjünk el innen!

Red5 aktiválta a féreglyukat, és azonnal átléptek rajta.

A túloldalon, a Hydrus mélyén néhány métert kellett csupán úszniuk a következő, éppen aktiválódó féreglyuklencséig, amely Alsóvulkán Hőnyelő szektorában elhelyezkedő, légnyomás alatt álló, boltíves szervizcsarnokba vezetett.

Olga arrébb masírozott a MODA-val, aztán felnyitotta a tetejét, és kimászott belőle. A Hydrus alig egytized g-s vonzása miatt csak lassan ereszkedett a talajra.

A forró és párás levegő azonnal kicsapódott a bőrén, pillanatok alatt átnedvesedett a ruhája. A féregjárat elenyészett mögöttük, aztán Atreides a MODA egyik Gauss-ágyújával szilánkokra lőtte a gerjesztő generátort.

A csarnokban közel száz ember szorongott és izzadt a melegben; mind a Gabrielle menekültjei. Sokan a padlón ültek, néhányan az alacsony nehézkedést próbálgatták, és egészen a tíz méterrel a fejük feletti mennyezetig szökkentek fel, megérintették, majd lassan, kényelmesen ereszkedtek alá, akár a hópelyhek.

A menekültek elcsendesedtek, és mindenki őket figyelte.

– A hidrák bezártak bennünket! – kiabálta oda nekik egy kék overallos férfi. – Ki tudják robbantani a bejáratot az egyik MODA-val?

– Semmi ilyet nem fogunk tenni – felelte Olga, miközben Atreides és Red5 is kimászott a MODA-kból. – Fogalmunk sincs, mi van az ajtó túloldalán. Még az is lehet, hogy a hydrusi világóceán. Feltételezem, senki nem akarja, hogy elárasszuk magunkat vízzel.

– Ez itt a biztonsági protokoll szerinti menedékhely – tette hozzá Atreides –, itt várunk, amíg szükséges.

– Gyűlölöm a Hydrust – morogta egy másik kék overallos férfi. – Miért pont ide kellett jönnünk?

– Itt biztonságban vagyunk – mondta hangosan Olga, de úgy érezte, hogy a szavai semmit sem érnek. – Ez most a legfontosabb. Itt nem fognak ránk találni.

– Én haza akarok menni! – mondta hangosan egy rémült arcú, szemüveges, vékony férfi. Néhány évvel tűnt fiatalabbnak Olgánál.

– Hova haza? – mordult rá egy medvetermetű, szakállas fickó, szintén kék overallban. – Hova haza, Jerry? Hova?

Olga széttárta a karját.

– Haza fogunk jutni mindannyian. A hidrák már valószínűleg felvették a kapcsolatot a Földdel, és akinél megoldható, azokat vissza fogják csempészni.

– És mi lesz azokkal, akik már nem léteznek? – kiáltotta egy krémszínű kosztümöt viselő, testes, ötvenes nő. – Carla LaValle vagyok, a Gabrielle logisztikai igazgatója. Két éve „meghaltam” egy állítólagos balesetben, mint itt sokan közülünk. Ön sem mehet haza csak úgy, dr. Ballard. A Földön azonnal lebuknánk.

– Várni fogunk, amíg… azok, akik a Gabrielle-t működtették, finanszírozták, nem hoznak létre egy újabb titkos bázist. Bízzanak Vanessában! – Aki súlyosan megsérült, és semmit nem lehet tudni róla, tette hozzá gondolatban. Nem akart pánikot kelteni. – A célunkat elértük: megtaláltuk az Eredőt, és mostantól el tudunk jutni a migrátorokhoz. Tudjuk, hol vannak, honnan jönnek. Nem fogjuk feladni csak azért, mert szétzúzták a Gabrielle-t. Élünk, és folytatjuk, amíg el nem jutunk az Eredőre.

Az emberek összesúgtak, meglepetten pillantottak egymásra.

– És ott mi lesz? – kiabálta egy férfihang a tömegből.

Olga kényszeredetten elmosolyodott.

– Ugye erre a kérdésre nem tőlem várják a választ? Ez hosszú folyamat, ezt eddig is tudtuk, de a végén… – Nagy levegőt vett. – Egyetlen célunk van, és csak egyetlen célunk lehet, hogy elvágjuk magunkat a migrátoroktól.

– Ezek szerint hisz benne, hogy ez valaha megtörténik? – kérdezte LaValle.

– Igen. Hiszek. – Remélte, hogy őszintének hangzott, mert valójában nem tudta, hogy tényleg hisz-e benne. Tény, hogy Vanessa már megfertőzte az idealizmusával, és az Ellipszisen látottak pedig kézzelfoghatóvá tették az Eredőt, de hogy ennél van-e tovább, azt nem tudta. – És amióta visszajöttem az Ellipszisről, azóta hiszek csak igazán.

„Nincs itt valaki, aki meg tudná válaszolni a kérdéseiket? – üzente közben kétségbeesetten Atreidesnek. – Valaki, aki ismeri a teljes menekülési protokollt?”

„Nincs, de te ügyesen csinálod!”

„Mit csinálok ügyesen?”

„Bíznak benned!”

Olga riadtan pillantott körbe.

Mindenki őt figyelte. A legközelebb ülők úgy bámultak rá, mintha tőle függene az életük.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV – ÚJ, BŐVÍTETT KIADÁS

(Paulsen&Graff, 2091)

Forró vízben nem jó úszni, avagy beszéljünk komolyabban a Hydrusról

A Hydrus nyugodt világnak tűnik, de a mélyben zajló természeti és politikai folyamatok legalább annyira veszélyeztetik a Hydrust, mint amennyire a Spektrumot a túlnépesedés.

A Hydrust az öt Európányi óceánmélyi felszíne miatt szűkösnek is gondolhatnánk, azonban a holdat borító harminc-ötven kilométer mély világóceán egy hatalmas, egybefüggő, víz alatti életteret alkot. Csak a Vulkán lankájának felülete közel akkora, mint Ázsia, a Hínárboly víz alatti fennsíkjának élhető barlangtere pedig Ausztrália méretével egyezik.

A Vulkán gigantikus kitüremkedésként majdnem a jégburokig emelkedik, kürtője régebben összenőtt a jégpáncéllal, de az óceánmelegedés miatt a jégréteg mostanra jóval feljebb húzódott. Biolumineszcens növényekkel teli, világító lankája évezredek óta a hydrusi kultúra központja, már csak azért is, mert itt él a hidra populáció kétharmada.

A hold átellenes oldalán található a második legnagyobb élettér, a Hínárboly plató, amelynek kétszáz kilométer átmérőjű fennsíkját és alagutakkal és belcsarnokokkal üregessé fúrt belsejét is beépítették. A régi időkben bevehetetlen erődként funkcionált, később nukleárisenergia-termelő, valamint tápanyaggyártó központtá fejlődött.

Számos kultúra pedig a jégrétegbe fúrt kampókon függő városokban vagy az áramlatokkal keringő, könnyűszerkezetű sodródóvárosokban él.

A hidrák primitív rajkultúrából fejlődtek tovább. Jelenleg három főrasszt különböztetünk meg: az úszókat, a mélyvízieket és a modern rajokat. Ezek a rasszok a genetikai különbségek és az eltérő életkörülmények miatt túlságosan különbözővé váltak ahhoz, hogy ez ne okozzon konfliktusokat. A rajok már szinte teljesen kihaltak, csak néhány, elszigetelt csoportjuk járja a világóceánt. A mélyvízieket a földrajzi elhelyezkedésük miatt mindig is hátrányosan érintette az úszók életvitele, akik nyersanyagot szivattyúztak maguknak a fenékiszapból, robbanóanyagot ültettek a kőzetlemezbe, majd felhordták a törmeléket, hogy járműveket és gépeket építsenek maguknak, ugyanakkor a mélybe süllyesztették a szemetüket, majd a technológia fejlődésével a sugárzó nukleáris hulladékukat a tengerárkokba, hasadékokba temették.

Ez okozta a Hydrus legnagyobb katasztrófáját is: a világóceán hőmérséklete folyamatosan nő, az óceánfenék közelében helyenként már eléri a forráspontot, és ez lassan tönkretette a mélyvízi kultúrák élettereit.

A migrátorok által a mélybe telepített Föld-Hydrus és Spektrum-Hydrus féreglyukakon át zajló folyamatos vízcsere valamelyest fékezi a felmelegedést, de ez kevés. A vastag páncélbőrű, mélyvízi hidrák élethajóikon az áramlásokkal folyamatosan a hidegebb vizek felé vándoroltak, de egyre feljebb kényszerülnek. Emiatt pedig az utóbbi években mind komolyabban fegyverkeznek, és ugrásszerűen megnőtt az Alsóvulkánban található úszó városok elleni támadások száma is.

Nem csak a világóceán forrong, hanem a hidra társadalom is.

27.

A hidrák a menekülteket szétszórták és elrejtették Alsóvulkánban.

Olga Atreidesszel és Red5-val a barlangrendszer egyik buborékszállásán várta, hogy történjen valami. A falakból áradó párás meleg miatt úgy érezték magukat, mintha egy szaunában ücsörögnének.

Olga a híreket bújta, tudni akarta, mit mondanak a Gabrielle-ről és Vanessa Elsonról. Ám az aszteroidabázis pusztulásáról egyetlen hírt sem talált. A Gabrielle túl messze volt ahhoz, hogy bárkinek szemet szúrjon, és láthatóan a migrátorok sem tartották fontosnak, hogy a szónokokon keresztül üzenjenek a gyarmatvilágoknak az ellenük szervezkedők újabb csúfos bukásáról. Talán azért, mert pontosan tudták, hogy nem derítették fel az egész hálózatot.

Vanessa Elsonról viszont Olga ezernyi hírt talált. Szinte minden hírforrás a milliárdosnő balesetével foglalkozott, amelyet a Hydrus egyik mélyóceáni ipartelepén szenvedett el. Vanessát a San Diegó-i Alapítványi kórházban ápolták, és súlyos sérülései miatt mesterséges kómában tartották. Egyes feltételezések szerint a telepet mélyvízi szabotőrök támadták meg, de az ezt sugalló hírcsatornák rögtön feltették a kérdést, miért támadnának meg a mélyvíziek egy olyan vállalkozást, amely a Hullám-árokba temetett több ezer radioaktív koporsót akarja kilőni az űrbe, hogy megfékezze a világóceán felforrását.

Abban azonban sokan egyetértettek - és Marie Gaugain, az FVSZ elnöke is ezt állította -, hogy Mrs. Elson a hydrusi belpolitika áldozatává vált. Más források ennek ellentmondva véletlen balesetről beszéltek, és párhuzamot vontak az Elson-család, Simon és Gabrielle Elson 2095-ös hydrusi tragédiájával.

Ezen túl azonban az összes globális hírközpont a CNN-től az EarthMagig a migrátorok újabb, érthetetlen támadásaival foglalkozott. Ráadásul váratlanul egy újabb hír homályosította el az eddigieket. Néhány órája egy tucat hadangyal megsemmisítette a Space Industries SPIN orbitális űrhotelébe tartó menetrendszerinti űrkompot, amelyen többtucatnyi tehetős és ismert ember utazott.

Az áldozatok egyike a hatvanöt éves Gary Ezra, az Ugly Owl legendás énekese volt.

Olga torka elszorult a hír láttán.

Ezra imádta a világűrt, és minden évben elvonult egy évre valamelyik űrhotelbe. Állítása szerint a legjobb dalait a Föld körül keringve írta. És most egy hadangyal egyszerűen megölte.

Olga mély levegőt vett, majd visszafordult a többiekhez:

– A migrátorok megölték Gary Ezrát – mondta síri hangon.

– Azt a fekete bőrmellényes, torzonborz zenészt? – hökkent meg Red5.

– A világ egyik legnagyobb zenészét, igen.

Olga fejében a Hey, Xenos! című szám lüktető refrénje ismétlődött fájdalmas intenzitással, és szinte látta maga előtt Ezrát, ahogy aranyozott girogitárjával, legendás bőrmellényében áll a színpadon.

Valójában egyszer látta csak élőben, tizenhét évesen. Anyával kettesben a londoni koncertjére utaztak el. Anya imádta Ezrát, és tulajdonképpen ő szerettette meg vele is, kiskorában rengeteget hallgatta hangosan otthon.

A londoni koncertre apától és Marktól kapták a két jegyet anya negyvennyolcadik születésnapjára.

Két hónappal azelőtt, hogy anyát elvitték az Eredőre.

Másnap migrátor angyalok csaptak le Buenos Airesben, a Szoborvárosban és a Vulkánon emberekre, firkákra és hidrákra egyaránt.

Buenos Airesben ezernyien menekültek sikoltozva a magasból plazmanyalábokat köpködő migrátor angyalok elől. Szoborvárosban a migrátorok egy száz méter magas Hoppika-szobrot robbantottak szét, amelynek darabjai többtucatnyi firkát zúztak össze a közelben, Felsővulkán Teraszkikötőjében öt, hidrákkal teli vulkánaqutikot olvasztottak szét, a plazmatámadás közelében a forró tengervíz percekig szabályosan bugyogott.

Miért csinálják ezt?

A riporterek is mind ugyanezt kérdezték: miért?

Valami megváltozott. A migrátorok korábban sosem mészároltak látszólagos ok nélkül, véletlenszerűen, nem voltak sosem öncélúan agresszívek. Az összes hírportál azt javasolta, hogy a következő napokban, aki teheti, legyen óvatos, és ha nem muszáj, ne menjen ki az utcára, a szabadba.

Még a szónokok sem tudták, mi folyik a Földön. Az EarthMag/Live-on Amrita Soarez szónok nyilatkozott éppen Buenos Airesből:

– Ahogy én, úgy egyetlen szónoktársam sem tud jelenleg kapcsolatba lépni a migrátorokkal, hogy magyarázatot kérjünk tőlük. Mindig ők utasítanak, mi csak közvetítő eszközök vagyunk a számukra. Kérem, készüljenek fel a legrosszabbra. Úgy tűnik, amigrátor gyarmatrendszer komoly változások előtt áll.

– Lehet, hogy miattunk van? – kérdezte halkan Red5, aki törökülésben meditált az ágyként szolgáló hínárszivacson. – Ez a büntetés, amiért kutattunk utánuk?

– Nem hiszem – hazudta Olga, de valójában ő is ugyanerre gondolt.

Egy órával később Olga üzenetet kapott Áramlati Kéktől:

„Úszik velem egyet, Ballard?”

„Éppen nincs jobb dolgom, úgyhogy szívesen” – üzente vissza Olga.

Áramlati egy aquatikot küldetett érte, amely nem sokkal később dokkolt is az Alsóvulkán mélyén elhelyezkedő szállásuk zsilipjéhez. Olga belemászott az üvegfalú járműbe. Az óceán szinte tapintható közelségbe került számára anélkül, hogy hosszú órákon át nyomáskiegyenlítő zsilipben kellett volna ücsörögnie.

Az aquatik percekig suhant a Vulkán mélyébe vájt, narancsvörös korallfüzérekkel borított vízfolyosókon. Hidrák és aquatikok százaiból álló, sűrű forgalomban haladt.

A falakból elágazó járatok és lakóhelyiségek bejáratai nyíltak. Az aquatik az Északi Lanka nevű, széles főjáratba kanyarodott, végül a jármű felfelé fordult, és a Vulkán belsejéből váratlanul kibukkant a világóceánba.

A Vulkán óriás karácsonyfaként ragyogott a biolumineszcens növényzet zöldes fényárjában. Az aquatik hínármezők és prímtenyésztő telepek felett úszott el, leelőzött két óriás cethajót, majd lassan maga mögött hagyta a Vulkán lankája körüli nyüzsgő forgalmat, és lebegő lumenplanktonok keltette derengésében siklott tovább.

Végül lelassított, és a homályból elősejlő, egy helyben várakozó, vörösen világító vulkánaquatik mögé kanyarodott, és benavigált annak kör alakú hátsózsilipjén.

Áramlati Kék a benti, vízzel teli belső térben várta. A szintén vízzel teli pilótafülkében két hidra lebegett, de üvegfal szeparálta el őket.

A testhez tapadó zöld, kék és bordó csíkos áramlóruhát viselő Áramlati néhányszor körbeúszta Olga aquatikját, aztán mindkét hosszú, úszóhártyás kezével rátenyerelt az aquatik üvegbúrájára:

– Az energiamesterek háromfeleződtek (elbizonytalanodtak) – búgta. – Ezt a rajt (együttműködést, szövetséget) elsősorban Elson tartotta össze. Az ő személye, az ő hitelessége győzte meg a támogató energiamestereket.

– És ön? És Örvényes Hínárevő?

– Hínárevő csak egy eszköz. Én… sok mindent el tudok érni, de most én is háromfeleződtem (elbizonytalanodtam). Sok úszó fordult hanyatt (veszett oda) a Kőbázison, mind értékes szakértők.

– Ha Hínárevő csak egy eszköz… akkor ki maga pontosan, Áramlati Kék? – kérdezte Olga a hidra szemébe nézve. – Megpróbáltam lenyomozni önt a hydrusi Örvény adatbázisai között, sőt, megkörnyékeztem néhány ismerőst is, de semmire sem jutottam.

– Dehogynem. Valamire jutott. A semmi is valami.

– Így is mondhatjuk – ismerte el Olga.

– Földi és firka szervezetek is rengeteg energiát fordítanak az utánam való nyomozásra, sikertelenül. Én egy olyan kezdeményezést képviselek, amely meg akarja menteni a Mélységet (Hydrust). És ezért nagyon sok mindenre képesek vagyunk.

– Például illegális tevékenységet folytatnak a Föld óceánjainak mélyén?

– Például azt is.

Nem is titkolta.

A 2115 elején létrehozott Óceánőrségbe az ENSZ számos tagállama küldött atom-tengeralattjárókat és szonárhajókat, hogy felderítsék, mit művelnek a hidrák a Csendes-óceán mélyén. Igaz, a felderítés eredményéről egyelőre semmit nem lehetett tudni, de az biztos, hogy a hidrák kihasználták azt, hogy az emberi faj elsősorban szárazföldi, a hidra pedig víz alatti életre rendezkedett be.

– Ki maga? – kérdezte újra.

– Azt nem kell világítania (tudnia).

– Xenológus vagyok, számomra a tudás a legfontosabb.

– A vízformálás (politika) azonban nem az ön óceánja (terepe, lételeme), de azért nyugodtan kutasson tovább, hátha talál valamit, Ballard. Térjünk vissza a rajra (együttműködésre). Hogyan siklik (mit gondol) erről a Földvédelmező szervezetről?

– Az FVSZ-re gondol? Mire kíváncsi?

– Mint mindig, most is arra, hogy merre siklik (mi a véleménye). Kik ők? Valóban a mi közös ügyünket támogatják?

– Nem ismerem a szervezetet eléggé ahhoz, hogy felelősen bármit mondhassak róluk.

– Mik az eddigi benyomásai?

– Az FVSZ néhány év alatt világméretű mozgalommá nőtte ki magát, világosak a céljaik, és képesek megszólítani a Föld lakosságának nagy részét. Megnyerték maguknak a radikálisabb egyházakat és a híveiket: a szétszakadt és meghasonlott katolikus egyház keményvonalas részét, a Római Kereszteseket, de a neoiszlám közösségeket és az egyre népszerűbb migrátoriánusokat is, ráadásul egyre több híres és gazdag ember áll mögéjük. Kormányok is támogatják őket.

– Csakhogy xenoellenesek. Miért akart Elson szövetségre lépni velük?

– Mert erősek és rengeteg erőforrással rendelkeznek, amelyre szükségünk lehet, ha el akarunk jutni az Eredőre.

– Csakhogy xenoellenesek. – Olga nem tudott mit felelni. Pontosan ugyanerre gondolt ő is, amikor Vanessa Elson elmondta, mire készül. Szükségszerű döntésnek tűnt, de mindketten sejtették, hogy következményei lesznek. – Mielőbb fel kell derítenünk az Eredőt, a jelenlegi helyzet egyre hínárosabb (kockázatosabb). Arra siklunk (azon gondolkodunk), hogy együtthullámzás (együttműködés) helyett inkább saját magunk kezdeményezünk expedíciót az Eredőre.

– Ezt nem tehetik!

– Önök… az FVSZ nem teszi meg?

– Fogalmam sincs, mit akar az FVSZ. Én nem az FVSZ vagyok, ahogy Vanessa Elson sem az.

– Azonban az FVSZ egyre inkább a Földet és önöket képviseli. Nehéz ezt nem észrevenni. És xenoellenesek. A bátyja, Ballard is az FVSZ tagja. És egy órán belül ideúszik (idejön) önökért.

– Mark idejön? – hökkent meg Olga.

– Az FVSZ örvényes (szövevényes) szerveződés, az egész Földet keresztülörvényli, és rengeteg erőforrással rendelkezik. Elson és az érdekraja (érdekszövetsége) nemrég átadta nekik az irányítást. Hallott a Csendes-óceán mélyén épített erőműveikről és rejtett bázisaikról?

– Nem – pillantott megrökönyödve a hidrára Olga. – Miféle bázisok?

– A migrátorok nem szeretik az óceánokat. Az FVSZ-hez közeli XET néhány éve üzletet kötött Alsóvulkán néhány energiamesterével. Több ezer építőrobotot kaptak tőlünk, amelyekkel a Föld Csendes-óceánjában a kőzetlemez alá fúrtak, és katonai létesítményeket hoztak létre. Reméljük, hogy a Mélység (Hydrus) féle hő-és radioaktív sugárzás hiánya ellenére is sikeresen el tudják rejteni a bázisaikat. Mit tud Elson állapotáról?

– Valószínűleg jóval kevesebbet, mint ön. Napok óta itt bujkálok a többiekkel Alsóvulkánban, és ide nehezen jutnak el az információk. Kómában van, ennyi.

– És emiatt jelenleg ön az egyetlen olyan tátogó (ember), akivel hajlandóak vagyunk együtt hullámzani (akiben megbízunk). Ne hagyja, hogy ez a raj (együttműködés) szétessen. Sokkal nagyobb szükségünk van egymásra, mint azt bárki gondolná. Én sem fogom hagyni, de a tátogókra (emberek) nincsen ráhatásom.

Olga hidrától még nem hallott ilyen őszintének ható szavakat. Most Áramlati vagy manipulálni akarja, és azt próbálja elhitetni, hogy a barátja, vagy… tényleg ezt gondolja? Nem tudta eldönteni, hogy megbízhat-e egyáltalán benne.

– Feltételezem, most azon siklik (gondolkodik), hogy ön akar-e együtthullámozni velem (megbízhat-e bennem) – jegyezte meg Áramlati. – Az együtthullámzás (bizalom) már csak ilyen, kételyekkel teli. Én is ugyanekkora hínározást (kockázatot) vállaltam… Nem, valamivel kisebbet, mivel én ismerem az ön siklását (gondolkodását) a xenókkal kapcsolatban.

– Sokkal többet tud, mint amennyit elárul. Ez nem bizalom.

– A Mélység (Hydrus) a titkok kezelését és megszerzését jóval magasabb szintre fejlesztette, mint önök. Ezért siklok (tudok) rengeteg mindent az FVSZ-ről és a vezetőikről. Világítom (ismerem) a gyenge pontjaikat, a belső feszültségeiket, a háttérben húzódó hatalmi játszmáikat.

– Én viszont majd akkor tudok maradéktalanul megbízni önben, ha abbahagyja ezt a játszmázást – mondta Olga. – És elmondja, ki maga.

– Akkor még egy darabig várnunk kell ezzel az együtthullámzás (bizalom) nevű fogalommal – felelte Áramlati. – Viszont egyvalamit mégis megosztok önnel. Én vagyok a Mélység (Hydrus). És ezt az információt tekintse ajándéknak.

ENSZ-RENDELET AZ ÓCEÁNŐRSÉG LÉTREHOZÁSÁRÓL

(Sajtóközlemény - Genf, 2115. január 31. / részlet)

A Hydrus átlagos óceánhőmérséklete földi évente két fokot emelkedik. A világóceánt fedő jégréteg 3-6 km vastag, és az óceán melegedésével fokozatosan csökken. A jelenlegi tendenciák szerint a jégréteg vastagsága évi hat métert csökken.

A hidrák megpróbálják lelassítani a felmelegedést: a háromszáz év alatt felelőtlenül a mélybe temetett nukleáris hulladékukat kiemelik a fenékről, és kilövik az űrbe. Csakhogy túl sok radioaktív lerakatot halmoztak fel.

Mindennek következtében az utóbbi két évben a Föld óceánjaiban egyre erősebbé vált a hidrák illegális jelenléte. 2113. december 9-én a Krasznojarszk orosz fúziós tengeralattjáró egy kisebb kiterjedésű hidra sodródóvárost fedezett fel a Csendes-óceánban, a Kamcsatka félsziget közelében, amelynek jelenlétéről a Föld egyik kormánya sem tudott. Nem tudni, hány további létesítményt telepítettek óceánjaink mélyére. A Hydrus energiamesterei nem kommentálták az esetet, sem az illegális sodródóváros és lakóinak kitoloncolását.

Az Óceánőrséget azért hozzuk létre, hogy kiszűrje az engedély nélküli tevékenységeket és építkezéseket, valamint szigorúan ellenőrizze az óceánmélyi féreglyukak forgalmát…

28.

Ebéd után Atreides és Red5 is elaludtak. Olga a matracán feküdt, és a foszforzölden világító mennyezetet bámulta.

Az Ellipszisen történteken gondolkodott.

És újra a voyeurökön.

A Spektrum, a Hydrus és a Föld között számos közös kapcsolódási pont létezett: a három égitest bioszférája hasonló alapokra épült, nagy részben kompatibilis is egymással, szerves, oxigénhasználó élőlények fejlődtek ki rajtuk, amelyek kommunikációs formája egymás számára felismerhető és idővel részlegesen keresztfordíthatóvá vált. Mindhárom civilizáció hasonló logikai struktúrák mentén épült fel, és mindezeken felül hasonló fejlettségi szinten is álltak. Ahogy a földi evolúció során egymástól függetlenül többször kialakult például a látószerv, vagy a szárnyak (például a hüllőknél, a madaraknál és a denevéreknél), láthatóan ez a jelenség hasonló közegben más égitesteken is megtörtént.

A migrátorok akarata alapján a Spektrum, a Hydrus és a Föld egymásra utalt, közös ökoszisztémává kezdett alakulni. A Föld és a Hydrus közti óceánmélyi féregjáratok vízcseréje gátolta a Hydrus óceánjainak melegedését, a firkák egy részének Földre és Hydrusra telepítése csökkentette a Spektrumra nehezedő populációs nyomást, miközben a firka élelemfejlesztő technológia rengeteget segített a Föld lakosságának az élelem-és vízellátásában. A hidrák hihetetlen mennyiségű energiát termeltek a Hydruson, ebből bőven jutott a Földnek és a Spektrumnak is.

Számtalan tanulmány foglalkozott azzal, mi történt volna a három civilizációval a migrátorok nélkül, és a legtöbb arra a következtetésre jutott, hogy néhány évtizeden belül valószínűleg mindegyik összeomlott volna. Azonban erre jelenleg is elég nagy volt az esély, és legfeljebb csak késleltetni tudták a folyamatokat.

A Hydrus a mértéktelen energiapazarló életmódja miatt felmelegedő világóceánja ellen küzd. Az emelkedő hőmérséklet miatt a mélyvízi kultúrák egyre feljebb kényszerülnek, a mélytengeri áramlások elterelődnek, és a teljes bioszféra veszélybe került.

A Spektrum a népesség folyamatos gyarapodása miatt a fenntarthatóság határára ért. Hiába él ötmilliárd firka a Jégkarcon, több mint tízmilliárd firka más gyarmatokon, ezzel csak azt érték el, hogy a Spektrumon túl a jóval kisebb Jégkarc, valamint a Föld és a Hydrus is megtelt firkákkal. A firkák ráadásul nem szívesen hagyják el a bolygójukat, a kényszermigráció nélkül valószínűleg már régen összeomlott volna a pengeélen táncoló gazdaságuk is.

A Föld pedig egy másfajta konfliktushalmaz: egymást gyűlölő kultúrák szétaprózódott közössége, amely nem képes bolygószinten gondolkodni, ugyanis a kis közösségeket csak a közvetlen környezete és más közösségek és ideológiák gyűlölete élteti. Noha a gyűlölködés az utóbbi évtizedekben a xenók irányába fordult, a globális gondolkodás továbbra sem jött létre, aminek következtében a földi bioszféra pusztítása tovább folytatódott.

Az már a gyarmatosítás pillanatában kiderült, hogy a földi bioszféra mégsem annyira egyedi. Mivel hasonló alapokon szerveződött, épült a firka és a hidra civilizáció is, több kutató is felvetette, hogy valószínűleg ez az egyetlen olyan fejlődési irány, amely fejlett civilizációk létrejöttéhez vezethet.

Ezen elméletek azonban figyelmen kívül hagyták az ostorosokat. Őket a testükben hordott fúziós erőművek táplálják, de senki nem tudta, hogy előtte vajon oxigént lélegző lények voltak-e, és jellemezte-e egyáltalán őket a többi életformához hasonló anyagcsere. Sokan úgy gondolták, hogy az ostorosok egykor sokkal közelebb állhattak az ember-firka-hidra biológiához, ezek azonban szakmailag megkérdőjelezhető feltételezések voltak, és Olga az Ellipszisről visszatérve még kevésbé hitte, hogy bármi valós alapjuk lenne.

Végül megpróbálta a migrátorok és a gyarmatvilágaik mellé illeszteni a voyeuröket. A legfontosabb kérdés, hogy egyáltalán valóban egy újabb xenocivilizáció bizonyítékainak tekinthetőek-e, de ezt továbbra is csak feltételezésként vette számításba.

A voyeurök szabadon mozogtak az Ellipszisen. Miért? Milyen kapcsolatban állhatnak a migrátorokkal? Valóban ők lennének a következő faj, amelyet becsatolnak a gyarmatrendszerbe?

A gondolattól kirázta a hideg.

Többször újranézte az Ellipszisen készített retinafelvételeit, és megpróbált minden részletet megfigyelni. Technológiát használtak-e a voyeurök az utazásra, megjelenésre és eltűnésre? Mit műveltek Nyikauval, miért rágták le Morris Korda lábát? Meg akarták őket enni? Táplálkoznak-e egyáltalán? Még arra utaló jeleket sem talált, hogy egyáltalán kommunikálnak-e egymással.

Ha egymás mellé helyezte a Föld, a Spektrum és a Hydrus civilizációit, valamint az ostorosokat és a voyeuröket, akkor három, egymással valamilyen formában kompatibilis civilizációt látott szemben két másik, a többivel semmilyen formában nem kompatibilis xenofajjal. És mindezek mellett még itt voltak a migrátorok is.

Mi lehet a kapcsolat?

Kopogás zökkentette ki a gondolatai közül.

A hidrák nem szoktak kopogni, csak kinyitották az ajtót, és bejöttek a mobiltartályaikon vagy járóprotéziseiken. Atreides pislogva felült, haja a szemébe lógott, Red5 motyogott valamit, a másik oldalára fordult, és aludt tovább.

Olga feltápászkodott, és megadta az engedélyt az ajtónyitásra.

Az ajtó előtti légzsilipben Mark állt bizonytalanul a Hydrus egytized g-jében. Sötét, FVSZ-emblémás kabátot és nadrágot viselt, haját alig egycentisre vágatta, pont olyan katonásra, mint amikor a Kazah-zónában szolgált az ENSZ Haderőben, szakálla inkább borostának tűnt, homloka gondterhelt ráncokba gyűrődött.

– Helló, hugi! – derült fel Olga láttán.

– Mark! – Megölelték egymást, aztán bátyja beszökkent a lakosztályukba. Kimérten biccentett Atreides felé, majd újra Olgához fordult.

– Láttam, mit műveltél az Ellipszisen. Fantasztikus voltál! Az egész FVSZ-vezetőség rólad beszél. Annyira vártunk már egy ilyen áttörést! De erről majd később! – Mark a mennyezetet vizslatta, mintha attól tartana, hogy figyelik őket. Valószínűleg igaza is volt. – Ébresszétek fel a kiscsajt is! Elviszlek innen benneteket. Csomagoljatok!

– Hová megyünk? – kérdezte komoran Atreides.

– A Földre, biztonságos helyre.

– Az FVSZ Csendes-óceán alatti bázisára? – kérdezte Olga.

Mark felvonta a szemöldökét.

– Ezt Áramlati Kéktől hallottad, ugye? Rengeteg megbeszélnivalónk van, de ne itt folytassuk. A hidrák rendkívül kíváncsiak. Egy aquatik vár a Hőnyelő kikötőben, lemerülünk a mélybe, onnan egy biztosított saját féreglyukon át megyünk a Földre. Végig az óceán alján fogunk mozogni. Szedjétek össze a holmitokat!

BORTÁNYINTERJÚ MIU NAKATÁVAL, A SPEKTRUMI HUMÁNKÖZÖSSÉG ELSŐ MŰVÉSZÉVEL

(MöbiusLife, 2115. szeptember 18./Gill says riportműsor - Gillian Vicenza)

Miu Nakata, 38 éves, született Frippeki Kíváncsi negyedében, két éve kapta meg az Első emberszobrász címet, miután alkotócsapatával befejezte a spektrumi Szobortanács által is elismert, kétszáz méter magas, Újhumán járószobor-kolosszus építését.

Gillian VICENZA: Vegyük da Vinci Mona Lisáját és egy tetszőleges, híres firka festményt, mondjuk a Morviki-féle Milliókék szigetet: egy földi festő mindkettőt tökéletesnek mondja, és tudjuk, hogy a Spektrumon sokkal, de sokkal több kiemelkedő műalkotás található, de hogyan vélekedik erről ön? Van-e érzékelhető különbség, ahogy azt a firkák szeretik hangoztatni?

Miu NAKATA: Óriási a különbség. A Milliókék sziget, és általában a spektrumi műalkotások java olyan sokrétű szimbólumrendszer mentén épül fel, olyan fantasztikusan komplex jelentéstartalommal bír, amelyet az emberi művészetekben nem találunk meg. Sőt, sokan nem is képesek mindezt felismerni. Ezzel lehet vitatkozni, de felesleges.

VICENZA: És mi a véleménye a földi művészetekről?

NAKATA: Megpróbálom diplomatikusan megfogalmazni. Mi itt egy egészen más, égkék világban élünk. A földi humánkultúra a számunkra nagyon merev, túlságosan szimmetriafüggő. Ismerjük a firkák nem éppen hízelgő véleményét a palaszürke humánművészetekről, de annak ellenére, hogy nem értek vele egyet minden tekintetben, sok igazság van benne.

VICENZA: Ön még sosem járt a Földön. Nem vágyódik haza? Mit tenne, ha a migrátorok feloldanák az utazási tilalmát?

NAKATA: Én nem állok tiltás alatt. Nem vagyok kényszermigráns. A szüleim azok voltak, de én egyszerűen már ide születtem, a Spektrumra, és bármikor átutazhatnék a Földre.

VICENZA: De… Ezek szerint nem is szeretné megnézni a Földet?

NAKATA: Bevallom, nem. Túl sok a gyűlölet azon a bolygón, epezöld irigység hömpölyög az utcákon, túl sok földiből hiányzik a tisztelet és az empátia óceánkékje. Én önöknél valószínűleg ugyanolyan xeno lennék, mint a firkák, és ugyanúgy zavarna az a rengeteg ízléstelen épület és a színtelenség. Azt kell mondanom, bár ez a megjegyzésem minden bizonnyal nagy vihart fog kavarni, de mi, spektrumi humánok váltunk a humán művészetek örököseivé. Földi fiatalok milliói jelentkeznek az iskoláinkba, az emberek a mi festményeinket keresik, a mi formaterveinket másolják, az általunk írt dalok vezetik a slágerlistákat. Innen, a Spektrumról tesszük színesebbé az emberi kultúrát.

29.

A Hadészt, az FVSZ titkos bázisát hydrusi mintára a Csendes-óceán feneke alá építették. Amint megérkeztek, Mark egyenesen Marie Gaugainhez, az FVSZ elnöknőjéhez vezette Olgát.

A tükröződő felületű füstüveg íróasztal mögött egy szikár, szőke hajú, negyvenes nő ült. Amint beléptek az ajtón felállt, és odasietett hozzájuk. Marie Gaugain feszes, sötétbarna nadrágot és fehér blúzt viselt, a nyakában vékony ezüstlánc függött, rajta kereszttel. Mélyen Olga szemébe nézett, majd a kezét nyújtotta, amitől a csuklóján összecsendültek karkötőjének ezüstkarikái. Erős, férfias kézfogása volt.

– Már nagyon sokat hallottam önről, Olga – köszöntötte az asszony enyhe francia akcentussal.

– De valószínűleg közel sem annyit, mint én önről – udvariaskodott Olga. Marie Gaugain arcát a korral és a felelősséggel járó ráncok barázdálták, hegyes álla enyhén előreugrott, fehér blúzán átsejlett vajszínű melltartója. – Ön jóval többet szerepel a hírekben.

– Lehetséges. Viszont ön és a társai jóvoltából most többet tudtunk meg az ostorosokról és a migrátorokról, mint az elmúlt hatvan évben összesen.

– Ami továbbra is majdhogynem semmi.

– Ezt nem mondanám – csóválta a fejét Gaugain, és hellyel kínálta őket. Markkal együtt leültek az íróasztallal szemben álló bordó fotelekben, Gaugain megkerülte az asztalát, és belehuppant forgó karosszékébe. – Felesleges szerénykednie. Egy normális világban most ön lenne a Föld hőse, és nehogy azt higgye, hogy túlzok! Gondolja csak el, végre tudjuk, hogyan néz ki az Eredő! Ez óriási előrelépés!

– Hacsak a migrátorok nem rombolják szét ezt a helyet is, mint a Gabrielle aszteroidát – jegyezte meg Olga.

– Gabrielle? Így nevezte Vanessa? – hökkent meg Gaugain. Hegyes állát simogatva egy pillanatra Markra mosolygott, aki viszonozta a mosolyt. – Milyen szentimentális, hogy még most, húsz évvel később is ennyire ragaszkodik a lányához.

– Ha már szóba került Vanessa Elson… Szeretném tudni, hogy pontosan mi történik most a Vanessa által irányított… csapattal, illetve a Gabrielle túlélőivel. Mi lesz az ott megkezdett munkával, mi lesz a kimentett, értékes emberekkel? Hogyan tovább?

– Sajnos Vanessa egyelőre nincs abban az állapotban, hogy csatlakozhasson hozzánk – biggyesztette le az ajkát Marie Gaugain –, de még előtte megállapodtunk erőink és erőforrásaink egyesítésében. Vanessa is belátta, hogy azok az információk, amelyekhez önök az Ellipszisen hozzájutottak, túlnőttek rajta és a támogatóin. Ez most már az egész Földet érinti, és az FVSZ az egész Földet képviseli.

– De ugye nem hiszik, hogy egy háborúban bármi esélyünk lenne?

– Természetesen nem. Csakhogy a helyzet megváltozott. Tudjuk, hol élnek a migrátorok, és ez felbecsülhetetlen előny. Meglephetjük őket. És ehhez szükségünk van többek közt az önhöz hasonló, értékes tudással rendelkező, elkötelezett emberekre.

– És a xenók? – hajolt közelebb Olga.

Marie Gaugain felvonta a szemöldökét.

– Mire gondol?

– A hidrákkal és a firkákkal megkezdett együttműködésre. A Gabrielle aszteroidát hydrusi technák fúrták ki, az Ellipszisre spektrumi szoborrakétán jutottunk el, az Eredő pozícióját pedig az ostorosok árulták el.

– Csakhogy jelenleg nem igazán van szükségünk xenókra. Vannak képzett szakembereink, vannak saját űrhajóink, amelyeket a Spektrumtól vásároltunk, és ezt az óceánfenék mélyére épített katonai bázist is a saját erőnkből vájtuk ki. Az igazi xenók az Eredőn vannak, és most ez a legfontosabb.

Hogy is mondta Áramlati Kék? A politika a hidráknál vízformálás. Jobb lesz most inkább formálni a vizet, mintsem teli tenyérrel belecsapjon, és lefröcsköljön mindenkit.

– Ez azt jelenti, hogy felmondják az együttműködést? – kérdezte kagylófehér óvatossággal, miközben a családi gyűrűjét tekergette ide-oda.

– Nincs mit felmondanunk. Mi sosem működtünk együtt xenókkal.

– Önök talán még nem, de Vanessa Elson és azok, akiket ő képviselt, igen. Mindannyian a migrátorok gyarmatai vagyunk, és ugyanúgy nem tudunk tenni ellenük semmit. Együtt sokkal erősebbek lennénk.

– Csodálom az idealizmusát! – mondta Marie Gaugain. – Régen én is hittem a fajok közti együttműködésben, aztán ért néhány keserű csalódás, és megértettem, hogy jobb az óvatosság.

– A xenók nélkül semmire sem fogunk menni.

– Ebben nem értünk egyet, de nem is kell egyetértenünk. El tudom képzelni, hogy eljön az idő, amikor közösen kell döntenünk a jövőnkről. Jelenleg azonban nincs olyan mértékben szükségünk egymásra, ahogy ön azt feltételezi. Egymásra vagyunk kényszerítve, de valójában egyikünk sem akarja a többi faj társaságát. Most az a legfontosabb, hogy minél többet megtudjunk a migrátorok otthonáról. Ön az egyik legtalpraesettebb xenológus, akit ismerek, és emellett… elképesztően agilis. És kíváncsi. Mi itt mindannyian hasonlóak vagyunk, és mindannyian tudjuk, hogy az emberi civilizáció legfőbb ereje a kíváncsiság. – Apától idézte az egyik leghíresebb mondatát, de pontatlanul, mert valójában úgy hangzott: Az emberi civilizáció fejlődésének legfontosabb hajtóereje a kíváncsiság. – Tudja, kik vagyunk mi, Olga? Mark, ön, Vanessa Elson, én? Mi vagyunk a Föld jövője. Azon kevesek, akiknek megvan a lehetősége, és megvannak az eszközei ahhoz, hogy tegyenek a bolygónkért, az emberi civilizációért. Mi nem húzódozhatunk, nem bújhatunk ki a felelősség alól. Ezt jegyezze meg magának! Elmegyünk az Eredőre, felderítjük, és idővel remélhetőleg megértjük. Megkeressük a gyenge pontjait, és ha lehetséges, akkor elvágjuk magunkat a migrátoroktól. Ha nem sikerül, akkor tovább próbálkozunk. Jól gondolom, hogy ön is ott akar lenni, amikor mindez megtörténik?

– Igen – vágta rá azonnal Olga.

Marie Gaugain elégedetten mosolygott.

Az ő színe mézsárga volt, negédes, nyájas, de kétszínű mézsárga.

– Lenyűgöző, amit elért az ostorosokkal. Biztos vagyok benne, hogy ennél sokkal hajmeresztőbb környezetben is feltalálja magát. Az Eredőn.

– De remélem, nem várnak azonnal ugyanilyen eredményeket? Az Eredő egy gigantikus élettér. Hatalmas naivitás azt képzelni, hogy csak úgy odarepülünk, megértjük a migrátorokat, az eszközeiket, és elvágjuk a féreglyuk-kapcsolatokat. Óvatosnak kell lennünk.

Marie Gaugain sokat sejtetően mosolygott.

Olga gyanakodni kezdett:

– Önök… már odaküldtek valakiket?

– Valakiket még nem. Azonban több szondát átjuttattunk, amelyek már megkezdték a felderítést.

– Ha a migrátorok felfedezik a szondákat, lehet, hogy visszafejtik az egész rendszert, és akkor vége mindennek!

– Olga! – szólt közbe Mark. – Kérlek, ne kérdőjelezd meg a döntéseinket, ha a jövőben is részt akarsz venni a munkánkban.

– Ugyan, Mark – csóválta a fejét Gaugain asszony. – Nyugalom. Olga a legértékesebb xenoszakemberünk. Szükségünk van rá.

Olga rájött, hogy jobb lesz befognia a száját egy időre, és elkerülni mindenfajta xenotémájú vitát.

És megértett még valamit:

– Teleszórták az Eredő-rendszert inaktív féreglyuk gerjesztőkkel, így bármi történik is, mostantól mindig át tudunk jutni!

– Pontosan száztíz féreglyukat tudunk nyitni jelenleg az Eredő közelébe – bólintotta Marie Gaugain. – Bebiztosítottuk magunkat.

Száztíz féreglyuk!

Ezért akart Vanessa Elson az FVSZ-szel szövetkezni.

– És a migrátorok nem vették észre?

– A migrátorok nem mindenhatóak, az Eredő pedig túl nagy. Ettől még félünk a lebukástól, sőt, a Gabrielle pusztulása óta inkább rettegünk. Azonban a bolygószintű összefogás már létrejött, és most ez a legfontosabb. A legbefolyásosabb emberek állnak mögöttünk. Ha mi is úgy járunk, mint a Gabrielle, az alapokat akkor is lefektettük, és helyettünk majd mások folytatják. Persze, nem készülünk semmi ilyesmire. Hamarosan megkezdjük az első emberi expedíciók felkészítését. Néhány nap múlva kiértékeljük a lehetőségeinket, és döntünk arról, hogyan tovább. Szeretném, ha ebben a döntésben ön is részt venne, Olga. Számíthatunk a szakértelmére, ugye?

– Igen – felelte Olga, és közben azon tűnődött, mit is képvisel valójában az FVSZ, hogyan nyilatkozott számtalanszor Marie Gaugain a xenókról, hogyan hergelik a közhangulatot a xenók ellen, hogy a népszerűségüket és támogatottságukat növeljék. Mosolyt erőltetett az arcára. – Örömmel csatlakozom önökhöz.

Úgy érezte, abban a pillanatban ő is pont ugyanolyan mézsárga színű, mint Marie Gaugain.

A migrátorok egyértelműen fékezik a fejlődésünket. A meglévő technológiákat ugyan használhatjuk, vegyíthetjük, de a komolyabb kutatásokat a migrátorok rendre megtiltják.

Erről nyugodtan megkérdezhetik bármelyik innovatív cég vezetőit, de nézzük az én esetemet: a XET néhány éve elkezdett foglalkozni a migrátor féreglyuk-technológiával. A cél a technológia saját erőből történő létrehozása és kereskedelmi bevezetése lett volna. Úgy gondoltuk, ez hatalmas előrelépés lenne a Föld és a többi gyarmat számára is.

Ekkor azonban Los Angelesbe rendelt Kurt Bellaire szónok jelezte, hogy ez a kutatás a XET végét jelentheti. És az enyémet is. Természetesen hallgattam Bellaire szónok „baráti tanácsára”. Mi mást tehettem volna?

STANISLAW TRAVERS, a XenoTechnolgies Corporation (XET) alapítója, 2096

30.

– Van egy meglepetésem a számodra – mondta Mark, miután távoztak Marie Gaugain irodájából. Intésére egy egyenruhás férfi lépett oda hozzájuk, és egy-egy nagyjából két kilogramm súlyú, szelvényezett fémövet nyomott a kezükbe. – Néhány órára újra szabad emberek leszünk.

Az övbe épített úgynevezett kísérleti testfelhő-technológiát a XET leányvállalata, a Boeing-Kopps fejlesztette ki: az emberi test köré gerjesztett elektromágneses mezőben irányítottan keringő nanorészecskék leheletvékony maszkréteg mögé rejtették Olgát és Markot, a maszktárból számtalan ember arcát, alkatát, ruházatát vetítették köréjük az övben tárolt maszkrészecskék elektromágneses manipulálásával. Ugyanakkor a mágneses mező egyúttal taszította a levegőben keringő migrátor koordinereket.

Mark állítása szerint ezekkel az eszközökkel többször átverték már a migrátorokat. Nagyjából három órán át lehet velük kijátszani a migrátorokat, mielőtt a koordinerek által rögzített információk feldolgozásra kerülnek, és a migrátorok azonosítják a technológiát.

Ez azt jelentette, hogy két és fél órányi szabadidejük volt.

Olga két német mérnöktől rövid oktatást kapott, aztán a maszktárból egy rövid, szőke hajú, teltebb, jellegtelen női maszkot öltött magára. Mark egy kopasz, tengerészsapkás huszonévesnek maszkolta magát.

Az FVSZ bázisról nyitott féreglyukon át először egy elhagyatott és leárnyékolt istállóba utaztak, Chilébe. Onnan egy barlangba, Mark azt mondta, hogy Dél-Spektrum Hasíték-hegyláncának mélyén vannak, majd pedig a párizsi Gare du Nord-ra éppen befutó vonat egyik leárnyékolt mosdójába érkeztek. Tucatnyi ember dolgozhatott azon, hogy elfedjék a nyomaikat.

– Te miért csináltad? – kérdezte Markot. – Miért tűntél el a világból?

– Nem nagyon maradt választásom. Miután nyomod veszett, túl sok figyelem irányult rám. Anya is kérdezgetni kezdett, hová tűntél, mit tudok rólad. Az FVSZ úgy döntött, jobb lesz, ha háttérbe vonulok.

– De ezzel feladtál mindent. Az álmaidat, a karrieredet!

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy feltettem az életemet egy olyan rulettjátszmára, amelyen akkor nyerek, ha sikerül megszabadulnunk a migrátoroktól. – Elhúzta a száját. – Nem túl nagyok az esélyeim, de nem maradt választásom, és az FVSZ-nél sokan a végsőkig elszántak vagyunk.

– Marie Gaugaint hogyan tudjátok kiemelni a migrátorok megfigyelési hálója alól?

– Egyre nehezebben – felelte Mark. – Neked és nekem sok szempontból könnyebb. Mi végleg eltűntünk a migrátorok szeme elől, de Marie más, neki hasonló fedőtörténeteket kell kitalálni, mint Vanessa Elsonnak. Egy egész stáb dolgozik azon, hogy ne bukjon le.

– Marie Gaugain is a „Hydrus megmentéséért küzd”, ahogy Vanessa? – gúnyolódott Olga.

Mark gúnyosan visszamosolygott.

– Nem. A fontosabb, bizalmas tárgyalások lebonyolításához védett, holografikus alapú, titkosított kommunikációt használ. Stan Traversék is többnyire így kommunikálnak, és ez nagy könnyebbséget jelent nekünk is. Marie-nak rengeteg támogatója van, emiatt sokat utazik, és szerencsére a migrátorokat sosem érdekelte túl mélyen, hogy egy adott személy mit csinál. Meg aztán, mint látod, bizonyos árnyékoló technológiákat nem érzékelnek.

– Gondolom, amikor itt van, az óceánmélyi bázison, ugyanúgy megtisztítják a koordinerektől. Nehéz elhinni, hogy soha nem bukik le. Már Vanessa Elsonnál is kételkedtem, hogy meddig lehet ezt így csinálni. Szerintem a migrátorok csak hagyják, hadd játsszuk a naiv bújócskázást, de közben pontosan tudják, mikor mit csinálunk. És végül lecsapnak.

– Lehetséges. De valószínűbb, hogy egyszerűen tényleg nem fontos számukra az egyén. Hajlamosak vagyunk a migrátorokról túlságosan emberi gondolkodást feltételezni.

– És hajlamosak vagyunk lebecsülni őket – tette hozzá Olga.

December tizennyolcadika volt, Párizs humán lakossága a fokozódó migrátor támadások ellenére is önfeledten készült a karácsonyra.

Az üzletek kirakataiban karácsonyi díszek himbálóztak, az utcák lámpaoszlopaira és kopasz fasoraira aggatott égőfüzérek arany fényárba borították az esti várost, a nyirkos utcák és járdák tompa fénnyel tükrözték vissza a fénykavalkádot. Az ajándékokért kajtató emberek végtelen áradatként hömpölyögtek a járdákon, a régebbi elektromos autók összefüggő, alig mozgó sorokban araszoltak, a levverek keselyűként köröztek a házak felett, és szabad parkolóhelyek után kutattak. A bódésorok árusai mézeskalács szíveket, mézeskalács Eiffel-tornyokat, mézeskalács fenyőfákat, bonbonokat, színes cukorkákat és sült gesztenyét árultak, és szinte minden házsarokra jutott egy karácsonyi dalokat éneklő utcazenész.

– Miért jöttünk ide? – kérdezte Olga.

– Lazítani! Azóta az elcseszett este óta bujkálsz, és mivel én is ezt teszem egy ideje, pontosan tudom, milyen érzés. Mindjárt itt a karácsony, vedd úgy, hogy ez itt most az én ajándékom.

Különös, régen tapasztalt érzés volt csak úgy egyszerűen elvegyülni a járókelők között, és újra normálisan, hétköznapi módon viselkedni.

Olga az első percekben, ahányszor meglátott egy migrátor őrangyalt, összerezzent, de idővel megszokta őket. Markkal beleolvadtak a tömegbe, mintha láthatatlanok lettek volna, és a kirakatok tükröződéséből egy ismeretlen, molett nő nézett vissza rá, nem pedig Olga Ballard. A tengerészsapkás Markot sem ismerte volna fel, ha szembe jön vele az utcán. Ettől lassan megnyugodott, és elkezdte élvezni a szabadságot.

Bundákba és sálakba öltözött, vidám firkacsoportok mellett haladtak el, akik meleg ételt, forró italokat, spektrumi szobrokat osztogatva próbáltak részévé válni az ünnepnek. Párizst és a legtöbb keresztény többségű várost elárasztották a firkakészítésű Jézus-, Mária-és József-szobrok, a Mikulást és XI. Péter pápát ábrázoló festmények, jászol-installációk, Dior, Bulgari, Luis Vuitton, Burberry és Prada logós, fahéjillatú szövőméz sütemények. Az utcákon parkoló levvereket is karácsonyi mintákkal festették ki.

Sok embert zavart a firkák buzgósága, felrugdalták a szobraikat, lesöpörték a standjaikat, és néhányan leálltak velük vitatkozni. Mintha nem tudták volna, hogy a firkákkal vitatkozni felesleges; egyszerűen nem értik, hogy miért baj az, hogy a maguk módján szebbé akarják tenni ezt a földi ünnepet.

Ugyanígy szerettek részt venni a ramadánokon is, nappal együtt böjtöltek a muszlimokkal, parádés ingyen lakomákat tartottak napnyugta után, firka stílusú mecseteket emeltek, Mohamed-szobrokat készítettek világszerte, és értetlenül fogadták az éles hangú kritikákat.

A távolban, szivárványszínű reflektorok fényében a franciák által csak Krisztus-gyalázónak nevezett, másfél kilométer magas szoboregyüttes ragyogott, Párizs legújabb, kétes nevezetessége. Tavaly egy Shenyafi nevű firka szabadművész vezetésével százezer firka kezdett december első felében egy Jézust és Csikinit, a spektrumi Ízlésbirodalom első művészét együtt ábrázoló óriásszobor építésébe Párizs Vaugirard kerületében. A francia kormány mindent megpróbált, hogy megakadályozza az építkezést, felvették a kapcsolatot a Spektrum Szobortanácsával is, csakhogy ők elhatárolódtak a Földre költöztetett firka csoportok cselekedeteitől. Kivonult az Armée de terre több hadosztálya, de a közel százezer firka úgy dolgozott, mint a megszállott. A katonák hiába kezdték el tömegével letartóztatni őket, az építmény egyre nőtt, és hamarosan Párizs szinte minden szegletéből láthatóvá vált.

A firkák természetesen nem értették a közfelháborodást, hiszen véleményük szerint ez az alkotás is a két faj barátságát erősítette. Azóta nacionalisták kétszer próbálták felrobbantani, megcsonkítani a Krisztus-gyalázót, de a firkák őrséget állítottak fel, hogy megvédjék a két faj barátságának jelképét.

Olgának a karácsonyba vetett hite anya szónokká válásával rendült meg, és apa halálával omlott össze végleg. Hiába jártak össze ezt követően is, a hangulat alkalomról alkalomra gyászosabbá vált. Anya csak pillanatokra emlékeztetett régi önmagára, és minden találkozás egyre nyomasztóbb érzéseket keltett Olgában.

Mark ezeket a kényszerű, erőltetett együttléteket másként élte meg, megingathatatlan nyugalommal evett, és láthatóan nem zavarta, hogy anya úgy ült ott velük szemben, mint egy vadidegen, és mennyire erőltetett, ahogy apáról vagy felszínes témákról próbált velük beszélgetni.

Mark mindig is jól leplezte a valódi érzéseit. Olga irigyelte ezért.

Más jellemvonásait viszont nem igazán kedvelte. Mark soha nem felejtett, és mindig megtorolta a sérelmeit. Olga már kiskorában megtanulta, hogy nem szabad Markkal vitatkozni, pláne kigúnyolni.

Tizenhárom éves korában megleste, ahogy Mark az akkori barátnőjével, Szilvivel dug a szobájában, és utána ezzel cikizte. Mark mosolyogva tűrte, hogy Olga Szilvi nyögdécselését utánozta. Aztán egyik este szándékosan rányitott Olgára zuhanyzás közben. Retinakamerájával felvette, amint pucéran magát szappanozza, és közben borzasztó hamisan egy Ugly Owl dalt énekel. Később, amikor kettesben maradtak otthon, a poszterfalra vetítette ki neki a felvételt, és Olga hiába kérte, hogy törölje le, Mark elkezdte neki ugyanazt az Ugly Owl-dalt fütyülni.

Olga be akarta árulni a szüleinek, de végül nem merte. Ismerte annyira Markot, hogy pillanatok alatt eltüntetné a fájlt, és kimagyarázná a helyzetet. Utána sokáig nem beszéltek egymással, és most belegondolva, Mark kíméletlen bosszúja után kezdett fakóbarnává válni a viszonyuk. Azóta is rettegett attól, hogy valahol még megvan az a fájl.

A Latin negyedben beültek egy Café Jupiterbe, és rendeltek két latte machiattót. A kávézóban rengeteg firka nyüzsgött, kétcsatornás füttynyelvük kánonja elnyomta Shantii háttérben szóló Free me! számának refrénjét. A fejpántot és aranysárga pólót viselő, iráni pultoslány panaszkodni kezdett nekik, hogy több a firka vendég, mint az ember, ráadásul állandóan kritizálják a választékot, ízléstelennek tartják a kávézó berendezését.

Oga belekortyolt a kávéjába.

– Mesélj Marie Gaugainről! Én csak a hírekből ismerem, viszont nagyon úgy tűnik, hogy mostantól neki fogok dolgozni.

Remélte, hogy Vanessa mielőbb felépül, mert nélküle úgy érezte magát, mint aki egy légüres térben lebeg. Még csak nemet sem mondhatott az FVSZ-nek. Nem volt hová mennie, az élete attól függött, hogy el tud-e rejtőzni a migrátorok elől. Nem mintha nemet akart volna mondani az FVSZ-nek, amikor végre esélyük nyílt eljutni az Eredőre.

– Marie kemény. Keményebb, mint bárki, akivel találkoztam, pláne azoknál a puhatestű politikusoknál az ENSZ-ben. Emellett hiteles, egyenes személyiség. Szerintem ez a sikere titka.

Hiteles a globális xenofóbia fenntartásában, gondolta Olga.

– Kedveled?

– Ez bonyolult kérdés – mosolygott sejtelmesen Mark. – Rengeteget tanultam tőle. Megértettem például, miféle játszmák folynak a hátunk mögött, és hogyan derítsem fel ezeket, hogyan állítsak magam mellé bizonytalanokat, és hogyan bánjak az ellenségeimmel. Minden azon múlik, hogy pontosan érted-e, ki mit miért mond és tesz.

– Játszmák – ismételte elgondolkodva Olga.

Kiskorában mindig felnézett Markra. Testvére gyakorlatilag mindenben kiemelkedett a társai közül: ő volt a legjobb tanuló, és a sport is remekül ment neki. Tanárai még a szemtelenségét is elnézték. A hat év különbség pont arra volt jó, hogy tízévesen csodálja Markot, tizenhat évesen pedig féltékeny legyen rá, és pökhendi, önző majomnak tartsa.

Főleg apa miatt volt féltékeny rá.

Apa kiskoruktól istenítette Markot. Mindig vele példálózott, hogy ő, Olga nézze meg, milyen jó ebben és ebben Mark, milyen ügyes, okos, erős jellem, és egyszer még nagy ember lesz belőle. Olga rengeteget tanult, hogy ő is megkapja ugyanazt az elismerést, mint Mark, de sosem sikerült neki. Tőle már az volt a minimum, hogy kiemelkedő legyen abban, amit csinált.

Amikor aztán elkezdett komolyabban érdeklődni a xenók iránt, Mark azzal kezdte piszkálni, hogy valójában csak apának akar imponálni, és a xenológia nem is érdekli igazán, jobb lenne, ha inkább irodalommal foglalkozna, ha már úgyis annyit olvas.

Olga sokáig őrlődött, és titkon örült, hogy Mark az MIT-ra kezdett el járni, és már ritkábban utazott haza az USA-ból. Sőt, akkor sem hiányzott nagyon, amikor 2108 és 2110 között a Vermont Mars-bázison dolgozott.

Mintha egy ki nem mondott, viaszszínű küzdelmet folytattak volna apáért. Olga úgy gondolta, apa Markot mindig is jobban szerette, mert ő volt a nagyobb és a fiúgyermek. Később, amikor Olga már egyetemre járt, és elmerült a xenológiában, Mark vált egyre féltékenyebbé, talán azt gondolta, hogy Olga apa örökébe akar lépni, ezért mindent megtett, hogy fennmaradjon a régi, „béna húgocska és menő báty” alá-fölérendeltségi viszonyuk.

– Játszmák bizony – ismételte Mark. – Ha megérted a másik motivációit, ki tudod következtetni a reakcióit. Tudod, hogy Marie Gaugain miért tűnik xenofóbnak, legalábbis a nyilatkozataiban? Mert ez hozza a legnagyobb támogatást. A közvélemény-kutatások egyértelműen megmutatják a Föld legtöbb országában élők többségének véleményét a xenókról. A kormányok ennek ellenére óvatosak, nyíltan senki nem mer kiállni a Föld és a civilizációnk érdekeiért. Marie és a stábja pontosan ezt használja ki. Ügyelnek arra, hogy ne lépjenek át egy határt, és csak bizonyos mértékig bosszantsák fel a xenocivilizációkat, viszont a xenóktól rettegő tömegek meglássák az FVSZ-ben az erős védelmezőt, aki kiáll értük, és hangot ad a félelmeiknek.

– Pontosan ezért nem kedvelem az FVSZ-t.

– Tudom, mi a véleményed a xenofóbiáról. Már rengetegszer beszélgetünk róla – bólintott Mark. – Csakhogy nem mehetsz oda minden egyes földi emberhez, és mutathatsz be nekik egy kedves firkát vagy egy hidrát. A legtöbb ember beszűkült gondolkodású, csak a saját országa kultúráját ismeri, és csak a közvetlen környezetéről van valami fogalma. Minden mástól fél, mert nem ismeri. Természetes, hogy ezek az emberek bármely más fajú értelmes lénytől kényszeresen rettegni fognak.

– Éppen emiatt kellene megismernünk egymást.

– Ezért írta apa a Nagy Xenokönyvet, ezért írtad te a tiédet. Sokan mások is megtették, amit meg tudtak tenni, de mi változott? Biztosan sok millió emberhez eljutottak a gondolataitok, de ők eredetileg is fogékonyak voltak a témára. Meg akarták érteni a xenókat. A többség azonban csak biztonságot és nyugalmat szeretne. Nem akarja azt látni, hogy mindenhol firkák nyüzsögnek, hogy az óceánjainkba hidrák települnek, hogy átfaragják a városainkat, átfestik a levvereinket. Marie Gaugain nem milliókat szólít meg, hanem milliárdokat.

– Elég sok firkát ismerek, ugyanúgy vannak köztük agresszívek, seggfejek, elmebetegek és bűnözök is. Ahogy a hidrák és az emberek között is. Az emberi fajra is rá lehetne fogni, hogy fajgyűlölő, de ezt én például kikérem magamnak. Nincsenek homogén módon jellemezhető civilizációk, mindenhol csak egyéni vélemények és gondolatok vannak.

– Ezt soha nem fogod tudni elmagyarázni az embereknek. Egyetlen erőszakos firka egymillió másik firkát tesz ugyanolyanná a közvélemény számára. – Mark a kávéját kortyolta, és kifelé bámult a Café Jupiter ablakán. – Mondd csak, neked mi a célod? Hol szeretnéd magad látni öt vagy tíz év múlva?

Olga elgondolkodott.

– Egy olyan világban, ahol megértjük egymást, ahol békében élünk, és ahol lehetőleg nincsenek migrátorok. És te?

– Én ott akarok lenni, ahol a nagy dolgok történnek. Talán Marie Gaugain közelében, talán máshol. Tudod, hogy Marie kilenc éve innen indult, Párizs egyik külvárosi kerületéből? – Körbemutatott, ki az utcára. – Nézd meg, hol tart most. És hol lesz évek múlva?

– Hol lesz szerinted?

– Sok múlik azon, hogy a migrátorok mit terveznek velünk. Még az is lehet, hogy ő lesz az Egyesült Föld első elnöke. Már, ha valaha megvalósul ez a terv. Az FVSZ előtt nagy jövő áll. És most te és én is a világformáló események közvetlen közelében vagyunk. Bárcsak apa is itt lehetne velünk!

Olga az üres kávéspohara mélyére bámult. A mélyén körömfejnyi, sötétbarna folt csillogott.

– Tudod… amikor ott voltam az Ellipszisen, állandóan arra gondoltam… talán megtalálom apa holttestét. – Nagyot nyelt, és megpróbált úrrá lenni a remegő hangján. – Hogy egyszer csak elém sodródik a teste. A Trófea-sziklában azt hittem, ott lesz ő is az ezernyi felszúrt tetem között. És talán ott is volt, csak nem találtam meg.

Mark megköszörülte a torkát:

– Szerintem el kellene engedned végre apát.

– Már öt éve elengedtem.

– Biztos vagy benne?

– Igen. – Olga kipillantott az ablakon.

– Akkor jó. – Mark felhajtotta a maradék kávéját. Odakint öt hydrusi mobiltartály gördült el szorosan egymás után haladva, Olga az egyiken sodródóvárosi fénypettymintákat ismert fel. A háttérben a Jingle Bells szólt, a szomszéd asztalnál három firka megpróbálta együtt fütyülni a számukra furcsa dallamot. Nem sikerült nekik. – Emlékszel arra a karácsonyra, amikor apa beállított két firka barátjával? Mennyi idősek voltunk?

Olga elmosolyodott:

– Én tíz, te tizenhat. – Előző nap szinte ki sem mozdult a szobából, soha nem karácsonyozott még apa nélkül, és dühös volt rá, amiért nem tud hazajönni. Aztán amikor apa becsengetett, Olgából minden harag elszállt. Azóta sem tudta pontosan, hogy ez csak egy átverés volt, vagy csak végül mégis át tudta rendezni úgy a munkájával járó feladatait, hogy haza tudjon jönni néhány nappal korábban. – Az biztos, hogy fura egy karácsonyi vacsora volt.

– Hogy is hívták a firkákat? – ráncolta a homlokát Mark, aztán felcsillant a szeme. – Szonyori és Csikisu!

– Ők voltak, igen! Hogy vizslatták, mi történik egész nap, hogyan bontjuk ki az ajándékokat, miket eszünk! Közben karácsonyfaszobrokat gyártottak, és anya engedélyével kifestették a nagyszoba ablakait!

Olga nagy levegőt vett. Akkor még megvolt a családjuk.

– Marie egyébként nagyon szimpatikusnak talál – terelte el a szót Mark –, és nagyra tartja a családunkat. Sokat meséltem neki rólad. Megértette ő is, amit Vanessa Elson, hogy bármely szervezetnek, amely xenókkal kerül kapcsolatba, nagy szüksége van rád. Marie valójában nem olyan kimért és kemény nő, mint amilyennek sokszor mutatja magát…

– Nem? – kérdezte önkéntelenül Olga, de közben még mindig azon a régi karácsonyon járt az esze.

– Ez csak egy szerep. Ennél sokkal érzékenyebb. Emberibb.

Olga a szemöldökét ráncolta, ahogy a mustársárga gyanú befészkelte magát a fejébe.

– Valójában milyen viszonyban vagytok egymással?

Mark elnevette magát.

– Nem akarsz minden részletet tudni, hidd el!

– Ti… ugye nem… – Olga hitetlenkedve meredt Markra, és a mosolyából mindent kiolvasott. – Ne már! Lefeküdtél vele?

– És ha igen? Jó nő, igazi MILF, és a férje három éve otthagyta a négyéves fiával együtt. Mindketten jól érezzük magunkat, megbízunk egymásban.

– Szóval az FVSZ első emberével kefélsz. Bekeféled magad a politikai elitbe?

– Hú, de keményen ítélkezel – dőlt hátra Mark, és keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Félreérted. Azt csinálsz, amit akarsz, semmi közöm hozzá. De ugye tudod, hogy az ilyesfajta kapcsolat nagyon veszélyes. Elég egy rossz lépés, és könnyen a pálya szélén találod magad.

– Olyannak ismersz, mint aki nem tudja, mit tesz? Na, de veled mi a helyzet? Elmúltál harminc.

– És? – vágott közbe élesen Olga.

– Csak kérdeztem. Szerintem hiányzik mellőled egy igazi férfi. Ennyi idősen már…

– Mi az, hogy ennyi idősen? Mit akarsz ezzel…?

Odakint gyorsan erősödő zúgás támadt.

Aztán berobbant a kávézó összes táblaüvege.

Mark a padlóra rántotta Olgát, és a testével védte a rájuk hulló üvegszilánkok elől. Olga hátába éles fájdalom nyilallt, forró légörvény csapott az arcába, hallotta körülöttük az üvegszilánkok csörömpölését, de Mark a testével felfogta a többségüket.

Sistergés és sikoltozás harsant.

Aztán már csak az utcán parkoló levverek riasztói sivítottak.

– Jól vagy? – lehelte néhány centiről az arcába aggodalmasan Mark. Olga biccentett, ekkor Mark óvatosan lemászott róla, de nem egyenesedett fel, Olga mellétérdelt, és a feldőlt asztalok mögül pillantottak ki az utcára.

Odakint átláthatatlan, szürke porfelhő kavargott, a levegőben pernye szállt.

A térkövön véres holttestek és összeégett torzók hevertek.

A testek között egy kormos arcú, meggypiros kabátos, nyurga tinilány ténfergett bizonytalanul, mintha keresne valakit. A következő pillanatban egyszerűen szétfröccsent, ahogy a magasból egy plazmasugár lecsapott rá.

Tucatnyi migrátor őrangyal suhant át a tér felett, az egyik egy felemelkedő, homokszínű Rover felé kanyarodott, majd zöldes plazmát köpött rá. A levver felizzott, hátulja szinte másodpercek alatt szétfolyt, végül az irányíthatatlanná váló gép belecsapódott egy régi téglaépület oldalába, áttörte a falat, és megrekedt benne.

– Meg ne mozdulj! – nyomta le Mark Olga fejét.

– De… tennünk kell valamit! – suttogta remegő hangon Olga.

– Semmit nem tudunk tenni azon túl, hogy lapulunk. Bízz bennem!

Megrázkódott a lábuk alatt a talaj.

Olga fogai közt sercegett a por. Undorodva kiköpött.

– Mi folyik itt?! – vinnyogta egy fiatal, ázsiai diáklány a hátuk mögül.

– Hallgasson! – ripakodott rá egy reszelős hangú férfi, aki az egyik asztal mögött hasalt.

Négy firka ügetett el közvetlenül a betört ablakok előtt, aztán kísérteties csend támadt odakint, Olga csak Mark és a saját halk légzését hallgatta.

Egy perc is eltelt, aztán odakint emberek és firkák bukkantak elő a parkoló levverek alól, az árkádok takarásából. A magasba tekingettek, attól tartva, hogy a migrátor angyalok újra lecsapnak. Mások a testeket kezdték el vizsgálni, néhányan zombiként kószáltak, barátokat, családtagokat kerestek az összeégett tetemek között.

Pernyét sodort a szél.

Olga és Mark többedmagával kibotorkált a szabadba.

A porfelleg oszladozni kezdett, és egyre több minden vált láthatóvá: holtestek, kiégett és összeolvadt levverek, kráterek az utca közepén, mint egy háború utáni utcaképen.

Cafatokra tépett firkamaradványok. Kezek, lábak, fejek és torzók. Szövőméz szobordarabkák.

Egy megégett Asterix képregényalbum.

Szétgurult narancsok, egy szakadt, megperzselődött bevásárlószatyor.

Egy megolvadt sportcipő citromsárga cipőfűzővel.

Egy Evian ásványvizes palack.

Egy alaktalan masszává olvadt, higanyszürke hidra mobiltartály maradványa, benne üszkös tetemmel.

Egy tíz év körüli, szeplős kisfiú deréktól lefelé összeégett teste. A gyermek arca fájdalomba dermedt, tátott szájából kiálltak nyuszifogai, parányi kezei közt egy arasznyi krómozott Mechman játékfigurát szorongatott.

Olga a halott kisfiú üvegessé vált szemébe nézett, aztán ahogy lejjebb siklott a tekintete, elfordult, és öklendezni kezdett.

Az emberek haját szürke por lepte be, sokuk mintha megőszült volna. Az arcuk csupa kosz volt, de Olga és Mark maszkjai tiszták maradtak, a maszkokat vezérlő szubint ilyen esetekre nem tudott reagálni.

– Menjünk innen – mondta Mark, és Olgába karolt.

– Mi… mi volt ez? – motyogta Olga, és úgy érezte, ő is egy az utcán kóválygó zombik közül. Feje zúgott, a testfelhő-maszk alatt a haja ragadt a portól, a szeme csípett, könnyei potyogtak az égett szagtól és a látványtól.

A csonka testű kisfiú fájdalomtól eltorzult, szeplős arcának emlékétől nem tudott szabadulni.

– Nem tudom – felelte rekedten Mark. – Nem tudom.

Mentőlevverek vijjogó szirénahangja harsant, magasan, a felhők közt pedig ezrével rajzottak a migrátor angyalok, mint egy hatalmas költöző madárcsapat. De nem merültek alá, a Latin negyedben láthatóan csak néhányan tomboltak az imént.

Olga nem értette az egészet. A migrátorok tettei eddig többé-kevésbé logikusnak tűntek, még úgy is, hogy a céljaikat az emberek nem ismerték. Lehet, hogy ezekben a kíméletlen támadásokban is van logika? Megfélemlítés talán? Csakhogy akkor a szónokok már régen közölték volna a gyarmatokkal, mi miért történik. Azonban a szónokok sem tudtak semmit.

– Tudják, hogy eljutottunk az Eredőre – suttogta, és Mark szemébe nézett. – Emiatt csinálják.

– Vagy valami teljesen más miatt.

– Te is tudod, hogy valószínűleg ez az oka. Feldühítettük őket.

OLGA BALLARD: A XENÓKRÓL EGYSZERŰEN

(Paulsen&Graff, 2117)

Vallások és istenhitek

A régi földi vallások nem voltak felkészülve a xenókra, és az elmúlt évtizedek során sem tudtak kielégítő válaszokat adni a híveik számára ennek az újfajta, kitágult világnak az értelmezésére. Pedig teológiai szempontból mindössze annyi történt, hogy kiderült, Allah, Isten, Jahve nem egyedül bennünket, embereket teremtett, hanem más értelmes fajokat, élőlényeket is.

Azt hihetnénk, hogy amikor egy faj öntudatra ébred, és elkezd közösségbe szerveződni, eszközöket használni, önnön létezésére elkerülhetetlenül kialakít magának egy magasabb rendű magyarázatot, ami segít megérteni a világot. Viszont más kultúrákban nyomát sem találni vallásoknak.

A firkákat az alkotási vágy emelte ki az állatvilágból, és alakította civilizációvá. Ők istenek helyett a tökéletességben hisznek, ez számukra a végső cél, ahová szerintük a világuk, a művészetük és az egész univerzum tart. Úgy hiszik, a semmiből haladunk a minden felé.

A hidrák gondolkodásmódját a saját holdjuk zárt környezete formálta. A jégburok által a csillagoktól, a naptól, a galaxistól elzárt világuk túlságosan kicsi volt ahhoz, hogy elég teret adjon a nagyszabású teremtésmítoszok és titokzatos istenek létezésének. Világukat két pólusra osztották: a mélyben eredő forróságra és a Végtelen felső fal jéghidegére. Az életet a forróságból eredeztették, a jég szimbolizálta a halál után kihűlő testet. Az meg sem fordult a fejükben, hogy a világuk határát alkotó jégburkon túl is létezhet bármi. Képzeljék csak el, mekkora döbbenetet okozott, amikor az első hidra expedíció néhány száz évvel ezelőtt kibukkant a jégpáncélba fúrt lyukon át a Hydrus felszínére! Azonban ekkor a hidrák már túl fejlettek voltak ahhoz, hogy bármilyen természetfelettire és misztikumra épülő hit megszilárdulhasson.

31.

Olga a következő napot a Hadész bázison töltötte, a Csendes-óceán aljzata alatt Atreidesszel és Red5-val. Atreides elmesélte, hogy az FVSZ tovább folytatja a MODA-programot. Közel ötven MODA-páncéllal rendelkeznek, és többórás elbeszélgetés és két éles teszt után Atreidest kérték fel a program vezetésére.

– Mi képezzük ki az FVSZ elit katonáit – dicsekedett Red5. – Kár, hogy olyan lassúak, pedig még katonai adrenospeedet is masszívan használnak.

– Örülök, hogy újra megtaláltátok a helyeteket – biccentett Olga. Lélekben még mindig Párizsban bolyongott megannyi megcsonkított holttest között. – Féltem attól, hogy miként fogadnak bennünket, a Gabrielle túlélőit, de ezek szerint nincs miért aggódni.

– Hát, reméljük – húzta el a száját Atreides. – Nemrég, az étteremben legalább három beszólást csíptem el, amiben a firkákat és a hidrákat gúnyolták. Szóval valójában nem igazán megnyugtató itt lenni.

– Igen… – Olga maga elé bámult, és képzeletben újra a Café Jupiterben ült, amikor rájuk robbant az ablaküveg, és beterítette őket a por. Remegni kezdett a keze.

– Hallottuk, hogy pont ott voltál Párizsban – jegyezte meg Red5. – Nagyon durva volt? Szerinted mik ezek a támadások?

Olga azóta sem tudott szabadulni a szeplős kisfiú arcától, elszenesedett testének emlékétől.

– Nem tudom, mi történik – felelte halkan.

Nem akart Párizsról beszélni, és nem akart rá emlékezni.

Az előbbi ment könnyebben.

Néhány óra múlva a Friend/boxába meghívót kapott az FVSZ belső megbeszélésére: témaként a migrátor helyzetet és az Eredőt jelölték meg. Olga szilvakék hosszú szoknyát és egy gyöngyszínű pólót kapott magára; egyáltalán nem akart kiöltözni.

Egy nagyobb tárgyalóban gyűltek össze. A falakon absztrakt festmények lógtak, az ovális üvegasztalt bőrfotelek vették körbe.

Olga Mark mellett leült az egyik szabad székre, a Friendjére közben letöltődött a résztvevők névsora és rövid adatfájljai. Vele szemben Marie Gaugain ült, közvetlenül mellette Stanislaw Travers, a XET mindenható urának hologramja vibrált, aki egy titkosított csatornán kapcsolódott a beszélgetéshez. Fekete bőrkalapjában és mangósárga ingében úgy nézett ki, mint egy idősödő westernhős.

Tőle jobbra egy fekete hajú, bajuszos, kreol férfi, Javed Husszein, Gaugain szaúd-arábiai helyettese foglalt helyet; hosszú ujjaival folyamatosan az asztalon dobolt. Az ő jobbján a mindig konzervatívan elegáns, őszülő haját kontyba fogó Linda Jamoto, az ENSZ soros elnökének hologram képmása ült, aztán Olga és Mark, majd egy ötvenes, egybenyakú, kopasz férfi, akiről terepszínű egyenruhája nélkül is látszott, hogy katona. A Friendre letöltődő adatcsomag szerint Michael Brunnernek hívták, egykori ENSZ Haderő tábornok, jelenleg az FVSZ védelmi parancsnoka.

Isabelle Krayczek, a Stanford Egyetem híres migrátorkutatójának jelenlétén viszont meglepődött. Személyesen még nem találkoztak, de Olga néhányszor konzultált vele a Frienden, és tudta, hogy apa kedvelte és szakmailag is elismerte a szigorú arcú, hetven év körüli, szikár asszonyt. Isabelle biccentett neki, Olga visszabiccentett. Az asszony elegáns, gyöngyfehér kosztümöt viselt, arca fénylett a túlzásba vitt sminktől.

– Köszöntöm önöket! – nézett körbe a fekete galléros, fehér blúzt viselő Marie Gaugain. – Azért vagyunk itt, hogy kielemezzük a migrátorok növekvő agresszivitását, valamint a dr. Olga Ballard és társai által az Ellipszisről megszerzett információk alapján megtervezzünk egy Eredőre küldendő expedíciót. Sajnos Vanessa Elson az állapota miatt nem lehet velünk, és egyelőre az általa képviselt Gamma-csoport sem küldött mást helyette. Li-Chen Ho úr, a NewJangce elnöke csak az elhangzottak leiratát kéri, biztonsági okokból nem akar részt venni a mai ülésen. Ugyanígy döntött Mr. Szorkin is.

Gamma-csoport? Olga sosem hallotta ezt a nevet, márpedig úgy tűnik, eddig nekik dolgozott. Rákeresett a Frienden, és meglepődött, amikor néhány véleménycikkben feltűnt a név. A kommentelők egy titokzatos, államok felett álló gazdasági szövetségként hivatkoztak rájuk, a hírbe hozott tagok között pedig felbukkant az al-Balawi-család, a Zuckerbergek, Vanessa Elson, valamint Rick Meyers, a Friend hajdani társalapítója, későbbi ingatlan-és energiabefektető neve is. Valószínűleg megijedtek a Gabrielle-lel történtek után, ezért nem mertek senkit Vanessa helyett küldeni.

– Van okunk aggodalomra? – kérdezte Linda Jamoto hologramja, aki egy porceláncsészéből eltartott kisujjal teát kortyolt. Olga arra tippelt, hogy valahol Genfben, egy leárnyékolt szobában tartózkodhat.

– Nincs – felelte Marie Gaugain. – Tudom, hogy a Vanessa Elsonnal és csapatával történtek elbizonytalanították néhányukat, de…

– Persze, hogy elbizonytalanítottak! – vágott közbe erélyesen Stanislaw Travers. – Az Ostor csillag kisbolygóövezetében felépített bázisnál csak gyengébb biztonságú létesítményeink vannak. A Hadész is az, Marie.

Olga Marie Gaugainra pillantott. A nőnek arcizma sem rendült Travers megjegyzésére:

– Nincs oka félelemre, Stan. Ön nem kockáztat semmit.

– Ez persze nem igaz. Én ugyanis mindent feltettem erre, és mindketten tudjuk, hogy nélkülem nincs az FVSZ sem.

Mereven nézték egymást néhány másodpercig.

– Térjünk a lényegre – javasolta Javed Husszein. – Minél hamarabb végzünk, annál rövidebb ideig kell fenntartanunk ezeket a kódolt, biztonsági csatornákat.

– Így van – erősítette meg Marie Gaugain. – Kezdjük a migrátorokkal! Valami történt velük. Megváltozott a viselkedésük. Agresszívvé váltak. Évtizedek óta elemezzük a magatartásukat, de ilyet még egyikünk sem látott, a szakértőink egyre biztosabbak benne, hogy komoly változás van készülőben. A migrátorok jelenléte az elmúlt hetekben kimutathatóan visszaesett: egyrészt a levegőben mért koordiner-koncentráció hetek óta csökken, jelenleg a három évtizedes átlag mindössze hetvennyolc százalékát mérjük. Eddig a legdrasztikusabb kilengés is mindössze három százalékkal tért el az átlagtól. Ismétlem, három százalékkal.

– Mi ennek az oka? – kérdezte Travers.

– Fogalmunk sincs. Ennél sokkal megdöbbentőbb, hogy ugyanilyen arányban csökken az őr-és hadangyalok száma is.

Olga szeme elkerekedett. Lehet, hogy a migrátorok egy kivonulást készítenének elő?

– Mi van, ha a migrátorok magukra akarják hagyni a gyarmataikat? – tette fel ugyanezt a kérdést hangosan Linda Jamoto.

– Ez is egy eshetőség – felelte Marie Gaugain –, de semmiféle bizonyítékunk nincsen rá, találgatni pedig nem érdemes. Csakhogy itt vannak a migrátor angyalok támadásai is. Korábban soha nem öltek véletlenszerűen sem embereket, sem xenókat. Isabelle, ön évtizedek óta kutatja a migrátorokat. Mi a véleménye? Mi állhat a háttérben?

A professzor asszony megköszörülte a torkát:

– A migrátor felügyeleti rendszer eddig soha, egyetlen pillanatra sem ingott meg. A fő kérdés az, hogy ez a mostani változás rendszerhiba vagy szándékos döntés következménye-e. Nincsen elég információnk ahhoz, hogy erre választ adjunk, de a migrátorokról beszélünk, egy félelmetesen fejlett civilizációról, ezért én sokkal valószínűbbnek tartom a szándékosságot. Viszont ha mindez szándékosan történik, akkor felmerül a kérdés, hogy mi lesz a végkimenetele. Kivonulás vagy… kivonulás és megsemmisítés?

A teremben néhány pillanatra megfagyott a levegő.

– Beszéljünk az Eredőről! – javasolta Marie Gaugain.

– Az Eredőre juttatott teleszkópszondák több ezer röntgenfelvételt készítettek, és az eddig látottak alapján egy rendkívül komplex mesterséges struktúrával van dolgunk – folytatta Isabelle Krayczek. – Kiterjedése a Föld Nap körüli pályájának közel kétszerese, és több tízezer Föld méretű vagy nagyobb, bolygószerű objektumot foglal magába. Ezek félelmetes léptékek! A migrátorok nagyon-nagyon távol állnak attól, amit képesek vagyunk felfogni. Bárkiket küldünk is oda, és próbálnak kapcsolatba lépni velük, nem sok esélyük van rá, hogy megértsék őket.

– Azonban mi nem is akarunk kapcsolatba lépni a migrátorokkal – rázta a fejét Marie Gaugain. – A kapcsolatfelvétel évtizedekkel korábban megtörtént, de azóta egyetlen pillanatra sem voltak kíváncsiak ránk. Idetoloncoltak milliárdnyi xenót, likvidáltak milliónyi embert, és csak parancsokat osztogattak. Nem hihetjük, hogy ha eljutunk az Eredőre, bármi változni fog. Nekünk egyvalamit kell tennünk: megérteni a rendszert, amiben élünk, aztán elvágni magunkat tőlük. Elvágni magunkat az Eredőtől. Ha ez sikerül, megszűnik az irányítás. Az Eredő háromezer-kétszáz fényévnyire van tőlünk…

– Csak ennyire? – hökkent meg Jamoto. – Alig távolabb, mint a Spektrum, és sokkal közelebb, mint az Ostor.

– Így van – erősítette meg Brunner tábornok. – De ez teljesen logikus, a sugaras szerkezetű terjeszkedésük következménye. Azt is jelenti, hogy ha leválunk róluk, több mint egy évezredbe telhet, mire egy újabb Lándzsát idejuttatnak. Ezt is csak az Ostoron keresztül tudják megtenni, mert a többi gyarmat még messzebb van tőlük. Viszont az Ostortól mi is sokkal egyszerűbben el tudjuk vágni magunkat.

– Vagy az is lehet, hogy csak néhány évtizeden belül újra itt lesznek – szólt közbe Travers, és megigazította fején a cowboykalapját. – Ne szórakozzanak már! Bármelyik közeli csillag körül keringhet egy-egy tartalék Lándzsájuk… Márpedig miért ne keringene? És itt elbukik ez az egész álmodozás.

– Akkor mit javasol, Stanislaw? – kérdezte Marie Gaugain. – Hagyjuk az egészet a fenébe?

– Nem ezt mondtam. Csak jeleztem, hogy nagy a kockázat, és ha valami csoda folytán sikerrel járnánk is, lehet, hogy a migrátorok pár év múlva újra itt lesznek.

– Ezzel mindannyian tisztában vagyunk. Emiatt minél több információt kell gyűjtenünk. – Gaugain Brunnerre nézett. – Parancsnok?

Brunner csücsörített, aztán az asztalra könyökölt:

– Az első fázisban folytatjuk a műholdas felderítést, és előkészítjük az emberes expedíciók indítását. Elképesztő méretekkel van dolgunk, ezt nem győzöm én is hangsúlyozni. Azok az egymással összekapcsolt objektumok bolygó méretűek, és több tízezer van belőlük. Ezt a struktúrát belátható időn belül feltérképezni lehetetlen. Ha esetleg észrevétlenek is tudnánk maradni, akkor is rengeteg idő akár csak a középpontjáig eljutni.

– Ezt csináljuk, amióta az emberi faj létezik – szólt közbe Mark. – Nekivágunk az ismeretlennek, felfedezzük, és meghódítjuk. Kockázatos, de mindig lesznek önként jelentkezők, akiket hajt a kíváncsiság. Ez egy hatalmas kiterjedésű struktúra, de pont ez az, ami növeli az esélyeinket. Túl nagy, túl szerteágazó, a jelek szerint nem nyüzsögnek körülötte sem Lándzsák, sem angyalok, a környező térből semmiféle jelet nem fogtunk, semmilyen mozgást nem érzékeltünk.

– Valóban – bólintotta Brunner. – El kell jutnunk a belső régiókba, és ott minél többet megtudnunk. Ez most a legfontosabb. Viszont mindenkinek tisztában kell lennie azzal, hogy bármilyen expedíció is indul az Eredőre, a túlélési esélye minimális. És nem tudhatjuk, hogy ha lebukunk, az milyen globális migrátor büntetőakciót von maga után.

– Az ostorosok már jártak az Eredőn – jegyezte meg Krayczek. – Talán azt is tudják, mi van ott. Kisebb kockázatot jelentene először náluk kutatni.

– Ezt már korábban körbejártuk – bólintott Marie Gaugain. – És elvetettük. Tudjuk, hol van az Eredő. Ez hihetetlen lehetőség, még akkor is, ha egyben valóban hatalmas kockázat is. Ugyanis lehet, hogy az ostorosok felejtésvírusa pont annak a következménye, hogy kémkedni kezdtek az Eredő után…

– Azt akarja mondani – mondta Travers –, hogy ha elmegyünk az Eredőre, lehet, hogy ugyanerre a sorsra jutunk mi is?

– Pontosan – felelte Marie Gaugain. – Nem tudjuk, mit tettek az ostorosok, amivel felbosszantották a migrátorokat, és tudtommal ezt önnek sem sikerült kiderítenie, Olga.

Olga nagy levegőt vett:

– Valóban nem. Lenne azonban egy közbevetésem. Ha jól sejtem, ezt az első expedíciót kizárólag emberi erőforrásokból tervezik megvalósítani. Viszont… mindannyian sokkal jobban járnánk, ha a firkákkal és a hidrákkal közösen gondolkodnánk. Ők ugyanúgy szeretnének bejutni az Eredőre, ugyanúgy felderítéseket végeznek. Sokkal észszerűbb lenne, ha nem külön kutatnánk, hanem együtt, és megosztanánk egymással a tudásunkat is. A kockázat így sokkal kisebb…

Travers tekintete Olgára villant:

– Egy ilyen együttműködés csak felesleges diplomáciai bonyodalmakhoz vezetne. Ráadásul a xenók nem megbízhatóak.

Olga feszülten forgatta körbe bal keze középső ujján viselt platinagyűrűjét.

– A számukra mi sem vagyunk azok.

– Így van, ezért kár is erőltetni.

– Szerintem a Gabrielle aszteroidán, és még inkább az Ellipszisen elég jól vizsgázott az együttműködés, és…

– Olga, a döntés már megszületett – szakította félbe Marie Gaugain. – Mostantól önállón dolgozunk. A szondáink folytatják a felderítést, és mihamarabb elindul az első emberes expedíció. A részletek kidolgozásáért Brunner tábornok felel.

Eszükben sincs együttműködni a xenókkal. Persze, mégis, mit várt az FVSZ-től? Hogy keblükre ölelik a firkákat és a hidrákat? Ez viszont azt jelenti, hogy a másik két faj külön vagy együtt ugyanilyen expedíciókat küld az Eredőre, és versenyezni fognak egymással.

Marie Gaugain végigpillantott az asztal körül ülőkön:

– Van még valami, amiről el kell kezdenünk gondolkodni. Nem lehetünk elég előrelátóak a jövőre vonatkozóan. Az Eredő felderítése és megértése valószínűleg egy évtizedeken át elhúzódó folyamat lesz. De nem tudni, van-e annyi időnk. A migrátorok készülnek valamire, ezért lehet, hogy nekünk is többet kell majd kockáztatni. Talán a túlélésünk múlik azon, hogy milyen gyorsan találjuk meg az Eredőn a válaszokat. Ne feledjük, akár az is elképzelhető, hogy a migrátorok éppen távozni készülnek a gyarmatokról. És most egy pillanatra tegyük fel, hogy megszabadulunk a migrátoroktól…

– Valóban érdemes most ennyire előre tervezni? – kérdezte Linda Jamoto hologramja.

– Muszáj, Linda – mondta Stan Travers.

Marie Gaugain bólintott:

– Ha vagy amikor ez megtörténik, részletes akciótervvel kell rendelkeznünk arra vonatkozóan, hogy mi történik utána.

– Pontosan – biccentette Stan Travers. – Attól függően, hogy melyik verzió következik be, már az első percekben tudnunk kell, hogyan takarítjuk ki a firka populációt a Földről, hogyan hozzuk vissza azokat, akik akaratukon kívül élnek más bolygókon, és hogyan szüntetjük be a hidrák illegális óceánmélyi tevékenységeit. És hogy idővel miként korlátozzuk le a kapcsolatot a többi xenocivilizációval. Csak ekkor leszünk újra a magunk urai.

– Ezt komolyan gondolják? – szólt közbe önkéntelenül Olga.

VANUR PURNELLE: 1000 VICCES XENO-TÉNY

(The Silvestri Company, 2113)

268. tény: Szoborváros falloszfaragói

Szoborváros kevésbé ismert Ósdi kerületében létezik egy bizarr hely. A firkák Tátogónak hívják, én viszont egyszerűen csak Vagina-negyednek neveztem el. Az ott alkotó firka művészek sajátos kendőzetlenséggel jelenítik meg az emberi szaporodást, szexualitást és meztelenséget. Hihetetlen lelkesedéssel formáznak egymásba fonódó emberi testeket, falloszok és húsos vaginák millióit, sőt, gyakran ezeket egymásban.

A teljes Káma-szútra és az indiai Khadzsuráhó templomainak erotikus szobrai is elbújhatnak a csoportos orgiaábrázolások, a falakból büszkén meredő kő-és szövőméz-falloszok milliói, a hatalmas vaginakapuk és mozgó koitusz-szoborkompozíciók mellett, de ajánlom a Tízezer mell és bimbócska kertjét, a Fenekek sétányát, a Széttárt combok, fürge nyelvek árkádsorát és a zavarba ejtően élethű, kilométer magas fallosztornyokat.

Komolyan mondom, egyszer keressék fel a helyet, életre szóló élmény! Ilyet a Földön soha nem fognak látni. A firkák nem értik a szexet, de művészien tudják ábrázolni. Fogalmam sincs, honnan merítettek ihletet ennyiféle erotikus töltetű kompozícióhoz, még az is lehet, hogy végignézték a világ összes pornófilmjét.

Amikor ott jártam, engem is tucatszor szólítottak le ihletet kereső firka művészek, hogy szívesen mintát vennének a péniszemről erektált állapotban. Fogadjunk, hogy most arra kíváncsiak, mit válaszoltam az ilyen felkérésekre? Nos, ennek felfedezését meghagyom a jövő turistái számára.

32.

– Dr. Ballard, kérem! – fordult feléje szúrós szemmel Marie Gaugain. – Ön itt meghívott szakértő, nem pedig vitapartner.

„Állj le, Olga!” – villant fel a szeme előtt Mark Friend/kom üzenete, de nem törődött vele. Még csak nem is pillantott bátyja felé.

– Elnézést, én csak meg szeretnék érteni valamit – mondta Olga, és visszanyelte a hirtelen támadt felháborodását. Higgadtnak kell maradnia, még ha ez nem is könnyű. – Tegyük fel, sikerül megszabadulni a migrátoroktól. Jól értem, hogy önök ezt követően úgy akarnak tenni, mintha nem éltünk volna együtt évtizedeken át a többi xenokultúrával? Mit jelent az, hogy „kitakarítani a firkákat a Földről”, ha esetleg majd valamikor az Eredővel megszakad a kapcsolat? Vagy a Spektrummal is? Ez esetben hová akarják tenni a Földön rekedt xenókat? Sem ők, sem mi nem tehetünk róla, hogy egymásra lettünk kényszerítve.

– Elég ebből! – csapott az asztalra Michael Brunner, és fagyos csend telepedett a szobára. – Mit képzel maga?!

– Ne, ne, Mike, hagyja csak beszélni dr. Ballardot! – intette Travers, és az asztalra könyökölve Olga felé fordult. – Folytassa nyugodtan, Olga.

– Köszönöm. Közel kétmilliárd ember él a Spektrumon és a Hydruson, sok milliárd firka és hidra él a Földön. Függünk egymástól, és szükségünk van egymásra, együtt sokkal hatékonyabbak lehetünk. Pont most engedhetjük meg a legkevésbé azt a luxust, hogy gyűlöljük egymást.

– Érdekes, hogy pont ön védi a xenókat, akinek az édesapját egy xeno ölte meg, az édesanyját pedig a migrátorok zsigerelték ki – felelte Travers. – Már elnézést.

Olga beharapta az alsó ajkát.

– Tudja, Mr. Travers, az elmúlt években számtalanszor hallottam már ezt a megjegyzést újságíróktól vagy xenofób provokátoroktól. Olyanoktól, akik valójában távolról figyelik, ahogy a Földet elárasztják a firkák, hiszen nem is kerülnek velük napi kapcsolatba, nem találkoznak velük az utcán, így mindez számukra csak egy rémisztő számadat. Nemrég szerepelt a hírekben az az algériai firka rabszolgatelep ötezer fogva tartott és megkínzott firkával. Mi, emberek valóban ilyenek vagyunk? Egy kegyetlen népség, akik előszeretettel kínoznak meg másokat? Én nem vagyok ilyen. És ön? Szerintem ön sem. Sőt, a Föld lakóinak nagy része sem ilyen. Kivéve azt a néhány tucat bűnözőt, akik ezt tették. Az apámat egy xeno ölte meg, igen. Nem egy firka, nem egy hidra, hanem egy ostoros. De nem az összes ostoros, hanem egyetlenegy. Ha jól értem, emiatt nekem hétszázezer ostorost, több mint ötvenmilliárd xenót kellene gyűlölnöm. Csalódást kell okoznom, uram, mert nem gyűlölök senkit. És ön?

Travers teátrálisan megtapsolta:

– Hibátlan érvelés. Legalábbis az ön álomvilágában. Ennyi idősen én is pont ilyen idealista voltam. Viszont, amit levezetett, annak a fordítottja is igaz. Attól, hogy talál hasonló gondolkodású xenókat a Spektrumon, a Hydruson vagy az Ostor körül, ez még nem jelenti azt, hogy majd együtt létre fogunk hozni egy tökéletes, stellarizált xenoszövetséget. A firkák agresszív kultúrabefolyásolók, és kártékony túlszaporodásuk sokkal komolyabb probléma, mint eddig bármi a Földön. Ez egy lassú lefolyású invázió, ami lehet, hogy nem szándékos, de ettől még itt zajlik az orrunk előtt. Éppen kiszorítanak bennünket a saját bolygónkról, és én ezt nem akarom megvárni. A hidrák pedig hiába vannak kevesebben, mint mi, a firkáknál sokkal alattomosabbak. Őket csak az energia érdekli, valamint az óceánjaink, mint potenciális élettér a számukra. Tudja, hogy az utóbbi évben hány földi vállalatba kezdték el bevásárolni magukat?

– Az előbb már próbáltam utalni rá, hogy egyik faj sem homogén – felelte Olga –, a hidrák és a firkák között is ugyanúgy vannak gyilkosok, gazdagok és hatalommániások, mint a Földön. A firka túlszaporodás nem csak bennünket fenyeget, hanem a Spektrumot és a Hydrust is.

– Ezzel mit akar mondani?

– A firkák azért jönnek ide, mert ide kényszerítik őket. Maguktól a töredékük sem akarna ideköltözni. De ha nem teszünk valamit, valóban az egész rendszer össze fog omlani. Azonban ne feledje, hogy a múlt század közepén tetőző éhínséget a világszerte felállított firka élelemközpontok fékezték meg. Az élelemtermelési technológiájuk hatékonysága milliárdnyi ember életét mentette meg. Én mindennap tanulok valamit a xenóktól, és remélem, ők is tanulnak tőlünk valamit. Miért utasítanánk el az összefogás lehetőségét, ha előnyünk származik belőle?

– Előnyünk? – kérdezte gúnyosan Travers. – A hidrák évek óta nukleáris lerakóhelynek használják a Csendes-óceánt, és ezt csak azért nem hoztuk nyilvánosságra, mert csak még jobban a xenók ellen hangolná a közvéleményt. Tudja, hány ezer, atomhulladékkal teli konténert süllyesztettek a Mariana-árokba, és ástak a Csendes-óceán alá? Mit gondol, valójában miért jött létre az Óceánőrség? Én egy olyan Földön szeretnék élni, amelyet nem tesznek tönkre más fajok azért, hogy saját magukat mentsék.

– Szerintem a Földet elsődlegesen mi magunk tettük tönkre. A hidrák szabadították meg a földi óceánokat kórosan elszennyező műanyag hulladék java részétől, amelybe már a századfordulóra belefulladtunk volna. De megnézheti Afrikát, amely egy tiszta és békés kontinenssé változott azt követően, hogy megtelt firkákkal.

– Halleluja! Én a Földön elszórt milliárdnyi firka szobrot ugyanolyan szemétnek tartom, mint a műanyag hulladékot. Így a firka művészetbe fogunk belefulladni, nem pedig a szemétbe. Szerintem nincs különbség.

– Mi kiirtottuk az esőerdők nagy részét Dél-Amerikában, ők új erdőségeket telepítettek Afrikában – folytatta Olga, és igyekezett megőrizni a higgadtságát. – Légszűrőtornyaik újra élhetővé tették több nagyvárosunkat, az elmúlt évtizedekben világszerte harmadával esett vissza a légszennyezés okozta halálesetek száma. Ők rendet tartanak maguk után, mert megértették, mit jelent az élőhely. Mi a mai napig nem értjük. A Hydrus tengervizet szív el a Földről, ez jó nekik is, mert hűtik az óceánvilágukat, de jó nekünk is, mert így nem nő tovább az óceánok vízszintje, meg tudtuk menteni milliárdnyi, part mentén élő ember élőhelyét. Ez egy olyan körforgás, amelyből mindannyian profitálhatunk. – Olga mély levegőt vett. – De tegyük fel, sikerül a tervük. Tegyük fel, hogy megszabadulunk a migrátoroktól, és megszabadulunk a xenóktól is. Visszaáll a régi világ. Tudja, mi lesz utána? Káosz. Széthullás. Most kezdjük megérteni, hogy mi az egység, mit jelent az, hogy ember, és végre nem azt nézzük, hogy kinek milyen a bőrszíne, a vallása, a gondolkodása, és mekkora összeget tart a bankszámláján. A xenóknak nem lételeme a gyűlölet.

– És úgy gondolja, hogy az emberi fajnak igen?

– Úgy. A Földön túl sokan gyűlölnek. Nézze, Mr. Travers, szerintem egyedül semmi esélyünk nincs az Eredőn. Muszáj együttműködnünk a többi xenocivilizációval, láthatóan egyedül mi gyűlölünk annyira, hogy ezt nem látjuk be.

Csend telepedett a tárgyalóra, mindenki Olgát nézte.

Linda Jamoto szóra nyitotta a száját, de aztán csendben maradt. Mark a tenyerébe temette az arcát.

Olga hirtelen rájött, hogy túl messzire ment. Elragadta a hév, pedig tudta, hogy nem szabad megszólalnia, ezek az emberek itt nem olyanok, mint Vanessa Elson, akivel nyíltan beszélhet; ezek az FVSZ tagjai, akiket semmi más nem érdekelt a Föld és a saját érdekeiken kívül.

Csakhogy képtelen volt megállni.

– Dr. Ballard – szólalt meg végül Stanislaw Travers –, szeretném, ha egyvalamit itt és most végleg eldöntene. Valóban szeretne továbbra is együttműködni velünk, és részt venni az Eredő-expedícióban?

Olga majdnem azt mondta, hogy nem, hogy aztán felpattanjon, és rácsapja az ajtót az egész társaságra. Ehelyett csak hallgatott.

Vajon mi fontosabb? Az elvei vagy az Eredő? Lehet, hogy már így is eljátszotta az Eredő-expedícióba szóló helyét.

– Dr. Ballard jelenleg a legtapasztaltabb, éles bevetésen is bizonyított xenotanácsadónk – emlékeztette Traverst Marie Gaugain. – Szükségünk van rá.

– Marie, szeretném, ha a hölgy maga döntené el, hogy mit akar. – Travers előrehajolt, a szavai ciánkéken vibráltak: – Csak hogy értsük egymást, Olga: nagyra tartom az ön szakértelmét, és amit az Ellipszisen elért. Ezért ül még most is itt, az elmúlt percekben elkövetett ámokfutása ellenére. Viszont tudnia kell, hol a helye. Engem nem érdekel a véleménye, nem érdekel, mit gondol a világról. Ön nem dönt, hanem végrehajt. Hamarosan elindítunk egy expedíciót, majd jövőre egy másikat, egy nagyobb szabásút, Mark Ballard parancsnoksága alatt. Behatolunk az Eredőbe, bármi történik is, és felderítjük a titkait. Ebben ön is részt vállalhat, ha akar. Akar?

Egy másik Olga ebben a pillanatban talán felállna, és faképnél hagyná ezt a társaságot.

– Igen – felelte Olga, és lehajtotta a fejét, hogy ne kelljen senkinek a szemébe néznie.

Megalkuvásának színe a gyantasárga volt.

A megbeszélés után Mark a Hadész bázison lévő lakosztályába hívta.

– Mit műveltél odabent? – kérdezte dühösen. – Nem tudtad volna tartani a szádat? Beolvastál nekik, gratulálok. Mit nyertél vele? Semmit. Travers majdnem kirúgott a bázisról! Egy hajszál választott csak el tőle. Hova mentél volna akkor? Nem beszélhetsz velük így! Sem Marie, sem Stan Travers nem tűri el ezt a stílust!

– Nem velük beszéltem így, hanem egy gyűlöletalapú ideológiával – felelte keserűen Olga. – Bármit is hiszünk magunkról, egymásra vagyunk utalva. A xenók nélkül semmire sem megyünk az Eredőn. A gyomrom felfordul attól, amit odabent hallottam.

– Holnap egy tucat szonda meg fogja megközelíteni az Eredőt, és néhány közülük be fog hatolni a struktúra mélyére. Rengeteg adatot szerzünk, aztán pár napon belül elindul az első expedíció, majd jövőre a második is, azt én fogom vezetni, és te is benne leszel. Lehet, hogy nem jövünk vissza, de olyasmit fogunk ott látni, amit még senki nem látott. – Mark a fejét csóválta. – Miért nem vagy okos politikus? Ezt is eltanulhattad volna apától, nem csak a xenomániáját. Pedig hányszor mondta, hogy vannak helyzetek, amikor jobb csendben maradni, és inkább érdekszövetségeket építeni.

– Apa ilyet soha nem mondott. Ő mindig kiállt az igazságért, és messzire kerülte a politikusokat, mert volt gerince.

Mark összefonta karját a mellkasán:

– Idealizálod apát. Tudod, hányszor dolgozott együtt Traversszel, Mrs. Elsonnal, az FVSZ-szel, és olyanokkal, akiknek nem értett egyet az elveivel? Vagy akiket megvetett? Nagy ember lehetett volna, ha a hírnevét és a kapcsolatait kihasználva ő is politikával kezd el foglalkozni.

– Pont amiatt volt igazán nagy ember, mert nem tette – felelte keserűen Olga.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV

(Paulsen&Graff, 2081)

Nemek és nemtelenek, avagy a fajfenntartás lehetőségei

Biztos vagyok benne, hogy a legtöbben önök közül láttak már pornófilmet, sőt, kíváncsiságból sokan néztek már végig a hidrák hármasodását bemutató videókat is. A prím nemmel egyszerre aktust folytató, de egymással nem foglalkozó dominus és domina látványa önmagában sokat elmesél a hidrák természetéről és szokásairól.

Viszont abban is biztos vagyok, hogy a firkák szaporodása senkit nem érdekel. Egykori xenobiológia professzorom, a megboldogult Giselle Canup hajdanán tréfásan úgy fogalmazott: a firkák annyi energiát ölnek az alkotásba, hogy a szaporodásra már nem jutott belőle, és ezért van, hogy az utódlásuk egyfajta hierarchikus árucserévé, ajándékozássá korcsosult. Nincs is igényük többre.

33.

– Szóval, majdnem kidobtak innen? – összegezte Atreides, amikor Olga elmesélte nekik, hogy mi történt a megbeszélésen. – Ugye tudod, hogy mi is mentünk volna veled? Bár fogalmam sincs, hova mehettünk volna innen.

– Na, igen. Odakint, a világban percek alatt lebuknánk – értett egyet Olga. – De ez az FVSZ-nek sem érdeke, ezért feltételezem, jól eldugtak volna valahol, hogy ne csináljunk bajt.

– Mégis, mit vártatok ezektől a seggfejektől? – kérdezte Red5. – Ez itt az FVSZ! A Gabrielle-en mindenki ugyanazért dolgozott, és hánynom kell, ha belegondolok, mi lett belőle. És most? Azért beleférünk az Eredő-expedícióba?

– Igen – mondta Olga. – Csak be kell fognunk a szánkat.

– Ha jól sejtem, ez hármunk közül egyedül nekem megy – nevette el magát Atreides, aztán Olgára pillantott. – És Nyikauék? A hidrák? Tényleg külön fogjuk felderíteni az Eredőt? Egymással versenyezve, egymás elől titkolózva…

– Ne mondj semmit – legyintett Olga. – Megpróbálok beszélni Áramlatival és Nyikauval…

– Mit tervezel? – fürkészte az arcát Atreides.

– Egyelőre fogalmam sincs.

Még azt sem tudta, hogy az FVSZ mikorra tervezi az expedíciót, vagy egyáltalán addig mi a teendőjük. Vanessa Elson folyamatosan kikérte a véleményét, csakhogy eddig hidrákkal és firkákkal működtek együtt, a Hadészen viszont csak emberek vannak.

Belépett a Friendbe, és rákeresett Nyikau, valamint Áramlati Kék profiljaira, majd egy rövid üzenetet küldött nekik: „Beszélnünk kell. Ne hagyjuk, hogy széthulljon az együttműködés!”

Nem tudta, hogy egyáltalán el tudja-e küldeni az üzenetet, és az FVSZ miféle titkosítást használ, de meglepetésére a Friend-chipje visszajelzett, hogy megtörtént a hydrusi és a spektrumi adathálózatok felé az adattovábbítás.

– Tudjátok, hogy holnap karácsony? – kérdezte Red5.

Reggelig öt szónok feje robbant fel spontán módon: kettőé a Spektrumon, egy-egy pedig a Földön, a Hydruson és az Ellipszisen.

A hírcsatornák élőben mutatták az eseményeket. Richard Kipta, Ausztrália szónoka éppen a Sydney-i Operában az Othello előadásán ült, és Franco Milankovic áriáját hallgatta. Ez nyilvánvaló képmutatásnak tűnt, senki sem hitte el, hogy egy szónokot érdekli még bármi emberi, pláne egy opera. Aztán az első felvonás vége felé a feje egyszerűen szétdurrant, és a körülötte ülőket vér-és agyvelődarabokkal terítette be. Az egyik firka szónok, Holicsinu bagolyfeje szoborfaragás közben robbant szét, egy másikat a Szobortanáccsal történő megbeszélés közben érte a halál.

Most már mindenki számára kristálykékké vált, hogy valami megváltozott. Sem a spektrumi, sem a földi, sem a hydrusi hírforrások nem tudták megmondani, mi történt, a szónokokon most először látszott igazán zavarodottság. Néhány órával később kiderült, hogy az elmúlt hetek során az Eredőre vitt, új szónokok egyike sem tért vissza.

Több ezer szónok dolgozott a gyarmatrendszerben, de Olgát csak anya érdekelte. Ő jól volt, de a többiekhez hasonlóan ő sem nyilatkozott, és kerülte a nyilvánosságot.

Red5-val és Atreidesszel közös, három külön hálószobás lakosztályt kaptak, amelyet nem nagyon hagytak el, idegennek érezték magukat a bázison. A napok egybefolytak, és mivel senki nem foglalkozott velük, eseménytelenül teltek.

Közben eljött december 24-e, és ez mindhármuk hangulatát agyonvágta.

Red5 fel sem akart kelni, Atreides komor arccal XenoWarsozott, Olga pedig az FVSZ által titkosított szerverekre kapcsolódó Friendjén a híreket pörgette, és közben megpróbálta elfojtani a felvillanó, régi karácsonyi emlékeit.

Aztán Mark elhívta ebédelni. Régen elmúlt már ebédidő, így az étteremben csak néhány tucatnyian lézengtek. Bátyja FVSZ egyenruhát viselt, és az arca feszültségről árulkodott. Szeme alatt sötét táskák ültek, mintha az egész éjszakát ébren töltötte volna.

– Hoztam neked valamit. – Mark a zubbonya belső zsebébe nyúlt, és egy tábla csokoládét tett Olga elé az asztalra. – Boldog karácsonyt!

– Köszönöm.

– Bocsánat, hogy csak erre tellett, de ez egy katonai bázis, ráadásul éppen elég nagy a káosz.

– Történt valami?

– Nem – felelte Mark, de Olga a hangsúlyán érezte, hogy nem mond igazat. – Mit fogtok csinálni este? Lesz itt egy kis közös karácsonyozás. A Köztársaság-teremben, a B szinten. Némi alkohol, svédasztal, zene. Nem éppen egy klasszikus karácsony, amúgy is mindenféle vallású és származású ember szolgál idelent, csak egy kisebb ünnepség, de azért lesz fenyőfa is. Ha van kedved vagy kedvetek, gyertek ti is.

– Meglátjuk – sóhajtotta Olga, aztán egy ideig hallgattak. – Mikor indul az expedíció?

– Az első hamarosan. A miénk… idén már semmit ne várj. Januárban elkezdünk felkészülni, aztán a hónap második felében várható az indulás.

– És addig?

– Egyelőre elég ennyit tudnod.

– Mi az, Travers és Gaugain megtiltották, hogy bizalmas információkat ossz meg velem? – gúnyolódott Olga, mire Mark elhúzta a száját. – Szóval, igen. Remek.

– Ez itt az FVSZ, és nem győzted meg őket arról, hogy beavassanak a fontos döntésekbe. Használd ki ezt az egy-két hetet, pihenj, amennyit csak bírsz, én is ezt fogom tenni. Dumálhatunk is, amennyit csak van kedved, és amit lehet, megosztok veled az Eredőről is.

Olga bólintott, és közben a Gabrielle-re gondolt, az ottani pezsgő életre, a firkákra, a hidrákra. Az együttműködésre.

Egyiküknek sem volt kedve az FVSZ karácsonyi ünnepségéhez, de Atreidesszel és Red5-val estére azt azért elhatározták, hogy legalább hármasban megpróbálnak ünnepelni. Ehhez Red5 szerzett egy üveg vodkát néhány FVSZ-s katonától.

Koccintottak Vanessa Elson egészségére, aztán koccintottak a karácsonyra.

Red5 kiitta a poharát, aztán összecsapta a tenyerét.

– Szerintem XW-zzünk! Olga, Atreides azt mondta, egész ügyes vagy te is.

– Hozzátok képest inkább kínos amatőr – javította ki Olga.

– Jól van, jól van, nem kell szerénykedni – legyintett Red5. – Kicsit megrengetjük valamelyik Berzderk-szervert. Hidd el, jó buli lesz!

Öt órán át játszottak, és eközben több kör vodkát felhajtottak. Újonnan regisztrált karakterekkel indultak, huszonnyolc meccsük mindegyikét megnyerték, de Olga tisztában volt vele, hogy ő csak asszisztál Atreides és Red5 félelmetesen hatékony mészárlásaihoz. Ők ráadásul két-két karakterrel játszottak egyszerre. Még az sem számított, hogy közben jó pár pohár vodkát megittak.

Az XW-szerveren többen rájuk cseteltek, Red5 pedig élvezettel árulta el, hogy háromból ketten lányok.

– Kis pöcsök. Biztos beijedtek, hogy kik lehetünk!

– Azért legyünk inkább óvatosak – javasolta Olga –, nehogy lebuktassuk magunkat. Illetve benneteket. Nem lenne jó, ha felismernék a játékstílusotokat.

– Igazad van – értett egyet Atreides. – Hagyjuk is most abba.

– Te is kis pöcs vagy? – gúnyolódott Red5.

– Szerintem már ne igyál többet, Vöröske – vigyorogta Olga. Ő is szédült kicsit, és a nála jóval törékenyebb mandulaszemű lány tekintete már több volt, mint zavaros.

– Vöröske? – vonta fel a szemöldökét Red5. – Ez tetszik. Olyan romantikus. Hát akkor legyen Vöröske. – Red5 közelebb hajolt, és Olga arcába bámult. – Szerinted kik vagyunk mi? Mondd meg! Ki vagyok én? Ki vagy te?

– Ezt hogy érted?

– Ahogy mondom – mondta lassan Red5. – Itt ülünk… bujkálunk, és nincs hová mennünk. Az emberek otthon vannak. Együtt a családjukkal, ajándékokat adnak egymásnak. Boldogok, vagy mi. Mi meg csak… itt ülünk.

– Hé, talán nem érzed jól magad? – bökte oldalba Atreides. – Beszélgetünk, élvezzük egymás társaságát. Ugyan, kivel lennél szívesebben?

Red5 ezen elgondolkodott, és közben bal keze mutatóujja köré tekerte az egyik hajtincsét.

– Senkivel. Veletek. De… régen rengeteg barátom volt. Meg rajongók. Tapadtak rám a pasik. Még azután is nehezen tudtam őket levakarni, hogy kiszálltam az XW-ből. De amióta… eltűntem a való világból…

– Megbántad? – kérdezte Olga.

– Nem, dehogy! Nem tudom. Kicsit. Hiányzik a húgom és a bátyám. Hiányzik az a seggfej Morris. – Olga szomorúan elmosolyodott. – A világ. Én… talán túl sokat áldoztam fel ezért az egészért. Ti nem érzitek így? Amióta a migrátorok megtámadták és szétrombolták a Gabrielle-t… A Gabrielle volt az otthonom. A tiétek is. A picsába! Szóval, most nincs semmim. Nem tartozunk sehova. Valójában nem is létezünk. Hiányoznánk egyáltalán valakinek? Nem! Sőt, még arról se tudna senki, ha meghalnánk. Hiszen már meghaltunk.

Olga és Atreides egymásra pillantottak.

Red5 szavai fájón martak Olgába. Valójában kinek hiányozna ő? Kollégák, ismerősök tucatjait, százait tudta volna felsorolni, de valójában senkivel sem alakult ki igazán mély kapcsolata. Talán még Dietrich-ékkel volt a legszorosabb, de csak azért, mert egy éven át együtt dolgoztak. Csak a munka kötötte össze őket. Egyedül Markra számíthatott.

A xenók utáni kutatás felülírta az emberi kapcsolatait.

Atreidesre pillantott. Ő viszont itt van vele, ahogy Red5 is.

– Figyelj ide, Vöröske! – hajolt közelebb. Megfogta Red5 kezét, és zavaros, sötét szemébe nézett. – Te azon kevesek közé tartozol, akik nagyon sokat tettek a Földért. Akik mindenüket odaadták azért, hogy egyszer majd megszabaduljunk a migrátoroktól. El sem tudod képzelni, hogy ez mekkora szó. Gondold végig, hány barátod, ismerősöd tette volna meg ugyanezt a helyedben. Gondold el, mit értünk el az Ellipszisen. És mi vár ránk az Eredőn.

– Szóval, mi valamiféle hősök vagyunk.

– Azok bizony! – Atreides teletöltötte a poharaikat vodkával, koccintottak, és ittak.

Red5 lebiggyesztett ajakkal meredt maga elé.

– Azt hiszem, ti vagytok a családom. – Elfintorodott. – Hú, ez olyan nyálas volt, nem? Azt hiszem… én most inkább… ledőlök egy kicsit.

A következő pillanatban eldőlt a kanapén. Magzatpózba kuporodott, egy darabig még összefüggéstelenül motyogott, aztán elaludt.

Olga és Atreides tovább beszélgettek, és még jópár pohár vodka lecsúszott, Olga a firkákról mesélt, aztán az Ellipszisről és a migrátorokról beszélgettek.

Atreides egyre hosszabban nézett csillogó szemmel Olga szemébe.

Aztán közelebb hajolt, és lágyan megcsókolta. Olga egy pillanatra meglepődött, aztán elengedte magát, és visszacsókolta a férfit. Hamarosan összegabalyodva ölelkeztek a kanapén, és lassan egyre több ruhadarabtól szabadították meg a másikat.

Red5 néhány méterre tőlük, összegömbölyödve horkolt.

Reggel Olga Atreides szobájában arra ébredt, hogy egy hideg láb ér a vádlijához. Egy arasznyira tőle Red5 szuszogott az arcába, karjával Olga derekát ölelte.

Mindketten meztelenek voltak.

Olga elhúzódott volna, de hátulról Atreides simult hozzá a puha takaró alatt. Elvörösödött, és lázasan próbált visszaemlékezni, hogy mi történt pontosan az éjjel. Atreidesszel szeretkeztek, aztán egymás karjaiban elnyomta őket az álom, de Red5 akkor még a nappaliban aludt. Hogy került ide, pláne ruhátlanul? Csak arra tudott gondolni, hogy a lány felébredt, és amikor meglátta őket, homályos tudattal levetkőzött, és befeküdt melléjük. Nagyon remélte, hogy csak ez történt.

Red5 mocorogni kezdett, félig felnyitotta sötét szemét, aztán rámosolygott, és egy gyengéd csókot nyomott a szájára. Olga megmerevedett, Red5 megsimogatta az arcát, közben meleg combja Olga ágyékához préselődött.

Olga óvatosan arrébb húzódott, majd felkelt, és a szétdobált ruháihoz osont.

– Jó kis családias bulit csaptatok, miután elaludtam, mi? – mormolta álmosan Red5, de a szeme rövidesen lecsukódott, odafészkelte magát Atreideshez, és folytatta az alvást.

Olga felhúzta a pólóját és a bugyiját, közben az éjszaka és Atreides járt a fejében.

Atreides ébredéskor szintén meghökkenten vette észre Red5-ot, és ő is gyorsan felöltözött, míg a lány kényelmesen nyújtózkodva heverészett tovább. A férfi kerülte Olga tekintetét, és folyton arról beszélt, hogy újabb firka szokásokat akart megismerni, leplezve zavarát az éjjel történtek miatt.

Ezt Olga egy idő után roppant viccesnek találta.

– Hé, nyugi, ne legyél már ilyen merev, xenoharcos! – mondta neki kajánul.

– Ja! – könyökölt fel Red5, félig a szemébe lógó hajjal. – A merevségre éjjel volt szükséged, most már nyugodtan lelankadhatsz.

– Fogd be! – csattant fel Atreides, és elvörösödött.

– Legközelebb bevesztek harmadiknak?

– Wei!

– Jó, jó, befogtam! – adta meg magát Red5, és lerúgta magáról a takarót. Megdörzsölte a szemét, aztán felállt, és hatalmasat nyújtózkodott, mint egy macska, láthatóan nem zavarta saját meztelensége. Valószínűtlenül vékony porcelánteste inkább egy kislányéra emlékeztetett, mint egy huszonéves nőére, combjain halovány erek rajzolódtak ki. Mezítelen lábfeje kifejezetten kicsinek tűnt, szeméremdombja árnyéka és a köldöke között félúton egy macskát formázó tetoválás világított a félhomályban. – Basszus, a fejem. Elmegyek zuhanyozni. Jön még valaki? Olga?

Olga a fejét rázta, és nem nézett Red5-ra. A lány sarkon fordult, és elindult a fürdőszobába.

Az ő színe narancssárga volt, harsány, gondtalan, meleg és vidám.

Olga azon töprengett, hogy milyen kapcsolat lehetett Atreides és Red5 között. Korábban talán járhattak, vagy talán csak dugtak párszor.

A Friendje életre kelt, és először azt hitte, Mark keresi.

Nem ő volt, hanem Áramlati Kék.

– Átmegyek a szobámba – mondta Atreidesnek. – Bejelentkezett a Frienden Áramlati.

Atreides elgondolkodva bólintott.

JESSICA LOURY–JUAN ESCOBAR PEREZ: A KÉNYSZERÍTETT MIGRÁCIÓ ÉS KÖVETKEZMÉNYEI

(ENSZ, Xenoszociológiai munkacsoport, 2116)

Az emberi faj lélekszáma a 21. század negyvenes évei óta stagnál. A század közepének vízháborúi, valamint az óceánszint emelkedése nyolcmilliárd főre apasztotta a Föld lakosságát, aztán pedig megérkeztek a migrátorok.

A statisztikák jelenleg 7,8 milliárd élő embert tartanak nyilván: ebből 6 milliárd a Földön, 1,2 milliárd a Spektrumon, 0,6 milliárd a Hydruson, és néhány millió az Ellipszis Möbius-szektorában él. A Földön kívül élők többsége kényszerített migráció révén került másik égitestre. Ezek az emberek soha nem térhetnek vissza a Földre. A virtuális és világháló kapcsolat révén ugyan továbbra is emberként élnek, de annak ellenére, hogy az ENSZ és az egyes országok kormányai továbbra is a Föld részének tekintik őket, kimutatható egyfajta önállósodás, földön kívüli emberi közösségek kialakulása.

34.

Nyikau és Áramlati Kék egyszerre kapcsolódtak össze Olgával.

„Ezt hogy csinálták? – kérdezte Olga, és hanyatt dőlt az ágyon. – Biztonságos így beszélnünk?”

„Maximális titkosítással dolgozunk, a kapcsolat mindhárom irányba többszörösen kódolt, csillagsodrásokon (féreglyukakon) átfuttatott” – érkezett Áramlati válasza.

„Nem kell tartanunk a #41AF5A migrátoroktól./ Nem kell #F47600 idegeskedni.// – tette hozzá Nyikau.”

„És az FVSZ?”

„Meghackeltük a Hadész kommunikációs hálózatát. Egyelőre nem vették észre, de nincs sok időnk, ha nem akarunk lebukni. Mit szeretne tőlünk, Olga?”

Úgy tűnt, az FVSZ kommunikációs védelme meglehetősen sérülékeny, ha a Hadész mélyén anélkül elérték őt, hogy ez bárkinek is feltűnt volna. Olga nyelt egyet. Ha ez kiderül, biztos, hogy kirúgják innen. Viszont már nem akart visszakozni.

„Azt, amit eddig. Együttműködést. Közös Eredő-expedíciót. Megpróbáltam ennek előnyeit felvázolni az FVSZ előtt, de majdnem kidobtak a bázisukról.”

„Azt világítom (tudom), hogy a tátogók (emberek), a Földvédelmi Szövetség rendkívül öntelt és naiv. Pontosan ezért vallottak kudarcot. Szerencse, hogy nem buktatták le magukat a kényszerítők (migrátorok) előtt.”

„Mi az, hogy kudarcot vallottak?” – kérdezte meglepetten Olga.

„Az első expedíciójuk nemrég behatolt az Eredőbe” – mondta Áramlati Kék.

Nyikau megerősítette:

„Mi is észleltük #771897 őket tegnap, egy Spektrumról szerzett szoborrakétát küldtek./ Sokkal #9E3F2E okosabbnak képzeltem a vezetőiteket, minthogy ilyen platinaszürkén nekiinduljanak.//”

„Mi történt?” – kérdezte idegesen Olga.

„Egy átalakított spektrumi űrúszóval (szoborrakétával) közelítették meg az Eredőt. Aztán beúsztak (berepültek) a hálózaton belülre. Szándékosan sodródtak, feltételezem, mert a hajtómű használatával nem akarták felhívni magukra a figyelmet, nem mintha a nukleáris hajtóművük neutronsugárzását ne lehetett volna már távolról érzékelni. Az objektumok közti gravitációs kutakban ide-oda perdülve haladtak, és csak nagy ritkán módosítottak a pályájukon. Aztán néhány órája az űrúszójuk (szoborhajójuk) egyszer csak felrobbant.”

Olga elsápadt.

Ezért volt olyan feszült Mark!

„Felfedezték őket?”

„A tátogók (emberek) ezt világítják (hiszik), de nem ez történt. Egy ekkora kiterjedésű rendszert nem lehet olyan könnyen megfigyelni.”

„A mi technológiánkkal nem, de a migrátorokéval?”

„Világítson (gondoljon) a méretekre! Elég pontosan megmértük az Eredő kiterjedését: a sugara háromszázmillió kilométer, és a becslések szerint legalább kétszázezer bolygóméretű, bolygószerű objektumból áll, amelyeket minimum négy-ötszázezer, öt és tízmillió kilométer között változó hosszúságú inda kapcsol össze egymással.”

Olga megértette, mire akar utalni Áramlati. Ez egy elképzelhetetlen kiterjedésű élettér volt, és sokkal több objektumot tartalmazott, mint az FVSZ becsülte. A migrátorok a Földet és a többi gyarmatot sem tudják teljeskörűen megfigyelni, egy ekkora kiterjedésű térség esetén erre még kisebb az esély.

„Akkor mi történt?”

„Egy baleset. Könnyen elkerülhető lett volna. A tátogók (humánok) ész nélkül nekiúsztak (nekirontottak) az Eredőnek. Mi is számtalan beküldött kémtechnát vesztettünk el úgy, hogy váratlanul olyan erős gravitációs vonzásba kerültek, amelyből nem tudtak időben szabadulni, és az erőhatások összezúzták őket. Ez történt a tátogó (ember) expedícióval is. Az erős mágneses tér szétzilálta a vezérlést, a legnagyobb objektum gravitációs vonzása pedig eltérítette az önök hajóját, majd összeroppantotta.”

„Értem. És önök mit tudtak meg eddig az Eredőről?”

„Nagyon jó kérdés – felelte Áramlati Kék. – Nemrég közösen siklottunk (beszélgettünk) az együtthullámzásról (bizalomról). Sokáig köröztem (gondolkoztam), hogy valóban akarok-e önnel kommunikálni, végül Nyikau győzött meg róla, hogy érdemes meghallgatnom önt, Ballard. Figyelek, érdekel, mi olyat tudna világítani (mondani), amit nem világítok (tudok).”

„Valószínűleg semmit, mivel nem új információkat akarok megosztani – vallotta be Olga. – Arra szeretném rávenni önt és téged is, Nyikau, hogy győzzük meg a saját vezetőinket vagy bárkit, akit szükséges arról, hogy csak együtt van értelme felderítenünk az Eredőt.”

„Miért tennénk ilyet? – kérdezte Áramlati Kék. – Miért hazudnánk nekik ekkorát? A Mélységnek (Hydrusnak) nincs szüksége ilyen törékeny és felelőtlen rajra (szövetségre). Talán a Spektrummal igen…”

„Mert #16E1B9 űrjárók nélkül nem boldogul a #C53FD5 Hydrus./ A Spektrum nélkül nem képesek eljutni az #C21E54 Eredőre.//”

„Így igaz. A technáink hatósugara véges, és az irányításuk rendkívül nehézkes. Viszont a Földre nincs többé szükségünk.”

„Vanessa Elsonnal mégis szövetséget kötöttek” – emlékeztette Olga.

„Elson olyan tátogó (ember), aki nem tart más fajokat alacsonyabb rendűnek. Kevés ilyen tátogót (embert) ismerek.”

„Sem az emberek, sem a firkák, sem a hidrák nem homogén, azonos gondolkodású csoportok, ezt ne feledje. Ennyire félnek az FVSZ-től, és attól, amit képviselnek?”

„Nem tetszik, amit képviselnek, és nincs szükségünk rájuk. Elson odaadta a csillagsodrás (féreglyuk) technológiát, azonban a Föld más egyebet nem tud számunkra nyújtani.”

„A Föld, az FVSZ végsőkig elszánt. Nagyon komoly hatalmak és erőforrások sorakoztak fel mögöttük, és ne higgye azt, hogy egy ilyen kudarc elveszi a kedvüket a további próbálkozásoktól. Újabb hajókat fognak indítani, és lehet, hogy hamarosan saját űrhajókat. Nem fognak leállni. Ha a migrátorok felszámolják az FVSZ-t, akkor újabb szervezet fog rövid időn belül létrejönni. A politikai, gazdasági elit végleg elhatározta magát.”

„Ahogy a Mélység (Hydrus) is.”

„Ahogy a Spektrum is./ Ahogy a Spektrum is.//”

„Hogyan siklik (vélekedik) a Spektrum a többi gyarmattal való együttműködésről? – kérdezte Áramlati Nyikautól. – Nem világítom (tudom), ön mennyire van közel a Szobortanácshoz, Nyikau.”

„Közel vagyok, nagyon közel./ Jelenleg a #35B41C Szobortanács hangja vagyok.// A Spektrumon azonban riasztó folyamatok mennek éppen végbe. Tudjuk, hogy sokan vagyunk, és tudjuk, hogy a #B379C7 Hydrust és a #B8C7EA Földet ez egyre jobban zavarja./ Megpróbáljuk nem az önök életterét használni, de a migrátorok ellen semmit nem tehetünk.// Emiatt a Spektrum komoly identitáskrízisbe kezd sodródni, de erről most nem akarok beszélni.// A Szobortanács hajlik mindenféle összefogásra, ami a #35B41C művészeti szabadsághoz vezet. Hajlandóak vagyunk együttműködni, de csak akkor, ha a #BBC7EF Föld és a #B749C4 Hydrus is együttműködik./”

„Nézze, Áramlati, szerintem mindannyian akkor járnak a legjobban, ha együttműködnek a Földdel” – jegyezte meg Olga.

„Miért?” – kérdezte Áramlati Kék.

„Mert így kontroll alatt tudják tartani őket. Legfőképp az FVSZ-t. És meg tudják győzni őket, hogy ne rontsanak újra fejjel a falnak. Egyikünk sem szeretné, hogy óvatlanságukkal felfedjék a migrátorok előtt, hogy ismerjük az Eredő koordinátáit.”

„Pontosan – búgta Áramlati Kék. – Elérte a mámort (kimondta lényeget).”

„Ezt hogy érti?” – hökkent meg Olga. Eddig azt hitte, ő győzködi Áramlati Kéket, de ez a válasz hirtelen csavart egyet a szerepeken, és egyszerre csak úgy érezte magát, mint a vizsgázó, aki végre, hosszas rávezetés után megadta a helyes választ a tanárnak.

„Ez az első érve, ami túlmutat az „össze kell fognunk” és „együtt erősebbek vagyunk” ügyetlen fogalmakon – felelte Áramlati Kék. – Ezek ettől még természetesen igazak, csakhogy egyedül az önök kitalált történeteiben működnek. Mi nem szeretjük a kitalált történeteket, mert nincsen sok közük a valósághoz, emiatt túl iszaposak (nehézkesek). Én figyelem az ön siklását (kedvelem önt), Ballard, és az önét is, Nyikau. Még akkor is, ha volt némi örvény (nehézség) a kapcsolatunkban, én sokat világítottam (megértettem) önökből az Ellipszisen töltött idő alatt.”

„Ugyanezt én nem mondhatom el önről./ Ön túlságosan #51055D, így ez nem egészen kölcsönös.//”

„Mi szeretjük megőrizni a titkainkat. Ezért nem szeretünk nyíltan kommunikálni, de talán észreveszik, hogy most kivételt teszek.”

„Vagy csak manipulál./ Vagy csak játszik velünk.// Vagy csak #45612A trükközik velünk. Vagy csak nem mond igazat./”

„Ezt önöknek kell eldönteniük. Mindhárman másként közelítjük meg ugyanazt a problémát. Én felnézek önökre azért, amit az Ellipszisen elértek. Főleg önre, Ballard, de önre is Nyikau. Biztos, hogy én nem lettem volna képes együtt világítani (megértetni magam) a süllyedővel (ostorossal), és valószínűleg az első napon a hátamra fordított (megölt) volna. A Föld szeret ész nélkül úszni (cselekedni), de vannak előnyeik is. A Spektrumnak más előnyei vannak, nekünk megint mások. Ha külön folytatjuk az Eredő megvilágítását (megértését), akkor nyilvánvalóan elbukunk, és annak következményei lesznek. Súlyos következményei.”

„Akkor a kérdés innentől az, ezt miként tudjuk a bolygóink szintjére emelni” – mondta Olga, és Nyikaura, majd Áramlati Kékre pillantott.

„A Spektrumon a #4C5348 Szobortanács dönt erről is./ #495348 Szobortanács elé terjesztem mindezt.// Úgy gondolom, #8F2114 támogatni fogják a további együttműködést./ Eddig is #70DAC5 támogatták az együttműködést, csak Vanessa Elson eltűnése után megingott a #18DEFA bizalmuk.//”

„A Mélység (Hydrus) nevében én döntök” – közölte Áramlati Kék.

„Ön?” – döbbent meg Olga.

„Igen. És kérem, ne tegye fel a szokásos kérdését!

„A #440959 Hydruson nincsen nyilvántartva./ Ön egy nem létező hidraszemélyiség.// – mondta Nyikau. – Utánakérdeztünk, de vagy nem tudtak önről, vagy aki valamit is tudott, az #966639 félt válaszolni./ A #964629 félelem veszélyes fegyver, de mi tudjuk a módját, hogyan törjük át.//”

„Nyomozzanak csak tovább, Nyikau. Kiderül, hogy az önök kíváncsisága, vagy a mi titokbirtoklásunk az erősebb.”

„Minden azon múlik, ki kérdezi kitől?/ Mindenfajta színű titok tudói között akad #F81CE1 gyenge jellem.// Tudomásunk van egy #5E1178 háttérbe húzódó csoportról, amely egy ideje átvette a hatalmat a Hydruson./ #B749C4 energiamesterekkel szövetkeztek, energiaárfolyamokkal manipuláltak más #B349A4 energiamestereket.// Egy #652A40 rejtőzködő csoport./ Egy #652A42 rejtőzködő csoport.// Milyen színűek ők?/ Milyen színűek maguk?//”

„Mint megvilágítottam (mondtam), mi vagyunk a Mélység (Hydrus). De beszéljünk inkább az Eredőről! – javasolta Áramlati Kék. – Maga az Eredő-struktúra egy M színképosztályú csillag körül kering, ami még legalább tízmilliárd évig sugárzik. A kényszerítők (migrátorok) nyilvánvalóan rendelkeznek a bolygómozgatás technológiájával, ugyanis az Eredőt alkotó sok ezer objektum között számtalan természetes eredetű bolygó is található.”

„A környező csillagok mellől hozták el őket?” – találgatta Olga.

„Nem valószínű, ahhoz túl sok #7A7271 égitestről beszélünk./ #3D0808 féreglyukakat használhattak, óriás #664029 féreglyukakat.//”

„A legbelső struktúrát egyelőre nem vagyunk képesek megfigyelni, ahhoz túl erős a vörös törpecsillag infravörös sugárzása – tette hozzá Áramlati. – Másrészt a csillagot porszemcsékből álló burok veszi körül, ami elfedi a részleteket. De világítsák meg (gondolják el), ha a kényszerítők (migrátorok) az Eredőn belül csak néhány ezer bolygón, bolygóméretű űrállomáson élnek, akkor is egy gigantikus űrbirodalomról beszélünk, sokkal hatalmasabb méretűről, mint amit eddig bárki is világított (hitt). Nagyjából hétmillió kilométernyire mi is beúsztunk (behatoltunk) az Eredő mélyére. Eddig tizennyolc bolygóobjektumot vizsgáltunk meg. Mindegyik elhagyatott volt.”

„Mi van a felderített objektumokon?” – kérdezte feszülten Olga, és érezte, hogy kiszáradt a szája.

„Gyárak. Erőművek. Raktárak. Angyalok. Némelyikben Lándzsák tucatjai. Tizennyolc objektumot térképeztünk fel: három közülük korábban nukleáris erőmű lehetett, sugárzó magjukat aztán tömör fémburokkal vettek körül. Nagy tömegük révén gravitációs csapdába ejtették a kémtechnáinkat, amelyek szétmorzsolódtak, vagy belezuhantak a felszínükbe. Tíz objektum belseje üreges, a közelükben erős mágneses tevékenységet észleltünk, de a belsejükbe nem sikerült behatolnunk. Öt objektumba azonban bejutottunk. Az egyikben, mint említettem, Lándzsák százait találtuk, és középen több féreglyuk vibrált, amelyekbe időnként beúszott egy-egy Lándzsa.”

Olga beleszédült a távlatokba:

„Odaküldhetünk ezer szoborhajót is akár, nem törődve azzal, hogy felfedeznek-e. Talán valóban észre sem vennék az érkezésünket. Lehet, hogy olyan védelmi rendszereik vannak, amelyek miatt nincs esélyünk arra, hogy bejussunk a belső övezetbe. Megpróbálhatjuk felderíteni, hogy mi az Eredő, de… semmit nem fogunk megtudni róla.”

„Pontosan – értett egyet Áramlati Kék. – Azt a homályos célt, hogy a közeljövőben fel fogjuk szabadítani a világainkat, el kell süllyesztenünk (felejtenünk)…

Ebben a pillanatban megszakadt a vonal, és Olga látóterében vörösen villogott a külső kommunikáció letiltva felirat.

Olga feltápászkodott, és kiment a nappaliba:

– Azt hiszem, lebuktunk – mondta síri hangon.

– És ez mit jelent? – kérdezte Atreides.

– Gondolom azt, hogy most már tényleg kivágnak innen bennünket – felelte Red5, de nem volt neheztelés a hangjában.

– Meglátjuk – felelte Olga, de tartott tőle, hogy valóban ez fog történni. – Majd megpróbálom kimagyarázni valahogy.

Két perccel később Mark rontott be a lakosztályukba.

– Mit művelsz?! – ordította. Atreides felpattant, de Olga intett neki, hogy ne avatkozzon közbe. – Teljesen elment az eszed?! Ha Travers vagy bárki megtudja… Kurva nagy szerencséd, hogy nekem jelentett az ügyeletes tiszt, aki ráadásul jó barátom, és velünk jön az Eredőre! Te tényleg a Spektrummal és a Hydrusszal beszélgettél? Miért? És kikkel?

– Áramlati Kékkel és Nyikauval.

– Miről?

– Nem tudod? – hökkent meg Olga.

– A hidrák titkosították a csatornát. Még a te üzeneteidet is. Állj le, Olga, mert így én sem tudlak tovább megvédeni. Főleg a saját ámokfutásod elől nem tudlak!

– Mi történt az Eredőre küldött FVSZ-expedícióval? – kérdezte halkan Olga.

– Honnan…? – Mark elharapta a mondatot. – Áramlati Kék, igaz?

– Áramlati azt mondta, ész nélkül berontottatok az Eredőre. És még csak azt sem tudjátok, hogy csak egy szerencsétlen baleset miatt semmisült meg az FVSZ-es szoborhajó. Belekerült egy automata védelmi rendszerbe, mágneses tér zavarta össze a műszereit, aztán egy Eredő-objektum gravitációja szétroppantotta a hajót. Ez történt?

Mark meredten bámult. Aztán nagyot sóhajtott, és ezzel mintha elszállt volna a dühe is.

– Fogalmunk sincs, mi történt. A hidrák, úgy tűnik, többet tudnak, mint mi. Ez egy… átgondolatlan expedíció volt. Mit gondolsz, miért nem én vezettem? Még azelőtt felkértek rá, hogy ti idekerültetek, de megmondtam Marie-nak és Stan Traversnek, hogy egy kapkodva odaküldött expedíció felelőtlenség. Se a legénység, se a Columbus nem volt rendesen felkészítve. Nem tudták, mire vállalkoznak. A korai felderítésünk katasztrofális volt, de hiába figyelmeztettem őket. Travers gyávának nevezett, Marie meg… Mindegy, hagyjuk. Sajnos nekem lett igazam.

– Sajnálom.

– Nincs mit, kivéve azokat a szerencsétleneket, akik ennek ellenére önként jelentkeztek. Omar Bedi volt a parancsnok, a Vermont Mars-bázis vezetője akkor, amikor én is ott szolgáltam. A barátom és valahol a mentorom volt… egy időben kicsit apa helyett az apám is. Nem sikerült lebeszélnem. Vele együtt ötvenhárom űrhajós, katona és kutató veszett oda. Ötvenhárom kiváló ember. De a mi expedíciónk más lesz. Fokoztuk a felderítést, és óvatosabbak leszünk.

– Valójában azonban ugyanúgy fogunk járni, mint a Columbus – mondta Olga. – A hidrák és a firkák már most sokkal többet tudnak az Eredőről. Miért nem működünk velük együtt?

Mark arcán látta, hogy most először gondolkodik el igazán a lehetőségen:

– Csakhogy az FVSZ nem fog magától lépni. A xenók szintén nem.

– Meglátjuk – felelte Olga.

– Ezt hogy érted? Miről beszéltél Áramlati Kékkel és Nyikauval?

– Arról, hogy legalább ők csináljanak valamit.

– Neked elment az eszed! – csattant fel Mark.

ISABELLE KRAYCZEK: A MIGRÁTOROK

(Doubleday, 2111)

A migrátorok érkezése jelentős társadalmi változásokat hozott magával. Az első években rengeteg atrocitásra került sor: emberek támadtak meg firkákat és hidrákat, számtalan gyilkosság is történt, amelyeket azonban a migrátor angyalok kíméletlenül megtoroltak. Ennek, valamint a firka kényszermigránsok egyre növekvő számának hatására lassan csökkenni kezdett az erőszak. A felszín alatt azonban eközben sokkal komolyabb változások mentek végbe.

Az első tíz évben a Spektrumra költözött hatszázmillió ember alanyi jogon részesült a firkák élelemtermelő gépeinek ellátásából, ennek köszönhetően tömegek élelmezési problémái oldódtak meg. A hatszázmillióból azonban csak háromszáznegyven millió volt kényszermigrált személy, a többiek az éhezés elől jobb élet felé menekülő nincstelen családok közül kerültek ki. A firkák több tízezer élelemtermelő szigetet telepítettek a Földre, és noha egyes politikai szervezetek azt állították, hogy ezek csak és kizárólag a Földre kényszermigrált firkák ellátását biztosítják, ez nem volt igaz.

Egyedül mi, emberek néztük tétlenül a nincstelenek szenvedését. És ez azóta sem változott.

35.

A firka és a hidra közös küldöttség január 2-án érkezett az FVSZ Csendes-óceán alatti bázisára. Pirkolarnit és Nyikaut négy firka testőr, a mobiltartályaikban úszó Áramlati Kéket és Örvényes Hínárevőt hat harci techna kísérte.

Olgát Mark csak alig néhány órával korábban értesítette a xenoküldöttségről. Akkor kapta meg a diplomáciai tárgyalásra szóló meghívóját is, amelyben Marie Gaugain kihangsúlyozta, hogy szakértőként lesz jelen, nem tárgyalópartnerként.

Olga készülődés közben nehezen tudta elnyomni a mosolyát, noha tudta, mindez semmit nem jelent azon túl, hogy a xenók és az emberek leülnek tárgyalni az Eredőről. Az FVSZ mindenesetre nagyon elkeseredett lehet, ha hajlandó egy asztalhoz ülni a xenókkal.

A tárgyalóban az FVSZ-t Marie Gaugainen kívül Michael Brunner tábornok, valamint hologram formában Stanislaw Travers, Li-Chen Ho, a New Jangce konszern feje, az ázsiai gazdaság legfontosabb szereplője, egyben a világ második leggazdagabb embere, Mark, valamint Linda Jamoto, az ENSZ elnöke képviselte.

Olga sokat hallott már Horól: a középkorú, ez alkalommal ódivatú öltönyt viselő férfi nem szerette a nyilvánosságot, sem a luxust, kifejezetten puritán életet élt. Akik ismerték, a legendás J. P. Morgan üzleti érzékét és Albert Einstein zsenijét egyszerre látták benne megtestesülni. Ez persze túlzás volt, de egy biztos, Li-Chen Ho a háttérben a fél világ gazdaságán rajta tartotta a kezét.

Örvényes Hínárevő mobiltartálya odagurult az asztalhoz, és valószínűleg szándékosan neki is ütközött, és centiméterekkel közelebb tolta az FVSZ képviselőihez. Pirkolarni és Nyikau leültek a számukra odakészített magasított spektrumi hintaszékekre, egy-egy élelemmel tömött zsákot raktak ki maguk elé, amelyekből húskockákat kezdtek el falatozni.

Olga Pirkolarnit nézte, aki azóta nem hagyta el a Spektrumot, hogy a Földön megölték a legtehetségesebb utódját. És most mégis eljött ide.

– Ön milyen minőségben van itt, Áramlati Kék? – kérdezte Marie Gaugain.

– Én képviselem a Mélységet (Hydrust).

Gaugain Hínárevő mobiltartályára pillantott, majd újra Áramlatiéra.

– Ki hatalmazta fel erre?

– Az összes energiamester, engem is beleértve – felelte borvörös mobiltartálya mélyéről Örvényes Hínárevő.

Mark leült, és az asztalra könyökölve elvigyorodott.

– Megkérdezhetem, miért ragaszkodnak dr. Ballard jelenlétéhez? – kérdezte óvatosan Marie Gaugain.

Olga felkapta a fejét. Azt hitte, az FVSZ-esek hívták meg, ha már egy xenoküldöttséggel kell tárgyalniuk, de tévedett. Ezek szerint egyáltalán nem bíztak meg benne a múltkori vita után.

– Önök, az FVSZ még soha nem hullámoztak együtt (működtek együtt) más xenókkal, ha jól tudom – felelte Áramlati Kék. – Mi sem hullámoztunk (működtünk) együtt önökkel. Sőt, meglehetősen negatív a benyomásunk az FVSZ képviselte tátogó (humán) xenókról. Azonban hullámoztunk (működtünk) már együtt más tátogókkal (humánokkal) Elson jóvoltából. Az egy hatékony raj (szövetség) volt, többek között ezért lehetünk most itt. Elson nem lehet jelen, az utána következő legfontosabb tátogó (humán) xeno pedig Ballard. Miatta van lehetőségünk egyáltalán elúszni (eljutni) az Eredőre.

– Még nem döntöttük el, hogy akarunk-e egyáltalán együttműködni – jegyezte meg Marie Gaugain.

– Hát persze, hogy nem döntötték el./ Attól, hogy itt vagyunk, még mi sem döntöttük el.// – Pirkolarni füttyögése recsegésben végződött. – A #F10617 különbség az, hogy önök nem tudnak felmutatni semmit, amire szükségünk lenne ahhoz, hogy mi és a #991FB1 víznyelők (hidrák) felderítsük az #C21E54 Eredőt./ Önök egyvalamit tudnak felmutatni, amire szükségünk van. #2970DF Olga Ballardot.//

– Ez nevetséges! – közölte Travers.

– Stanislaw, kérem! – szólalt meg Linda Jamoto, majd a két mobiltartály és a két firka felé fordult. – Azt üzenték, ajánlatuk van a számunkra. Hallgatjuk az ajánlatot.

– Azt el kell ismernünk, hogy együtt sokkal hatékonyabbak vagyunk – felelte Áramlati Kék. – Ahogy ez az Elson által szervezett Ellipszis-expedíció esetében is bebizonyosodott. Mindannyian világítjuk (tudjuk), hogyan szerezte meg Ballard a süllyedőktől (ostorosoktól) az Eredő koordinátáit, és hogyan reagál idegen környezetben. Ebben a teremben jelenleg Nyikauval és Ballarddal hárman vagyunk olyanok, akiknek van ez irányú tapasztalata. Ballard nélkül bármely Eredő-expedíció értelmetlen. Jelenleg ő az egyetlen, erős összekötő kapocs a három civilizáció között. Azoknak, akik odaúsznak (odamennek), meg kell világítaniuk (érteniük) az Eredő természetét. Lehet, hogy kommunikálniuk kell a kényszerítőkkel (migrátorokkal), és erre, úgy tűnik, együtt van a legnagyobb esélyünk. Az Eredő pedig egy hatszázmillió kilométer átmérőjű gömbstruktúra, benne kétszázezer bolygóméretű bázissal, objektummal…

– Kétszázezer? – kérdezte döbbenten Marie Gaugain. – Ez…

– Igen – búgta a króm mobiltartálya megvilágított belsejéből Áramlati Kék. – Világítom (tudom), hogy az önök téves becslése ennél jóval kevesebbel számolt. Mi több tízezer nagyfelbontású felvételt készítettünk minden irányból, az összes sugárzási tartományban. Ezek elemzése révén kalkuláltuk ezt az adatot. Beúsztattunk több tucat technát, és egy kis részen feltérképeztük a gravitációs csapdarendszert is, amely az önök űrúszójának (szoborhajójának) megsemmisülését okozta. A mi adataink pontosak. Szívesen átküldjük az eddigi felderítéseink eredményeit.

– Küldjék – bólintott Marie Gaugain.

– Én egyetértek az Áramlati által felvázolt gondolatmenettel – jegyezte meg Li Chen Ho hologramja.

– Ne vicceljen! – hördült fel Travers.

– Nem szoktam viccelni – felelte Ho. – Nem szabad több felesleges kockázatot vállalnunk.

Stan Travers néhány másodpercig az ajkát harapdálta, aztán fejet hajtott. Szóval Hóval még Travers sem mer vitába szállni?

– Rendben – mondta Marie Gaugain, aztán nagy levegőt vett. – Viszont… ha létrejön egy közös expedíció, ragaszkodunk hozzá, hogy emberi irányítás alatt álljon.

Csend telepedett a teremre.

Olga Áramlati Kék tartályát figyelte. Meg volt győződve róla, hogy a hidrák és a firkák most fognak távozni.

– Ezt tulajdonképpen el tudjuk fogadni – búgta Áramlati Kék a mobiltartályából.

– Valóban? – hökkent meg Stan Travers hologramja.

– Igen. Ki lenne az önök által javasolt parancsnok? Gondolom, itt van a teremben.

Olga Markra pillantott, és megengedett magának egy mosolyt a bátyja felé.

– Igen, itt van – mondta Marie Gaugain. – Mark Ballard, az FVSZ védelmi ezredese, az ENSZ Haderő korábbi különleges tisztje, veterán asztronauta. Megfelelő vezetői képességekkel rendelkezik, katonai és űrhajózási tapasztalata mellett ráadásul behatóan ismeri a spektrumi űrtechnológiát is.

– És #1606A4 Olga Ballard testvére./ És #392F88 Benjamin Ballard fia.// – tette hozzá Nyikau, miközben hosszú ujjaival egy kanyargó mintákból álló alakzatot festegetett a sima asztallapra. Olga elcsípte Marie Gaugain fintorát, ám senki nem mert szólni a firkának, hogy hagyja abba a festést.

– Nincs kifogásunk ellene – felelte Áramlati Kék, az FVSZ tárgyalóbizottsága újabb meglepetésére. – Mi úgy kalkuláltunk, hogy egy komoly expedíciónak négy űrúszó(űrhajó)egységből kell állnia, amelyek szükség esetén külön tudnak válni. És mivel spektrumi űrúszókat (szoborhajókat) használnak, ahogy mi is, a navigátoroknak és a pilótáknak nyüzsgőknek (firkáknak) kell lenniük. Azt hiszem, ebben egyetértünk. Az egyik legképzettebb űrhajós Nyikau, őt javasoljuk az expedíció navigációs parancsnokának.

– Ismerjük Nyikau szakmai képességeit – felelte Marie Gaugain. – Támogatjuk a pozícióját. Ezzel meg is lennénk.

– Még nem. – Áramlati közelebb gurult, és újra meglökte a tárgyalóasztalt. – Szükség van egy tudományos vezetőre is. Ő irányítja a tudományos szakértői csapatokat, és kellő képzettséggel rendelkezik ahhoz, hogy legyen esélyünk világítani (megérteni) az Eredőt. Az a legfontosabb, hogy világítsuk (megértsük), mi folyik ott. Ragaszkodunk dr. Olga Ballard tudományos vezetői posztjához és egy képzett tudományos csapat részvételéhez.

Néma csend telepedett a teremre, csak Nyikau és Pirkolarni majszolása hallatszott. Olga úgy sejtette, hogy a jelenlévők és még ki tudja, kicsodák a háttérben neurális kommunikációt folytatnak, és egyeztetnek.

– Beleegyezünk – mondta végül Marie Gaugain. – De a földi csapatot mi állítjuk össze.

Olga Stanislaw Traversre pillantott, a férfi azonban a hidrát bámulta, és szándékosan nem nézett rá.

– Helyes – búgta Áramlati a mobiltartálya mélyéről. – Akkor már csak egy kérdés maradt hátra. Mi azt szeretnénk, ha a Spektrumot és a Mélységet (Hydrust) is képviselné valaki az expedíciós döntésekben. Ez szerintünk jogos igény. Ennek érdekében szükség van olyan összekötő posztra is, amely a xenók közt esetleg felkavarodó örvényeket (súrlódásokat) a leghatékonyabban képes kezelni.

– Három parancsnokot, három különböző fajú parancsnokot nem bír el egyetlen expedíció sem – tiltakozott Marie Gaugain. – Egy ilyen küldetésben nincs helye a demokráciának. Ragaszkodunk az emberi vezetéshez. Ha ez nem valósul meg, nincs közös expedíció.

– Bár nem egyértelmű, miért világítják (gondolják), hogy az önök helyzetében bármihez is van alapjuk ragaszkodni, akkor ebben is együtt siklunk (megegyeztünk) – felelte Áramlati Kék. – A Spektrum és a Mélység (Hydrus) Olga Ballardot javasolja a közös xenoképviseletre. A nyüzsgők (firkák) és mi is el tudjuk fogadni erre az ő személyét. Ez így egy tátogó (emberi) expedíciós parancsnokot jelent – Áramlati Kék mobiltartálya Mark felé fordult egy pillanatra –, valamint egy xenoösszekötőt. Olga Ballard az általunk legalkalmasabbnak ítélt tudományos vezető, egyben a legalkalmasabb személy a tátogó (emberi), az úszó (hidra) és a nyüzsgő (firka) érdekek közös képviseletére.

– Tessék? – horkant fel Stan Travers.

Olga száján is majdnem kiszaladt ugyanez a kérdés. Megdöbbenve meredt Áramlati mobiltartályára.

Erről nem volt szó! Egyáltalán nem akart ilyen felelősséget! Ezt a javaslatot elfelejtették vele egyeztetni. Majdnem közbeszólt, hogy nem vállalja, de aztán mégis inkább hallgatott.

Ez most nem az ő játszmája.

Idehívta a hadseregét Áramlati és Nyikau vezetésével, de hagynia kell, hogy ők vívják meg a csatát. Nem szólhat bele a stratégiájukba, és valahol értette is, mi áll a kérésük hátterében. Azzal, hogy rávette Áramlatit és Nyikaut, hogy tegyenek az együttműködésért, felelősséggel is tartozik értük.

– Dr. Ballard kiváló tudós, de nincs semmiféle vezetői gyakorlata – jegyezte meg Linda Jamoto. – Egyszerűen tapasztalatlan.

Pirkolarni éleset füttyentett:

– Vitatjuk!/ Vitatjuk!// Olga Ballard maximálisan alkalmas #F21411 idegen környezetben döntések meghozatalára./ Az Ellipszisen többször bizonyított, Korda parancsnok halála után #664FF6 egyedül rajta múlott, hogy voltak túlélők.// Ő hozta ki a csapat maradékát, és ő szerezte meg az #C21E54 Eredő koordinátáit./ Mutasson #55DA17 másvalakit, aki hasonló eredményeket ért el!//

– Ezt a javaslatot akkor sem tudjuk elfogadni – tiltakozott Michael Brunner. – Túl kockázatos egy ilyen expedíció élére egy…

– Óvatosan a kijelentésekkel, tábornok – szólt közbe ismét Li-Chen Ho. Brunner elhúzta a száját, de nem folytatta. – Az Eredőn mindenki tapasztalatlan lesz, és dr. Ballard valóban rendelkezik több, egy expedíció számára kritikusan fontos tudással és képességgel. Ezt kár vitatni.

– Ballard szakmai és erkölcsi háttere mindannyiunk számára megfelelő – mondta Áramlati Kék. – A Spektrum és a Mélység (Hydrus) számára alkalmas. Önök, tátogók (emberek) számára ne lenne az? Már megbocsássanak, de ebben a teremben és az egész Földön minden tátogó (ember) alkalmatlan és tapasztalatlan rajta kívül.

Olga lesütötte a szemét. Egyre kellemetlenebbül érezte magát, amiért végig kell ülnie ezt a megbeszélést. Rendkívül bizarrnak érezte, hogy xenók állnak ki mellette emberekkel szemben.

– Igaza van – bólintotta Stan Travers. – Li-Chen?

Li-Chen Ho egyet biccentett.

Olga megpróbálta megérteni az FVSZ körüli erőviszonyokat: Jamoto az ENSZ soros elnökeként nem szólt szinte semmit, mintha csak megfigyelő lenne, Marie Gaugain, a hírhedt és kemény politikusnő pedig csak egy kesztyűbábnak tűnt.

Kik irányítják valójában az FVSZ-t? Travers? Nem. Inkább Ho, valamint valószínűleg még néhány hatalmas befolyású ember, akik a háttérből figyelték a tárgyalást, esetleg egy zárt csatornán folyamatosan egyeztettek, és hozták meg a döntést?

– Rendben. Elfogadjuk a javaslatukat – mondta Marie Gaugain.

– A Spektrum négy speciális fejlesztésű űrúszót (szoborhajót) biztosít a számunkra, amelyeket átalakítunk, felkészítünk, és közben összeválogatjuk a legénységet – folytatta a mobiltartály mélyéről Áramlati Kék. – Mi pedig egyeztetjük a további részleteket, és megállapodunk a teljes és fajonkénti létszámban. Közben folytatjuk a felderítést, és ez alapján megtervezzük az útvonalat. Remélem, ez így mindannyiunk számára megfelel.

Olgának eszébe jutott egy régebbi beszélgetése Vanessa Elsonnal. A firkák meggyőzése után történt. Vanessa akkor azt mondta neki, hogy vérbeli politikusként tárgyalt, mire Olga azt felelte, hogy gyűlöli a politikát.

Most azonban mégis pontosan azt tette, amit a mézsárga politikusok: miután az FVSZ elzárkózott a xenókkal való együttműködéstől, érdekszövetségeseket keresett a xenók között, így érte el a célját.

És még élvezte is, ahogy elérte.

Mi ez, ha nem politika?

Részlet MARIE GAUGAIN, az FVSZ elnökének Möbius Cityben, 2117. december 23-án tartott ünnepi beszédéből:

A 21. század első fele a nacionalista mozgalmak erősödéséről szólt. Egyre több ország zárkózott be és húzott fel kerítéseket vagy falakat a határokon, megszigorodtak a bevándorlási törvények, de Európa még így is majdnem összeomlott a közelés távol-keleti bevándorlási hullámmal szemben. Az Egyesült Államok és Kína pedig alig egy évtizeddel később került ugyanebbe a helyzetbe. Az élet alapjaiban változott meg az eltérő kultúrák egyre nagyobb arányú keveredésével, az életminőség pedig sok helyen visszaesett. Nem értettük egymást, eközben kicsi, de hangos szélsőséges csoportok világszerte folyamatos félelmet keltettek. A rettegés évtizedeit éltük.

Aztán jöttek a migrátorok, és jöttek a xenók. Akár egy isteni figyelmeztetés, amely megmutatta, hogy nem a saját embertársainktól van félnivalónk, hanem ennél valami sokkal ijesztőbbtől, és megmutatta, hogy a világmindenség sokkal bonyolultabb és félelmetesebb, mint hittük.

A xenók egyvalamire mindannyiunkat megtanítottak. Nem számít, milyen a bőrszíned, nem számít, honnan származol, csak az számít, hogy ember vagy. A Föld a miénk, és meg kell védenünk, sőt, kötelességünk megvédeni a gyermekeink és az unokáink számára.

36.

– Gratulálok, ezt vagányul csináltad – vonta félre Mark Olgát a megbeszélés után. – Nem éppen erre gondoltam okos politika kapcsán, mert te szövetségesek helyett láthatóan inkább ellenségeket gyűjtesz, és nemcsak rájuk rúgtad az ajtót, hanem szabályosan rájuk döntötted az egész házat. De működött. Nagy szerencséd, hogy nem derült ki, a xenók részben a te kérésedre jöttek ide.

– Köszönöm, hogy nem árultad el…

– Ugyan! – vigyorgott Mark. – Ugyanaz a célunk, a lehető legjobb csapatot összerakni. Hogy tudtad elérni, hogy a firkák és a hidrák is támogassanak?

– Őszinteséggel – vont vállat Olga. – Bár ez a ti köreitekben nem túl ismert taktika, ugye?

– A „mi köreink” már csak ilyenek – fintorodott el Mark. – Most értettem meg igazán, micsoda előnyt jelent, ha ismered a xenók kultúráját, szokásait. Mondd… ugye nincs semmilyen háttéralkud a xenókkal?

– Mire gondolsz? – kérdezte Olga. Látta Markon, hogy habozik, nem tudja, hogyan megfogalmazni.

– Semmire – mondta végül. – Bízom benned. És te megbízol a xenókban?

– Igen. Azt nem tudom, hogy a Szobortanács vagy a hydrusi energiamesterek mit várnak, de Nyikau és valamennyire Áramlati Kék is ugyanazt akarja, amit mi: megtudni, mi van az Eredőn. És most csak az számít.

– Viszont annak érdekében, hogy mindannyian megbízzunk egymásban, mielőtt elindulunk… – Mark egy pillanatra elgondolkodott –, le kell fektetnünk kettőnk közt a döntési szabályokat.

Olga tudta, hogy ezzel a mondattal kettőjük között újfajta játszma vette kezdetét. Olyan játszma, amely sokkal bonyolultabb, mint eddig bármelyik játszmájuk.

– Előre szólok, hogy ha bármiben sérül az iménti megállapodás, a xenók azonnal felmondják az együttműködést. Ne feledd, ők azt várják, hogy az expedícióban mindhárom faj egyenrangúan viszonyuljon a másik kettőhöz.

Mark tekintete elfelhősödött:

– Kinek nézel engem? Belegondoltál abba, hogy ez egy olyan expedíció, amelyben… lehet, hogy mindketten meghalunk? Én a legjobb csapatot akarom magam mellett. Csak így van esélyünk életben maradni.

– Ne haragudj! – sütötte le a szemét Olga. – Igazad van.

– Sem te, sem én nem létezünk a világ számára. És bármennyire is fontosnak tűnt az iménti tárgyalás, a történelemformáló események nem tárgyalóasztaloknál, és nem is az óceán fenekén fognak történni, hanem az Eredőn. És most együtt eljuthatunk oda. Együtt.

Olga beharapta az ajkát.

Együtt.

Bármilyen zavaros is a kapcsolatuk, Markra bármikor számíthatott.

Eszébe jutott, amikor anya szónokká válása után nem sokkal apa sziréntablettákat talált a szobájában, és Olga azt hazudta neki, hogy biztos Mark akarta nála eldugni. Mark pedig szó nélkül azt mondta apának, hogy valóban ez történt. Mivel már egyetemre járt, és önálló életet élt, apa vele nem is balhézott, így Olga megúszta.

Marie Gaugain lépett oda hozzájuk, és belekarolt Olgába:

– Nem akar belépni az FVSZ-be, Olga? – kérdezte vidáman.

Olga elsőre nem értette, mitől ilyen vidám az asszony, amikor a xenoküldöttség az imént éppen rájuk kényszerítette az akaratát. Ezek szerint őt ez egyáltalán nem zavarta.

– Nem tudom eldönteni, hogy ezt most mennyire kérdezi komolyan – felelte Olga.

– Maximálisan komolyan kérdeztem. Lehet, hogy Stanislaw nem örülne neki, de kit érdekel? Tudja, az imént sok mindent megértettem. Önnek mindvégig igaza volt: nem szabad megfosztanunk magunkat a xenók által birtokolt információktól. – Marie Gaugain még mindig nem eresztette el, a közvetlensége feszélyezte Olgát. – Örülök, hogy itt van. Bevallom, sokkal jobban bízom magában és a tudásában, mint bárki máséban. És Mark szerintem még jobban örül önnek.

– Így van – jegyezte meg a bátyja. – Olgával kiskorunk óta nagyszerűen kiegészítjük egymást.

Olga felvonta a szemöldökét. Mark valóban arra utalt, hogy ő a főnök, az idősebb báty, és Olga pedig a hugi, aki mindig hallgat rá? Ugyanis bármit is játszottak, mindig ez volt a felállás: Mark az űrkapitány, Olga a pilóta. Mark a varázsló, Olga a tanítványa. Mark apa, Olga a kis firka barátja.

Erre számítasz? Hogy ahogy gyerekkorukban, majd most is könnyen tudsz irányítani?

– Remek páros leszünk – felelte végül, és mosolyt erőltetett az arcára.

Nem sokkal később üzenetet kapott a Frienden. Mégpedig Vanessa Elsontól.

Helló Olga!

Újra magamnál vagyok, gondoltam, téged értesítelek elsőként. Kár, hogy nem tudunk találkozni, de jelenleg mindkettőnk akadályoztatva van: neked muszáj bujkálnod, én meg…

Mondjuk ki: lebénultam.

Ezért is írok inkább, ez így most sokkal könnyebb nekem. Szoknom kell az érzést, hogy nyaktól lefelé nem érzek semmit. Egyelőre hitegetem magam, hogy talán javulni fog, talán az orvosok tudnak segíteni, de ők nem nagyon hitegetnek. Azért nem adom fel.

Pedig valahol arról álmodoztam ám, hogy ha úgy alakul, talán én is elmegyek az Eredőre. Szembe akartam nézni a migrátorokkal, ott akartam lenni, hogy lássam, kik ők.

Te azonban ott leszel, és örülök, hogy rávetted az FVSZ-t a xenókkal való együttműködésre.

Ugye megmondtam, hogy a véredben van a politika? Le sem tagadhatod! Láttam a tárgyalásról készült felvételt, Marie Gaugain és Stanislaw arcát, amikor a firka és a hydrusi küldöttség sarokba szorította őket. Feledhetetlen élmény volt, én mondom! Azt tetted, amit én is tettem volna. Az Eredőre elmenni csak együtt van értelme.

Tudod, az első pillanattól emlékeztetsz Gabrielle-re. Ő most lenne negyvenéves, és úgy képzelem, ha élne, kicsit talán hasonlítana rád. De ez most nem is fontos. A lényeg, hogy büszke vagyok rád, és arra, hogy arról a möbiusi fogadástól az édesanyád szónoki piramisában idáig jutottunk. De féltelek is. Nagyon féltelek attól, ami az Eredőn vár rátok.

Csak annyit kérek, hogy gyere vissza onnan, jó?

Vanessa

A Spektrumról érkezett szoborhajók egy jóval fejlettebb típushoz tartoztak, mint az eddig ismert és a Föld által is használt firka hajók. Az FVSZ mérnökei és hadászati szakértői alaposan meg is lepődtek, mert senki nem tudott a létezésükről. A hajók aprólékosan díszített törzsét forgatható lakógyűrű vette körül, amely 0,6 g nehézkedést biztosított – erre nagy szükségük is lesz a hosszabb utazás során a legénység izomzatának karbantartásához.

A dupla szarvdísszel rendelkező vezérhajót Don Quijoténak nevezték el. Olgának nagyon tetszett a név, még akkor is, ha egyértelműen az FVSZ és még inkább a névadó Stanislaw Travers fricskája akart lenni. Olga ennek ellenére találónak tartotta, hiszen valahol mind megszállottak voltak, amiért be akarnak merészkedni az Eredőbe. A firka hajót Mozaiknak, a hidrákét Mélymerülőnek, a földieket képviselő, negyedik hajót pedig Patriotnak keresztelték. A Don Quijote spektrumi és hydrusi elnevezésekkel is rendelkezett: a firkáké a Közös Halál, a hidráké Tekercselőhal volt, de Olga a Don Quijotét tartotta a legfrappánsabbnak.

A Don Quijotén ötvenöt ember szolgál majd, a többiek a Patrioton utaznak. Áramlati Kéken kívül húsz hidra vesz részt az expedícióban, Áramlati kivételével mindannyian a Mélymerülőn utaznak. Emellett százötven technát is magukkal visznek majd, többségüket a Don Quijote és a Mélymerülő rakterében. A százhuszonkét firka szétszórva dolgozik majd a négy szoborrakétán, ők vezérlik és működtetik a szoborhajókat, a földi legénység pedig összesen hetvennyolc nőből és férfiból áll.

Ez tényleg fajközi expedíció lesz.

Az FVSZ öt xenológust delegált a tudományos csapatba. Mindannyian képzettek voltak, de nem vettek részt a hivatalos tudományos közéletben, mivel évek óta titokban az FVSZ-nek dolgoztak. Olga gyorsan rájött, hogy a lexikális tudásukkal, valamint a xenoelemző képességeikkel nincs gond, viszont érezhetően nem vág elég gyorsan az eszük, és élesben sem tudják alkalmazni az ismereteiket, mivel nemigen dolgoztak terepen. Ráadásul úgy érezte, nem is akarnak vele együttműködni; mintha külön utasításokat kaptak volna. Olga helyett a korelnöküket, dr. Clancy Emmerichet tekintették felettesüknek. Olga ezt először szóvá akarta tenni Marknak, de végül nem tette. Keserűen elfogadta a helyzetet, még akkor is, ha ez az Eredőn visszaüthet. A firka xenokutatókkal sokkal könnyebben szót értett, a vezetőjükkel, Manyorival megbeszélte, hogy odaát majd folyamatosan információkat cserélnek és egyeztetnek.

2118 első három hete a Fantom-expedíció felkészülésével telt.

Olga megpróbált hozzászokni, hogy ő a Fantom-expedíció xenológiai vezetője és xenofajok közötti összekötő is egyben. Mark nagyon komolyan vette a parancsnoki szerepét. Folyamatosan szemléket tartott a felkészítés alatt álló szoborhajókon, együtt edzett a legénységgel az Atreides és Red5 által tartott MODA-tréningeken, és rengeteget beszélgetett a küldetésre kiválasztott emberekkel. Sőt, a xenókkal is.

Olga, ahogy mindenki, kötelező lőgyakorlaton vett részt, emellett MODA-ban is rengeteg időt töltött. Ettől újra előjöttek az ellipszisi emlékei, és egy-egy pillanatra el is bizonytalanodott, biztosan akarja-e ezt az egészet.

Azonban ha az Eredőre gondolt, azonnal elszálltak a kétségei.

El akart jutni oda. Bármi is lesz az ára.

IV.

AZ EREDŐ

MARK BALLARD, AVAGY A JÖVŐ POLITIKUSA?

(EarthMag, 2117. szeptember 1., portré / Sheryl Prakash)

Mark Ballardot (2079-) akkor ismerhetjük meg igazán, ha előtte megismerjük a híres Ballard-családot.

Mark dr. Benjamin Ballard, az Egyesült Államokban született és az Ellipszisen néhány éve tragikus körülmények között elhunyt híres xenológus (2045–2112) és Anett Friedrich Ballard (2054–) magyar származású nemzetközi jogász, jelenleg migrátor szónok idősebb gyermeke. Dr. Ballardot valószínűleg mindenki ismeri, sokunknak az ő könyvei, ismeretterjesztő cikkei segítettek megérteni a körülöttünk élő xenókat. A család azonban akkor vált igazán ismertté, amikor 2102-ben Anett Ballardot a migrátorok magukkal vitték, és szónokká formálták.

Emlékszem arra az interjúra, amelyben Ballard professzor fájdalomtól megtörve, de az érzéseit palástolva, szinte tényszerűen beszélt a kislányáról, az akkor tizenhét éves Olgáról, aki egykor rajongott az édesanyjáért, most pedig gyűlöli őt. (Dr. Olga Ballard (2085–) azóta szintén elismert xenológus, több egyetem meghívott előadója, sokak szerint apja munkássát méltóképp folytatja majd.)

Apjához hasonlóan Mark is mélyen magába fojtotta az édesanyjuk elvesztése miatti fájdalmát, ha erről kérdezték, mindig kitérő válaszokat adott. Időközben nemzetközi személyiséggé vált: Európából átköltözött az USA-ba, mérnöki diplomát szerzett az MIT-n, az ENSZ Haderő különleges tisztjeként egy évet szolgált a Kazah-halálzónában és az indiai Ándhra Pradesben, a Medak-körzetben. Ezt követően több ENSZ-űrexpedícióban vett részt, három hónapot töltött a Unity nemzetközi űrállomáson, majd 2108-tól 2110-ig a Vermont Mars-bázison dolgozott Omar Bedi parancsnoksága alatt. Mindeközben a Möbiusi Virtuális Tudományok Egyetemén nemzetközi jogi diplomát is szerzett.

2111-től az ENSZ-ben különböző jogi pozíciókat töltött be, majd 2113-ban belépett a világszerte terjeszkedni kezdő FVSZ-be, ami azt jelzi, hogy politikai ambíciókkal is rendelkezik.

Egy biztos, Mark Ballard sosem kérkedett a családi hátterével, és akik ismerik, azt mondják, kiváló kapcsolatépítő és rendkívül agilis személyiség…

37.

A Hadész bázis központi hangárjában a sínekre rögzített négy szoborhajót egymás után átgördítették egy jókora, a Hydrus mélyóceánjába vezető féreglyukon, ott pedig egyszerűen belesüllyedtek egy másik, az Eredőre vezető féreglyukba.

A következő pillanatban már háromezer-kétszáz fényévnyire lebegtek a Földtől. Előttük óriási hálóstruktúraként terpeszkedett az Eredő.

A rózsavörös porköd mélyén megbúvó több százezer, egymáshoz kapcsolódó bolygóobjektum az M-típusú csillag és az azt körülvevő porkorong ragyogása miatt egyelőre csak digitális nagyítással, infravörös tartományban sejlett fel, és az Eredő objektumai a csillag felületének egyötödét kitakarták. Az objektumok négy-ötmillió kilométerre helyezkedtek el egymástól. Egyik sem mozgott, vagy keringett, a rendszert a közöttük feszülő indahálózat tartotta össze.

Egy űrbéli pókháló, gondolta Olga. Nem tudta levenni a szemét a rózsavörös ködről. A Pók pedig valahol ott lapul középen, és lehet, hogy azóta figyel minket, hogy a rendszerbe érkeztünk.

Mi szükségük van a migrátoroknak egy ekkora kiterjedésű rendszerre? Mi van a belső övezetben, a csillag közelében? Mi célt szolgálnak a bolygó méretű objektumok? Mire valók az indák? Hogyan tudtak ekkora tömegű égitesteket idehozni, és mesterséges égitesteket egyáltalán létrehozni?

Túl sok volt a kérdés.

És valószínűleg egyre több lesz.

A hajótörzsben uralkodó súlytalanságot gyorsan megszokta. A legénység egy része azonban még nem járt az űrben, nekik a kiképzés ellenére is nagyobb problémát okozott az átállás, emiatt a pihenőidejüket legtöbben a forgógyűrűben töltötték.

A kezdeti gyorsulás után a Fantom-expedíció négy szoborhajója megközelítette az Eredő peremét, és közben a hajók közti, kishatósugarú kommunikációt minimálisra korlátozták. Meteoroknak álcázott technákat küldtek előre, amelyek feltérképezték az Eredő peremét és a környező gravitációs hullámokat. Az adatok elemzése után kristálykékké vált, hogy az erőhatások nagysága és hatósugara időről időre változik.

Csakhogy állandó tömegű égitestek egyáltalán nem szokták megváltoztatni a tömegvonzásukat.

Ez azt jelentette, hogy hiába kalkulálnak ki egy biztonságos röppályát, ha a gravitációs erőhatások közben megváltoznak, akkor menthetetlenül nekicsapódnak egy mesterséges objektumnak, vagy a hajókat egyszerűen darabokra tépi a gravitációs nyíróhatás. Ahogy a Columbusszal is történt.

Egy precízen megszerkesztett gravitációs csapdával álltak szemben, amely nagyjából tízmillió kilométeres sávban ölelte körbe az Eredőt. Hatalmas kockázat volt átvágni rajta.

Nyikau a navigátoraival folytatott konzultáció után azt javasolta, hogy próbáljanak meg egy féreglyukgenerátorral ellátott technát átmanőverezni a sávon, és ha ez sikerül, a túloldalán megnyitott féreglyuk révén egy pillanat alatt át tudnának hatolni a gravitációs védelmen.

Kérdés, hogy egy féreglyuk megnyitását vajon nem észlelik-e a migrátorok.

Olga visszafojtott lélegzettel figyelte, ahogy a távirányítású techna belekerül az erőhatások sűrűjébe, pályaíve ide-oda hajlik, mintha láthatatlan dróton rángatnák. A techna ionhajtóműve időnként felfénylett, ahogy a firka navigátorok maximális tolóerővel próbálták lefékezni a gravitációs erők keltette gyorsulást, hogy elkerüljenek egy-egy végzetes ütközést.

A firka navigátorok felváltva felügyelték a komputer kalkulálta kusza és ide-oda kanyargó, hurkokat és spirálokat leíró, bonyolult röppályát. Majdnem egy nap telt el, amikor a techna egyszerre csak kijutott a roppant erőhatások útvesztőjéből, és már egy stabil térben haladt tovább.

Ekkor megnyitották a féregjáratot, és a Fantom-expedíció mind a négy szoborrakétája átnavigált a féreglyukon. Rögtön ezután le is zárták a járatot, és utána egy teljes napon át figyelték a környező űrt, de úgy tűnt, nem fedezték fel őket.

Azonban a további útjuk nem vált sokkal egyszerűbbé. Nyikau elmagyarázta, hogy a következő ötvenmillió kilométert hogyan fogják megtenni, mikor milyen kényszerített pályaíven fognak mozogni, mikor melyik közeli Eredő-égitest vonzása kezd el érvényesülni, és módosítja a pályavektorokat. Megmutatta, mely ponton kell majd maximális, tíz g-s tolóerőt adni, hogy a NagyGravnak elnevezett, tömör óriásbolygó vonzása keltette parittyahatást a lehető legprecízebben kihasználva gyorsuljanak tovább a belső héj felé.

– Az #C21E54 Eredő egy fantasztikusan megszerkesztett #6E2FF1 struktúra, ahol mindennek helye és oka van./ Ez egy gyönyörűen kitalált #664FF0 struktúra, csodálatos #55DA17 művészi konstrukció!// – füttyögte Nyikau.

Olga nem volt benne biztos, hogy a migrátorok ugyanazt gondolják a művészetről, mint a firkák.

A legtöbb időt a Don Quijote hídján töltötte, és ha tehette, az Eredő belső övezetét körülölelő rózsavörös porködöt bámulta, a benne felsejlő különféle képzelt formákat, arcokat, sziluetteket. A porköd ragyogása megbabonázta, bekúszott a gondolatai közé, és arra csábította, hogy újra és újra odapillantson.

A legközelebbi objektum szabad szemmel nézve akkora volt, mint amekkorának a Hold látszódott a Földről. Metándús légköre miatt topázkék árnyalatban fénylett, sima gömbfelszíne mesterséges eredetre utalt. A kétszázezer Eredő-objektum közel ötszázezer indával kapcsolódott egymáshoz, mindegyik átlagosan öt másik objektummal kapcsolódott össze.

Egy indától alig négyszázezer kilométernyi távolságban haladtak, a középpontból áradó rőt fény visszaverődött a felületéről. Az indát kisebb-nagyobb lyukak pettyezték, leginkább egy elhasználódott, gigászi csővezetékre emlékeztetett.

Az Eredő részeit és összetettségét képtelenségnek tűnt megérteni, de a legfontosabb úgyis az, hogy eljussanak a közepéig.

Oda, ahol feltehetően a migrátorok élnek.

Atreidesszel az indulás után egy ideig kerülték egymást, de amikor a férfi végül bekopogtatott Olga kabinjába, nem volt visszaút. A szex egy időre mindkettőjükből elűzte a felgyülemlő feszültséget, és Olga rájött, hogy egyszerűen szüksége van a férfi közelségére, az érintésére, a gyengédségére. Mellette bármikor el tudott aludni, ráadásul súlytalanságban szeretkezni különleges élmény volt. Néha vicces helyzetek adódtak, tehetetlenül sodródtak a kabinban, ide-oda ütköztek, vagy megpróbáltak kapaszkodni közben, és közben rengeteget nevettek. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor nevetni támadt kedvük.

– Néha irigyellek, amiért vagy valaki – mondta Atreides az egyik együttlétük után. Összebújva szuszogtak, és Olga a fiatal férfi szívverését hallgatta.

– „Vagyok valaki”? – Olga meghökkenve a férfi sötét szemébe nézett. – Ezt hogy érted?

– Híres xenológus vagy. A xenofajokat kutatod, könyvet írsz belőlük, meg akarod érteni őket. Elértél valamit. Én meg… egy kiöregedett virtuálsport-játékos vagyok.

– Ne szórakozz már! A világ legjobbja vagy, rajonganak érted a tinilányok, példaképként néznek fel rád a fiatal fiúk.

– A világ legjobbja voltam. És ez csak egy játék. Ráadásul a karrierem már évekkel ezelőtt véget ért. Kiskoromban rengeteg minden akartam lenni: játéktervező, VR-modellező, neurális programozó. Aztán a XenoWars miatt egyikből sem lett semmi. Valószínűleg ezért fogadtam el olyan könnyen Vanessa ajánlatát, mert újra értelmes célokat kínált. De valójában most is csak egy MODA-pilóta vagyok, semmi több.

Olga Atreides arcát fürkészte. Az Eredő nyomasztja ennyire? A kilátástalanság, a félelem, hogy talán soha nem jutunk haza? Emiatt elkezdett az eddigi életén gondolkodni?

– Emlékszel, mit mondtál nekem az Ellipszisen? – kérdezte. – Hogy csak a migrátorok számítanak. Most pedig itt vagyunk az Eredőn, és esélyünk nyílt megérteni a migrátorokat, felfedezni a titkaikat. Felfogod? Ez itt az Eredő! És egyenesen a közepébe tartunk. Ennél nagyobb célt soha nem fogunk találni magunknak. Érted? Soha!

Lágyan beletúrt a férfi hajába, Atreides válaszul közelebb vonta magához, és mohón szájon csókolta.

Nyikau megkérdezte Olgát, van-e kedve együtt alkotni vele. Olga igent mondott, és a megbeszélt időpontban ellebegett a firka hajótörzsben lévő, zérógravitációs kabinjáig. A firkák általában kevés időt töltöttek a forgógyűrűben. Láthatóan jobban bírták, vagy jobban hozzá voltak szokva a súlytalansághoz, mint az emberek.

Nemrég egy technát küldtek egy közeli, a citromsárga és narancs árnyalataiból összeálló gázburokkal körbevett objektum, a Savbolygó mélyére, amely néhány másodperc alatt szétmarta a techna burkolatát. Mindössze annyit sikerült megállapítani, hogy a kéntartalmú, maró gázfelhő alatt szilárd bolygómag és nagy nyomású széndioxid-oxigén légkör található, és a felszínen 0,74 g a nehézkedés.

Nyikau fantáziáját jelenleg a Savbolygó izgatta: a kénsárga égitestet, valamint a gázburokból kiálló öt indát akarta megformálni. A Nyikaunak alárendelt, kisebb művésznek számító firkák testében egész nap gyűjtögetett szövőméz egy részéből Olga sodorta meg az egyik indát, és igyekezett hozzáilleszteni a Savbolygó, a szoba közepén álló rúdhoz rögzített egyméteres másolatához, miközben Nyikau a felhőzetet próbálta vattaszerűvé puhított szövőmézzel létrehozni, és festékujjaival megfelelő árnyalatúra kenni.

A súlytalanságban úgy lebegtek a testéből nyert szövőmézből tapasztott, fahéj illatú bolygómakett körül, mint két hold.

Néhány órával később felharsant a dél-spektrumi tapsolóagarak fülsértő rikoltását utánozó firka vészriadó.

A radar két idegen űrjárművet észlelt négymillió kilométernyire, a Savbolygót egy KisGrav típusú objektummal összekötő egyik inda közelében. Az expedíció négy szoborhajója felé gyorsultak. Amőba alakú, sötét árnyalatú alakzatokra hasonlítottak, egyáltalán nem emlékeztettek űrhajóformákra.

Ráadásul gyorsulás közben folyamatosan változtatták az alakjukat, mintha képlékeny masszából állnának. Az egyik éppen torz, hatágú csillaggá változott, a másik egy elnyújtott, hullámzó felszínű ikozaéder-alakot vett fel. Félelmetes, az ismert élő szervezetek számára halálos, ötven g-s gyorsulással közeledtek. Korábban egyik gyarmaton sem láttak hasonló migrátor űreszközöket.

Mark azonnal kiadta a parancsot egy nagyterhelésű, extrém g-manőverre.

A Savbolygó légköre alá vezető legközelebbi indán, néhány százezer kilométerre a bolygótól egy több kilométer hosszú hasítékot fedeztek fel, azt akarták elérni. Mark, Áramlati és Nyikau is úgy gondolta, hogy az inda belsejében meg kell próbálniuk bejutni a Savbolygó maró légköre alá, mert nyílt űrben nem szeretnének szembenézni a támadókkal.

Mindenki leszíjazta magát, aztán beindultak a nukleáris hajtóművek.

Ahogy a kezdeti 5 g belepréselte a hídmodul egyik gyorsulási ülésébe, Olga a platinagyűrűjét szorongatta. 10 g felett már úgy érezte, láthatatlan kezek le akarják tépni az arcbőrét, a belső szervei összepréselődtek, a mellkasára mintha újabb és újabb súlyokat pakoltak volna.

Az egyre erősödő zúgás kitöltötte az érzékeit, a híd kontúrok nélküli, homályos folttá tompult a szeme előtt. A gyorsulási szék monitorozta az életfunkciókat, a diagnosztikai kesztyű értágítót fecskendezett az alkarjába, az arcmaszkjába oxigénnel dúsított levegő áramlott, nehogy elájuljon. Óriási erőhatás rázta a szoborhajót, azonban a világűr méreteihez képest ez a gyorsulás szinte jelentéktelennek hatott.

A gyorsulás percek múlva 1 g-re mérséklődött. A szoborrakéta levegője megtelt izzadsággal keveredő keserű ózonszaggal, de hamarosan bekapcsolt a légfrissítés, és édeskés illatot permetezett a belső térbe.

Olga lihegve lazult el.

A követő órákban mindannyian leszíjazva maradtak, a firka navigátorok folyamatosan módosították a röppályáikat, hogy mielőbb elérjék az indán tátongó hasadékot.

Amikor a négy szoborhajó megfelelő közelségbe ért, a nukleáris hajtóművekkel 5 g-s fékezésbe kezdtek, amíg le nem lassultak annyira, hogy be tudjanak navigálni az inda belsejébe.

A migrátor masszahajók már csak egymillió kilométernyire jártak, és még mindig 50 g felett gyorsultak, de hamarosan nekik is el kellett kezdeniük fékezni.

Olga azon töprengett, vajon automata gépezeteke, vagy a fedélzetükön talán vannak migrátorok? És ha igen, akkor hogyan bírják elviselni az 50 g-t? Persze, könnyen lehet, hogy a migrátorok fejlett technológiájukkal képesek közömbösíteni a tehetetlenségi erőt.

Bemanővereztek az inda belsejébe, majd újabb extrém gyorsulás következett.

A hátrahagyott érzékelők szerint üldözőik nem követették őket az inda belsejébe, így egyelőre lefújták a riadókészültséget, a szoborhajók egyenletes sebességgel haladtak tovább. Olga felment a forgógyűrűbe, és megpróbált néhány órát aludni, de a folyamatos pályakorrekciók rezdüléseit minden alkalommal megérezte, így csak nyugtalanul forgolódott.

Folyamatosan az járt a fejében, hogy a migrátorok bármelyik pillanatban megtámadhatják őket. A pulzusa nem akart kilencven alá menni, pedig azt hitte, bírja a stresszt.

Bár ez azért több volt, mint stressz.

Nevezhette akár halálfélelemnek is.

Végül felkelt, és a forgómodulból lelebegett a hídra. Mark mágnestalpas csizmában rezzenéstelen arccal állt a központi kivetítő előtt, és mellkasán összefont karral az inda belsejét tanulmányozta. Olga mellé lebegett, aztán bekapcsolta cipője mágnestappancsait, és Mark mellett lenyomta a talpát a padlóra.

– Nyikau szerint nem jó ötlet az indában utazni – dörmögte Mark a szakállát vakarva. – És igaza van. Biztonságosnak tűnik, de ez a látszat. Csak korlátozottan gyorsulhatunk, mert nem tudjuk, pontosan mi van előttünk. Sajnos a nukleáris hajtóművek sugárzása elárulja, merre haladunk, a detektálásához még migrátor technológia sem kell. Nem tetszik ez nekem.

– De akkor hol vannak a migrátorok? – kérdezte Áramlati Kék. A hátára erősített elektromágneses minihajtóművei segítségével úgy körözött a hídon, mintha a tenger mélyén úszna, farokúszója is ide-oda mozgott közben. – Mert láthatóan nem úsznak utánunk (nem követnek bennünket).

– Fogalmam sincs – felelte Mark. – Tartok tőle, hogy az inda mellett haladnak. Ha pedig át tudnak hatolni a Savbolygó légkörén… – Mark mély levegőt vett. – De ha ránk támadnak, harcolunk. És egyúttal megpróbáljuk valahogy kijuttatni az eddig gyűjtött adatokat, hogy az utánunk érkezők tudják, mire számítsanak.

Az inda tölcsér alakban szétnyílt előttük, a pereméből csavart kábeloszlopok nyúltak le egészen a felszínig, és feszítették ki az indát. A szoborhajók belemerültek a Savbolygó kénsárga felhőrétege alatti széndioxid-oxigén légkörbe.

Sárgás árnyalatú, szürkületi félhomály derengett, alattuk kilométerekkel ezüstkék kristálysivatag húzódott, tigriscsíkos homokdűnék végeláthatatlan tengere. A Don Quijote rázkódva lépett be a légkörbe, a forgógyűrűket leállították, a Savbolygó 0,74 g-s nehézkedése miatt amúgy sem tartózkodhatott benne jelenleg senki.

Újra felharsant a vészriadó.

– #41AF5A migrátor hajó #5E1178 ezer kilométer távolságban!/ #41AF5A migrátor hajó #5E1178 ezer kilométer távolságban!// – visította Bumuchik navigátor.

– Ahogy sejtettük – felelte vészjóslóan Mark. – Sokkal gyorsabb nálunk. Ha el is érjük a következő indát, mindenképpen utol fog érni bennünket. Harckészültség!

ISABELLE KRAYCZEK: A MIGRÁTOROK

(Doubleday, 2111)

Az Eredő misztériuma

Az Eredőről csupa egymásnak ellentmondó információkkal rendelkezünk. Minden egyes szónok másfajta élményről számol be: van, aki egy letisztult és ragyogó fényekkel teli mennyországról beszél, van, aki egy ősrégi komplexumra emlékszik vissza. Egyesek szerint az Eredő egy bolygó, mások szerint egy hatalmas űrállomás, megint mások szerint egy végtelen űrváros. A firka szónokok szerint az univerzum legkomplexebb művészeti alkotása, a hidra szónokok szerint egy megfejthetetlen rejtvény. Azonban egy valamiben mindannyian egyetértenek: az Eredőre eljutni lenyűgöző élmény.

Azonban nem tudjuk, hogy ezek az élmények valóságosak, vagy csupáncsak beültetett emlékeke.

38.

A négy szoborhajó lelassított. Széles ívű fordulóba kezdtek, közben eltávolodtak egymástól, és élesítették a fegyverrendszereiket. Többtucatnyi atomrakétát hoztak magukkal, ezen kívül mind a négy hajót felszerelték nagy teljesítményű, elektromágneses Gauss-ágyúkkal is, de ki tudja, ez mire lesz elég, ha összecsapásra került a sor.

A Mozaik a xenológiai standardok alapján kidolgozott és rögzített hang-, fény-és infratartományú jeleket bocsátott ki a migrátor masszahajó felé, a hangjelek földi, firka és hidra nyelvű üdvözlőüzenetet, a fény-és infrajelek pedig alapvető matematikai összefüggéseket tartalmaztak.

A nagy felbontású panorámakivetítőn a közeledő migrátor űrhajó púpokkal és göcsörtökkel tarkított, sima felületű törzse azúrkék árnyalatokban örvénylett, és úgy bugyogott, akár az olvadt fém a kohóban.

Váratlanul U alakúvá hajlította magát, majd az U szárai gyűrűvé forrtak össze.

Nyikau folyamatos utasításokat füttyögött a másik három szoborhajó firka navigátorainak. A Don Quijote többi segédnavigátor gömbjében ülő és hintázó firka követhetetlen gyorsasággal dolgozott.

A négy szoborhajó élesített atomtöltetekkel várt, aztán a migrátor masszahajó százötven kilométerre tőlük lefékezett három km/másodperces sebességre. Az azúrkék gyűrű alul és felül összepréselődött, és furcsa pápaszemmé torzult.

Aztán egy pillanatra vakító, kékesfehér energianyaláb kötötte össze a Mozaikkal. A szoborhajó megrázkódott, aztán pályaíve meredek zuhanásba fordult. Orrkúpján lángok csaptak ki, és közben a hajó kétségbeesett segélykérő jeleket kezdett el sugározni.

– Rálőtt a #CDC542 Mozaikra!/ Rálőtt a #CDC542 Mozaikra!// – visította vékony énekhangon Bumuchik.

Olga a belső hálózaton látta a Mozaik hídjáról érkező közvetítést, a hídján uralkodó káoszt, a sipítozó firka navigátorokat, a kiáramló levegő süvítését.

Mark azonnal kiadta a tűzparancsot.

A Don Quijote, a Patriot és a Mélymerülő két-két atomrakétát lőtt ki.

A hat töltet a ritkás légkörben száguldott az alakváltó masszahajó felé.

A legelöl haladó rakéta éles villanással megsemmisült, aztán felrobbant még három.

Az utolsó kettő viszont elérte a masszahajót.

Ám nem robbantak fel, hanem belesüppedtek a masszahajó képlékeny testébe. Néhány másodpercig nem történt semmi, aztán a masszahajó egyszerűen szétfröccsent, cafatjai több kilométernyire szóródtak szét a kék sivatag felett.

A Mozaik az utolsó pillanatig küzdött. Gunyoki navigátorkapitány és firka legénysége mindent megpróbált, hogy fékezzék a zuhanást, de meghajtás nélkül esélyük sem volt. A Mozaik tehetetlen tömegként csapódott az ezüstkék homokdűnék közé. Forgógyűrűje kettétört, és leszakadt, az alsó részét a szoborhajó maga alá gyűrte, a hajótörzs megrepedt, lángok nélküli detonációk rázták meg, burkolatdarabjai szanaszét repültek.

A kapcsolat elnémult, odalent csak egy hatalmas, lassan szétterjedő, ezüstkéken csillogó porfelhő kavargott.

A Don Quijote szenzorjai a migrátor masszahajó maradványait pásztázták:

– Nincs érzékelhető mozgás – mondta feszülten Mark. – Kilőttük! De lehet, hogy valahol itt van a másik migrátor hajó is! Nyikau! Irány a legközelebbi indatölcsér! Maradjunk közel a felszínhez!

– A #CDC542 Mozaik!/ A #E0D85C Mozaik!// – füttyögte Nyikau. – Vészjeleket fogunk, vannak túlélők./ Le kell szállnunk, és #0B9C79 segítenünk!//

– Megsemmisítettük az egyik hajójukat, és a másik migrátor hajó valószínűleg itt van a közelben. El kell hagynunk a Savbolygót.

– Nem./ Nem.// #220B63!/ #020106!// – Nyikau előre-hátra dülöngélt a navigációs gömbjében. – Rossz döntés!/ Rossz döntés!//

– Az egyetlen észszerű döntés – mondta keményen Mark. – Én vagyok az expedíció parancsnoka. Nem kockáztathatjuk az expedíció sikerét, sem a másik három szoborhajó épségét. Indulás a legközelebbi indatölcsér felé!

Nyikau megszeppenten pillantott Olgára, aki elhűlve hallgatta Markot. Tényleg itt akarja hagyni a Mozaik túlélőit?

A szoborhajó roncsaiból sűrű, fekete füst szállingózott a sárgás felső légkör felé.

– Mark, ezt nem tehetjük – mondta Olga.

Elcsípte a tőle nem messze ülő Cole Hansennek, Mark elsőtisztjének, valamint Brian Issakson főmérnök meglepett pillantását is, de nem érdekelte, hogy mit gondolnak.

– Ebbe most ne szólj bele, kérlek! – legyintett rá Mark.

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza Olga. – A hidra és a firka küldöttség engem bízott meg a képviseletükkel, és ez…

Mark tekintete feléje villant:

– Az csak egy formaság, össznépi színjáték volt. Szükség van rád, de nem az ilyen döntésekben.

– Szerintem pedig pont az ilyen döntéseknél van rám igazán szükséged. A Mozaikon hatvannyolc firka és hét ember szolgál, és az a hajó szállította készleteink több mint harmadát. Ezen felül ott van a migrátor roncs…

– Az istenit! Tudod, mit kockáztatunk? – csapott a parancsnoki szék karfájára Mark. – Megsemmisítettünk egy migrátor hajót! Sehol nem vagyunk az Eredő középpontjától! Ha még néhány masszahajó idejön…

– Igazad van, kockázatos. Az is kockázatos, hogy egyáltalán itt vagyunk. Minden egyes perc, amit ezzel a vitával töltünk, növeli az esélyét annak, hogy rajtunk ütnek. Éppen ezért kellene mielőbb megkezdeni a mentést.

– Nincs rá idő, nem érted?!

– De igen!/ De igen!// – füttyögte Nyikau. – #E0D85C Mozaik értékes, a legénység értékes, a készletek értékesek./ Minél többet meg #B27BC2 kell tudnunk erről a migrátor fegyverről! Bennünket sem #D6732A hagynának itt.//

– Áramlati? – fordult Olga a gyorsulási hüvelyben fekvő hidra felé. – Ön merre siklik?

– Én önnel hullámzom (egyetértek önnel). Le kell merülnünk (szállnunk), és segíteni a Mozaik túlélőin, és elemezni a támadókat, ha lehetséges, a maradványok alapján. Információra van szükségünk.

– Felfogjátok, hogy ezzel az egész expedíciót kockára teszitek? – kérdezte Mark. A visszafojtott idegességtől remegett a hangja.

– Szerintem mindenki felfogta – felelte feszülten Olga. – Tudtuk, mit vállalunk. De így szólt a fajközi megállapodás. Az ilyen kérdésekben közösen döntünk.

A hídra síri csend telepedett. Olga tisztában volt vele, hogy ez a vita nagyon kellemetlen mindannyiuk számára.

Mark néhány másodpercig hallgatott, csak az arcán rángatózott egy apró izom.

– Rendben – bólintott végül. – Nyikau, vezényeld le a mentést. Egy órát kaptok, nem többet!

A három szoborhajó leereszkedett a felszínre, aztán tucatnyi techna rajzott ki, hogy felderítsék a kék homokba süppedt, füstöltő Mozaik roncsait. A szoborhajó félig szétnyílt, a burkolatlemezei és felszerelései több száz méter sugarú körben szóródtak szét, a benne utazókkal együtt. Firka holttestek hevertek a roncsok körül, de akadt belőlük a hajó belsejében is. A legtöbben az ütközés pillanatában zúzták össze magukat, és haltak szörnyet.

Atreides vezetésével egy MODA-egység, valamint egy ötfős firka orvosi különítmény is útnak indult a Mozaikhoz. Áramlati Kék eközben öt technát irányított a lelőtt migrátor masszahajó húsz kilométerrel arrébb szétszóródott roncsaihoz.

Tizenegy firka túlélőt találtak, négyen kisebb zúzódásokkal megúszták, öten súlyos, ketten életveszélyes sérülésekkel kerültek a Don Quijotéra. Sem Gunyoki navigátorkapitány, sem a Mozaikon szolgáló emberek nem élték túl a becsapódást. Nyikau remegő füttyögéssel köszönte meg a kitartást a mentésben részt vevőknek, és tájékoztatta a többi hajó legénységét a veszteségeikről.

A migrátor masszahajóhoz küldött technák átvizsgálták a roncsokat, de csak megolvadt hajódarabokat találtak, se rakományt, se utasokat. Mindenfelé ugyanolyan, amorf anyagmaradványok hevertek.

Amint maguk mögött hagyták a Savbolygó ezüstkék homokdűnéit, és berepültek a befelé vezető egyik indába, Mark behívta az újraindított forgómodulban lévő kabinjába Olgát.

Mark sosem viselte jól, ha megtépázzák a tekintélyét, márpedig ő most pontosan ezt tette a xenók támogatásával, ezért miközben fellebegett a forgógyűrűbe, felkészült a vitára.

– Mi a faszt képzelsz magadról? – csattant fel Mark, amint becsukódott mögötte a firka testeket ábrázoló domborművekkel teli, almazöld ajtó.

– Ezt én is kérdezhetném tőled – felelte Olga karba tett kézzel. Nem fogok meghátrálni azért, mert agresszív vagy. – Higgadj le, beszéljük meg értelmesen. Nézd… Abban igazad van, nem a többiek előtt kellett volna egymásnak feszülnünk, pláne nem így. Viszont a Mozaikot…

– Nem azért hoztalak magammal, hogy felelőtlenül szétkúrd az egész expedíciót!

– Szerinted te hoztál magaddal? – kérdezett vissza továbbra is nyugodt hangon Olga, hátha ettől Mark is észhez tér. Ettől még maga a megjegyzés olyan volt, akár egy kígyómarás.

– Tudod mennyit küzdöttem érted a háttérben? Győzködtem Li-Chen Hót, Jamotót és még jó néhány fontos embert Traversig bezárólag. A testvérem vagy, nem a riválisom…

– Hogy jön ez ide? Ez itt most nem rólad és rólam szól.

– Akkor miért versenyzel velem megint? Mit akarsz bizonyítani?

– Versenyzek? Veled?

– Kiskorod óta ezt csinálod. Még xenológiát is azért kezdtél el tanulni, hogy apa téged szeressen jobban, hogy rád is figyeljen.

– Miről… – Olga elvörösödött. – Hogy jön ez…? Ez nagyon aljas megjegyzés volt.

– Szerintem meg az volt az aljas, amit a hídon műveltél. Hülyét csináltál belőlem és magadból is. Az életünk múlik azon, hogy van-e, aki irányít, aki éles helyzetekben dönt, aki vállalja a döntések következményét, és van-e, akiben a többiek feltétel nélkül bíznak. Te pedig ezt most szétbarmoltad.

– Ez nem igaz! – rázta a fejét Olga, és egész testében remegett. – Nem ez…

– Nem? – vágott közbe Mark. – Ki fog ezután bármelyikünket komolyan venni? A legénység? Nem. Még a xenók sem. Csak az egymással civakodó Ballard testvérek leszünk. És mindezt azért, mert megint versenyezni akarsz velem.

– Dehogy akarok veled versenyezni! Hagyd már ezt a hülyeséget!

– Egész gyerekkorodban engem akartál legyőzni. Mennyire élvezted, amikor jobb lettél nálam XenoWarsban! Amikor átjöttek a haverjaim, mindig azzal jöttél, hogy „Gyere, Marky, XW-zzünk, hátha egyszer végre le tudsz győzni!” Emlékszel?

– Jézusom, gyerekek voltunk! És egyáltalán hogy jön ez ide? Tényleg gyerekkori sérelmeket hozol fel, amikor itt vagyunk az Eredőn?

– Ezek szerint nem érted, miről beszélek. Én az emberi faj érdekeit képviselem. Te kiét képviseled? A xenókét?

– Mindannyiunkét. Számomra fontosabb az expedíció legénysége, mint bármiféle tekintély. Tojok a tekintélyre, Mark, ha közben megmenthettünk akár csak egyvalakit is a Mozaik roncsai közül. Ez nem kettőnkről szólt, hanem arról, hogy itt akartad hagyni a túlélőket.

– Maga az expedíció sokkal fontosabb a benne résztvevőknél. Még nálam és nálad is. Bármelyikünknél.

– Egy csapat vagyunk, és számítunk egymásra, ez tartja össze a…

Mark egy legyintéssel közbevágott:

– Mi lesz, ha legközelebb újra olyan döntést hozok, ami neked nem tetszik? Megint beleszólsz? A xenóid hallgatnak rád, bár fogalmam sincs, miért. Nem tudom, hogyan tudtad az ujjad köré csavarni őket.

– Hogy mi?!

– Jól hallottad. Az ujjad köré csavartad őket. – Mark közelebb hajolt. – De ha még egyszer ellentmondasz nekem…

– Mi lesz akkor? – nézett bátyja szemébe Olga.

– Akkor el fogunk bukni – mondta Mark. – Te, én és ez az egész Fantom-expedíció. És miattad fogunk elbukni. A te önzésed miatt. Mindig is önző voltál, és ezt te is tudod.

Olga torka elszorult.

Mark szavai a fülében dübörögtek.

Miattad fogunk elbukni. A te önzésed miatt. Mindig is önző voltál…

Önző.

Marknak igaza volt.

Önző módon küzdött apa szeretetéért, és önző módon próbált a tökéletes Mark fölé emelkedni. Az egész gyermekkorát ez a megfelelni akarás határozta meg.

Kibuggyantak a könnyei.

– Most tényleg bőgsz? – kérdezte Mark, és hátradőlt a székén. – Ez apánál sem vált be soha.

Apa nem szerette, ha Olga sír, attól mindig csak még dühösebb lett, és azt hajtogatta, hogy ez a világ nem szereti a gyengeséget, és soha ne mutassa magát gyengének mások előtt.

Most újra gyengének mutatta magát.

Megtörölte a szemét, és kifújta az orrát, aztán percekig ültek szótlanul egymás mellett. A padló megremegett, ahogy a korrekciós hajtóművek apró lökéssel módosítottak a pályájukon.

Miattad fogunk elbukni. A te önzésed miatt.

Olga azon tűnődött, mennyire alkalmatlan arra, hogy itt legyen. És ezt is az önzésének köszönhette; rávette Nyikaut és Áramlati Kéket, hogy segítsenek, és ők vették rá az FVSZ-t, ők kényszerítették ki az ő részvételét is.

Éppen fel akart állni, de Mark ekkor megszólalt:

– Egy időben… apa miatt én is majdnem xenológiát akartam tanulni.

– Én nem apa miatt lettem xenológus – tiltakozott Olga.

Ám nem volt egészen biztos benne, hogy ez valóban igaz-e. Eszébe jutott, apa hányszor mondogatta neki kiskorában, hogy egyszer még a végén xenológus lesz belőle, és mennyire lelkére vette, ha Olgát éppen nem érdekelte annyira, amit a xenókról mesélt.

Ettől még az én választásom volt. Biztos, hogy apa is hatással volt rám, de egyáltalán nem miatta lettem az, aki.

Mark közelebb hajolt:

– Figyelj, én is majdnem az ő álmait követtem. Olyan lelkesen tudott mesélni, hogy évekig feszengtem, amiért nem érdekeltek a xenói, de megpróbáltam komoly és kíváncsi arcot vágni, hogy ne bántsam meg. Te nem kaptál a gúnyos megjegyzéseiből, nem tudod, miket mondott nekem, amikor informatikát és programozást kezdtem el tanulni. Nem hallottad, milyen lefitymálóan beszélt, hogy mérnökökből és informatikusokból van elég a világon, de a xenókat nem ismeri senki. Mintha a xenói lettek volna a legfontosabbak a világon.

Olga pontosan tudta, miről beszél Mark. Nyolcévesen jött rá, hogy apa akkor élénkül fel igazán, ha a xenóiról mesélhet. Ha a xenókról kérdezte, az ölébe ültette, és Olga minél jobban érdeklődött, minél többet kérdezett, apa annál kedvesebb lett, annál többet törődött vele. Apa szeretetére vágyott, és megtalálta a módját, hogyan szerezze meg.

– A számára azok is voltak – törölte meg a szemét Olga.

Aztán felállt, és az ajtó felé indult.

– Várj… maradj! – pattant fel Mark. – Ne haragudj… azért, amiket mondtam, de nagyon feldühítettél. Nem akartalak megbántani.

– Elhiszem. – Nem szabadott volna sírnia.

– Tudom, hogy te sem tudtad teljesen feldolgozni… anya elvesztését és apa halálát – folytatta Mark. – De hidd el, én sem. Még ha esetleg úgy is látszott.

– Sosem beszéltünk erről…

– Pedig akkor talán nem távolodtunk volna el ennyire egymástól. Vagy nem tudom.

A vallomás Markhoz képest meglepően őszintén hangzott, pedig ő aztán tényleg ritkán mutatta ki az érzéseit. Olga az arcát fürkészte, de semmit nem tudott leolvasni róla.

– Én mindig csodálkoztam, hogyan tudod ilyen lazán kezelni…

– Lazán? Ez látszott? Hogy lazán kezelem? – Mark keserűen elmosolyodott. – Végül is, ebben profi vagyok, bárki elől el tudom rejteni az érzéseimet. Mondjuk, nem is tartozik senkire.

– Rám sem?

– De… rád igen. Tudod, hogy néha mennyire olyan vagy, mint apa? Ha valamit a fejedbe veszel… – Mark elmosolyodott. – Örülök, hogy itt vagy velem.

Közelebb lépett, és átölelte Olgát, ő pedig a nyakába fúrta a fejét, mint régen. Miután anya szónokká változott, számtalanszor ölelték így meg egymást. Mindketten tudták, hogy csak egymásra számíthatnak.

Olga sok ostobaságot csinált akkoriban. Egyszer, még Budapesten három fiú haverjával egy utcai cigarettaautomatát törtek fel, mert elfogyott a cigijük. Nem akartak semmi mást, csak néhány doboz cigit, és jó heccnek tűnt felfeszíteni az automatát. Csakhogy arra nem számítottak, hogy megszólal a riasztó.

A három fiú – Levi, Balázs és Jani – elrohantak, Olga messze lemaradt tőlük, és hiába kiabált utánuk, nem álltak meg. Aztán felharsantak a szirénák, hőkamerás, arcszkenneres rendőrdrónok csaptak le a magasból. Vészvillogóik kék pulzálása elől Olga egy kis utcán a Duna-part felé fordult, és felsője kapucniját az arcába húzva az Erzsébet híd alól hívta fel Markot, aki azonnal érte jött. A többieket végül lefülelték a drónok, és a szüleik jókora pénzbüntetést kaptak, de legalább őt nem árulták be. Mark hazarepült vele, és a nappaliban Olga ugyanúgy ölelte át egész testében remegve, mint ahogy most.

– Itt vagyok – súgta most a fülébe Mark, és megsimogatta a fejét. Olga úgy érezte magát, mint sok évvel ezelőtt: ő volt a komoly és felnőtt Mark kishúga. – Rám mindig számíthatsz, és ezt tudod te is. Ahogy én is ugyanígy számítok rád. Együtt vagyunk, és együtt fogjuk végigcsinálni. Csak kérlek, használd az eszed, és gondolkodj úgy, mint egy Ballard, jó?

– Jó.

Jólesett Mark ölelése, de a világ ettől még ugyanannyira elcseszett maradt, mint tizenhét éves korában.

Mark irányított, ő pedig engedelmeskedett.

Semmi sem változott.

Olga bezárkózott a forgómodulban lévő kabinjába, és úgy feküdt az ágyán, mint akit kiütöttek. Atreides diszkréten üzent neki, talán megsejtette, hogy Markkal heves vitát folytattak, de Olga visszaüzent, hogy most egy kicsit egyedül szeretne maradni.

Mark szavai azóta is marták belülről.

Az én önzésem miatt fogunk elbukni.

Mi lesz, ha legközelebb Mark újra olyan döntést hoz, amivel nem ért egyet? Mer majd ellent mondani neki?

Nem volt biztos benne.

Hogy jutottak el egyáltalán ide, amikor arról kezdtek el vitatkozni, hogy Mark ott akarta hagyni a Mozaik életben maradt legénységét?

Újra végiggondolta ezt az egész vitát. Nem értette, mi történt valójában. Mark egyszerűen félresöpörte a szilárd erkölcsi alapokon nyugvó ellenállását, az ingatag lábakon álló önértékelése pedig könnyű célpontnak bizonyult. De miért jött elő apával és a gyerekkorukkal? És ha versenyzett vele apa figyelméért, törődéséért, akkor mi van? Kiskorától azt érezte, hogy apa jobban figyel Markra, talán még jobban is szereti, és igen, megpróbált ő is megfelelni apának. Melyik gyerek ne próbálta volna meg?

Az egyetlen, aminek ebben a pillanatban örülni tudott, hogy legalább a Mozaik túlélőit megmentették.

Minden másban kudarcot vallott.

A Savbolygóról kivezető indát hárommillió kilométerrel később, egy hasítékon át elhagyták, és szerencsére további migrátor masszahajóknak nem észlelték nyomát.

Egy héten át repültek befelé. Kerülték az indákat, valamint a nagyobb tömegű objektumokat, így eseménytelenül telt az utazás. Hetvenmillió kilométert tettek meg eddig az Eredő peremétől, a belső övezet még kétszázharmincmillió kilométernyire volt előttük. Ám a hálózat innentől kezdett sűrűbbé válni, az indák és objektumok közötti távolság az eddigi öt-hatmillió kilométerről két-három millió kilométernyire csökkent, és valószínűleg sokkal komolyabb védelmi rendszer is várt rájuk.

Olga épp a forgógyűrű 0,6 g-jében végzett izomerősítő gyakorlatokat, amikor befutott Mark hívása:

„Azonnal gyere a hídra!”

Olga megtörölközött, és sietve átlebegett a Don Quijote hídmoduljába. A riadó nem szólt, így talán nem történt komolyabb baj, ez azonban azt jelentette, hogy talán megint a xenókkal alakult ki konfliktus.

Amit neki kellene megoldania.

Nyikau a navigációs gömbjéből Olgára sandított, aztán visszafordult a kijelzői felé. Áramlati nyugtalanul körözött a tágas térben. Olga elkapta néhány firka és embertiszt pillantását.

– Mi történt? – fordult feszülten a gyorsulási székébe szíjazva ülő Markra, aki intett neki, hogy üljön le mellé. A hídon tapintani lehetett a feszültséget.

– Az imént elfogtunk egy üzenetet – mondta síri hangon Mark, miközben Olga odalökte magát a bátyja melletti székhez.

– Miféle üzenetet?

– Egy segélykérést – mondta Áramlati Kék, és elsiklott Olga feje felett. – Bumuchik, játszd be!

– S.O.S. spektrumi szoborhajó, látlak benneteket. Értesítsétek a Földet! Benjamin Ballard vagyok a Földről. Ismétlem: a nevem Benjamin Ballard! Egy ember vagyok a Föld bolygóról! A koordinátáim…

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV

(Paulsen&Graff, 2081)

Nemek és nemtelenek, avagy a fajfenntartás lehetőségei

Az általunk legkevésbé elfogadott különbség az emberek és hidrák között a hidra kultúrának a születéshez, szülői léthez és a családhoz fűződő, sajátos viszonya.

A hidrák ugyanis a prím szülőegyedeket gyakorlatilag állatként tenyésztik. Sok biológus és xenológus a mai napig azt tartja, hogy ezek a prímtelepek olyanok, mint valami hatalmas bordély, ahová dominák és dominusok a vágyaikat kielégíteni járnak, vagy kiválasztani a hármasodásukhoz alkalmas egyedeket, amelyekkel erre az időre megosztják az otthonukat.

Szintén különös tény, hogy egyúttal ezek a tenyésztelepek látják el a Hydrus jelentős részét is hússal. Emiatt sok ember kannibalizmussal vádolja a hidrákat. Ez azonban durva leegyszerűsítés. Itt van például az Önállóság lakomája: amikor az újszülött hidrák néhány hónap után függetlenednek a prímjüktől, ezt a Vulkántól a Hínárbolyig számos hydrusi mélységi kultúrában közös étkezésen ünneplik meg, amely során a hidra utódokat kihordó prímet fogyasztják el főfogásként.

Ez számunkra megbotránkoztató, ám valójában csak annyit jelent, hogy a hidrák nem emberi normák és szokások szerint gondolkodnak. Ezt pedig, ha tetszik, ha nem, tiszteletben kell tartanunk.

39.

Négyen ültek a Don Quijote forgómoduljának tárgyalójában: Mark, Áramlati Kék, Nyikau és Olga. Rajta kívül senki sem kételkedett az üzenet valódiságában.

– Márpedig ez nem apa – mondta Olga teljes bizonyossággal. – Nem lehet ő.

– Miért ne lehetne? – kérdezte Áramlati Kék. – Tegyük félre az egészséges kétkedésünket, mert alapvetően én is azt világítanám (azt mondanám), hogy az üzenet forrása nem Ballard. Csakhogy: ha nem Ballard küldte, akkor ki? A kényszerítők (migrátorok)? Valóban ilyen kétes trükkel próbálkoznának? Valóban szükségük lenne bármilyen trükkre? Mi lenne a céljuk mindezzel? Hogy tovább csalogassanak befelé? Hiszen úgyis arra tartunk.

– Egy meghatározott helyre terelnek bennünket – felelte Olga. Nem is értette, miért hiszi Áramlati, hogy apa odabent van.

– Ehhez azonban nincsen szükségük #4A1892 Benjamin Ballardra./ Bármilyen üzenetet küldtek volna, mi meg akarnánk #A5BB60 vizsgálni.// – Nyikau közben az asztal alatt egy szobrot festegetett. – Akkor miért #4A1892 Benjamin Ballard?/ Miért pont #392F88 Benjamin Ballard?//

– Én is ugyanezt gondolom, Olga – mondta síri hangon Mark. Az arcára volt írva, hogy az üzenet őt is megrázta. – Mi van, ha mégis apa küldte? Mi van, ha apa él?

– Ugyan már! – tiltakozott Olga. – Szerinted apa öt éve itt bolyong, és most hirtelen küld nekünk egy üzenetet? Hogyan észlelné egyáltalán a szoborhajóinkat?

– Pedig valószínűleg pontosan ez történt – közölte Áramlati Kék. – Ballard eltűnt az Ellipszisen. Úgy tűnt, néhány süllyedő (ostoros) megtámadta, és hanyatt fordította (megölte). A holttestét sosem találták meg. A legtöbb megölt nyüzsgő (firka), úszó (hidra) vagy tátogó (ember) tetemét sem találjuk meg soha, mivel a süllyedők (ostorosok) bevonszolják őket valamelyik belső aszteroidára, és többnyire feltűzik őket a falra. Azonban a süllyedők (ostorosok) némelyike feltehetően még nem épült le teljesen szellemileg, és nem csak világították (ismerték) az Eredőre vezető csillagsodrásokat (féregjáratokat), hanem át is úsztak (mentek) rajta időnként. Tegyük fel, Ballardnak szerencséje volt, és túlélte a támadást. Valahogy kapcsolatot teremthetett velük, ezért magukkal úsztatták (vitték) őt is. Világítva (tudva), hogy ön mit ért el az Ellipszisen néhány hónappal ezelőtt, ez egyáltalán nem tűnik lehetetlennek, igaz?

Olga magába roskadva ült.

Apa öt évvel ezelőtt meghalt.

A többiek miért nem képesek átlátni a migrátor csapdán? Még Mark is elhiszi, de csak mert el akarja hinni.

– A migrátorok tudják, kik vagyunk és honnan jöttünk – mondta halkan. – Valószínűleg már az elejétől tudnak rólunk mindent. Tudják, hogyan lehet bennünket manipulálni. Tudják, hogy Mark és én is itt vagyunk. Ennél kézenfekvőbb csalit nem is lehetne kitalálni.

– A #AF1D11 migrátorok sosem törődnek egyénekkel./ Olga, a gondolkodásod #AEA6AC csak látszatracionalitás.// A migrátorok nem #5CE724 manipulálnak./ A migrátoroknak nincs szüksége ilyen módszerekre.//

– Márpedig az ott nem az apánk! – csattant fel Olga. – Csak a migrátorok akarják elhitetni velünk! Hát nem értitek?!

A többiek némán néztek vissza rá.

– Próbáld meg egy kicsit kikapcsolni az érzéseidet – kérte Mark. – Én sem akarom elhinni, de bármilyen valószínűtlen is, csak arra tudok gondolni, amit Áramlati Kék és Nyikau is levezettek. A migrátorok nem törődnek az egyénnel. Nem fognak miattunk egy ilyen bugyuta csapdát állítani. Miért tennék? Miért gondolkodnának ilyen kicsinyes, emberi logikával? Ez sosem volt rájuk jellemző. Ha pedig ez igaz, akkor…

Olga a kezébe temette az arcát.

Még Mark is elhiszi.

Remegett a keze, gyorsan az asztal alá rejtette, de ahogy Nyikau felé fordult, látta, hogy a firka észrevette. A migrátorok minden bizonnyal ezt akarták, felzaklatni őket ezzel a hamis információval!

– #1606A4 Olga, ne tagadj ilyen görcsösen./ #4D19E2 Olga, ne tagadj ilyen görcsösen.//

Nyikau füttyszavai éles késként hasítottak belé.

Nem tagadok, akarta rávágni ösztönösen, de hirtelen rájött, hogy ez nem igaz. Pontosan azt csinálja.

Tagad.

Az apa eltűnése utáni első hónapokban minden egyetemi és xenológusi kapcsolatát megmozgatta, hogy beutazási engedélyt kapjon az Ellipszisre, de az ENSZ biztonsági okokból letiltott az ostorosokkal kapcsolatos minden kutatást, és korlátozta az Ellipszisre vezető féreglyukak használatát is. Minden kérelmét elutasították, valószínűleg mert pontosan tudták, kicsoda ő, és miért akar az Ellipszisre menni.

– És akkor mi lesz most? – kérdezte végül, de rettegett a választól. – Mit fogunk tenni?

– Ha Ballard valóban itt van öt éve, az azt jelenti, hogy ötévnyi információval rendelkezik az Eredőről – közölte Áramlati Kék. – Bármennyire is gyanakvó vagyok, ha ő az, szükségünk van rá, és arra, amit tud.

– Igen – biccentette tűnődve Mark, és Olgára pillantott. – Ha apa itt van, megtaláljuk… Ez az expedíció elsődleges érdeke.

Apa él!

Lehet, hogy hajdanán tényleg csak elfogták? Megsebesült, az életéért küzdött, és végül talán sikerült valamiféle kapcsolatot teremtenie néhány ostorossal? Ha ez igaz, hogyan élte túl egyáltalán az elmúlt öt évet?

Végül is az ostorosok őket is életben tartották. Tudták, milyen összetételű légkörre van szükségük, táplálták őket. Ugyanezt megtehették apával is.

De öt évig?

És hogyan került át az Eredőre? És mióta lehet itt egyáltalán?

Öt év!

Ennyit nem lehet túlélni.

Ép elmével nem. De máshogy sem.

A lehetőség, hogy apa él, mégis kezdte befészkelni magát a gondolatai közé. Hatvanhét évesen tűnt el, most hetvenkét éves, néhány hónap múlva hetvenhárom, és ha tényleg itt van, akkor valószínűleg mindenkinél közelebb jutott a migrátorokhoz.

Önkéntelenül elképzelte a találkozást, ahogy egymással szemben állnak. Ez az öt év biztos, hogy meggyötörte, megtörte. Talán csak állnak majd egymással szemben, méregetik egymást, apa lesoványodott, a tekintete riadt, végtelen fáradtság csillog benne. Valószínűleg csak árnyéka évekkel korábbi, tetterős önmagának.

– Tényleg élsz? – kérdezte a képzeletbeli apjától, miközben a forgógyűrűben lévő kabinja falára vetített ablakszimulációban az Eredő rózsavörös, belső régióját figyelte. – Tényleg túléltél mindent?

Atreidesszel a gyűrűmodulban lévő kabinja ágyán feküdtek meztelenül. Olga halkan szuszogott, és valószerűtlen nyugalom szállta meg. Néhány percre minden tökéletesnek és békésnek tűnt.

– Ha édesapád tényleg ott van, megtaláljuk – mondta halkan Atreides. – És ha megtaláltuk, nagy hasznára lesz az expedíciónak. Talán ő lesz a legfontosabb eredmény, amit elérünk.

– Nem tudom már, mit higgyek – rázta a fejét Olga. – Félek bármiben is reménykedni.

– Szerintem, amíg át nem öleled őt, semmiben ne reménykedj. Addig semmi sem biztos.

– Te mit gondolsz? – könyökölt fel Olga, és Atreides csupasz mellkasát kezdte el cirógatni. A férfi bőre még az övénél is fehérebb volt, vékony alkata miatt szinte minden apró izma élesen kirajzolódott a testén.

– Szerintem ő az. Hihetetlennek tűnik, de mégis van benne logika, legalábbis az alapján, amit az Ellipszisen átéltünk. Az ostorosok életben tarthatták.

– De hogy bírhatta ki ennyi ideig? Távol mindentől, ami emberi?

– Nem tudjuk, nekünk mit kell majd kibírnunk – nézte a plafont Atreides. Szex után egészen le szokott lassulni a beszéde, ilyenkor néhány órára mintha elszállt volna az örökös nyughatatlansága. – Hogy mennyi ideig fogunk az Eredőben bolyongani. Minél beljebb megyünk, annál nagyobb az esélye, hogy nem jutunk ki… Egyhamar.

– Nem ezt akartad mondani, igaz? – nézett Atreides szemébe Olga. – Hanem azt, hogy soha.

Atreides hosszú ujjaival gyengéden megsimogatta Olga arcát, és beletúrt a hajába.

– Erre az induláskor mindannyian felkészültünk – felelte végül. – És éppen emiatt nagyon örülnék neki, ha Benjamin Ballard is velünk lenne.

Olgának az a felvétel járt a fejében, amely apa eltűnéséről készült. Apa utolsó arckifejezése elevenen élt benne a mai napig.

– Félek, hogy mi van, ha mégsem igaz, de attól is félek, hogy esetleg tényleg él. – Atreides megfogta Olga kezét, és ujjait a saját ujjai közé kulcsolta. Olga tekintete saját, csontberakásos gyűrűjére siklott. – Ezt a gyűrűt apától kaptam a tizennyolcadik születésnapomra. Ott volt ugyan anya is, de… ő akkor már… nem számított.

Lehúzta a gyűrűt az ujjáról, és megmutatta Atreidesnek.

A belsejébe apa annyit gravíroztatott: Ballard-család.

– Mesélj róla! – kérte Atreides. – Én csak a hírekből ismertem, meg a könyveiből, a műsoraiból. Kíváncsi vagyok, milyen volt valójában… és te milyennek láttad őt?

Olga maga elé meredt, ahogy valahonnan mélyről előkúsztak a régi emlékek.

– Apa… bonyolult ember volt. Vagyis bonyolult ember… Próbált egyensúlyt találni a családja és a szenvedélye között, de nem tudom, valaha sikerült-e neki. Anya szerint igen, Mark szerint nem. Én nem tudom eldönteni. De félre ne értsd, nem volt rossz apa, sőt, imádott bennünket, és rengeteget foglalkozott velünk. Mégis akkor volt igazán önmaga, ha a xenóiról beszélhetett. És rengeteget tudott beszélni róluk.

Mark nemrég azt vágta a fejéhez, hogy apa kedvéért lett xenológus. Ez így nem volt igaz: nem apa kedvéért, de apa miatt. Apa áfonyavörös kíváncsisága valóban beleégett Olga elméjébe, és a figyelmét a xenókon keresztül kaphatta meg. Talán még a szeretetét is.

Belefészkelte magát Atreides karjai közé, élvezte a férfi testéből áradó meleget.

– Ugye gyerek volt még, amikor a migrátorok megérkeztek? – kérdezte Atreides.

– Tizenhárom éves, igen – tűnődött Olga, és eszébe jutottak apa történetei azokról az időkről. – Ahogy mesélte, sci-fi könyveket faló, álmodozó kissrácként félelem helyett ő izgalommal figyelte a Lándzsa megjelenését. Saját Lándzsát épített kartonból, és elképzelte, mi lehet a belsejében.

– Aztán jött az invázió… – biccentett Atreides. – Rengeteg korabeli felvételt láttam az ötvenes-hatvanas évekből, és el nem tudom képzelni, hogy milyen lehetett előtte a világ, és hogyan élték meg az akkori emberek azokat az éveket.

Olga régi képeket, felvételeket idézett fel magában, amelyeket apa mutatott neki a gyerekkoráról.

– Apa Bostonban nőtt fel, egy régi, vörös téglás házban laktak. Amikor az első napokban, hetekben a migrátorok kiürítették New Yorkot, néhány barátjával elszöktek otthonról, és elbuszoztak NYC-be, hogy lássák a várost elhagyó milliók kényszermenetét. Akkor még senki nem értette, mi történik, az egész világot átjárta a világvége minden mindegy nihil-hangulata. Apáék gyümölcsöt és sört loptak egy bezárt, de félig már kifosztott boltból, aztán csak nézték a féreglyukak felé masírozó végeláthatatlan tömeget. Azt mesélte, olyan volt az egész, mint egy zombihorda vonulása. Aztán megjöttek a firkák, ezek a fura kis nyughatatlan lények, és gyerekfejjel egyáltalán nem tűntek ijesztőnek. Megpróbáltak velük beszélgetni, de semmit nem értettek a füttyögő kettősnyelvükből, ahogy a firkák sem az ő beszédükből.

– Nem féltek? – kérdezte Atreides.

– Inkább izgatottak voltak. New York utcáit sok millió firka lepte el, és elkezdtek domborműveket, szobrokat faragni az épületek oldalába, átfesteni a toronyházakat, és minden sarkon szobrokat hagytak maguk után, hamarosan az egész város tele lett velük. Aztán a Nemzeti Gárda lezárt egy sor utcát és épületet, de nem avatkoztak közbe, mert mindenki félt a magasban köröző migrátor angyaloktól, főleg miután kiderült, hogy azokat az embereket, akik fegyvert használtak a firkák ellen, azonnal hamuvá égette egy-egy migrátor hadangyal. Aztán Martha Lewis-Bale szónok bejelentette, hogy a migrátorok akarata szerint New York és környéke a Spektrumról áttelepített firkák otthona lesz. Apáék rajzolni kezdtek a falakra és papírlapokra. Apa szeretett rajzolni, de persze a firkák kigúnyolták, viszont legalább sikerült megértetnie magát néhány firkával. Onnantól folyamatosan visszajártak New Yorkba. Azt hiszem, ekkor kezdődött egy legendás xenológus karrier.

– És a tiéd hol kezdődött?

– Az enyém? – nevette el magát Olga. – Ha ezt egyáltalán karriernek lehet nevezni… Én egyszerűen csak így nőttem fel. Apa esti meséi xenókról szóltak, a vacsora melletti beszélgetések és kiselőadások a xenókról szóltak, ha vendégek jöttek, mint valami családi cirkuszi attrakció, spektrumi vagy hydrusi szokások elmesélésével kápráztattam el apáék ismerőseit. Álmaimban firkákkal játszottam, hidrákkal vitatkoztam, rémálmaiban ostorosok elől menekültem.

– És eljuttattál bennünket az Eredőre.

– Remélem, nem bánjuk meg, hogy elmerészkedtünk ide – komorodott el Olga.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV – ÚJ, BŐVÍTETT KIADÁS

(Paulsen&Graff, 2091)

A háborúk

Az emberi faj szeret háborúzni. Nem telik el úgy évszázad, hogy néhány kisebb-nagyobb csoport vagy nemzet ne esne egymásnak politikai, gazdasági, vallási vagy bármilyen mondvacsinált okból.

Na de mi a helyzet a xenókkal?

A firkákat kifejezetten taszítja az erőszak. Művészi kifinomultságuk nem összeegyeztethető a pusztítással, sokkal jobban tisztelik az alkotást annál, hogy leromboljanak bármit is. A földi években számolt tizenötezer éves, rögzített történelmük során mindössze egyetlen fegyveres konfliktust jegyeztek fel, az Ízlésháborút, amely a Római Birodalom bukása idejére datálható, és megteremtette a mai világrendjük alapjait. A firka nyelvek mindegyike Ízlésteremtés néven hivatkozik rá, pedig ebben az időszakban rengeteg régi építményt és szobrot romboltak le, és több százmillió firkát öltek meg. Brutális háború volt ez, mégis mindössze egyszer történt, hogy a művészet ilyen indulatokat váltott volna ki a Spektrumon.

A hidrák ebből a szempontból sokkal közelebb állnak hozzánk, legalább annyira szeretik a hatalmat és a birtoklást, mint mi, még ha ez egészen másfajta elvek és gondolkodás mentén is valósul meg. A Vulkán körül él a Hydrus populációjának kétharmada, és mélységből adódó különbségek a mai napig léteznek. Alsó-és Felsővulkán hatalmi csoportjai összesen tíz úgynevezett Függőleges háborúban csaptak össze eddig, és akkor a mélyvízi és az úszó rasszok közötti folyamatos konfliktusokról még nem is beszéltünk.

És hogy mi a helyzet az ostorosokkal? Fogalmunk sincs, ők miféle múltbéli háborúkban vettek részt korábban.

40.

Apa üzenete egy jéggel borított, korallkék bolygóobjektumról érkezett, mindössze százharmincmillió kilométerre az Eredő belső övezetétől. Az égitestet öt, rücskös felszínű inda kötötte össze a legközelebbi Eredő-objektumokkal. Átmérője a Föld átmérőjének háromszorosa volt, a felszíni nehézkedése viszont ennek ellenére mindössze 0,65 g, amiből arra következtettek, hogy a belseje üreges.

Innen kapta a Jégüreg nevet.

Felszínén számtalan kisebb-nagyobb fagyott peremű lyuk tátongott, amelyekbe technákat küldtek be. A külső héj alatt mesterségesen kivájt barlanglabirintus rejtőzött; torz cseppkőoszlopok és göcsörtös folyosók váltották egymást. A jég egy idő után eltünedezett és csak egy gigantikus sziklalabirintus maradt, amelyben újabb és újabb járatok nyúltak egyre mélyebbre. A technák érzékelőket, kommunikációs bójákat és jelzőfényeket telepítettek a jégfalba.

Csak reménykedhettek, hogy újabb üzenetet kapnak apától, mert máshogy esélyük sem lesz idebent megtalálni. A Jégüreg térfogata ugyanis huszonhétszerese volt a Földének.

A technák hétszáz kilométer mélyen, a járatok közé ékelődve elektromágneses sugárzást kibocsátó, gömb alakú építményekre bukkantak, amelyek szinte összenőttek a barlangrendszerrel, és legalább ötszáz méter sugarúak lehetettek. A technák leszálltak obszidiánfekete felszínére, és megpróbáltak mintát venni belőle, azonban a mintavevő lézereik nem bizonyultak elég erősnek a felület megbontásához.

Mark végül beküldte a Patriotot a legnagyobb kráternyíláson át.

A szoborhajó hat órán át ereszkedett lefelé a felderítőtechnák által feltérképezett, széles barlangjáratban, de még mindig száz kilométernyire járt a céltól, amikor Bumuchik navigátor váratlanul füttyögni kezdett:

– Jelet fogtunk!/ Jelet fogtunk!//

– Miféle jelet? – kérdezte izgatottan Olga. Órák óta figyelte ökölbe szorított kézzel, merre jut a kutatás, és várta a talán soha el nem érkező pillanatot, amikor újabb nyomra bukkannak.

– #32FA9C helyzetjelző szignál, erős és célzott #A59B9A ismétlődő jelsorozat./ A forrása kétezer kilométernyire van a Jégüreg belsejében, az #551908 átellenes oldalon.// #392F88 BenBallard!/ #14053E BenBallard!//

– Üzenj Hershey kapitánynak a Patrioton, hogy emelkedjen vissza a felszínre! – mondta Mark, aztán Olgára pillantott. – A Mélymerülő továbbra is maradjon az eredeti pályáján. Mi indulunk a jelforrás után.

A Don Quijote előreküldött technái berepültek a jelforráshoz vezető üregbe, és elkezdték letapogatni a felszín alatti barlangrendszert. Ennek alapján a Don Quijote szubintje háromdimenziós térképen jelenítette meg a felszín alatti világot.

A Don Quijote eközben újra megkerülte a Jégüreget, a firka navigátorok egy olyan ereszkedő röppályát kalkuláltak, amely a technák által felderített újabb barlangrendszer mélyére vezetett.

A következő órákban egyre ereszkedtek a Jégüreg mélyére. Az előreküldött technák jelzőbójái halvány derengéssel jelezték a feltérképezett utat, a Don Quijote pedig reflektorokkal pásztázta az újabb alagutakat. Újabb és újabb kommunikációs bójákat lőttek ki, hogy megmaradjon a kapcsolat a Mélymerülővel és a Patriottal.

A jelforrás egy tíz kilométer mélységű, félhomályos óriáscsarnokba vezette őket. Messze alattuk foszforeszkált a felszín, a nyílt terület közepén pedig egy csomószerűen összegabalyodott, fél kilométer magas, torz építmény lüktetett, külsejét ciánkéken világító erek szőtték át.

A jel a belsejéből érkezett.

– Van #D83A0B légkör! Van #D83A0B légkör!/ Tizenegy százalék oxigén, hetven százalék nitrogén, jelentős szén-monoxid, kevés hidrogén, klór és argon.// – fütyülte Bumuchik egyszerre a két sípszájával.

– A hőmérséklet tizenkilenc fok, a felszíni gravitáció 0,65 g, a nyomás 0,7 atmoszféra – olvasta le az újabb adatokat Mark. – A kinti levegőt néhány percig be is tudnánk lélegezni, bár valószínűleg pánikszerűen kapkodva zihálnánk az alacsony oxigéntartalom miatt, a szén-monoxid pedig lassan és alattomosan tenné a dolgát.

– De hogyhogy idelent van egyáltalán légkör? – kérdezte Olga. – Mi értelme? Hacsak nem az, hogy valamiféle életformának biztosítson megfelelő életkörülményeket. Kérdés, hogy mifélének.

– Azt akarod mondani, hogy…?

– Nem – vágott közbe Olga. – Semmit nem akarok mondani, csak azt tudom, hogy apa ott van valahol, lent. Legalábbis remélem.

A Don Quijote megkezdte a leszállást, Olga pedig rávette Markot, hogy őt is küldje ki az első felderítőcsapattal. Apa miatt legszívesebben Mark maga is csatlakozott volna, de mivel ő nem tehette meg, emiatt Olga meglepően könnyen rá tudta beszélni, hogy legalább őt engedje ki.

Bemászott a tintakék MODA-jába, izzadó tenyerét stimruhájába törölte, és megpróbált úrrá lenni a nyugtalanságán. Nem értette, mitől ilyen ideges. Miben más ez a küldetés ahhoz képest, mint amikor behatoltak az Ellipszis mélyére? Akkor is feszült volt, de messze nem ennyire.

Minden hasonló.

Mégis mindenben más.

Olga fejére húzta a neuropántot, és bejelentkezett a közös csatornán. Hat MODA sorakozott fel egymás mellett, a fekete-fehér MODA-ban lévő Devrim Williams őrnagy parancsnoksága alatt. Atreides még a beöltözéskor azt mondta, az őrnagy jó vezető, jó taktikus és csapatjátékos, emellett egészen jól elsajátította a MODA-használatot.

– Biztos, hogy jönni akarsz? – kérdezte Atreides, miközben a hangár felé mentek.

– Te is tudod a választ – felelte tettetett nyugalommal Olga, és hálás volt, amiért a férfi nem feszegette tovább a témát, és nem próbálta mindenáron lebeszélni. Ő is pontosan tudta, hogy kockázatos, de ettől még muszáj kimennie.

A többi MODA Sunyi, Cipzár és Kacsa beceneveken jelentkeztek be, Olga még a Hadészon ismerkedett meg velük. Különböző országok elitegységeinél szolgáltak, mind kiváló lövészek, gyors reflexekkel rendelkező kommandósok, akik igyekeztek minél alaposabban elsajátítani a MODA-vezérlést.

– Háp-háp – cukkolta Red5 Kacsát a közös csatornán.

– Még mindig gyenge poén, Piroska! Légy kreatívabb!

– Nem is tudtam, hogy ismered ezt a szót.

– Haha, én sem gondoltam volna rólad. Vigyázz, nehogy véletlenül szétrúgjam a MODA-d seggét!

– Mármint hogy te Red5-ét? – röhögött fel Cipzár, Sunyi pedig az arany-feketére festett MODA-jában elfütyülte a Naive Dreams című Gary Ezra-dal refrénjét.

– Atreides, Red5, ti dr. Ballardért feleltek – közölte Williams.

– Nem szükséges értem felelni – jegyezte meg Olga.

– Ez egy katonai felderítő művelet, ahol ön civil szakértő. Tehát figyelünk magára.

– Értem, köszönöm.

A lift a szoborhajó egyik támlábában ereszkedett le velük a felszínre. A támlábak mindegyike egy-egy firkát formázott meg, a Don Quijote hasa alját egy észak-spektrumi tájat ábrázoló dombormű díszítette, a hajó oldalából kinyúló nukleáris hajtóműmodulok felülete gyöngyözött a kicsapódó párától, körülöttük forró gőz kavargott.

Újra egyedül ült egy MODA-ban, ugyanúgy, mint amikor behatoltak az Ellipszisre.

A 0,65 g-n háromméteres szökkenésekkel indultak meg az épület felé.

– Bármi gyanúst észlelnek, mindenki azonnal visszahúz a Don Quijote-ra – mondta Williams. – Világos?

– Igen, uram! – jött a válasz minden csatornán. Olga egy biccentéssel nyugtázta az üzenetet, és közben az előttük pulzáló különös épületet figyelte.

A migrátorok hatalmas, grafitszínű csomóra emlékeztető alkotása falként magasodott előttük, felületét ciánkéken világító vonalak hálója vette körül. Az épület oldalán több, kerek nyílás tátongott.

– Hé, Sunyi! – szólalt meg Kacsa. – Ki festett péniszt a hátsódra?

– Biztos Red5 volt!

– Dehogyis – tiltakozott a lány. – Én aztán nem akarlak megtisztelni hátulról, hiába riszálod magad még a MODA-ban is.

– Szerintem Atreides volt! – dobta be Cipzár.

– Én inkább a tiédre festettem volna – felelte Atreides.

– Jól van, elég a szövegelésből! – csattant fel Williams. Ez az ugratás leginkább arra szolgált, hogy elűzzék a feszültséget. Még Olga is megkönnyebbült kicsit a hülyéskedést hallgatva.

Williams vezérletével bemasíroztak a legnagyobb nyíláson. Egy üres, ovális csarnokba jutottak, a belső falakat méregzöld kúszónövényzet borította, a padló réseiből gyomok nőttek ki, míg a mennyezetről különböző mélységig lenyúló, üreges hengerek nyúltak alá, mint egy hatalmas templomi orgona ezernyi sípja.

Egy hengeres keresztmetszetű folyosón haladtak tovább. A falat göcsörtös kitüremkedések, megtekeredett formák, csomók, megkövesedett alakzatok csúfították el.

Mark jelentkezett be a közös csatornán:

– Figyelem, felderítőcsapat! Van egy kis gond! Az imént jelentkezett a Mélymerülő. Négy migrátor masszahajó közeledik feléjük az egyik inda felől! Máris túl közel vannak hozzájuk, ezért eltávolodnak a Jégüregtől. A Patriot még ötven kilométernyire van a felszíntől. Megpróbálnak még gyorsabban emelkedni, és… – Mark hirtelen elhallgatott. – Mindenki vissza a Don Quijotéra! Most!

– Mi történt? – kérdezte feszülten Williams.

– Két masszahajó egy párhuzamos alagútban! Tőlünk húsz kilométernyire! Egyenesen felénk tartanak!

– Kifelé mindenki, gyerünk, gyerünk! – bődült el Williams. A MODA-k dübörögve megindultak vissza, a szoborhajóhoz.

Atreides zöld-fekete és Red5 vörös MODA-ja szorosan mellette haladt, ettől Olga biztonságban érezte magát, bár ez most nem sokat jelentett. Az alacsonyabb gravitációban jókora szökkenésekkel haladtak a kijárat felé, és már éppen a kúszónövényekkel benőtt előtérben jártak, amikor Mark újra bejelentkezett:

– Állj! Maradjatok odabent! A migrátorok! Már itt vannak a csarnokban. Leszállnak.

Megálltak, Olga bizonytalanul a többieket figyelte.

– Most mi a picsát csinálunk? – kérdezte Sunyi.

– Várunk, ahogy Ballard parancsnok utasított – felelte Williams.

– Mark, mi folyik itt? – kérdezte Olga.

– Szarban vagyunk. Nem tudjuk, ők csaltak-e ide, vagy csak észrevették, hogy jövünk. Eddig nem támadtak, és az, hogy leszálltak, talán jelent valamit. Talán szóba állnak velünk.

– Legyen igazad.

Átküldték nekik a Don Quijote külső kameraképét: mindkét migrátor masszahajó ezüstzöld burkolata hullámzott, kitüremkedések és mélyedések váltakoztak, mintha láthatatlan óriásujjak gyúrták volna át őket újra és újra. Ahogy leereszkedtek, úgy tűnt, alsó harmaduk mintha szétfolyna a talajon.

Az egyik masszahajón ovális rés nyílt, amelyből tíz gömbalakzat gurult elő.

– Ezek… voyeurök?! – hökkent meg Atreides.

– Vagy… ők a migrátorok – jegyezte meg Olga.

Azt követően, ahogy az ostoros elbánt azzal a voyeurral az Ellipszisen, ezt a feltételezést elvetette, és inkább egy lehetséges ötödik fajként gondolt rájuk.

Azonban lehet, hogy tévedett. Mi van, ha az ostorosok egykor riválisai voltak a migrátoroknak, végül a migrátorok legyőzték és a felejtésvírus által kegyetlenül megbüntették őket?

Öt voyeur megállt a masszahajó közelében, a másik öt viszont elkanyarodott, és egyenesen az épület irányába és feléjük robogott.

– Nyugalom! – parancsolta Williams. – Fegyverrendszert élesíts, de ne provokáljuk őket.

– Mark, szkennelitek őket? – kérdezte Olga, miközben a feléjük guruló gömböket figyelte.

– Igen. Szerinted tényleg ők a migrátorok?

– Fogalmam sincs. Kérem az összes adatot a Cognimra! – Olga a MODA-ban a kijárati nyílás felé indult.

– Olga, állj! – figyelmeztette Atreides, és eléje toppant. – Ne kockáztass!

– Ne viccelj! Az Eredőn vagyunk. – Úgy tett mintha nyugodt lenne, pedig a torkában dobogott a szíve. – Nem nagyon van választásunk.

Az utolsó mondatnál megremegett a hangja, pedig próbálta nyugodtnak tettetni magát. Görcsösen szorította a kapaszkodókart.

– Parancsnok? – fordult Atreides Williams MODA-ja felé.

– Engedje dr. Ballardot – felelte Williams.

– Igen, uram. – Atreides félreállt, de Olga hálás volt az aggódásáért.

A migrátorok/voyeurök megálltak az épület előtt, és három-négy vékony, egyméteres lábakat növesztettek magukból, azokon lépdeltek tovább, akár a gólyák. Közben felnyílt a redős bőrrel körülvett, óriási látószervük.

Olga összehasonlította őket a Cogniban tárolt voyeurökkel, de egyik korábban látott példányra sem hasonlítottak. Hármuk rücskös felülete diózöld, a negyedik bíbor, míg a középső, legnagyobb ébenfekete volt.

– Mindannyian önt fogjuk biztosítani, Olga – közölte Williams.

Olga kilépett az épületből, Williams és a többi MODA néhány méterrel a háta mögött laza félkörben felsorakozott mögötte.

A Cogni ontotta a Don Quijote bioszkennerei által összegyűjtött és rendszerezett adatokat: a migrátorok/voyeurök nagy valószínűséggel biológiai alapú élőlények voltak, rengeteg ismeretlen implantátummal. Szilárd vázrendszerrel nem rendelkező, képlékeny testük ismeretlen összetételű, nagyjából száz kilogramm tömegű, elasztikus biomasszából állt össze, a Cogni analízise sem sejtalapú, sem DNS-alapú nyomokat nem talált bennük. Azt még az Ellipszisen megállapította, hogy a lényeknek nincs légzése, ellenben mozgás közben súrlódási energiát termelnek, testükben pedig erőteljes biokémiai aktivitás folyt.

A fekete testű voyeur fél méter átmérőjű, savószínű íriszével Olgát fürkészte, puha gömbteste egyúttal hullámzani kezdett, rajta hengerek, piramisok, spirális formák csúcsosodtak ki, alkottak hurkokat és félköríveket.

– Mark, ugye rögzítitek? – kérdezte Olga.

– Persze!

– Továbbítsátok a kriptoszubintnek, hátha tud velük valamit kezdeni. Manyori és Clancy csapatának a véleményét is mielőbb hallani szeretném. – A fejét csóválta. – Elég bonyolultnak tűnik. Tippem szerint többcsatornás kommunikációs forma, minimum öt-hat párhuzamos csatornával és borzasztó sokféle egyidejű jellel. Lehet, hogy egymással is beszélgetnek éppen, és közben velünk is megpróbálnak közölni valamit.

Ha valóban a voyeurök a migrátorok, a szónokokon keresztül már számtalanszor kommunikáltak a gyarmatosított civilizációkkal. Ez esetben mi értelme ennek a kommunikációs formának? Vagy a szónokokat pusztán arra használják, hogy a saját szavaikkal közvetítsék a beléjük préselt idegrendszeri utasításokat?

– Biztos, hogy ez kommunikációs forma? – kérdezte Mark.

– Dehogy biztos! Egyelőre csak találgatok. Nincs vázrendszerük, testük biomasszáját láthatóan tetszés szerint tudják változtatni…

A fekete migrátor teteje felpúposodott, egy ovális, sötét fejforma emelkedett elő, amelyen szemgödrök, orr és száj jelent meg, tetejéből tejfehér tüskék tucatjai meredtek a magasba.

A száj torz vigyorba görbült.

– Az istenit! – üvöltötte Mark. – Megtámadták a Mélymerülőt… Megsemmisítették!

A gömbalakzatok lábai ekkor tovább nyúltak, és MODA-k fölé emelték a migrátorokat.

– Olga, vissza! – kiabálta Atreides, és Olga önkéntelenül hátrálni kezdett. Szíve majd’ kiugrott a helyéről.

– A Patriot! – ordította Mark a komcsatornán át, miközben a háttérben riadójelzés lüktetett, firka füttyparancsok röppentek, emberek kiabáltak. – Don Quijote, vészfelszállás!

– Hogy mi? – hördült fel Red5. – Itt akarnak hagyni bennünket?

– Nem tehetnek mást! – mondta higgadtan Atreides.

– A picsába! – ordította Williams. – Vissza mindenki!

Odakint mély morajlással beindultak a Don Quijote nukleáris hajtóművei.

A masszahajó irányából szinte ugyanebben a pillanatban méregzöld plazmacsomó csapódott a szoborhajó oldalának.

A szoborhajó burkolata azonnal felhólyagosodott, vörösödni kezdett, majd tovább hevülve kifehéredett a több millió fok hatására. A hajótörzs megnyúlt, és kezdte elveszteni szilárd formáját.

Végül egyszerűen beroskadt.

A kommunikációs csatornán át üvöltések harsantak, aztán az adás fülsértő sípolássá torzult.

– Mark! – suttogta Olga. – Áramlati! Nyikau… Élve megsülnek!

OLGA BALLARD: A XENÓKRÓL EGYSZERŰEN

(Paulsen&Graff, 2117)

Egyszer egy firka megkérdezte tőlem, miként lehetséges az, hogy a Föld egyes népeit nem a legtehetségesebb emberek vezetik? A firka természetesen a művészi tehetségre gondolt.

Azt feleltem, hogy az irányítás nem függ össze a tehetséggel. A firka erre felháborodott, mert nem értette, miként tudna komoly kérdésekben dönteni bárki, aki nem faragott még legalább egy csodálatra méltó szobrot, nem festett egy elismerésre méltó festményt? Egyedi világlátás és a szépség alapos ismerete nélkül hogyan hozhat döntést?

Megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy nálunk többféle tehetség létezik, és egy művészetekben kevésbé tehetséges ember is lehet jó vezető, de a firka egyszerűen kinevetett, majd végül azt mondta:

„A művészet maga az élet, az élet maga a művészet.”

41.

A Don Quijote már egy gacsos, összeaszott fára emlékeztetett, szarvdíszei elfolytak, orrkúpja összetöpörödött, és kezdett oldalra hajolni.

Aztán még utoljára megremegett, akár egy haláltusáját vívó állat, és a hídmodul kilőtte magát a szétfolyó hajó felső részéből. Úgy robbant ki, mint egy lövedék, kilométeres magasságba emelkedett, kinyílt a piszkosfehér biztonsági ejtőernyő, amely azonban a ritkásabb légkörben nem sokat ért. A hídmodul túl gyorsan zuhant, és néhány száz méterrel arrébb becsapódott a talajba.

A szoborhajó támlábai megbicsaklottak, és a hajó önmaga fortyogó-bugyborékoló olvadékába rogyott. Olga torka elszorult, ahogy meglátta a horpadt, kilyukadt és felhevült hídmodul működő zsilipjein kiözönlő navigátorokat, műszaki tiszteket: védőruha nélküli, agonizáló firkák és emberek vergődtek a földön és próbáltak elég levegőhöz jutni, akár a partra vetett halak.

Az Olga előtt álló ébenfekete migrátor megnyúlt, akár a nyers tészta, és félkörívben feléje hajlott, legalább öt métert hidalva át.

Atreides zöld-fekete MODA-ja Olga elé ugrott, és Gauss-ágyúiból robbanólövedékeket lőtt a lény masszatestébe.

A migrátor egy pillanat alatt gyűrű alakúvá formálta magát, így a legtöbb lövedék áthatolt a közepén lévő lyukon, de aztán egyre több csapódott a gyűrűs testbe, amelyek széjjelszakították a lényt. Cafatjai azonban nyúlós szálakkal még mindig egymáshoz kapcsolódtak, egy pillanatra úgy nézett ki, mint egy rongyos lepedő.

Kiterült a földön, majd elkezdett ide-oda hengergőzni, és újra egységes masszává formálta magát. Egy fénylő örvény nyílt mögötte, amelybe a következő pillanatban belemerült.

A másik négy migrátor emberi formákká alakult, arctalan, alabástromfehér óriás férfi és női testekké, mellkasukból, hátukból, végtagjaiból alkarnyi tüskék álltak ki.

– Össztűz! – üvöltötte Williams, és a másik öt MODA robbanólövedékekkel szórta meg a migrátorokat.

Olgát villanások, füst, üvöltések kakofóniája vette körül. Robbanólövedékek csapódtak a talajba, lángok és tömény, szürkésfekete füst gomolygott körülöttük.

Semmit sem lehetett látni.

– Infrát! – kiabálta Williams.

Olga átkapcsolt infrára, a MODA vezérlése kirajzolta a migrátorok szabad szemmel láthatatlan körvonalait.

Cipzár MODA-ja vadul tüzelt, aztán közvetlenül előtte egy migrátor robbant elő a füstből. Húszkarú, alaktalan kocsonyává változott, kékes árnyalatú, fülsértő zajjal kísért energiakisüléseket köpött magából, mint egy megvadult sárkány.

A kisülések keresztülfúrták Cipzár páncélegységét. Az ezüstszínű MODA deréktájban két darabra szakadt szét, Cipzár a páncél alsó felében rángatózott, ruhája ráégett a bőrére, arca szénfekete, foltos maszkká perzselődött, haja az égnek meredt, mintha villám csapott volna bele, ruháján többtucatnyi lyuk gőzölgött.

– Baszd meg! – ordította Williams. – Baszd meg! Baszd meg! Baszd meg! Ez többszázezer amper volt!

Atreides és Sunyi is tüzet nyitott a migrátorra, a füstben megvillanó Gauss-lövedékek csapódtak a migrátor testébe, de a lény lyukakat formált magában, és átengedte magán a lövedékeket.

– Sunyi, hátra!

– Vigyázz!

– A kurva anyád!

– Vissza az épülethez!

A megmaradt MODA-k Gauss-ágyúinak zakatolása egybefolyó zúgássá erősödött. Atreides sólyomcímeres MODA-ja félreugrott egy csattanás kíséretében feléje vágódó, kékes villám elől, amely a páncélja helyett a talajba mart.

Az egyik zöld migrátor úgy tekergett, akár egy óriáskígyó, testét robbanólövedékek szaggatták és tépték cafatokra.

A másik négy migrátor gömbalakba rendezte magát, majd kavargó örvényjáratok nyíltak mögöttük, amelyekben egymás után eltűntek.

– Visszavonulnak! – bömbölte Kacsa, miközben mindannyian behátráltak az épület belsejébe.

Olga zihálva próbálta feldolgozni az iménti másodperceket.

Reszkettek a tagjai, a gyomra görcsölt.

Kapkodva vette a levegőt.

Cipzár elfeketedett felsőtestére pillantott, és újra az imént óriáskígyóként tekergő migrátor emléke villant elő.

A Don Quijote!

Mi van a többiekkel?

Markkal, Nyikauval!

Alig kapott levegőt.

Megsérült a MODA létfenntartója? A nyakához kapott, és meglazította, de mivel nem lett könnyebb a légzés, újra fülelni kezdett, hogy tényleg nem ereszte a páncélburkolat.

A kijelzők szerint a MODA stabilan tartotta a belső nyomást.

A kijelzők tévednek!

– Ballard, pulzus! – figyelmeztette Williams. – Nyugalom! Egy kis harctéri sokk. Be van kapcsolva a biokontrollja?

Olga nem értette, miről beszél Williams. Zihálva az épület bejáratát bámulta, az töltötte ki a teljes látóterét, és szinte látta, amint újabb migrátorok robbannak be a résen.

– Olga! – hallotta Atreides hangját. – Kapcsold be a biokontrollt!

Gépiesen engedelmeskedett.

Szúrást érzett az alkarjában, majd néhány másodpercre rá egy pillanatra szétfolyt a valóság, aztán újra kitisztult.

Nagyokat lélegzett, és meglepő nyugalom szállta meg.

– Rendben vagy? – lépett elé Atreides a zöld-fekete, sólyomemblémás MODA-val. Az előtte lebegő belső kameraképen a férfi homloka fénylett az izzadságcseppektől, szénfekete szemében aggodalom csillant.

– Igen – felelte. – Azt hiszem.

– Hagyd bekapcsolva, segít a fókuszálásban. Már sokszor elmondtam.

Olga biccentett, és újabb mély levegőt vett.

A Don Quijote alaktalan, gőzölgő csomóvá folyt szét, és ahogy lassan lehűlt az anyag, az összefacsarodott torzó kezdett megszilárdulni. Hány ember és firka olvadhatott össze a burkolattal a belsejében? Borzalmas halál lehetett.

A hídmodul kétszáz méterre tőlük a talajba fúródva füstölgött, és úgy repedt ketté, mint egy érett dinnye. Körülötte emberek és firkák hevertek, némelyikük még mozgott, és lomhán feléjük kúszott.

Nem hagyhatják őket ott a migrátoroknak.

Talán néhányukat ki tudjuk menteni, gondolta Olga. Meg kell próbálniuk! Még úgy is, hogy MODA, űrruha, szkáf vagy belélegezhető légkör nélkül egyikük sem fogja túlélni a következő pár órát ezen a légkörön.

– Ki kell mentenünk őket! – mondta a többieknek. – Már akit tudunk! Nekünk van egyedül fegyverünk!

– Ami semmit nem ér ellenük! – tiltakozott Sunyi.

– Megfutamítottuk őket – mondta higgadtan Red5. – Bármit is akarunk, most kell megpróbálnunk, amíg még ők is bizonytalanok.

– Védőruha nélkül úgyis megfulladnak!

– A következőt csináljuk! – adta ki a parancsot rövid gondolkodás után Williams. – Kacsa, Sunyi, mi magunkra vonjuk a figyelmet, és távol tartjuk a migrátorokat a hídmodultól! Red5, Atreides és dr. Ballard, ti vigyetek vissza az épületbe, akit csak tudtok! Indulás!

A MODA-k előrelendültek, Williams, Sunyi és Kacsa haladt elől, Atreides, Red5 és Olga mögöttük. Williamsék a migrátorok irányába kanyarodtak, Olgáék pedig maximális sebességgel rohantak a hídmodulhoz.

Odaértek a hídmodul körül fetrengő testek közé, és az adrenalin elárasztotta Olga testét.

Csak a pillanat számított.

Többtucatnyian hevertek szanaszét. Olga önkéntelenül Markot kereste, eltorzuló arcok fordultak felé, kezek markolták a levegőt hörögve. Összeégett testű firkák és emberek nyöszörögtek, a plazmagáz láthatóan a hídmodul egy részét is szétmarta.

– Jönnek! – kiabálta Sunyi.

Olga a földön fekvők között felismerte Nyikau egyik navigátorát, Bumuchiket. A firka már nem mozgott, nagy, bíborszínű szeme üvegessé dermedt, nyaka és mellkasa összeégett.

– Szórt plazmát nekik! – kiabálta Williams. – Ne kíméljetek senkit!

A túlélők közül egyedül Áramlati Kék tudott mozogni, hermetikusan záró, narancssárga ergoruhája megvédte, és sikerült felcsatolnia magára a járóprotézisét, amelyen most két lábra emelkedett, és megindult a földön heverő, rángatózó testek között. Megtorpant az egyik firka mellett, vékony karjával felemelte, aztán járóprotézisével az épület felé ügetett. A karjában tartott firka össze-összerándult, négy lába közül az egyik tőből kiszakadt.

Vörös-kék-narancs egyenruháját és banánzöld bőrszínét Olga ilyen távolságból is felismerte.

Nyikau!

– Megtaláltam Ballard parancsnokot! – kiáltotta Red5.

Olga a MODA hidraulikus karjaival felkapott egy görcsösen vonagló firka navigátort, majd egy összegörnyedve hörgő, FVSZ overallos férfit, aztán megfordult, és maximális sebességgel az épület felé rohant.

Fülsértő dörrenés, majd borzalmas üvöltés recsegett a komcsatornából.

Olgától húsz méterre Kacsa MODA-ja körül nagyenergiájú villámok cikáztak, a mellkaspanelját ökölméretű, elszenesedett lyukak pettyezték. A következő pillanatban a MODA-ja egyszerűen szétrobbant, aztán az elektromos kisülésekkel körbeölelt, lángoló roncs megdőlt, és az oldalára zuhant.

Atreides MODA-ja Olga mellé vetődött – egyik karjában Clancy Emmerich asszisztensét, a levegőért kapkodó Shasta Lynchet tartotta.

– Gyerünk vissza! – kiáltotta Olgának.

Egymás mellett rohantak. Atreides kicsit lemaradt, hogy fedezze.

Éles dörej hasított Olga fülébe, ugyanakkor valami felvillant a szeme sarkában.

A füle csengett, a villanástól pislognia kellett néhányat.

Atreides MODA-ja orra bukott, és elejtette Shasta Lynchet, aki rongybábként repült métereket, nyaka földet éréskor természetellenesen kifordult.

Atreides MODA-ja hátán három, tenyérnyi méretű nyílás füstölgött.

Egy eltört hidraulikus csőből sötét, opálos színű folyadék spriccelt szerteszét.

Olga azt várta, hogy a férfi mindjárt feláll. Atreides MODA-ja azonban nem mozdult, és a kapcsolat is megszakadt.

– Atreides! – suttogta Olga.

Az épület felől egy másik MODA ért melléjük, és Gauss-lövedékekkel szórta meg a feléjük közeledő migrátorokat.

– Mi van vele?! – kiabálta Red5, és a sólyomemblémás MODA maradványát bámulta.

– Nem tudom!

Kelj fel, kelj fel, kérlek, kelj fel!

– Nincs életjele – közölte síri hangon Williams.

– Az kizárt! – kiabálta Red5. – Olga, vissza a fedezékbe! Igyekezz!

Olga nem mozdult.

Red5 abbahagyta a tüzelést, és a hidraulikus karjaival megfordította a zöld-fekete MODA-t, majd felnyitotta a mellkaspanelt.

Atreides feje a mellkasára csuklott, haja az arcába lógott, felsőteste deréktájban péppé zúzódott. Mindent beterített a vér, valamint hús-és zsigercafatok.

Olga elkapta a tekintetét.

– Nincs életjel – ismételte Williams. – Vissza mindketten!

– Kussoljon már! – ordította Red5.

Olgát nem érdekelte, mi folyik körülötte.

Nem érdekelte, hol van.

Atreides!

– Ballard, Red5, vissza! – parancsolta Williams. – Most!

– Olga, menj már! – kiabálta Red5. – Indulj!

Olga tétován megfordult, és rohanni kezdett vissza, közben a magához ölelt férfira és firkára pillantott. A firka még mintha mozgott volna, a szakállas férfi viszont nem, a szeme kikerekedett, lehet, hogy már nem is lélegzett.

A MODA ütemesen dübörgött körülötte, ahogy visszafelé rohant.

Csak az épület bejáratát látta maga előtt.

Minden más elhomályosult.

Rohant, és arra gondolt, hogy mindjárt őt is keresztüllövik.

Atreides mosolya fájóan távolinak tűnt.

Beért az épületbe.

Mark összegömbölyödve kapkodott levegőért ott, ahová Red5 tehette, mielőtt kirohant Atreideshez. Mellette az Áramlati által kimentett Nyikau remegett. Olga lerakta melléjük a firkát és a férfit, akiket a roncstól hozott el.

Red5 vörös MODA-ja még mindig Atreides MODA-ja felett állt.

– Red5! – ordította Olga.

Nem hitte, hogy ez jobb belátásra téríti a lányt, de a vörös MODA váratlanul hátrálni kezdett.

– Jövök! – mondta Red5. – Kacsa, Sunyi, fedezzetek! Zárótűz!

Red5 végül beért az épületbe.

Több migrátor közben a hídmodul köré gyűlt, tucatnyi nyúlványt növesztettek, amelyek derékra, lábfejekre tekeredtek vagy a testek alá nyúltak, és a masszahajó felé kezdték el cipelni a testeket. Néhány migrátor egy-egy földön vergődő sebesült fölé ereszkedett, és gömbmasszájuk aljából hosszúkás szervek tapogatóztak a testek körül.

– El akarják vinni őket! – kiabálta Red5. – Elviszik magukkal a túlélőket!

Ennek semmi értelme!, gondolta Olga.

Az egésznek nincs semmi értelme.

Atreides nélkül nincs.

Miért akartak idejönni, mit vártak, mit találnak itt?

Miért hitték, hogy csak úgy belopakodhatnak a migrátorok otthonába?

Nyikau felköhögött, banánzöld arca eltorzult, ahogy próbált lélegezni. Tagjai rázkódtak, két szeme tágra nyílt, szájrése sebesen tátogott.

Percei maradtak hátra.

Nem fogja túlélni, ahogy Mark sem.

Így nem.

Egy pillanat alatt döntött, és elkezdte kiszivattyúztatni a levegőt a MODA pilótafülkéjéből. A füle zúgott, ahogy csökkent a nyomás, de nem törődött vele.

Felnyitotta a MODA mellkaspanelját. Felsivított a MODA vészjelzése: arra figyelmeztette, hogy a kinti levegő nem megfelelő.

– Dr. Ballard, az istenit! – üvöltötte Williams. – Ez idegen légkör!

– Mit csinálsz?! – ordította Red5.

Olga pontosan tudta, hogy mit kockáztat, de ebben a pillanatban nem érdekelte, miféle légkörrel érintkezik éppen. Csak Nyikau számított.

A MODA karjaival beemelte a firkát a fülke belsejébe, és megpróbálta maga mögé tuszkolni. Annyi helye még pont akadt bent, hogy valahogy elférjenek ketten. Persze szörnyű kényelmetlen lesz, de legalább Nyikau egy kis levegőhöz jut.

– Olga! – kiabálta Williams is. – Zárja már le!

A klór ízű levegő a torkát marta, eleredt a könnye, de sikerült újra lezárnia a mellkaspanelt. A belső tér sziszegve telt meg éltető levegővel, Olga hörögve zihált, és a háta mögött Nyikau sípolva harákolt.

– A picsába, ez nagyon hülye ötlet! – szitkozódott Red5, de ő is felnyitotta MODA-ja mellkaspanelját, majd a hidraulikus karjaival betuszkolta maga mögé Markot. A MODA-ja fülkéjében egy ideig az eszméletlen Mark végtagjaival küzdött. Más körülmények között ez talán vicces is lehetett volna, most azonban egyáltalán nem volt az.

Williams őrnagy a másik túlélő firkát emelte be magához.

– Denfeld mérnök sajnos meghalt – mondta rekedten, miután visszaszivattyúzta a levegőt, és Olga önkéntelenül az elszürkült arcú, üveges tekintetű, szakállas férfira pillantott, akit így már nem volt értelme a megmaradt MODA-k egyikének belsejébe sem helyezni. Hiába hozta el idáig.

Nyikau vékony hangon vinnyogott a háta mögött, aztán egyik kezével megszorította Olga vállát. Szerencsére jóval kisebb termetű volt, mint Mark, Red5-nak sokkal kellemetlenebb lehetett odabent.

– Jól van, most már minden rendben – tette a kezét Olga a firka kicsi, négyujjú kézfejére, és közben arra gondolt, hogy miféle fertőzéseket, idegen baktériumtörzseket engedett be a MODA belsejébe. Lehet, hogy ezzel mindannyian halálra ítélték magukat.

– Ballard parancsnok él – közölte Red5. – Magához tért, és folyamatosan a fülembe hörög.

Olga tompán a kijárat felé pillantott.

Atreides.

– Őrnagy! – csattant fel Red5. – Kérek engedélyt atomtöltet kilövésére! Nem engedhetjük, hogy azokat a szerencsétleneket magukkal vigyék! – Williams nem válaszolt. – Parancsnok! – követelte a választ Red5. – Nincs választásunk.

– Csinálja!

A vörös MODA előrecsörtetett a bejárathoz, a vállából kiemelkedett egy rakétavető.

– Vissza mindenki! – kiabálta Red5.

Aztán útjára indította a rakétát.

Olga, Williams, Sunyi, Áramlati és mögöttük Red5 rohanni kezdtek az építmény belsőbb részei felé.

A következő pillanatban néhány másodpercre mindent vakító, fehér fény terített be, aztán morajlani kezdett a talpuk alatt a talaj.

A lökéshullám másodpercekkel később érkezett.

Olga a pororkánban semmit sem látott. A MODA megdőlt, ahogy a rendszer megpróbált talpon maradni, a többiek csak az inframódban rajzolódtak ki körülötte.

Red5 atomtöltete megölte az összes többi túlélőt, többtucatnyi firkát és embert. Azt tette, amit kellett: a Don Quijotében és környékén a firkák és az emberek többsége már halott volt, a többieknek perceik maradhattak csak hátra. Azt pedig senkinek sem kívánta, hogy a migrátorok fogságába kerüljön.

– Mozgást érzékelek! – harsant Sunyi hangja.

A kavargó portól semmit nem lehetett látni, a szemcsés infrakép csak elmosódott foltokat mutatott.

– Mi a…? – akarta kérdezni Williams, aztán a MODA-ja mellett egy vékony lábakon álló formátlan alakzat jelent meg az infraképen, és a páncélt az alakzatból kivágódó acéltüskék döfték keresztül.

Az őrnagy felüvöltött, mögötte a firka keserves halálsikolya hallatszott.

A fekete-fehér MODA megingott, aztán a talajra dőlt.

– Olga, Áramlati, mögém! – kiabálta Red5.

Egy migrátor Sunyi MODA-ja felé repült, és rátapadt a páncélra. Nagy energiájú energiakisülések cikáztak a páncél körül, aztán a következő pillanatban a migrátor arrébb szökkent.

Sunyi MODA-ja éles villanással felrobbant, vezérlőfülkéje úgy nyílt szét, mint egy virág, lángok és füst csapott elő belőle, az elektromos kisülésektől rázkódó Sunyiból csak véres cafatok maradtak.

Áramlati a járóprotézisével mögéjük húzódott, és mindhárman hátrálni kezdtek.

Red5 Gauss-lövedékekkel árasztotta el a folyosót, hogy távol tartsa maguktól a támadókat.

A porfelleg narancsvörösen világított körülöttük.

Két ostoros suhant el mellettük.

Olga önkéntelenül behúzta a nyakát, először nem is fogta fel, mi történik.

Ostorosok?!

Az ostorosok a négy migrátorra vetették magukat, többméteres ostorkarjaik – végükön fürészkarmokkal – ide-oda csapkodtak.

– Olga, nézd! – mutatott a hátuk mögé Red5.

A félhomályos folyosó túlsó végén egy ősz hajú, magas férfi integetett feléjük.

Nyúzott, csontos arca láttán Olga elsápadt.

– Apa – suttogta. – Apa…

Ő volt az, még ha alig ismert is rá.

De hogyan lélegzik ebben a mérgező légkörben?! Nem volt idő gondolkodni, Olga maximumra tolta a teljesítményt. Áramlati Kék úgy futott mellette lábprotézisein, mint egy strucc, Red5 végig hátul maradt, őket fedezte.

Apa futásnak eredt. Korához képest meglepően könnyedén mozgott, és nem csak a kisebb gravitáció miatt. Egy közeli, nagyobb kör alapú, göcsörtös falú, üres terembe vezette őket, amelyet szinte teljesen kitöltött egy ötven méter átmérőjű féreglyuklencse.

A féreglyukból a Hawkingréseken át vakító, fehér fény áradt, és elhomályosította a többiek körvonalait. Apa a féreglyuk felé mutatott. Red5 ment elsőnek, Áramlati másodiknak, Olga harmadiknak.

A féreglyuk-utazás csak egyetlen villanásnyi ideig tartott. Olga az érkezés első pillanataiban semmit sem látott, nem tudta, hova kerültek, éles fény vágott a szemébe. Minden irányban csak féreglyukakat látott, kaleidoszkópszerűen örvénylő, színes ragyogásuk minden mást elhomályosított, a vibráló színek kitöltötték az elméjét. Mintha összefolyó színekből álló bonyolult fraktálalakzat közepén lebegne.

Ezernyi féreglyuklencse vette körül őket.

A padlóba jeleket karcoltak, nyilak és angol mondatok kuszasága kígyózott. A kézírást Olga rögtön felismerte.

Apa megtorpant, néhány másodpercig a padlót nézte, aztán balra mutatott, keresztül két féreglyuklencse között, és tovább rohant. Olga fejében egyetlen kérdés lüktetett: hogyan képes elviselni az itteni széndioxid légkört és az alig fél atmoszféra nyomást?

Apa egy kékeslila féreglyuklencsére mutatott.

Olga gondolkodás nélkül átlépett rajta a MODA-val.

SERGEY RAVICZKY: A XENOLÓGIA ALAPJAI, AVAGY IDEGEN CIVILIZÁCIÓK NYOMÁBAN

(Doubleday, 2069)

Xenocivilizációk közti lehetséges interakciók

- predáció/parazitizmus (+,-): olyan egymás mellett élés, amely során az egyik civilizáció a másik kárára jut előnyhöz

- amenzalizmus (-,0): olyan egymás mellett élés, amely az egyik civilizáció számára közömbös, a másik számára hátrányos

- neutralizmus (0,0): olyan egymás mellett élés, amely mindkét civilizáció számára közömbös

- kommenzalizmus (+,0): olyan egymás mellett élés, amely az egyik civilizáció számára előnyös, a másik számára közömbös

- kooperáció/mutualizmus (+,+): olyan egymás mellett élés, amely mindkét civilizáció számára előnyös

- kompetitizmus (verseny) (-,-): mindkét civilizáció számára káros együttélés

Az ostorosok velünk és a másik két gyarmati civilizációval neutrális kapcsolatban élnek, nem értjük egymást, nem is keveredünk össze, emiatt egyikünknek sem származik sem előnye, sem hátránya ebből a kapcsolatból.

A hidra-ember kapcsolat a neutralizmus és kommenzalizmus határán billeg: technológiákat cserélünk, negatív hatásokról nincsen tudomásunk. Viszonyunk a firkákkal már bonyolultabb. Szélsőséges vélekedések szerint a firkák paraziták, akik a Földre költözéssel hatalmas civilizációs teret nyertek, és növekvő jelenlétük a Földön az emberiség számára káros. A velük való kapcsolat ennek ellenére mégis inkább kommenzalizmus, sőt, bizonyos értelemben kooperáció.

Azt nem tudjuk, hogy a migrátorok számára előnyös-e a négy gyarmattal való együttélés. Számunkra azonban egyértelműen hátrányos a viszony: korlátoznak és irányítanak bennünket, de tetteik értelmét, mozgatóit egyelőre nem ismerjük…

42.

Olga a MODA lába közepéig érő zavaros, olajos állagú, zöldeslila folyadékban állt. A tömegvonzást egészen elviselhetőnek érezte, a MODA kijelzője 0,83 g-t mutatott. Ráadásul belélegezhető levegőt jelzett, a földi légkörnél kicsivel dúsabb oxigénszázalékkal.

Apa a köldökéig érő folyadékban egy közeli, vízen úszó platformhoz gázolt, és nehézkesen felmászott rá. A platform tíz méter átmérőjű, mohával borított mesterséges képződménynek tűnt, a közepéből egy ezüstszínű, sima oszlop meredt a magasba.

Néhány száz méterrel távolabb egy másik platformsziget lebegett, és Olga távolabb újabbakat fedezett fel. A belőlük kiemelkedő rudak vagy antennák miatt egyszerűbb volt észrevenni őket. Mintha egy óceánba érkeztek volna, csakhogy ez az óceán derékig ért, zavaros, tükörsima felszínű víztükre megkettőzte az őket körülvevő borongós világot. A magasban céklavörös ködbe vesző, vaskos csövek keresztezték vízszintesen a félhomályos csarnokot; a semmiből jöttek és a semmibe vesztek bele.

Red5 felmászott a platformra, majd felnyitotta a mellkaspanelját. Olga is követte, zúgó fejjel lekapcsolta a MODA harcrendszereit, készenléti fokozatba állította a meghajtást, és ő is kioldotta a MODA mellkasi zárját.

Nagy levegőt vett. Édeskés ízt érzett a nyelvén, ami azonban enyhén irritáló, szedervörös szaggal párosult. Nem szabadott volna kiszállniuk, ez alapvető biztonsági előírás. Ki tudja, miféle veszélyes és mérgező mikroorganizmusok tenyésznek a légkörben? Lehet, hogy éppen most telepszik meg néhány a tüdejében, vagy jut be a vérkeringésébe.

Azonban az előírást néhány perce már egyszer megszegte, amikor beemelte a fülkébe Nyikaut.

Másrészt: nem mindegy már, mit tesznek?

A Fantom-expedíció valamennyi hajóját elvesztették, és különben is…

Annyiféleképpen meg lehet halni az űrben. A fulladástól kezdve a milliónyi, idegen fertőzésen át a megfagyásig, éhhalálig szinte végtelen lehetőség állt a rendelkezésre.

Olga előretuszkolta Nyikaut, majd a hidraulikus karokkal lágyan alányúlt, és a talajra fektette, ő csak ezután mászott ki. Lába egy pillanatra megbicsaklott, de aztán felegyenesedett, lehúzta homlokáról a neuropántot, begyömöszölte a MODA-ja tárolórekeszébe, majd leguggolt Nyikau mellé.

A banánzöld firka füttyögve lélegzett, hiányzó lába csonkjára fahéjillatú, áttetsző szövőméz tapadt, és hermetikusan beborította a sebet, a környékét Nyikau újabb szövőméz réteggel kenegette. Arasznyi ujjaival megszorította Olga kezét, aztán megpróbált lábra állni, érthető és lefordítható tartalom nélküli színeket füttyögve, három lábon kereste az egyensúlyt, végül jelezte, hogy rendben lesz.

Olga nagy levegőt vett, aztán a Red5 páncéljából Markot kisegítő apa felé fordult, aki pont háttal állt neki, csimbókos, hófehér haja a válláig ért.

– Mark! – suttogta apa. – Mit keresel te itt? Te jó isten! Mit…?

– Felfedezem az Eredőt – mondta reszelős hangon Mark. Nehézkesen felült, és hátrasimította a homlokára tapadó, csapzott haját. – De megelőztél, ha jól sejtem.

Átölelték egymást, apa Mark hátát veregette.

Olga az elmúlt napokban megpróbált felkészülni a találkozásra, de most rájött, hogy erre nem lehet felkészülni. A pillanat egy sokkal örömtelibb, smaragdzöld találkozásként élt a képzeletében, nem úgy, hogy a teljes Fantom-expedíció megsemmisül, és elveszítik az összes szoborhajót, a legénységet, a készleteket.

Mindent.

És Atreidest.

– Apa – mondta végül halkan.

Apa megperdült, aztán ahogy felismerte Olgát, elsápadt, válla megrogyott, véreres szeme megtelt könnyekkel.

– Ol… ga – motyogta. – Olga! Te is itt? Istenem!

Olga odarohant, átölelte apát, és csak szorította, mintha össze akarná roppantani, és nem is akarta többé elengedni.

– Apa! Apa! Apa! – suttogta a fülébe, és mintha újra kisgyerekké változott volna, aki boldogan fogadta a kiküldetésből hazatérő apját. Magába szívta savanyú testszagát, érezte a nyakához dörgölőző sprőd szakállát, kiálló bordái szúrását. Végül két tenyere közé fogta az arcát, és ismerős, fahéjszínű vonásait vizslatta.

Apának potyogtak a könnyei.

Olga még soha nem látta sírni. Aztán odajött Mark is, és már hárman ölelték egymást. Olga hiába kereste a szavakat. Annyi mindent akart mondani, kérdezni, de ez a levendulaszínű találkozás egyszerűen letaglózta.

Apa mély levegőt vett, és kihúzta magát. Ettől mintha más emberré változott volna, azzá az férfivá, aki anya szónokká válásakor sem mutatta ki az érzéseit, és ha meg is ingott pillanatokra, mindig gyorsan visszaváltozott a racionális családfővé, aki a megmaradt családot próbálta összefogni.

– Hogy maradtál életben? – kérdezte végül Mark. – Mi történt veled? Mit keresel itt egyáltalán?

Apa megköszörülte a torkát, és hol Olgára, hol Markra nézett. Csimbókos haja a szemébe lógott, szakadozott ingét és régi túranadrágját több helyen durva foltok borították, vastag nyakán kidagadt egy ütőér.

– Bocsássatok meg, erre nem voltam… felkészülve. Nem hittem… Nem… hogy valaha is látok még embert a Földről. Hogy beszélni fog hozzám valaki saját magamon kívül. De hogy benneteket… azt soha… soha nem…

– Hogy maradtál itt életben? – ismételte meg Mark kérdését Olga. Meg akart érteni valami fontosat. – Ahol megtámadtak bennünket, nem volt belélegezhető a levegő.

– Valóban – kapott észbe Mark homlokráncolva.

– Ó, a levegő! A finom levegő! Engem ez már nem éltet, egyedül a hangképzéshez használom.

Apa óvatosan felhúzta az ingét. Hasából arasznyi sávban, ébenfekete mesterséges anyag türemkedett elő, ráncos bőre és az idegen anyag peremén fémkapcsok épültek a húsába.

Valamit beültettek a hasfala alá.

– Mi ez? – hőkölt hátra Mark.

– „Ajándék” az ostorosoktól. – Apa megnyalta cserepes ajkát. – Először kizsigereltek… aztán meggondolták magukat, és életben tartottak. Úgy döntöttek, a túléléshez nekem is szükségem van egy olyan fúziós reaktorra, ami ellát energiával, ásványi anyagokkal. Mindegy, már megszoktam.

Olga merev arccal nézte a hasfalából kiálló ostoros eszközt, és megborzongott. Emlékezett azokra a Friend retinafelvételekre, amelyeket apa kollégája, az éppen haldokló Marcin Wojda készített az ostorcsápra felszúrt apáról.

– Mikor történt ez?

– Nem sokkal azután, hogy elfogtak. Kivették a… bélrendszeremet, a tüdőmet is, és telenyomták a testemet az eszközeikkel, de legalább a keringésem egy része megmaradt.

– A teljes… bélrendszeredet? – ismételte elhülve Olga. – A tüdődet? Úristen, ez…

– Igen. Még az idegrendszeremet is átalakították. Azóta alig érzem az érintést. Tudjátok, mennyire hiányoznak az ízek? Mit nem adnék egy kis cheddar sajtért! El nem tudjátok képzelni!

– Van nálunk étel – jegyezte meg Mark. – Igaz, nem sok, a szoborhajóinkkal együtt szinte minden készletünk odaveszett.

– Mint mondtam, a fúziós reaktoruk a bélrendszerem helyére került. – Apa megrázta a fejét, és egy pillanatra megremegett a szája széle. – Nincs rá szükségem. Bár… lehet, hogy azért megízlelnék valamit, csak megrágom, aztán kiköpöm, de legalább érzek valami ízt. Ha érzek. Már az is csoda lenne. – Nagyot nyelt. – Évek óta nem ettem. Lehet, hogy már rég elsorvadtak az ízlelőbimbóim.

Olga látta rajta, hogy megpróbálja elidegeníteni magától mindezt, ezért beszél róla ennyire tárgyilagosan, valószínűleg így próbálja megőrizni régi önmagát, annak ellenére, hogy gyakorlatilag kényükre-kedvükre alakították a testét és kapcsolták gépekhez.

Csoda, hogy túlélte. Csoda, hogy ép elmével túlélte.

– Nem tudom, hogyan voltál képes megőrizni önmagadat – mondta halkan.

– Rátok gondoltam – felelte mosolyogva apa, mintha mi sem lett volna könnyebb, de a hangja megremegett.

– Hogyan tudtak végrehajtani rajtad egy ilyen precíz műtétet? Ehhez meg kellett érteniük az emberi idegrendszer működését, és az eszközeiknek kompatibilisnek kellett lenni a te testeddel. Az ostorosokról beszélünk, akik többségében már azt sem tudják, hogy ők maguk kicsodák.

– Akadnak ostorosok, akik valószínűleg még nem fertőződtek meg, vagy nem hat rájuk a vírus. Ők csak az Eredővel foglalkoznak, és kerülik a kapcsolatot a többi gyarmattal.

– Gondolom, azt nem tudod, milyen biológiai kockázatai vannak annak, hogy közvetlenül érintkezünk az Eredővel, ugye? – kérdezte Olga, és egy pillanatra nem vette le a szemét apáról. Kereste rajta a régi apa nyomait, az ismerős mozdulatokat, arckifejezéseket. – Hogy például éppen belélegezzük a levegőjét.

– Remélem, semmilyen. Az én testem egészen tűrhetően működik, még akkor is, ha részben másfajta energiaforrással üzemelek. Attól félsz, hogy semmit nem tudunk az itteni biokémiáról, és ki tudja, hogy éppen miféle agresszív, idegen mikroorganizmusok kerülnek be a testetekbe?

– Pontosan – felelte Olga. – Bár azt hiszem, ez már mindegy. Néhány órán belül úgyis kiderül, úgyhogy kár izgulnunk, nem igaz?

– Szerintem nem lesz bajotok. Végül is, a biológiai testrészeimet sem érte semmilyen támadás. Működik a keringésem, az agyam…

– Mi maga tulajdonképpen? – kérdezte Áramlati Kék.

– Remélem, valahol még ember. Talán kiborg? – tippelte apa. Láthatóan értette a hidra bálnahangszerű beszédét, ebből Olga rájött, hogy a Friendje még mindig működik. – Ismeri a földi szuperhős-kultúrát? Én lehetnék a Reaktorember. Vagy a Fúzióbácsi. – Harsányan felnevetett, aztán újra elkomorult, majd végigmérte a hidrát. – És maga kicsoda?

– Úszó (hidra).

– Azt gondoltam. Higgye el, meg tudok különböztetni egy hidrát egy ostorostól vagy firkától. Sőt, még egy embertől is.

– Ennél többet nem is kell világítania (tudnia).

– Ezek szerint egy arrogáns alsóvulkánihoz van szerencsém?

– Áramlati Kék egy ilyen ködösítő figura – ironizált Olga. – Ügynök, politikus és szarkavaró egyben.

– Olga, azt világítottam (hittem), ennél pozitívabb a kapcsolatunk.

– Ezt bóknak szántam – biccentett Olga, aztán Nyikaura mutatott: – Ő pedig Nyikau.

Nyikau három lábán odabicegett apához, és a kezébe nyomott egy lazacszínű szobrot, amely Olgát, Markot és apát ábrázolta a találkozásuk pillanatában.

Apa mereven nézte a szobrot, aztán a ruhaujjába törölte a szemét.

– Köszönöm – mondta, és krákogott egyet. – Ez a legcsodálatosabb szobor, amit valaha kaptam.

Nyikau felderült a bók hallatán, aztán visszabicegett a MODA mellé, és lerogyott pihenni.

– De… mit kerestek ti itt? – nézett Olgára, majd Markra apa. – Hogy kerültök ide? Mi van a Földön? Meséljetek már!

– Azért vagyunk itt, hogy felfedezzük az Eredőt, és ha lehetséges, megpróbáljunk elszakadni a gyarmati rendszertől – felelte Mark.

– Ez… ez azért sokkal bonyolultabb ennél – rázta a fejét apa.

– Erre rájöttünk mi is. Te tudod, hogy mi folyik itt, igaz?

– Négy éve bolyongok itt egy nagyobb csapat ostorossal, és próbáljuk megérteni az Eredőt, de nem sokra jutottunk. Vagy mondjuk ki: semmire nem jutottunk.

– Nálunk biztosan többre – sóhajtotta Olga. – Négy szoborhajóval jöttünk, de mindegyiket megsemmisítették, a kétszázhuszonegy fős legénységből ennyien maradtunk. – Körbemutatott. – Öten. És mi is csak miattad éltük túl a migrátorok támadását.

– A migrátorokét? – hökkent meg apa. – Azok nem migrátorok voltak.

– Nem? – Mark Olgára pillantott. – Hanem kik?

– Mimikrik. Én legalábbis így hívom őket. Az ostorosok pedig nem hívják őket sehogy, ők csak lemészárolják őket, amíg tehetik. Ez egy másik civilizáció, szintén a migrátorok gyarmata. Kíváncsiak, erőszakosak és agresszívek. Rengetegen garázdálkodnak itt. Nem értem, hogy a migrátorok miért nem takarítják el őket innen. Olyanok, mint a kártevők.

Tehát nem ők a migrátorok, nyugtázta Olga.

Ez valahol logikus volt, csak azt nem értette, hogy akkor mit keresnek az Eredőn ilyen nagy számban, és a migrátorok akkor miért engedik őket szabadon garázdálkodni.

– Mi voyeuröknek neveztük őket. Miért támadják őket az ostorosok? Az Ellipszisen láttam egy ostorost, aki megölt egy ilyen voyeurt.

– Az ostorosokból ezt nem sikerült kiszednem. A kommunikációnk mondhatni eléggé esetleges. Nem is nevezném kommunikációnak. Én arra tippelek, hogy valaha esetleg az ostorosokkal közös gyarmatrendszerben éltek, és úgy tűnik, nem kedvelték meg egymást. Azonban ez csak találgatás, és rengeteg további kérdést vet fel.

– Valóban – biccentette Olga. – Például azt, hogy vannak-e további gyarmatok is.

– Így van – bólintott apa. – Ez felettébb nyugtalanító kérdés. Szerintem kell lennie további fajoknak. Túl nagy az Eredő ahhoz, hogy ne legyenek. Azt gondolom, még minimum öt-tíz további xenocivilizáció felett uralkodhatnak.

– Mire alapozza ezt a feltevést? – kérdezte Áramlati.

– Occam borotvájára. Nesze neked fordítószubint, mi?

– Az alsóvulkáni fordítóprogramok meglehetősen komplexek, úgyhogy világítom (értem) a kifejezést. Arra siklik (gondol), hogy egy ekkora rendszert felesleges lenne fenntartani négy vagy öt xenocivilizáció miatt. Ez valóban logikus. A kérdés az, ami mindig: vajon a migrátorok ismerik-e az általunk alapvetőnek hitt logikát? Szerintem nem, és emiatt ez is csak egy megalapozatlan félresiklás (téves gondolat). Rengeteg egyéb mindenre használhatják még az Eredőt.

Áramlati járóprotézisén a platform pereméhez sétált, leereszkedett, és a folyadékot kezdte vizsgálgatni.

– Az expedíció kudarcot vallott – mondta Mark. – Vége. Most az a legfontosabb feladatunk, hogy megpróbáljunk valahogy kijutni innen.

– Űrúszó (űrhajó) nélkül? – fordult vissza Áramlati Kék a platform pereméről. – Hogyan? Minden felszerelésünket elveszítettük, nincsen csillagsodrás (féreglyuk) generátorunk, még üzenetet sem tudunk küldeni az Eredőn kívülre.

– Nem biztos – vetette ellen Mark. – Apa, te is üzentél nekünk valahogy, nem?

– Ez nem ilyen egyszerű – rázta a fejét apa, és a platform közelében örvénylő féreglyuklencsére pillantott. – Az ostorosok mutatták meg a négy szoborhajót, és rajtuk keresztül tudtam nektek üzenni, de fogalmam sincs, hogyan. Azt sem tudom, milyen technológiát használtak. És tartok tőle, hogy az utolsó két ostoros kísérőm nem fog visszatérni. A többiek nemrég egy nagyobb csoporthoz csapódtak, ahová engem már nem engedtek tovább. Tudjátok, mennyi ostoros van itt? Több száz!

– De miért? – kérdezte Olga.

– Ezt én is szeretném tudni. Talán ők is ugyanazt akarják tudni, hogy mi ennek az egésznek az értelme.

– Ha legalább valahogy kijuttatjuk ezeket az információkat – gondolkodott Mark –, akkor egy újabb expedíció már fel tud készülni a…

– Mire? – érdeklődött Áramlati Kék. – Hogy a voyeurök őket is levadásszák?

– Lelőttük az egyik voyeur űrhajót – emlékeztette Mark.

– Ők pedig megsemmisítették mind a négy űrúszónkat (szoborhajónkat), hanyatt fordították (megölték) több mint kétszáz társunkat. Mi is csak a véletlennek köszönhetjük, hogy élünk.

– De élünk. És csak ez számít.

Olga megelégelte Mark és Áramlati szópárbaját:

– Gondoljuk inkább végig! A legfontosabb kérdés, hogy egyáltalán túl tudunk-e élni idebent. Tudunk-e élelmet és vizet szerezni? Két MODA-nk van, amelyek készletei néhány napig, hétig talán elegendőek.

– Önök valahogy beúsztak (bejöttek) ide a süllyedőkkel (ostorosokkal), nem? – kérdezte Áramlati Kék apát.

– Négy éve, igen. Egy féreglyukon, de sajnos fogalmam sincs, hogy az a féreglyuk merre van. Nagyon régen történt már, egy húszfős ostoros csapattal érkeztem, de nem sokat értettem abból, hogy mit csinálunk, hova tartunk. Csak mentünk előre, és ha mimikrikkel… voyeurökkel találkoztunk, az ostorosok azonnal megtámadták őket. – Elhúzta a száját. – Túl sok féreglyukon mentünk át, és túl sok helyen jártam. Sajnálom.

– Mennyire tudtad megértetni magad velük? – kérdezte Olga.

– Korlátozottan. Van egy szarvhoz hasonlatos eszközük, de nem igazán tudtam hatékonyan használni…

– Igen, azt én is ismerem. Annak a segítségével kommunikáltunk velük az Ellipszisen, és jutottunk el mi is ide. Szerinted téged miért hoztak magukkal?

Apa akadozva mesélni kezdett arról, mi történt vele, miután az ostorosok elragadták. Ahelyett, hogy megölték volna, többtucatnyi aszteroidán keresztülhurcolták, és az Ellipszisnek olyan részébe vitték, ahol jóval több ostoros élt, mint az ismert aszteroidákban. Aztán „megműtötték”.

Olga önkéntelenül arra gondolt, hogy vajon az Ellipszisen őket fogva tartó ostoros végül őket is „megoperálta” volna-e.

– Ostorosok között élni állandó rettegés – mondta apa, aztán krákogott néhányat. – Nem tudhatod, mikor döntenek úgy, hogy nem érdekled tovább őket, és hagynak magadra. Vagy szegeznek fel a falra. És akkor még itt vannak a… voyeurök is. Többször összecsaptunk velük. Hol menekülnünk kellett, hol lerohantunk egy voyeur alakváltó hajót. Engem általában az egyik ostoros hurcolt magával, mint egy anyagorilla a kölykét.

Elmesélte, hogy az Eredő belső övezete, a magja jóval sűrűbb, mint a külső gyűrűi. Ott a bolygók, holdak és űrlétesítmények sokkal közelebb helyezkednek el egymáshoz, és reaktorok ezrei látják el őket energiával. A migrátorok onnan kontrollálják a gyarmataikat, és az azokat felügyelő eszközeiket. A központi csillaghoz közel több ezer, dodekaéderekből összeálló, úgynevezett csillagtövis-bázisuk van, amelyek úgy néznek ki, akár a vadgesztenye gubacsa, és az ostorosok ezekre a csillagtövisekre próbáltak eljutni, de eddig sikertelenül.

– És a legszörnyűbb az… – apa hangja elcsuklott – hogy most ti is itt vagytok. Borzasztóan örülök nektek, de bárcsak ne lennétek itt! Innen nem lehet kijutni.

– Majd még meglátjuk. Kiskoromtól azt tanultam tőled, hogy nem szabad semmit feladni.

– Ez igaz, mindig erre neveltelek mindkettőtöket.

– Biztonságos itt? – kérdezte Mark. – Nem fognak megtalálni a voyeurök? A hőlenyomatainkat vagy a MODA-k reaktorát nem tudják követni?

– Nem, és egyébként sem hiszem, hogy túlélték az ostorosok támadását. Két ostoros könnyedén elbánik több voyeurrel is akár. Nyugodtan alhattok. Ha kell, én majd én őrködöm. Én ugyanis már nem alszom.

– Akkor pihenjünk meg néhány órára – javasolta Olga. – Szükségünk van a regenerációra, és hogy összeszedjük magunkat.

– Egyetértek – mondta Mark, és letelepedett a középen magasodó acéltüske tövébe. – Fontos, hogy kipihenjük magunkat. Gyere, apa, nézek neked valamit a MODA élelemkészletéből.

Olga letelepedett a MODA-ja lába tövébe. Red5 odaballagott, leült mellé, és az oldalzsebéből előhúzott egy megolvadt karamellás Mellar’st.

– Csokit? – kérdezte, és feléje nyújtotta a kibontott karamellás rudat. – A privát készletemből van.

Olga letört egy darabot, majd bekapta.

Vajon a régi felfedezők, akik új kontinensek mélyére indultak, mit érezhettek, amikor messze túl az ismert világ határán megálltak pihenni? Mire gondolhattak? Az otthonra? A szeretteikre? Hiányzott a Föld, a nyüzsgés, a hírek, az ismerősök, ellenben újra megtalálta halottnak hitt édesapját.

De nincs már itt Atreides.

Nem messze tőlük apa éppen felnevetett, és megszorongatta Mark vállát. Olga is szívesen odaült volna hozzájuk, de szüksége volt egy kis időre. Még mindig nem fogta fel, hogy apa él, sem hogy Atreides meghalt. A zöldes vízfelszín által megkettőzött világ nyugalmat árasztott magából, csend és mozdulatlanság vette körül őket.

– Mi lesz most? – nézett rá Red5. – Mi lesz… Atreides nélkül?

– Nem tudom, Vöröske – sóhajtotta. – Nem tudom.

– Ha te sem tudod, az nem sok jót jelent. – Red5 bal keze mutatóujja köré tekert egy hollófekete hajtincset. – Nem hiszem el, hogy meghalt… Ez… Mindegy. Tudod, kiskoromban éveken át csodáltam őt, és ahogy játszott. Tele volt a Friendem a fotóival, a vele készült interjúkkal. Kórosan rajongtam érte. És azt hiszem, szerelmes is voltam belé. Folyamatosan figyeltem a közvetítéseket, kielemeztem a stílusát, és rengeteg trükköt tanultam tőle, hogyan lehet bekeríteni az ellenfelet, hogyan használd ki ellenük a pálya előnyeit, hova rakj aknákat. Tizenhárom évesen aztán néhány barátnőmmel a szöuli X-Conon leszólítottam. Adott autogramot. A pólómra kértem. Direkt nem vettem alá melltartót, igazi kis ribanc voltam. – Felnevetett. – Aztán valahogy többször találkoztunk zártkörű rendezvényeken, ahová mindig be tudtam lógni. Rányomultam, és valamennyire összehaverkodtunk. Egy évvel később egy partin, egy raktárhelyiségben ő vette el a szüzességemet. – Olga felvonta a szemöldökét, és a lányra pillantott. – Meglepődtél, mi? Aztán ugye később én is igazolt virg-sportoló lettem, akkor jártunk is néhány hónapig, de nem működött. Túl harsány voltam hozzá, és túl… komolytalan? Ja, komolytalan. Túl sok voltam neki. Ő inkább a magadfajta, komolyabb nők társaságát kereste. – Red5 a szemébe nézett. – Szeretted?

– Nem tudom – sóhajtotta Olga. – Bár tudnám. De nagyon hiányzik

Red5 közelebb fészkelte magát Olgához, és a vállára hajtotta a fejét.

– Nekem is nagyon hiányzik. Amikor elkezdtük a MODA-projektet, tudtam, hogy bárhova is megyünk, vele mindig biztonságban leszek. Vele minden helyzetből ki tudjuk vágni magunkat. Most már nem érzem magam biztonságban. Itt vagyunk az Eredő közepén, és fogalmam sincs, mit keresünk itt.

– Aludj, Vöröske – mondta neki lágyan Olga, és a fejét simogatta. – Majd én vigyázok rád.

Red5 Olga ölébe hajtotta a fejét, és összekuporodott. Lecsukta a szemét, és a lélegzete hamarosan lelassult. Olga még simogatta egy darabig, aztán elzsibbadt a combja, ezért óvatosan arrébb húzta magát, és a lány fejét óvatosan a padlóra fektette. Red5 felmordult, de nem ébredt fel.

Olga feltápászkodott, odasétált apához és Markhoz, majd letelepedett melléjük. Apa mohón fürkészte Olga arcát, Olga pedig arra gondolt, mi mindent alakítottak át apa testén az ostorosok. Nem eszik, nem alszik, egy reaktor táplálja. Miért tették ezt vele? Miért hozták magukkal ide?

– Istenem, még mindig nem térek magamhoz. Öt év! Sosem gondoltam volna, hogy valaha is… Mesélj, mi minden történt veled! Hogy megy a xenokutatás?

– Írt egy ismeretterjesztő könyvet – felelte Mark. – A xenókról egyszerűen a címe. Ebben is a nyomdokaidba lépett.

– Ugyan! – csóválta a fejét Olga. – Ez csak egy egyszerű könyv, alapvető ismeretekkel azok számára, akik még mindig rettegnek a xenóktól. A te kiadódnál jelent meg alig egy éve, Amy Schuster kért fel rá. Szóval, nem olyan komoly.

– Fantasztikus! – csillogott apa szeme. – Amy okos nő, tudja, mi kell az olvasóknak. – Tekintete Olga stimruhájának névfeliratára siklott, és felcsillant a szeme. – Dr. Olga Ballard! Le is doktoráltál. Helyes, ez a minimum! Te jó ég, most gondolok bele, hogy mindjárt harminchárom leszel! Te meg Mark, lassan negyven. Mi a helyzet a családalapítással?

– Az még várat magára – felelte Olga. – Mindkettőnknél.

– Pedig legalább neked ideje lenne lassan, nem? – kérdezte apa, és felvonta a szemöldökét.

Olga lesütötte a szemét.

– Nem úgy alakult.

– Sebaj, majd ha visszatérünk a Földre, kerítek neked valakit, aki elég okos hozzád. Mark, te sem tudtál bemutatni neki egy intelligens és jóképű fiatalembert?

– Ugyan, Olga mindig is magának való volt. Amúgy is későn érő típus.

Úgy beszéltek róla, mintha ott sem lenne.

– Megváltoztatok az elmúlt öt évben – vallotta be apa. – Sajnálom, hogy nélkülem telt el ennyi idő, szerettem volna ott lenni a sikereiteknél. Öt év! Az volt a legrosszabb, hogy nem láthattalak benneteket! És te, Mark? Kazahsztán, India, Mars, ENSZ. Végül hol kötöttél ki?

– Beléptem az Földvédelmi Szövetségbe. Bár öt éve még nem volt olyan ismert, de mára a legnagyobb kormányok felett álló politikai szervezetté vált, rengeteg befolyásos támogatóval. Nagyon úgy néz ki, hogy néhány éven belül létre fognak hozni az ENSZ-nél sokkal hatékonyabb és keményebb érdekérvényesítő világszervezetet. Egyfajta Föld-kormányt. Valójában ők szervezték ezt az expedíciót is.

– Ők is – tette hozzá Olga. – Valamint a firkák és a hidrák.

– Nekem sosem volt merszem belekeveredni a politikába – tűnődött apa. – Örülök, hogy te elég bátor voltál hozzá. Szükség van ott egyenes és becsületes emberekre. – Olga meglepődött. Apa régen mindig is azt hajtogatta, hogy a politika mocskos dolog, és jobb, ha ők is távol tartják magukat tőle. – Mindig is látszott, hogy agilis vagy, kemény vagy, és akarsz valamit a világtól. Hogy nagy dolgokra vagy hivatott. – Aztán Olga felé fordult. – Te pedig mindig is kíváncsi voltál, igaz? Érteni akartad a világot, a migrátorokat, pontosan úgy, ahogyan én is.

– Úgy valahogy – felelte Olga, és arra gondolt, hogy almazöld izgatottságtól hajtva hányszor kutatta ki otthon a születésnapi és karácsonyi ajándékait.

Mark apa ideálja, én pedig a klónja.

– Fogadjunk, hogy Olgának azóta sem meséltél a Kazah-zónáról – jegyezte meg Marknak apa.

Mark megvakarta az orra tövét, és kerülte Olga tekintetét.

– Mit kellett volna mesélned? – kérdezte Olga.

Visszagondolva tényleg nem nagyon beszélt az ENSZ Békefenntartók között töltött egy évéről, 2104-ben vagy ’05-ben. Mindössze annyit hallott, hogy hadsereggé formálódó szélsőséges fegyveres alakulatok ejtettek foglyul és öltek meg több tízezer firkát, és azt hangoztatták, hogy ki fogják irtani a Földön tartózkodó összes xenót. Gyakorlatilag egy modern haláltábort csináltak, ahol naponta, válogatott módokon, ezrével végezték ki a firkákat, akik aztán válaszul fegyveres alakulatokat és a hidráktól vásárolt harcitechna-osztagokat küldtek a zónába, amelynek következtében kitört egy ember-firka háború. Mark mindig azt mondta, hogy ő távol volt a harcoktól, és meglepően unalmasan teltek a napjai.

Mark maga elé meredt.

– Mielőtt a migrátorok rendet tettek volna, belekeveredtünk néhány… összecsapásba. Az ENSZ kezdetben nem gondolta végig, mit akar a zónában, emiatt béna kacsaként szorultunk két tűz közé.

– Mi történt?

– Nem számít. – Nagy levegőt vett. – Megöltem pár embert… és néhány firkát. Önvédelemből, de ez teljesen mindegy. Hagyjuk, régen történt. Jártam utána pár évet pszichológushoz.

Olga előtt egy eddig nem ismert Mark sejlett fel előtte puskával a kézben, védősisakban, teljes katonai erőpáncélban. Eddig csak néhány fényképet látott róla, de erről a másfél évről nem nagyon beszélt soha.

Embereket és xenókat ölt.

Ezt a Markot egyáltalán nem ismerte.

Tényleg mindig mindent magába fojtott.

Apa megköszörülte a torkát:

– És… és édesanyátok? – kérdezte. Olga rádöbbent, hogy valószínűleg már hosszú percek óta érleli magában ezt a kérdést.

– Vele semmi nem változott – húzta el a száját Mark. – Nyoma sincs benne anyának. Hónapokkal ezelőtt a szónoki piramisban tartott egy fogadást, amin Olga és én is ott voltunk. Tudod mit jelentett be? Azt, hogy Olgát a migrátorok szónokká teszik. Mintha egy vadidegen felett mondta volna ki a halálos ítéletet. – Apa arca megfeszült, ahogy a fájdalmával küzdött.

– Ne feledd, ő nem az édesanyátok. Csak egy közvetítőcsatorna. Talán… talán ő is ott van még bent, de az, akit láttok, nem ő.

– Talán – húzta el a száját Mark.

– Tudjátok, mennyire örülök nektek? – terelte el a témát hirtelen apa. – Hihetetlen, hogy mindketten… hogy újra együtt a Ballard család!

Sokadszor is megveregette, majd megszorongatta Mark vállát.

– Kérdezhetek valamit? – Olga apa csillogó szemébe nézett. – Ez az ostoros reaktor… hogyan hatott rád? Életben tart, de vajon meddig? Mennyire… biztonságos?

– Nem tudom. Alaposan ki kellene vizsgáltatnom magam, hogy mi történt a testemben, hogyan tudok egyáltalán életben maradni tüdő és bélrendszer nélkül. Bevallom, félek, mi derülne ki. Bár nem hiszem, hogy valaha bárki megvizsgálna. Ahhoz előbb haza kellene jutni. Ha azonban abból indulunk ki, hogy az ostorosok akár évszázadokig is elélnek, vagy még tovább… Ki tudja, hogyan bírja a szervezetem ezt a fajta fúziót. Még az is lehet, hogy így elélhetek még sok évtizedet.

– Csodállak, hogy ilyen racionálisan tudod kezelni.

– Fogalmazzunk úgy, hogy muszáj ragaszkodnom egy elidegenítő megközelítéshez, ha meg akarom őrizni az ép elmémet. – Keserűen elmosolyodott, és Olga kényszeredetten vele mosolygott. Apa egyáltalán nem tört meg ez alatt az öt év alatt. Hogyan csinálta? Vagy csak jól színészkedik, és elrejti az érzéseit? – Pihenjetek egy kicsit, aztán összeszedjük magunkat. Nincs megállás, ha kell, átfésüljük az egész Eredőt, és meg fogjuk találni a módját, hogy hazajussunk!

– Legyen így – sóhajtotta Olga.

– Így lesz! Most, hogy itt vagytok, egészen másként látom én is jövőt. Haza akarok menni. Együtt, veletek. Több ezer féreglyuk van a közelünkben, és módszeresen fogjuk őket átvizsgálni, és majd elmondom hogyan. Nem fogunk megállni egy pillanatra sem. Addig kutatunk, amíg bírunk. Haza fogunk jutni!

Olga feltápászkodott, hogy visszamenjen Red5 mellé, és aludjon néhány órát.

– Ballard – szólította meg Áramlati Kék a sziget pereméről. – Olga. Ide tudna úszni (jönni) egy pillanatra?

Olga odaballagott a talajon a narancssárga ergoruhájában heverő hidrához.

Áramlati vízzel teli buboréksisakja alatt a fejbőre mintha elvesztette volna az eddigi, kék árnyalatát. Sokkal fakóbbnak tűnt, és hámlott róla a kiszáradt bőr.

A kiszáradás jeleit mutatta.

– Mi történt? – kérdezte, és leguggolt mellé.

– Megsérült az ergoruhám létfenntartó funkciója. Nem valószínű, hogy túlélem a következő egy órát.

JAQUES DUPREE: KOZMIKUS NYELVEK

(Zuckerberg Science Books, 2114, első kiadás: 2101)

A Föld történelme során az egymástól elszigetelt, kis nyelvektől fokozatosan jutottunk el a sok millió, majd milliárdnyi ember által beszélt nagy nyelvekig és a kis nyelvek fokozatos kihalásáig. Ez a folyamat a jelenlegi, stellarizált, xenocivilizációkkal teli világban is folytatódik.

Így akár az is elképzelhető, hogy mivel lélekszámát tekintve a firka civilizáció terjed a leggyorsabban, néhány száz, néhány ezer év múlva hozzájuk képest csak egy elhanyagolható kisebbség leszünk. Talán a jövőbeli emberek (és hidrák is) jelentős része már valamilyen spektrumi füttynyelvet használva – akár genetikai vagy kibernetikai módosítások segítségével – fognak szót érteni egymással és más xenokultúrákkal. Valószínűleg egyúttal a firkák gondolkodásmódját is a sajátjukká teszik.

43.

Olga döbbenten meredt Áramlati Kékre.

– De… Mi történt? Hogyan tudok segíteni? Mire van szüksége? Vízre, levegőre?

– Egy új ergoruhára. Tud szerezni egyet? Szerintem nem.

– Gondolom, a Don Quijotén maradtak a tartalékruhái, de lehet, hogy akad a közelben tiszta víz. Megkérdezem apát. Az segítene? Vagy… a MODA-k analizátorával megnézzük, hogy ez a víz mit tartalmaz, az nem lenne jó?

– A helyzet ennél komplexebb. Semmiképpen nem tudok életben maradni ergoruha nélkül. Ezért szeretném megkérni valamire, és cserébe megvilágítok (elmondok) önnek valamit, amire jó ideje kíváncsi. Hogy ki vagyok én. De ez kettőnk közt marad, nem tátogja (mondja) el senkinek, még Nyikaunak sem. Rendben?

– Rendben – biccentett Olga, de közben lázasan töprengett a lehetőségeken. Kell lennie valami megoldásnak.

– Ha megérinti a fejem, a léghártyán keresztül egy kis adatlemezke fog előcsúszni. Ha majd… hanyatt fordulok (meghalok), ezt tegye el biztonságos helyre, és ha… esetleg valahogy mégis hazajutna, akkor úsztassa (vigye) el az otthonomba.

– Kinek? És mi ez?

Áramlati Kék kitátotta a száját, aztán becsukta.

– Csak annyit kérek, hogy ha túléli, vigye el Alsóvulkánra. Várni fognak önre, és keresni fogják önnél.

– Kicsodák?

– A megbízottaim. – Áramlati nem folytatta, és gombszeméből Olga semmit nem tudott kiolvasni.

– Megint játszadozik velem. Valójában nem akar semmit mondani, igaz?

– Áramlati Kék nem létezik – sípolta a hidra, és a fordító szubint baritonja is halkabbra vette a hangját.

– Mi az, hogy nem létezik?

– Egy kitalált személyiség.

– Akkor kicsoda maga?

– Mint világítottam (mondtam), én vagyok a Mélység (Hydrus). Nem én, nem Áramlati Kék, hanem az eredeti személyiségem. Ez a test nem él, vagyis inkább… nem teljesen él. Maguk úgy neveznék talán, hogy hidroborg, vízben élő kiborg. A test a tudatom másolatát hordozza, és általa olyan helyekre úszhatok (juthatok) el, ahová a saját testem épségét összehínározva (kockáztatva) nem biztos, hogy el mernék, gondolok itt az Ellipszis-expedícióra. Persze, így is hínáros (megvan a kockázata), hiszen, ha nem tudom kiúsztatni (kijuttatni) a tudatcsomagomat, akkor azok az élmények és tapasztalatok elvesznek.

– Kinek a részére kell eljuttatnom ezt a tudatlenyomatot?

– Nekem – felelte Áramlati. – Az eredeti tudatomnak a Mélységen (Hydruson), aki nagyon szeretné ezeket az emlékeket szinkronizálni a saját tudatával. Érti, miről van szó?

– Azt hiszem, igen. Maga gondolom, egy energiamester, talán a legnagyobbak egyike, aki ilyen játékszerek révén játszik hőst.

– Hőst? Ezek szerint ön hőst játszik? Vagy Red5 és Nyikau? Szerintem egyszerűen csak mindannyian kíváncsiak vagyunk. Ez a hidroborg-test biológiai szövetből és gépesített részekből áll. A voyeur támadáskor kisütötték a reaktoromat, emiatt a bioszövetem nem kap áramot, és elkezdett bomlani. A tartalékenergiám még talán egy órán át kitart, de aztán vége. Valójában egy ergoruha sem segítene, legfeljebb egy-két napnyi extraenergiához juttatna.

– Nem tudjuk valahogyan az egyik MODA reaktorát átemelni a hidroborgja fenntartására?

– Nem tudom. Még ha működne is, ennyi idő alatt nem tudnánk áthidalni a kompatibilitási problémákat. Viszont egy MODA-ban elférnek ketten is, és felesleges pazarlás lenne kibelezni azért, hogy az én tudatom tovább éljen.

– Ez marhaság!

– Ön is tudja, hogy nem az. Racionalitás. Ha elúsztatja (elviszi) az adatlemezt a Mélységre (Hydrusra), nagyon hálás leszek. Nyugodjon meg, a kellemetlen Áramlati Kék személyiség ott úszkál most is a Mélységben, és a maga módján együtt hullámzik magával (kedveli magát).

– Ha kijutok innen, elviszem az adatlemezt – ígérte Olga. – De ugye ön is tudja, hogy valójában én is itt fogok meghalni?

– Meglehet. Azonban muszáj hullámoznom (bíznom benne), hogy mindaz a mámor (lényeg), amit itt átéltünk, megvilágítottunk (megtudtunk), talán nem fog elveszni.

Olga bólintott. Valóban ez a legfontosabb.

– És most? – kérdezte halkan.

– Most elúszik (elmegy) pihenni, és mire felkel, már csak az adatlemez marad belőlem.

– Nem – jelentette ki Olga. – Itt maradok.

– Felesleges.

– Nem hiszem. Szerintem valójában nem akar egyedül maradni, és nem is fog.

Olga eleinte a gyerekkoráról, a családjáról, aztán anya elvesztéséről mesélt. Egy kis idő múlva aztán Áramlati is megnyílt, és ugyan saját magáról szinte semmit nem mondott, a céljairól, vágyairól annál többet. Olga előtt körvonalazódott egy szinte őrült küldetéstudattal rendelkező hidra személyisége.

Áramlati évek óta megszállottan kutatta a Hydrus túlélésének lehetőségét. Tudta, hogy bármit is tesznek, a világóceánjuk felmelegedését szinte lehetetlen megállítani. A Föld és a Spektrum óceánjai közötti vízcsere csak késleltette az elkerülhetetlent, az évszázadok során a mélyben felhalmozott és a holdkéregbe olvadt atomhulladékot a jelenlegi technológiákkal képtelenség kiemelni a mélyből. Áramlati úgy hitte, talán a féreglyuk-technológia mélybe juttatásával, egyfajta mozgó féreglyuk-porszívó technológia révén nagyobb mennyiségű nukleáris hulladéktól is meg lehetne szabadulni, de valószínűbb, hogy hamarosan az egész civilizációnak el kell hagynia a világóceánt.

– Például a Jupiter bolygójuk Európé holdja akár új, másodlagos otthonként is szolgálhatna a számunkra – búgta a hidra.

– Vannak hidrák az Európén? – kérdezte gyanakodva Olga.

– Nincsenek – felelte Áramlati Kék –, de ha rákényszerülünk, lehet, hogy néhány éven belül lesznek. Függetlenül attól, hogy a Föld engedélyt ad rá vagy sem. Önök elég homályosok (ostobák) ahhoz, hogy ne vegyék észre, ha átköltözünk.

– De jártak már ott, igaz? Máskülönben honnan tudná, hogy az Európa megfelel az önök számára?

– Ez egy meglepően logikus kérdés.

– Amire nem fogok választ kapni, ugye?

Ha a hidrák megfelelőnek találták a Jupiter-holdat, akkor nincs okuk várni. A Földnek jelenleg nincsenek meg az eszközei és nem is egységes ahhoz, hogy ellenőrizzék, mi történik a Jupiter holdján, hiszen még azt sem tudni pontosan, mit csinálnak a hidrák a földi óceánok mélyén.

Aztán Áramlati a fiatalkoráról beszélt. Még a hidrákhoz képest is nagyon erős versenyszellemmel rendelkező, szinte megszállott fiatalként úgy hitte, hogy ő képes lesz megváltoztatni a világát. Áramlati a dominája technagyárai után kapott osztalékából vette az első erőműveit, és ügyes mérnököket maga köré gyűjtve továbbfejlesztették az energiatárolás addig ismert alapjait, eközben egy másik mérnökcsoporttal újfajta technák kifejlesztésén és programozásán kezdtek el dolgozni. Sőt, Áramlati a Hydrus jégfelszínét érő napfény energiáját is el akarta tárolni; az utóbbi években több ezer négyzetkilométernyi napelemet telepítettek a jégfelszínre. Olyan csapatot gyűjtött maga köré, akik hasonlóan gondolkodtak.

– Rájöttem, ki maga – rakta össze a részleteket Olga –, de nem tudtam, hogy Hullámos Korallkerülő ekkora befolyással bír a Hydrusra.

– Nem is kell világítania (tudnia) – felelte Áramlati Kék. – Féltem az otthonomat, a kultúrámat, és mindent annak rendelek alá, hogy megmentsem őket. Nem engedem, hogy a fajom hanyatt forduljon (elpusztuljon)…

Olga nem emlékezett, mikor bóbiskolt el, de mire felriadt, Áramlati Kék már „meghalt”. Vékony, áttetsző karjai kiterültek a teste mellett, tátva maradt delfinszájában apró gyöngysorként sorakoztak a fogai.

Olga óvatosan megérintette a fejrészen azt a pontot, amit a hidra korábban megmutatott neki. Az ergoruhán ujjnyi rés támadt, és egy körömfejnyi lemez csúszott elő belőle, pontosan, ahogy Áramlati mondta. Olga kihúzta a lemezt, és a stimruhája zárható mellzsebébe mélyesztette.

Nem hitte, hogy bármi értelme lenne, de ennyivel tartozott a hidrának.

Felállt, és odasétált az őt figyelő Markhoz, valamint apához, hogy elmondja nekik, mi történt Áramlati Kékkel.

Áramlatit Nyikau javaslatára jobb híján belefordították a vízbe, és hagyták, hogy hanyatt fordulva lemerüljön, majd elsodródjon. Nyikau hidrákat ábrázoló szövőméz szobrokat készített, és a víztükörre fektette, majd ellökte a platformtól, azt mondta azért, hogy a hidra ne ússzon egyedül.

A következő heteket az ezernyi féreglyukból álló csarnok járatainak feltérképezésével töltötték. Apa és az ostorosok másfél év alatt több száz járatot végigkutattak, ezekről apa jegyzeteket és térképet készített. Apa abban reménykedett, hogy kell lennie olyan féreglyuknak is, amely a belső övezet egyik csillagtövisére vezet.

Egyet tehettek: folytatták, amit az ostorosok és apa éveken át csináltak.

A két MODA-t használták a felderítésre, és apa ugyan felajánlkozott, hogy csatlakozik, sőt, szívesen ment volna egyedül is, MODA nélkül, de mivel mesélt olyan esetekről, amikor zéró gravitációba érkeztek, és az ostorosok nélkül tehetetlenül lebegett volna a féreglyuk közelében az idők végezetéig, Mark lebeszélte róla.

A felderítést többnyire Red5 és Olga végezték, majd később, több napi gyakorlás után Olga időként átengedte Marknak és apának is a tintakék MODA-ját. Az egyes féreglyukak túloldalán három szempontot vizsgáltak: közelebb jutnak-e általuk az Eredő belső magjához, élhető-e a hely, van-e légkör, esetleg víz, vagy bármi táplálék, és vezet-e bárhová elérhető távolságon belül újabb féreglyuk?

Egy alkalommal óriási hangár közepébe jutottak, amelyben hadangyalok milliói keringtek, mint a gigászi madárrajok. Előfordult, hogy a túloldalon víz fogadta őket, és mivel egyik irányból sem érzékeltek gravitációs vonzást, a MODA-k fúziós meghajtásával két órán át úsztak a féreglyuktól távolodva. Talán egy óceán, vagy egy bolygónyi vízgömb belsejébe kerültek, de ez nem derült ki, mert nem mertek túl messzire eltávolodni, így inkább visszafordultak.

Kétszázezer bolygó méretű objektum hálózata vette körül őket, és még mindig csak az elenyésző töredékét látták ennek a gigantikus, felfoghatatlan méretű űrbirodalomnak.

Mi értelme ezeknek a féreglyukaknak? Kiknek készültek? Mi ez az egész kusza hálózat? Igaz, valószínűleg csak a számukra tűnt kuszának.

Egy féreglyukon át körkörös teraszra érkeztek, amely egy legalább másfél kilométer magas pózna tetején állt. Alattuk kráterekkel szabdalt, karamellszínű táj terült el. Ágas-bogas, homokbarna tornyok meredtek a magasba, a felszínt füstölgő roncsok borították, a levegőben migrátor angyalok rajzottak, mint a megvadult méhraj; közöttük cikázó voyeur masszahajókat üldöztek.

Vakító robbanások tűzvirágai nyíltak ki, majd halványultak el minden irányban.

Szabad ég alatt álltak, egy bolygóobjektum felszínén. Az Eredő központi csillagát körülvevő, fénylő gázfelhő rózsavörösre festette az égboltot, a csillag körül pettyekként fénylettek a legközelebbi Eredő-objektumok, közöttük halvány vonalakként rajzolódtak ki az őket összekötő indák, és karcolták össze az égboltot, mint korcsolya a szűz jeget.

A terasz megremegett alattuk, négy, rombusz-alakzatban repülő hadangyal süvített el a közelükben.

Olga megbabonázva figyelte az eseményeket. A madárrajként kavargó hadangyalok, az alakjukat folyton változtató voyeur masszahajók, a lángolva zuhanó egységek, az azok után húzott füstcsíkok, a vakító energiavillanások, a felizzó plazmakilövellések mozgó, impresszionista festménnyé változtatták az égboltot és a felszínt.

– Valami nem stimmel – hunyorgott Olga, és próbálta átlátni a káoszt. – Nézd! A hadangyalok egy része a voyeuröket támogatja!

Egy kisebb csapat hadangyalra mutatott, amelyek a felszín felől függőlegesen emelkedve, kamikazeként egy nagyobb hadangyal raj közepébe rohantak. A láncreakciószerűen terjedő ütközések lángrózsái olyanok voltak, mint egy ünnepi tűzijáték.

– A voyeurök a saját egységeiket fordítják ellenük! – suttogta Red5. – De ez hogy lehet? Nem tudják megfékezni őket?

Vakító, fehér fény lobbant fel. A MODA vizora azonnal elsötétedett, a külső kamerák képe is sisteregni kezdett, aztán több száz kilométerre tőlük szürkésfekete gombafelhő nőtt ki a felszínből.

– Nukleáris robbanás! – kiáltotta Olga. – Húzzunk innen!

Minél több féreglyukat vizsgáltak meg, Olga annál fásultabbá vált, annál kilátástalanabbnak érezte a helyzetüket. Amíg a szoborhajókon repültek, a céljuk kristálykéken világított a szemük előtt: az Eredő belső övezete felé haladtak. Most viszont véletlenszerűen próbálgattak ki tudja, hova vezető féreglyukakat, amelyek túloldalán időnként bolygónyi felfedezni való várta őket.

Ezer év, ezernyi élet sem elég, hogy felfedezzék az Eredőt, vagy egyáltalán eljussanak a belső övezetben élő migrátorokhoz, akik valószínűleg csak néhány száz, bolygó méretű objektumon élnek a magban: ez önmagában is egy hatalmas birodalom, viszont az Eredő egészéhez képest mégis egy kicsinyke, jól védett erőd lehet.

Itt vannak karnyújtásnyira, és mégsincs esélyük bármit is megtudni róluk, vagy akár a közelükbe jutni.

A készleteik pedig egyre fogytak.

– Elegem van az Eredőből! – fakadt ki Mark. – Itt fogunk éhen halni. Egyáltalán mennyi élelmünk maradt?

– Még legalább tíznapnyi – felelte Olga, aki a MODA-ja lábának vetett háttal próbált aludni. Nyikau sem készített már szobrokat, így kevesebbet is evett, helyette egy késsel karcolgatott ábrákat a padlóba. – Addig keresünk, amíg van erőnk. Bármelyik féreglyuk végén találhatunk valamit… Élelmet, tudást, a migrátorokat, vagy bármit, ami megöl bennünket. De minden jobb annál, mint hogy leüljünk, és sajnáljuk magunkat. Kell itt lennie valaminek!

– És ha sosem találjuk meg? – kérdezte Mark. – Mert úgy néz ki, hogy ez lesz a vége.

Apa közéjük lépett, és megszorította Mark vállát:

– Fiam, szedd össze magad! Nem szabad meginognod. Ha Olga bírja, neked kétszer annyira bírnod kell. Hónapok óta itt vagytok, én meg évek óta. Nincs lehetetlen. Muszáj keménynek lennünk, és hideg fejjel gondolkodnunk. Érted?

– Igen – bólintotta komoran Mark. – Igazad van, apa.

– Persze, hogy igazam van. Te azon kevesek egyike vagy, akik eljutottak az Eredőre. Nem adod fel soha.

– Nem is akarom feladni – felelte Mark.

– Erről beszélek – biccentett apa.

Apa valahol mélyen valószínűleg halálosan rettegett attól a naptól, amikor majd elfogy az élelmük, ezért megtesz mindent, hogy ne adják fel, ne csüggedjenek egy pillanatra sem.

Ennek ellenére Olga is egyre inkább ugyanazt érezte, amit Mark: bármit is tesznek, előbb-utóbb eljön a nap, amikor nem lesz tovább.

És még valami nyugtalanította egy ideje.

– Apa, fel kell tennem egy fontos kérdést.

– Akkor tedd fel! – telepedett le melléje apa.

Olga egy pillanatig farkasszemet nézett vele:

– Vannak itt egyáltalán migrátorok? Mi van, ha ez az egész Eredő csak egy automata állomás?

Apa apró bólintással nyugtázta a kérdést, mintha számított volna rá.

– Ez már többször eszembe jutott nekem is. Igen… akár az is elképzelhető, hogy a migrátorok már régen kihaltak, és csak a hátrahagyott gépeik üzemelnek. Vagy csak mindössze néhány bolygón élnek az Eredő belsejében, és onnan vezérelnek mindent. Gondold el, egyetlen, nagyobb bolygó is hatalmas életteret jelenthet. Márpedig láthatóan bármekkora bolygót létre tudnak hozni. És ez esetben bárki is kutat utánuk, szinte nulla az esélye, hogy megtalálja őket ebben a gépesített útvesztőben.

– Egyetlen bolygó… – tűnődött Olga.

Red5-val egy olyan féreglyukra bukkantak, amely a nyílt űrbe vezetett.

Olga lélegzete elakadt, ahogy rájött, hogy minden irányban végtelen mélység veszi körül. A biokontroll azonnal megszúrta a karját, hogy megfékezze a feltörő rémületét. A pulzusa azonban ennek ellenére sem ment száz alá.

Körülöttük minden vörösen ragyogott, előttük az Eredő rőt napja fénylett, korongját a MODA fényszűrőjén át több kisebb-nagyobb sötét petty takarta ki.

– Milyen közel van a központi csillag! – kiáltotta Red5.

– Ez már a belső övezet! – suttogta Olga.

Előttük félmillió kilométerrel egy dodekaéderekből álló, bolygóméretű csillagalakzat lebegett. Öt inda ágazott szét belőle, és távoli rózsavörös foltokkal kötötte össze az objektumot.

– Egy csillagtövis, amelyről édesapád beszélt!

– Igen, nagyon úgy néz ki – felelte Olga, aztán észrevett egy újabbat. – És ott egy másik! És azok a távoli pettyek is azok. Meglepően közel vannak egymáshoz!

Olga a MODA manőverező fúvókáival lassan elfordult. Ekkor vette észre a hátuk mögött a gigászi sötét oszlopot, amelynek elkeskenyedő végétől alig néhány kilométernyire lebegtek. Az oszlop kitakarta mögöttük az űr nagy részét. Obszidiánfekete felülete elnyelte a nap felől érkező rőt fényt, és ahogy Olga tovább fordult, felismerte, hogy egy roppant méretű csillagtövis közvetlen közelében lebegnek, a néhány ezer kilométernyire a felszínből kinyúló tövistornyok egyikének közelében.

És egyre közeledtek hozzá.

Amit eddig lebegésnek hittek, hirtelen zuhanássá vált.

Olga teljes fordulatot tett a MODA-val, aztán Red5-val együtt fékezni kezdtek, aztán megközelítették a csillagtövis kiálló tüskéinek egyikét. A mágnestalpaikkal megpróbáltak megtapadni az egyik gigantikus tövis barázdált oldalán, csakhogy a felület anyaga nem tartalmazott fémet.

Órákon át manővereztek az objektum külső felületén. Sok energiát használtak el a fúvókák működtetésére, mire találtak egy egyenlő szárú háromszöget formázó, sötét mélyedést.

Azt feltételezték, akár egy zsilipkapu bejárata is lehet. Leereszkedtek a mélyedésbe, reflektorokkal pásztázták az alattuk tátongó sötétséget. A mélyedés egy mályvaszínű, erezett falban ért véget, a gyűrött, bőrszerű lebernyeget rücskös perem fogta körül. A csillagtövis gravitációja a mélyedés egyik oldalához húzta őket, Olga megvetette a lábát a felületen, aztán tintakék MODA-ja hidraulikus karjával megtapogatta a mályvaszínű hártyát. A karja félig elmerült benne.

Egy pillanatig habozott, aztán átcsúszott a hártyán, amely azonnal összehúzódott mögötte.

A túloldalon oxigénalapú, belélegezhető légkör vette őket körül.

Visszamentek a többiekhez. Red5 először Markot hozta át, aztán visszatért; Olga Nyikaut, Red5 pedig apát szállította át.

A csillagtövis folyosói kaotikus összevisszasággal kanyarogtak és ágaztak el, a falakon szabályos és szabálytalan minták váltakoztak. Bordázott kialakítású folyosók puha, hússzerű talaján jártak, mintha egy elhullott, kizsigerelt állat gyomrában sétáltak volna.

Egy több kilométer átmérőjű terembe értek. Mindenhonnan sárgászöld fény áradt, a talajon kisebb-nagyobb, félgömb alakú mélyedések sorakoztak, de néhány közülük üres, feneketlen aknába torkollott.

Olga óvatosan megközelítette az egyik, padló nélküli mélyedést, és bevilágított a MODA-val.

Nem látta az alját.

Mint egy liftakna, gondolta.

– Mi van, ha ezek a félgömbök… liftek? – kérdezte bizonytalanul.

Apa az állát vakarta.

– Ha beleállunk az egyikbe, kiderül. Úgysincs más választásunk.

Egy kisebb félgömb aljára sétáltak le, aztán elkezdték körbejárni a sima, derengő padlót, hátha találnak egy irányítószerkezetet, de nem jártak sikerrel. A félgömb aztán váratlanul mégis megmozdult, és csendes, súrlódó zaj kíséretében megindult velük lefelé.

Olga egy nap után azt hitte, az ereszkedésük sosem ér véget.

Azonban, ha belegondolt a csillagtövis méreteibe, a felszíne vagy a belseje felé több tízezer kilométer az út. A süllyedésüket kísérő alumíniumszürke, monoton zaj bekúszott Olga gondolatai közé, és egyre jobban irritálta, pedig egy idő után hozzászokott a folyamatos zuhanás émelyítő érzéséhez is.

Nyikau egy körkörös karcot kezdett el a lift padlójába vésni. A körkép az Eredő-expedíció történetét örökítette meg az érkezésüktől a Mozaik elvesztésén és apa üzenetén át a voyeurökkel történő tragikus összecsapásig, ötük vándorlásáig.

– Ez most pont olyan nyomasztó, mint az Ellipszisen – jegyezte meg Olga Red5-nak, aki hanyatt fekve bámulta a felettük összeszűkülő, és ponttá zsugorodó aknát.

– Ugyanez jutott nekem is eszembe. – Red5 felkönyökölt, és Markra pillantott, aki éppen bemászott a vagy tíz méterrel arrébb álló, felnyitott mellkaspanelű, vörös MODA-ba. – Ne vizelj mellé!

Mark válaszul felmutatta a középső ujját, aztán belefészkelte magát a MODA-ba.

– Nézzétek a jó oldalát! – ballagott oda hozzájuk apa. – Legalább nincsenek voyeurök, ostorosok, sem másfajta lények a közelben. Ez nekem valahol megnyugvás.

– Mondja, Benjamin, hogyan bírta ki ennyi ideig az ostorosok között? – kérdezte Red5. – Mire gondolt egyáltalán? Mire lehet ilyen helyzetben gondolni?

– Arra, amit elvesztettem – pillantott Olgára apa. – A családomra. A szerelmemre, a gyermekeimre. Sokszor viszont inkább a kutatómunkába menekültem. Kényszeresen próbáltam megérteni őket. Ha ők is akarták volna, talán sikerül is, de nekik elég volt, hogy engem tanulmányoztak az utazás közben. Valószínűleg én voltam a háziállatuk. Vagy a laborpatkányuk.

Megborzongott az emlékektől.

Tekintete Olga kezére siklott, és ahogy felismerte a gyűrűt, elmosolyodott.

– Mark is kapott egyet – mélázott –, de ő sosem szerette az ékszereket, nem is hordta soha.

– Én azóta is viselem – mosolygott Olga, és megforgatta a gyűrűt az ujján.

A MODA belső órája szerint harmincegy órán át ereszkedtek, amikor a félgömb érezhetően lassulni kezdett, végül apró zökkenéssel megállapodott.

Olga a tintakék MODA-jában felkapaszkodott a gömbmélyedés tetejére, és egy öt méter átmérőjű, ovális kapura bukkant. A többiek is követték. A kapu túloldalán átláthatatlan sötétség fogadta őket, Olga a MODA reflektorával bevilágított, a sárgásfehér fénycsóva újabb, hatalmas, üres termet pásztázott végig, amelynek nem látta a túlsó oldalát, sem a mennyezetet.

Odabent tejfehér fénypontok gyúltak fel. Először csak néhány, majd egyre több és több, száz, ezer, tízezer, százezer. Sűrűbb gócok és ritkásabb területek váltakoztak, a közepén egy egybefüggő, nagy fénygömb formálódott.

Ahogy újabb pettyek lobbantak fel, a sötétből lassan felsejlett egy ismerős, spirális korong.

– A Tejútrendszer! – kiáltott fel Mark, miközben az újabb pettyek révén részleteiben is kezdtek kirajzolódni galaxisuk spirálkarjai és a galaxismag.

Beléptek a csarnokba, amely néhány méternyit lejtett, aztán a talaj egyenessé vált. A Tejútrendszer derékmagasságban, ötven méter hosszúságban terült eléjük; csillagok, gömbhalmazok és kvazárok között álltak, spirálkarok ölelésében.

Olga kimászott a MODA-ból, és besétált a galaxis peremének csillagai közé, mire azok felkavarodtak, és elsodródtak előle, mint a porszemek, és ahogy beljebb haladt, mögötte újra a helyükre rendeződtek.

Kinyújtotta a kezét, néhány parányi csillag a tenyere felett lebegett, és enyhe meleget árasztottak magukból, de ahogy felfelé emelte a kezét, a csillagok oldalra csúsztak, majd a tenyere alatt újra a helyükre vándoroltak.

– Hol a Föld? – kérdezte Mark. – Ez itt a Perseus-spirálkar, ez pedig az Orion… Valahol itt kell lennie.

Mintegy válaszul Mark kérdésére, az Orion-spirálkarban, azon a környéken, amelyre mutatott, felvillant egy csillag alakú, vörös jel, amely egyenes vonalakkal összekapcsolódott négy csillaggal.

Olga önkéntelenül közelebb ment hozzájuk, mire a megjelölt csillagok megduzzadtak, kiemelkedtek a galaxisból. Még a körülöttük keringő bolygók is láthatóvá váltak.

– Ezek a mi csillagaink! A Nap, a Perzselő, a Poszeidón és az Ostor. És ez a vörös itt középen az Eredő!

Váratlanul felvillant öt másik, egymással összekötött csillag, amelyek szintén az Eredő jeléhez kapcsolódtak.

– Egy másik gyarmatrendszer! – döbbent meg apa.

Aztán újabb és újabb gyarmatrendszerek ragyogtak fel körülöttük.

A xenobiológusok az idegen civilizációk élettanával foglalkoznak, a xenotörténészek ezen civilizációk múltjával, a xenoszociológusok a társadalmuk, kultúrájuk összetételével.

Mi, általános xenológusok a nagy egészet akarjuk megérteni, ezért belevetjük magunkat az ismeretlen sűrűjébe. Elvegyülünk, figyelünk, szaglászunk, kutatunk, és mindenekelőtt tanulunk, megpróbálunk a xenokultúrák részévé válni. Ezért úgy hiszem, mi valójában olyan modern felfedezők, néha kalandorok vagyunk, akik kincs helyett a tudást vadásszák, kutatják megszállottan.

(BENJAMIN BALLARD, 2109, a Zoe Chadwick Show vendégeként)

44.

Olga fejében egy seregnyi kép és információ, idegen civilizációk tucatjainak evolúciója, történelme sejlett fel. Egyszerűen csak látta és értette őket.

Az egyik gyarmatrendszer öt, a Föld átmérőjének többszörösével rendelkező óriás kőzetbolygót tartalmazott, amelyeken 1,5-4 g közötti iszonyatos erejű nehézkedésen próbált kifejlődni az élet.

Három bolygón az értelmessé fejlődő elsődleges faj vaskos testburokkal rendelkező, robusztus egyedei mozgás helyett gyökereket, csápokat tudtak növeszteni hihetetlen sebességgel, és azokkal tapogatták, kutatták a környező területeket. Ivarsejtjeiket a széllel sodortatták más egyedekhez, és a szél szórta szét a megtermékenyített magokat is, amelyek aztán a talajra hullva sarjadhattak önálló életté.

A mozgásképtelen egyedek idővel a gyökérhálózataik révén elérték egymást, összenőttek, mint az egymáshoz közeli fák, és egy komplexebb organizmusként már a korábbinál jóval kiterjedtebb területeket vontak a felügyeletük alá. Gyökércsáp-erdők vették körül őket, mint megannyi dolgos, precíziós kar, amelyekkel aztán kifinomult eszközöket és gépeket építettek, valamint a világuk fizikai törvényeit kutatták.

Közülük két faj egyedei soha nem hagyták el a felszínt, ehelyett hatalmas, összefüggő indavárosokat építettek, lefúrtak a felszín alá, a mélyből kinyerték a hasznos ásványi anyagokat, és az egész felszínt átformálták, hogy minél több energiához jussanak.

A harmadik faj azonban gyökércsáp-technológiáját gigantikus piramistornyok építésére fordította, amelyek végül több ezer kilométer magasságba emelkedtek. Bonyolult liftmechanizmusok szállították a magasba az első űreszközöket, a tornyok tetejének alacsonyabb nehézkedésű pontjairól lőtték a magasba őket, majd űrbéli létezésre és terjeszkedésre kifejlesztett, speciális gyökérkötegeikkel elérték bolygójuk holdjait is. Miután megoldották a tengelyforgásból eredő összes problémát, bizarr, bolygóközi gyökérrendszert építettek ki, és naprendszerük további bolygói felé kezdtek el tapogatózni. Ennek érdekében képesek voltak az egyik holdjuk anyagának nagy részét is elhasználni.

Az öttagú rendszer másik két bolygójának zömök egyedei viszont a többiekkel ellentétben a felszín alá fúrták magukat, mint a vakondok. Egészen a bolygómagig ereszkedtek. Fejlődésüket a mélység hőenergiája táplálta, ezért a bolygó belsejét alagutakkal, csarnokokkal keresztülhálózott, üreges labirintusrendszerré alakították.

Amikor a migrátorok összekötötték a nagygravitációjú öt Szuperföldet, furcsa hibridvilág alakult ki: gyökércsáp-kötegek hatoltak át a féreglyukakon, és ismerkedtek meg egymással, technológiát és gondolatokat cseréltek, egyaránt nyújtóztak a felszín alá és az űrbe, pókhálóként fonták keresztül-kasul egymást. A bolygók körül és az azok mélyébe vezető járatokban hadangyalok repdestek, de szónoki rendszernek nyoma sem volt. Ezek a civilizációk ugyanis inkább tűntek kollektivistának, ahol a migrátorok közvetlenül a gyökércsáp hálózatokon keresztül tudtak irányítani.

Egy másik gyarmatrendszer mindhárom xenocivilizációja az űrben élt. Annyira különböztek az emberi, firka és hidra biológiától, hogy Olga azonnal tudta, soha nem lennének képesek megértetni magukat egymással.

Az egyik civilizáció egy A színképosztályú, fényes csillag körüli aszteroidaöv egyik kisbolygójának mélyén fejlődött ki, annak belsejében, pórusaiban, réseiben, barlangjaiban vált több tíz kilométer kiterjedésű, intelligens életformává. A több millió aszteroida közül csak ezen az egyen fejlődött ki komplexebb élet, amely azonban idővel elkezdett terjeszkedni, és saját baktériumaival és sejtjeivel megtermékenyített több közeli aszteroidát.

A második civilizáció egy G típusú csillag körül keringő, kiterjedt porkorongban jött létre: az összetömörülő és saját tömegük keltette nyomástól felhevült porgócokból technológiahasználó, robusztus életformák, porköd-lények alakultak ki. Olga el nem tudta képzelni, hogy több kilométer átmérőjű, belülről felhevült porfelhők hogyan válhatnak gondolkodó lényekké.

A harmadik civilizáció egy kisbolygó-övezetben keringett, amely egy ugyanezen a pályán keringő kőzetbolygó felrobbanásakor keletkezett. A maradványok között egy mesterséges civilizáció élt, önálló gépi intelligenciák ezrei, amelyek múltjukat és a felrobbant bolygó egykori lakóit, a teremtőik nyomait és történelmét kutatták.

A migrátorok féregjáratainak hatására az idők folyamán a porköd-lények és a kisbolygókat mintegy csigaház-burokként használó faj egyedei elkeveredtek a gépi intelligenciákkal, majd azokkal a migrátor angyalok felügyelete alatt egyfajta hibrid civilizációt alakítottak ki. Maguk is féreglyukakat kezdtek el használni, és a környező csillagok körüli űrt kutatták. A bolygók és holdak egyáltalán nem érdekelték őket, mivel a számukra szükséges nyersanyagok és erőforrások a bolygóközi térben is rendelkezésre álltak, csak a kisebb gravitációjú holdak felszínéről emeltek ki időnként metánt, vizet, nemesgázokat.

A migrátorok felügyelete alatt fejlődtek, és keveredtek. Ahogy az emberek, a firkák, a hidrák és az ostorosok.

Egy öt csillagot magában foglaló gyarmatrendszerben három olyan xenocivilizáció élt, amelyek a hármas szimmetria mentén fejlődtek, három alsó és/vagy felső végtagjuk volt, és az ezen a hármas látásmódon, gondolkodáson alapuló építményeik formavilága Olga számára kifacsartnak, befogadhatatlannak, bizarrnak tűnt.

A Föld, a Spektrum és a Hydrus esetében sem volt világos, hogy a biológiai hasonlóság ellenére miként történhetett, hogy az egymás számára minden bizonnyal mérgező kémiájú bioszférák keveredése nem vált katasztrofálissá; feltehetően itt is beavatkoztak a mikroorganizmusok szintjén is, hogy kialakuljon a biokémiai egyensúly.

Ebben a gyarmatrendszerben azonban mostanra már nem maradt nyoma az életnek.

Attól a pillanattól kezdve, hogy a migrátor féreglyukak hajdanán, talán évezredekkel ezelőtt összekötötték őket, a három civilizáció között vég nélküli, elkeseredett háború tört ki, míg végül szinte teljesen kiirtották egymást – noha a migrátorok mindent megpróbáltak, hogy megfékezzék a háborúkat. Ám mivel ők is csak erőszakkal tudtak beavatkozni, amint a legerősebb civilizációt megfékezték, valamelyik másik ezt azonnal megpróbálta kihasználni. Nukleáris rakétákat lőttek egymásra, antianyag fegyvereket használtak, mesterséges fekete lyukakat dobtak egymás otthonaira. Gyakorlatilag szétszaggatták a bolygókat, vagy kiirtották rajtuk az életet. Mindenhol maradt ugyan néhány túlélő, de ők már csak a fajuk fennmaradásáért küzdöttek.

– Ez a #7F0811 rendszer a migrátorok kudarca./ Ez a rendszer a migrátorok #A5199A kudarca// – állapította meg Nyikau.

– Csoda, hogy mi nem gyilkoltuk le egymást – tűnődött apa.

– Mi nem ilyenek vagyunk – felelte Mark.

– Csakugyan? – kérdezte Olga.

Egy újabb gyarmatrendszer: a migrátor féreglyukak három, sok milliárd éves, M-típusú csillag belsejébe vezettek, ahol még az eddigieknél is meghökkentőbb életformák, plazmaalapú élőlényekből álló civilizációk fejlődtek ki. Bár emberi fogalmak szerint elég nehéz volt civilizációnak nevezni őket, életmódjuk, szerveződésük annyira borzongatóan idegennek tűnt.

Az egyik faj lapos, lepényszerű lényekből állt. A csillag hidrogén-és héliumplazmájában sodródtak, többnyire a közvetlenül a csillag felszíne alatti konvektív zónában, de nem lehetett tudni, miként szaporodnak, miként fejlődtek, és egyáltalán milyen a biológiai felépítésük. Először hűvösebb, természetes plazmaburkok mélyén, majd idővel nukleáris robbanások révén teremtett, mesterséges plazmamezőkkel körülvett, hűtött fészkekben eszközöket és technológiát fejlesztettek.

Olga magában plazmasziréneknek nevezte őket. A csillaguk ráadásul az egyik Földhöz legközelebbi migrátor gyarmat volt, Olga a Friendjével azonosította a csillagot: a Tau Bootis-B nevű vörös törpe alig ötvenegy fényévnyire található a Naptól.

A másik M-csillag belsejében élő faj egyedei, a szilárd burkolatú hőfalók szintén a legkülső, konvektív zónában lebegtek, néhány ezer fokos hőmérséklettartományban, és idővel elektromágneses mezők százezreivel teremtettek maguknak további élettereket. Járatokat fúrtak a csillagon kívülre, majd űrszondákat küldtek az űrbe. Az ő csillagjuk egy életciklusa végén járó, instabil, vörös óriás volt, amely néhány tízezer éven belül össze fog roskadni. Az is lehet, hogy a folyamatot a csillag belsejének mesterséges alakítása is gyorsította.

A legöregebb, vörös M-csillag belsejében élő, plazmaalapú, értelmes lények mindössze néhány száz kilométernyire éltek a csillagfelszín alatt, és időnként felemelkedtek a csillag légkörébe is. Folyamatosan vándoroltak, a napkitöréseket pedig természeti katasztrófaként élhették meg, amely újra és újra megtizedelte a népességüket, kilökve egy-egy nagyobb csoportot a nyílt űrbe.

A migrátorok féregjáratokat ültettek a csillagok konvektív zónáiba, speciális, hőálló angyalokkal árasztották el a csillagok mélyét, és kötötték össze a három civilizációt, amelyek hidrogént és héliumot, valamint fémeket és technológiát cseréltek, és megpróbálták megérteni egymást, valamint a csillagokon túli világmindenséget.

Újabb gyarmatrendszer.

Ez közel ötven csillagrendszerből állt, de lakott bolygók és holdak többsége alkotta, amely egyetlen, darabjaira hullott, hanyatló űrcivilizációhoz tartozott. Egyedei a gépeik nyújtotta kényelem és idegrendszeri gyönyörök következtében elkorcsosultak, az értelmük visszafejlődött. Döbbenetes volt látni, ahogy a pusztuló kultúrát évszázadokkal korábban beprogramozott, rozsdásodó gépek és robotok próbálják fenntartani, mint egy elöregedett ápolószemélyzet. Robotok etettek, robotok fürdettek, tornáztattak. Sőt, robotok pároztatták az egyedeket, részben mesterséges ivarsejtgyűjtéssel és megtermékenyítéssel, részben a megfelelő nemű egyedek egymás közelébe engedésével, mert az ősi ösztönök még mindig működtek.

Egy egész csillagbirodalom vált gigantikus elfekvővé.

A migrátorok ezt a fajt két, hasonló biológiai szükségletekkel rendelkező, primitívebb és fiatalabb kultúrával kötötték össze. Az egyik, egy gyorsan szaporodó, a saját bolygóját kinövő faj a firkákéhoz hasonlóan, az extrém túlnépesedés problémájával küzdött, de az űrtechnológiájuk még nem jutott el arra a szintre, hogy tömegesen képesek legyenek elhagyni az otthonukat. A firkákkal ellentétben azonban ők nagyon is fontosnak tekintették a szaporodási aktust, és az életük jelentős részét szexszel töltötték. Három nemre tagozódtak, mint a hidrák, de mindhárom nem aktív volt, ráadásul mindhárman tudtak szülni, a nemi aktusuk hármasodásához képest az emberi szexualitás nagyon puritánnak tűnt.

A másik civilizáció – Olga bütykölőknek nevezte őket – tagjai fantasztikus építményeket, eszközöket építettek a világukra; az építés, szerelés, az aprólékos technológiák a mindennapi életük, a kultúrájuk alapvető részévé vált. Technológiai fejlődésük emiatt meglepően gyorsan és hatékonyan zajlott volna, csakhogy a központi napjuk, egy vörös törpecsillag instabil napkitörései és sugárzása újra és újra megtizedelte az életet a bolygójukon, és megfékezte a fejlődést.

A migrátorok által létrehozott gyarmatrendszerben a túlszaporodó faj, a nimfók a féreglyukakon szétterjedtek a halódó csillagbirodalomban, és a migrátorok hatására átvették a vegetáló civilizáció ápolását. A kevésbé elkorcsosult egyedek szaporításával, oktatásával egy új, friss nemzedéket neveltek ki. A bütykölők elköltöztek az otthonukból, szintén szétszóródtak a csillagbirodalom bolygóin, és sokkal fejlettebb gépek és technológia továbbfejlesztésével foglalkoztak. Egy újfajta, szimbiózisban élő birodalom, egy mutualista fajközösség kezdett életre kelni a migrátorok irányítása alatt.

Olga ezt a gyarmatrendszert látva megborzongott, és örült, hogy a migrátorok nem egy ehhez hasonló, vegetáló fajhoz kötötték őket. Az emberi fajt nem tudta elképzelni effajta ápolószerepben.

Mennyi világ, mennyi fejlődési út, pedig csak pillanatok libbennek fel előttük egy-egy civilizáció történelméből!

Olga szédelgett, ahogy megpróbálta befogadni a távlatokat. Valakik tudatosan adagolták számukra az újabb információkat, mintha egyfajta sajátos logika szerint próbáltak volna kommunikálni velük. Láthatóan pontosan tudták, kik ők és honnan jöttek.

– A migrátorok tudatosan katalogizálnak – mondta Olga –, és kötnek össze hasonló biológiájú és fejlettségi szinten álló civilizációkat. Vajon miért csinálják?

– Összesen #2A9943 harminchat gyarmatrendszer!/ Minimum százhúsz értelmes #85160C civilizáció velünk együtt!// – fütyülte Nyikau. – A #41AF5A migrátorok kilencezer fényév átmérőjű térséget térképeztek fel./ A #41AF5A migrátorok kilencezer fényév átmérőjű térséget térképeztek fel.//

– Remélem, ti is rögzítettetek mindent, amit láttatok – mondta Olga. – Ez valami elképesztő! Muszáj valahogy kijuttatnunk innen ezeket az információkat, muszáj hazaküldenünk! Ez alapjaiban rengeti meg mindazt, amit a világról hittünk.

A Tejútrendszer távolabbi részeiben váratlanul újabb, csillag formájú, vörös jelek fénylettek fel. A számuk negyven és ötven között lehetett, körülöttük újabb és újabb gyarmatrendszerek tucatjai rajzolódtak ki.

Olga elképedt.

– Nem egyetlen Eredő van, hanem rengeteg… Nézzétek!

– Ez… – hebegte Mark.

– Ez egy hatalmas rendszer – fejezte be síri hangon apa. – Egy galaktikus civilizáció… elképzelhetetlen tudással és energiával… Az egész Tejútrendszert megpróbálják feltérképezni és irányításuk alá vonni.

Olga letaglózva állt, és próbálta befogadni a hatalmas távlatokat és információkat.

A migrátorok nem csak néhány tucatnyi, hanem több ezer értelmes fajt felügyeltek. És ahogy Olga izgatottan beljebb lépkedett a Tejút közepe felé, sok ezernyi faj, sok ezernyi értelmes kultúra tárult elé, amely behálózta a Tejútrendszert a peremtől egészen a magig.

A legtöbb civilizáció sosem tört ki a saját naprendszeréből, és idővel hanyatlani kezdett. A genetikai állomány továbbörökítésén alapuló szaporodási formára épülő fajoknál a technológiai fejlődéssel együtt járó élettartam-meghosszabbodással többnyire lecsökkent, majd megszűnt az utódnemzési vágy. A legtöbben mesterséges valóságokba költöztek, így bolygójuk, holdjuk egy gigászi, zárt és automatizált szerverparkká vált, amelyet egyre hanyatló technológiai szinten álló automaták próbáltak életben tartani.

A migrátorok több ilyen gyarmatrendszert is összekötöttek, a mesterséges valóságokat egymásba fűzték, ezzel felrázták az életképtelenné vált, saját jólétükkel a fennmaradásukat kockáztató fajokat. Olga úgy gondolta, hogy az emberi civilizáció távoli jövője is ebbe az irányba vezet.

Elképzelhetetlenül változatos evolúciójú, gondolkodású, felépítésű xenocivilizációk villantak fel előttük: fényorganizmusok, kibernetizált fajok, néhány ezer egyedre csökkent, kihaló fajok, élőűrhajó-kultúrák, sőt, magasabb dimenzionális valóságokban létező lények is. Többségük robbanásszerűen lépett a technológiai fejlődés útjára, gyors ütemű fejlődés után csillagászati léptékkel gyorsan hanyatlásnak indultak, végül elpusztultak, mint az életciklusuk végére ért csillagok.

Ez pontos hasonlatnak tűnt: az értelmes élet legtöbbször ugyanolyan utat járt be, mint a csillagfejlődés: megszületik, majd különböző hosszúságú szakaszokon át fejlődik, megpróbál minél jobban szétterjedni, aztán lassan kimerül, hanyatlani kezd, végül összeomlik.

A civilizációk többsége a saját életterét élte fel, és tette tönkre. Mások csillagközi katasztrófa áldozatai lettek: meteorbecsapódás, gammavillanás, napkitörés, szupernóva-robbanás semmisítette meg őket.

Olga rengeteg, régen elpusztult xenocivilizáció maradványát látta maga előtt. Behálózták az egész galaxist, több tízezer lehetett belőlük, sokszorosa a jelenleg is létező gyarmatrendszereknek. Felvillanó képsorokon látta, ahogy migrátor angyalok próbálnak magnetikus pajzsot építeni egy halódó csillag körül keringő civilizáció számára, de elkésnek vele, és a bolygót napkitörések sora perzseli fel. Két xenofaj között dúló háborús konfliktusban próbáltak egyensúlyi helyzetet teremteni, majd kényszerből az erőszakos, hódító civilizációt úgy megnyomorítani, hogy fejlődésük évezredeket essen vissza, a másik fajt pedig egy békésebb rendszerbe csatolták be.

Ezek mind nagyon régen történtek, gondolta Olga.

– Minimum négy-ötezer élő #ABA218 xenocivilizáció létezik a #E5D0E2 galaxisban./ Mindegyik civilizáció a #41AF5A migrátorok felügyelete alatt áll.// – becsülte Nyikau.

– Mi ennek az értelme? – kérdezte Mark. – Miért csinálják?

– Mert megtehetik./ Mert megtehetik.//

– Már a nagyon távoli múltban megkezdhették a galaxis feltérképezését – találgatta Olga. – Azon kevés civilizációk közé tartozhatnak, amelyek minden válságot, minden Nagy Szűrőt túléltek, és végül elérték a galaktikus méretet. Talán ők voltak az elsők. Sőt, talán ők az egyetlenek.

– Valószínűleg évmilliók vagy akár évmilliárdok óta nyomon követik és felügyelik a különböző kultúrákat – mondta apa. – Segítik őket…

– Vagy elpusztítják – tette hozzá Red5. – Mert az is lehet, hogy istent játszanak, és nem akarnak maguknak riválist. Ki akarna? És ezért talán a legfejlettebb, legintelligensebb fajokat szándékosan visszafogják. Mert hol vannak ebből a rendszerből a terjeszkedő fajok? A szuperfejlett civilizációk?

– Itt van ezernyi faj – nézett körbe Mark –, de a migrátorokról továbbra is csak annyit tudunk, hogy itt vannak ezek az Eredő-állomások. Vajon vannak itt, ezen az Eredőn egyáltalán migrátorok?

– Kizárt – felelte Olga. – Szinte biztos vagyok benne, hogy ez az űrállomás automatizált. Talán egy mesterséges intelligencia vezérli az egészet, az egyes gyarmatrendszereket és az újabb és újabb csillagok felfedezését is. Gondoljátok el, hány Lándzsát küldtek már ki, hány lehet úton, hány civilizáció várhat még felfedezésre?

– Hasonló fejlettségű és biológiájú fajokat kapcsolnak össze – töprengett apa. – És ez sok mindent megmagyaráz a mi esetünkben is.

– Mi tudunk #FA8D32 egymásra hatni, ezért kerültünk egy gyarmatrendszerbe./ Hasonló felépítésű, némiképp kompatibilis #35F7D9 bioszférával rendelkezünk, ezért kerültünk egy gyarmatrendszerbe.// Az Eredő-álomszobrom semmit sem ér, túl kicsi!/ Túl #A799A2, túl jelentéktelen, túl jelentéktelen!//

Nyikau három lábához képest fürgén, de furcsán bicegve ide-oda szaladgált, mint egy megkergült macska, aztán megtorpant, egy szoborhajót formázó szobrocskát húzott elő a szövőméhéből, és rakta le a padlóra.

– Felfogod a méreteket, #1606A4 OlgaBallard?/ Felfogod, hogy kik vagyunk mi?// #E2FFFA senkik vagyunk, senkik, senkik!/ A #13870D tökéletesség nagyon-nagyon messze van!//

Apa megtántorodott.

Olga odaugrott hozzá, és még pont elkapta, mielőtt elesett volna.

– Apa! Mi a baj? Mi történt?!

Lefektette a talajra, Mark odarohant hozzájuk, de félúton megbicsaklott a lába, és összecsuklott.

Olgára váratlanul tört rá a szédülés, aztán mintha kirántották volna alóla talajt, ő is a talajra rogyott.

Mintha még hallotta volna Red5 kiabálását, aztán fények és hangok, ezernyi inger tolakodott be az elméjébe kéretlen erőszakkal, amellyel nem tudott mit kezdeni.

Nyüszítve, görcsösen vergődött. A valóság átszűrődött a szeme előtt lebegő ködfátyolon, és látta, amint Mark, Red5, Nyikau és apa is a padlón fetreng.

Csak a galaxisunkban közel négyszázmilliárd csillag található. Tényleg azt hittük, egyedül vagyunk?

(DONNA VERMONT, az Amerikai Egyesült Államok elnökasszonya, 2058)

45.

Olga szeme előtt színek és fények táncoltak. Úgy érezte, a Tejútrendszer közepén lebeg. Gondolatok formálódtak a fejében, rengeteg, idegen gondolat. Képtelen volt őket befogadni, de erőszakkal szét akarták feszíteni az elméjét.

Aztán a gondolatok szavakká és mondatokká szelídültek.

„Gondolkodásod és fogalomrendszered szintjén kommunikálunk, ezért Eredőnek hívjuk magunkat mi is. Információkért érkeztél, ezért megkapod a szükséges információkat. Nem a migrátorok vagyunk, hanem egy Felügyelőállomás, amelyet ők építettek.”

„Egy mesterséges intelligencia?” – gondolta Olga, és minden idegszálával a fejébe hatoló entitásra koncentrált.

„Legyünk azok, ha ez segít a megértésben. Mi működtetjük ezt az Eredőt, mi működtetjük a felügyeleti rendszert, és végezzük a feltérképezést.”

„Összesen hány ilyen létesítmény, hány Felügyelőállomás létezik?”

„Ebben a galaxisban negyvennyolc.”

„Ebben a galaxisban – ismételte Olga. – És más galaxisokban?”

„A Canis Major törpegalaxisban egy, a Sagittarius törpegalaxiban egy, a Kis-Magellán felhőben kettő, a Nagy-Magellán felhőben öt. Ha a további kísérőgalaxisokat figyelmen kívül hagyjuk, és csak a nagyobbakat nézzük, akkor az Androméda-galaxisban százhuszonhét, a Triangulum-galaxisban tizenkettő, a Sculptor-galaxiscsoportban ezerkétszázhatvanegy, az M81-csoportban ezerhétszáznyolc. A Centaurus-csoportban, ezerszáztizenhét, az M101-csoportban nyolcszázötvenkettő, az M51-csoportban ötszáznégy, az M66-csoportban kétszázhárom, a Leo I csoportban ezernégyszázhúsz, az Ursa Major galaxishalmazban ezernyolcszáztizenegy, a Draco-csoportban négyszáznyolcvan. Folyamatosan katalogizáljuk a csillagokat, dokumentáljuk a csillag-és civilizációszületéseket és a pusztulásokat is. A Tejútrendszer csillagainak jelenleg a nyolcvanhét százalékához jutottunk el. Tovább folytatva, a teljes Virgo-galaxishalmazban tizenötezer-kilencszázhuszonnégy Felügyelőállomás kering, ezen belül a…”

„Elég! – szakította félbe Olga. Úgy érezte, mindjárt szétrobban a feje. Az Eredő talán képes lett volna az összes galaxist és halmazt felsorolni, ahol jelen vannak.

Ők pedig tévedtek. Nem pusztán egy galaktikus birodalomról van szó; ez valami sokkal hatalmasabb és felfoghatatlanabb.

„És… összesen? Hány Eredő létezik? Hány civilizációt felügyeltek?”

„Az utolsó frissítés szerint a felügyeleti rendszer 133 823 244 496 galaxis 28 110 681 004 287 értelmes civilizációjára terjed ki, de a hálózat folyamatosan bővül, ahogy a felügyelet újabb és újabb csillaghalmazokba is eljut, valamint a civilizációk is folyamatosan cserélődnek. Előfordulnak galaktikus ütközések, szupernóva-robbanások, gammakitörések, amelyek időnként elpusztítanak néhány Felügyelőállomást, és megsemmisítenek civilizációkat. Ugyanakkor folyamatosan születnek újabb civilizációk, és halnak ki az életciklusuk végére ért kultúrák.”

Olga megpróbálta feldolgozni a számokat. Több mint százharmincmilliárd galaxis és kimondhatatlanul sok, felfoghatatlan nagyságrendű értelmes civilizáció. A migrátorok – vagy legyenek bárkik, mert a migrátor elnevezés hirtelen mérhetetlenül nevetségesnek tűnt – az univerzum egy jelentős szeletét feltérképezték, megfigyelik, és gyámkodnak a legtöbb civilizáció felett.

Elképzelte, mit jelenthet az Eredő számára ő, és eszébe jutott a gyerekkora és a kutyájuk, Duda, aki a budai házuk kertjében élte le az életét. Madarakat kergetett, aludt, hergelte a kerítés túloldalán sétáltatott többi kutyát, és néha pórázon elvitték sétálni az erdőbe. Boldog életet élt a gazdáival anélkül, hogy tudta volna, milyen a világ a kerítésen vagy az erdőn túl, anélkül, hogy értette volna az összefüggéseket, mi az a város, ország, kormány, gazdaság, pénz, bolygó, kik azok a firkák vagy hidrák.

Most pont olyan lehet ő is, mint Duda. Felsejlett előtte valami homályos kép benne a világmindenség méreteiről, ahogy Duda is látta a magasban elsuhanó levvereket, látta a város felett lebegő óriás féreglyuk lencséjét, de valójában nem értette, mit lát. Az Eredő megpróbálta elmagyarázni neki a saját emberi, korlátolt értelmi szintjén, milyen is a világmindenség. Olga biztos volt benne, hogy ez pontosan csak annyi, amennyit képes megérteni belőle.

Egyetlen kis porszemnyi csupán.

A nagyját, a lényeget azonban nem is foghatja fel soha.

„Mióta?” – Olga megdörzsölte az arcát, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. A migrátorok MI-jével, Felügyelőállomásával beszélgetett. Olyan kérdéseket kell feltennie, amelyek igazán fontosak. – „Mióta felügyelitek az univerzumot? Mikor kezdődött a Felügyelőállomások építése? Mikortól léteznek az építőitek?”

„Kétmilliárd évvel ennek az univerzumnak az újjászületése után jelentek meg…”

„Mit jelent az, hogy újjászületése?” – vágott közbe Olga.

„Ez az univerzum ciklikus képződmény, fellobban, kitágul, eléri a tágulási maximumát, majd összehúzódik. Pont méretűre préseli az energiáját, aztán újra felrobban, kitágul, majd újra összehúzódik. Közben más univerzumokkal ütközik, zsákuniverzumok fújódnak fel belőle, más fizikájú univerzumok energiája hatol be a terébe. Ebben az univerzumban valószínűleg a jelenlegi összehúzódás lesz az utolsó, ugyanis a kezdeti felfúvódás ezúttal nagyon gyors ütemben zajlott, emiatt túlságosan erős a széttartó erő. Emiatt ez a mostani univerzum addig fog tágulni, amíg az utolsó csillag is ki nem hűl.”

„Az építőitek, a felügyelők voltak az első fejlett civilizáció?”

„Nem. Több millió civilizáció élt, fejlődött és pusztult el, mire Ők megjelentek, és fejlődésnek indultak. Azonban Ők fejlődtek a leggyorsabban, és terjeszkedtek a leghatékonyabban, ezzel más, régebbi civilizációkat megelőzve elsőként jutottak el a galaktikus, majd ennél is nagyobb kiterjedésre.

„Hol vannak most? Találkozhatunk velük vagy néhány képviselőjükkel?”

„Felesleges lenne. Az áthidalhatatlan fejlettségi és értelmi különbség miatt nem lennétek képesek kommunikálni. Az sem biztos, hogy egy hozzád hasonló életforma túlélne egy ilyen találkozást.”

Olga először azt gondolta, hogy az állomás túloz, de aztán elképzelte, hogy egy ilyen migrátor entitás elé áll, aki az univerzum nagy részét irányítja és felügyeli, és önkéntelenül kirázta a hideg.

Mintha Istennel találkozna.

Vagy valami sokkal hatalmasabbal.

Mennyire kicsinyesek, jelentéktelenek a kérdései!

Ahogy ő maga is jelentéktelen.

„Hogyan… hogyan néznek ki az építőitek?”

„Nem vagy képes befogadni a választ.”

„Értem. – Nyelt egyet. – Merre járnak most?”

„Erre a kérdésre nincs válasz.”

„Az univerzumra úgy hivatkoztál, hogy »ez az univerzum«. Vannak ezek szerint más univerzumok is. Esetleg ott vannak? Átmentek másik univerzumokba?”

„Egy nagyobb csoportjuk valóban eltávozott ebből a világegyetemből.”

„A többiekről pedig nem tudsz, vagy nem akarsz mondani semmit. Egyáltalán: miért teszitek ezt velünk? Miért van szükség a felügyeletre?”

„Hogy életben maradjatok. A hozzátok hasonló, fiatal fajok gyorsan elpusztulnak, és ezt nem akarjuk. A planetáris és biológiai fajok veszélyeztetettek, többségük nagyon gyorsan feléli a tartalékait és kihal, ezért felügyeletet igényelnek. A fajmentés a legfontosabb. Az emberi faj felügyelet nélkül mostanra már csak nyomokban létezne. Az előrejelzések szerint nukleárisan szennyezett világgá változtattátok volna a bolygót, de ha ez nem történt volna meg, a bioszférátok szétrombolása révén akkor is nagymértékben visszavetettétek volna az ígéretesen gyorsuló fejlődéseteket, és talán soha nem is jutottatok volna el újra ugyanerre a szintre. A társfajok közül a Hydrus három évtizeden belül annyira felforrna, hogy minden élet eltűnt volna az óceánból, a Spektrum pedig összeomlana a saját populációs nyomása alatt.”

„És mi van, ha nem ez történt volna? Mi van, ha mégis átvészeljük a válságokat? Vagy honnan tudjátok, hogy nem lett volna jobb, ha nem éljük túl? Ez szerintem a mi döntésünk, a mi felelősségünk. Nektek mi közötök van hozzá?”

„Attól, hogy önálló tudattal és akarattal rendelkeztek, még nem vagytok alkalmasak ilyen döntések meghozatalára.”

„Ezt hogy érted? Gyerekeknek tartasz bennünket?”

„Végtelenül leegyszerűsített analógia, de ha ez segít a megértésben, akkor ennek az univerzumnak az embriói vagytok.”

„És az Ostor?”

„Az Ostor más. Őket is megpróbáljuk megmenteni, de úgy tűnik, nem fog sikerülni.”

„Miért?”

„Erre a kérdésre nincs válasz.”

„Értem. És egyáltalán miért beszélsz velem, miért mondod el ezeket nekem?”

„Minden újonnan ideérkező, kommunikációképes élőlénnyel megosztunk információkat. Ezt a termet miattatok hoztuk létre, hogy a ti gondolkodásotok számára befogadhatóvá tegyük az információkat. Ezt tesszük mindenkivel, aki tudásra vágyik.”

„Azokkal is, akik megölték a társainkat?”

„Voyeuröknek nevezitek őket, és igen, őket is ugyanazok az információk illetik meg, még akkor is, ha ők egy veszélyes faj.”

„Veszélyes? Na, ne mondd! Megölték a társainkat, megsemmisítették a hajóinkat…”

„Nem csak benneteket támadtak meg. A voyeurök agresszivitása átlépte a megengedett határértéket.”

„Miféle határértéket? Ki szabja ezt meg?”

„Mi szabjuk meg.”

„Miért? Milyen alapon?”

„Az élet védelme érdekében. Az élet védelme, a fejlett civilizációk támogatása és felügyelete elengedhetetlen fontosságú a fenntartható fejlődéshez.”

„Hol vannak az idősebb civilizációk? Hol vannak a nagyobbak, a hozzátok hasonlók?”

„Nincsenek ilyenek.”

„Ezt nem hiszem!”

„A legtöbb civilizáció még azelőtt elsorvad, hogy képes lenne elérni a legközelebbi csillagot. Néhány közülük csillagközivé válik, de ezzel menthetetlenül szétaprózódik, több kisebb alcivilizációra szakad szét, amelyek térben és időben is eltávolodnak egymástól, és végül gyakorta egymást pusztítják el. Csak néhány civilizáció képes egy bizonyos komplexitáson túl is fenntartani az integritását.”

Mi van, ha az Állomás hazudik?, gondolta Olga. Ha ezek az építők elérték az intergalaktikus léptéket, akkor másnak is el kellett érnie!

„De… ha ti fajokat őriztek meg és mentetek meg a pusztulástól, akkor azoknak nem kellene továbbfejlődniük?”

„A legtöbb fejlődési szintnek vannak korlátai, ezeket nem lehet átlépni.”

„Mi történik, ha ez a Felügyeleti rendszer találkozik egy egész galaxist uraló civilizációval?”

„Ilyen még nem történt.”

Olga ezt nem hitte el. Biztos volt benne, hogy ahogy az építők is létrejöttek, úgy néhány fajnak szintén sikerülhetett elérnie a galaktikus szintet – csakhogy az építőknek valószínűleg nem érdeke ilyen fejlett és esetleg konkurens civilizációk fenntartása. Mit csinálhatnak velük? Visszafogják őket?

„Mi ennek az egésznek az értelme? Mi az építőitek célja? Mit akarnak elérni?”

„Az értelmes életet tanulmányozzák és felügyelik.”

„Ennyi?”

„A legfontosabb, leghasznosabb információkat osztjuk meg veled, azokat, amelyeket képes vagy megérteni. Szelektálnunk kell, mert a ti kommunikációs formátok lassabb az átlagnál. Ezzel az átviteli sebességgel több, mint hárommillió évig tartana, ha minden lényeges információt megpróbálnék átadni.”

„Mit tudsz a voyeurökről? Miért hagyjátok őket garázdálkodni az Eredő belsejében?”

„A voyeurök kétezer éve kutatják itt a Tudást, kétezer éve a vendégeink. Az agresszivitásuk azonban egyre nő, és nem kaptunk megfelelő eszközöket a megfékezésükhöz. Ez problémát okoz, ugyanis a voyeurök gyorsan szaporodnak és gyorsan alkalmazkodnak. Néhány éve hozzáfértek a működésünk alapjaihoz, és ez az itteni Eredő létét veszélyezteti.”

„Ezt komolyan mondod? Az építőitek az univerzum leghatalmasabb intelligenciái, és…”

„Nem a leghatalmasabbak – pontosította a Felügyelőállomás. – Mi az értelmes életet felügyeljük, legyen az bármilyen élet. A voyeurök már többször is problémát okoztak. Az éppen a ti felügyeleti rendszeretekben lévő ostoros civilizációt is majdnem kiirtották, de korábban öt másik civilizációt is elpusztítottak.”

„Akkor miért nem fékezitek meg őket? A Földön, a Hydruson és a Spektrumon is teljes felügyeletet gyakoroltok, és láttam olyan civilizációkat a Tejútrendszerben, amelyeket az agresszivitásuk miatt elpusztítottatok.”

„A voyeurök esetében nem működik egy sor olyan felügyeleti eszköz, amely az értelmes és fejlett civilizációk többségénél igen. Nem lehet őket megfélemlíteni, nem lehet őket megfenyegetni, nem lehet őket meggyőzni, sem visszafogni, keretek közé szorítani, mert túlságosan gyorsan terjeszkednek.”

„Mennyi idős ez a voyeur faj?”

„Jóval előttetek jutottak ki az űrbe, planetáris fajként kezdték, majd azóta kétszer majdnem eltűntek a galaxisból, és közben rengeteget változtak. Kezdetben meghatározott biológiai formával rendelkeztek, a jelenlegi transzsejt alapú, változtatható struktúrájukat egy már kihalt, értelmes civilizációtól orozták el.”

„Idősebbek, mint az ostorosok?”

„Nem. De hatékonyabbak. Hatékonyabbak a legtöbb fajnál.”

„Vannak náluk idősebb fajok is a felügyeletetek alatt?”

„Rengetegen. Ám a fajok többsége a fejlődés egy bizonyos szintjén megtorpan, és elveszti a további fejlődés iránti motivációját, vagy fejlődésük ciklikus jellegű görbe szerint, fellendülések és visszaesések hullámfüggvénye mentén halad. A voyeurök a legtöbb fajhoz képest alapjaiban más módon működnek. Már régóta nem maguktól fejlődnek, hanem új mintázatokat keresnek, és más fajoktól szívnak el tudást, hasznos képességeket, technológiát, hatékony biológiai mintázatokat. A felügyeleti rendszer túlságosan lassan reagált rájuk. Ezért mostanra elszaporodtak, és részben függetlenedtek a felügyelet alól.”

„Miért mondod el nekem ezeket?”

„Mindenkinek elmondjuk, akit érdekel.”

„Ha a voyeurök rólunk kérdeznek, akkor rólunk is elmondasz nekik mindent?”

„Nem mindent. A legfontosabb a fajok biztonsága, és a biztonság az elérhetetlenség függvénye. Mi számoljuk ki, mely hasonló szintű, biológiájú fajokat kötünk össze egymással. A voyeuröket már hosszú ideje elzárjuk a többi fajtól. A probléma az, hogy megszerezték többtucatnyi faj életterének pozícióját, és többet közülük átformáltak.”

„Mi az, hogy átformáltak? Nem tudjátok megakadályozni, hogy más fajokat támadjanak meg?”

„A Tejútrendszer Felügyelőállomásai nem rendelkeznek a szükséges eszközökkel. A voyeurök kivonták magukat a tér három dimenziójából, és magasabb dimenziószámú létezésbe költöztették át a civilizációjukat. Ott nem érjük el őket, és nem tudjuk kontrollálni a fajukon végrehajtott változtatásokat. Valószínűleg tíz vagy tizenegy dimenziós térről van szó. Egyre többen özönlenek ide, és az elmúlt kétezer évben túl sokan lettek, és mindent az Eredő megértésének, a biztonsági rendszerünk feltörésének rendeltek alá. Az elmúlt száz évben tizenkétmillió voyeur űrjárművet pusztítottunk el, sokszor ennyi voyeur semmisült meg, azonban egy ideje elkezdték a mi erőforrásainkat, gyártókapacitásunkat is használni. Gyorsan fejlődnek, és tanulnak.”

„Nem vagytok képesek korlátok közé szorítani őket, mint ahogy az összes többi fajt?”

„A voyeurök lételeme a változás, az alkalmazkodás. A viselkedésük modellezése nem sikerült pontosan, hibásan határoztuk meg az alkalmazkodóképességük együtthatóját. Először csak néhány tucatnyian érkeztek az Eredőre, de sokszorozódni kezdtek, és szétterjedtek. Ráadásul a magasabb dimenzióból származtatható átjáróhálózatot használnak, nem a féreglyuk technológiát. Egy mesterséges vírust fejlesztettek ki ellenünk, ahogy az általatok ostorosnak nevezett faj ellen is…”

„A felejtésvírust ők hozták létre?”

„Igen. Nem tudtuk megfékezni, erre jelenleg nem készítettek fel bennünket.”

„És az építőitek? Nekik tudniuk kell erről, nem? A voyeurök fenyegetést jelentenek a felügyeleti rendszerükre.”

„Semmiféle fenyegetést nem jelentenek a felügyeleti rendszerre. Egyedül erre az Eredőre jelentenek kisebb fenyegetést. Az Építők kétmillió éve nem léptek kapcsolatba velünk, de már jeleztük nekik az anomália okozta problémát.”

„És a többi Eredő állomás? Tőlük nem kértetek segítséget? Gondolom, kapcsolatban állsz…”

„A voyeurök bizonyos funkcióinkat már képesek korlátozottan irányítani. Egyes felügyelt civilizációknál, köztük a tiéteknél is, már be tudnak avatkozni a felügyelőrajok tevékenységébe.”

„Ezért történt az a sok, értelmetlen támadás?” – döbbent rá Olga.

Egyre jobban sajgott a feje, a bőre lángolt, mintha magas láz gyötörte volna.

„Igen.”

És ki tudja, hogy amióta eljöttek a Földről, mit művelhettek a voyeurök, ha ilyen mértékben képesek belenyúlni az Eredő vezérlésébe.

„Mit fogtok tenni? Hogyan fogjátok megfékezni őket? Az univerzum nagy részét uraljátok, nem hiszem, hogy ez különösebb gondot okozna, igaz?”

„Le fogjuk kapcsolni az Eredőt.”

„Tessék? – kérdezte hitetlenkedve Olga. – Azt akarod mondani, hogy a Tejútrendszernek ezen a részén megszűnik a felügyelet?”

„Igen. Az Eredő-féreglyukak hamarosan lekapcsolnak.”

„Az összes?”

„Igen.”

„És mi lesz azokkal a féreglyukakkal, amelyeket más fajok nyitottak ide? Nekünk is többtucatnyi féreglyuk-kapcsolatunk van hozzátok.”

„A környék összes féreglyukát le fogjuk kapcsolni. Azokat is, amelyeket más civilizációk hoztak létre és a sajátjainkat is. Természetesen bármelyik faj megpróbálhat újra eljutni ide, ez számotokra a jelenlegi űrtechnológiátokkal, figyelembe véve, hogy az Ostor csillag van innen a legközelebb, tizenötezer évbe telik. Van olyan civilizáció, amely akár már négyszáz év alatt újra eljuthat hozzánk. Ezt azonban nem javasoljuk.”

„Mikor fog ez megtörténni?”

„Hamarosan. Azért kommunikálunk veletek, és minden itt tartózkodó értelmes lénnyel, hogy jelezzük az Eredő hálózatának lekapcsolását, és javasoljuk a távozást.”

„A voyeuröknek is?”

„Nekik nem. Velük már nem kommunikálunk.”

„Az Ostoron láttam néhány voyeurt, velük mi lesz?”

„Anomáliák. A rendszer lezárása után az ostorosok 99,7%-os valószínűséggel kiiktatják őket.”

„Értem. Vissza fogjátok valamikor kapcsolni ezt a rendszert?”

„Ez a cél.”

„Mikor?”

„Számításaink szerint gyorsan, nagyjából kétezer éven belül. Addigra kijavítjuk a hibákat, és terveink szerint megszüntetjük az anomáliákat. Belső ellenőrzést tartunk, ami a kapacitásaink jelentős részét lefoglalja. Közben sajnos néhány civilizáció valószínűleg veszélybe kerül, lehet, hogy ki is hal. Azok, amelyek a felügyelet nélkül jelenleg még életképtelenek. Veszélyben lesznek a ti világaitok is. Ahogy mondtam, a voyeurök több felügyeleti rendszer irányítását is átvették, többek közt a ti civilizációitok felügyeleti irányításába is beavatkoztak, és mostanra szinte teljesen kiiktatták a ráhatásunkat. Ezért kapcsoljuk le a féregjáratokat. Ennek ellenére elképzelhető, hogy sok civilizáció, köztük a Föld, a Hydrus, a Spektrum és az Ostor számára már késő lesz.”

„És semmit nem tudtok tenni? Most azonnal lekapcsolni a hálózatot?”

„A kommunikáció véget ért.”

„Várj! Hogyan tudnánk elmenni innen?”

Az szeme elé ereszkedő ködfátyol eloszlott. Olga úgy érezte, mintha a víz alól bukkanna ki. Kapkodva nyelte a levegőt, és rájött, hogy a talajon fekszik, stimruhája alatt egész teste nedves volt az izzadtságtól, és rázta a hideg.

Felült, bekapcsolta a ruha fűtőszálait, és körbepillantott. Apa a földön feküdt, a semmibe révedt, és hevesen pislogott közben, Mark éppen feltápászkodott, az orrából vékony csíkban vér szivárgott, Nyikau pedig szaggatottan fújtatott.

– Ti is…? – kérdezte Mark, és az orrához nyúlt, aztán letörölte a vért.

– Igen./ Igen.// – füttyentette Nyikau.

– Mi is – sóhajtotta apa.

– Egyeztessük, ki mit hallott! – javasolta Olga.

Mint kiderült, nagyjából ugyanazokat tudták meg mindannyian, ki többet, ki kevesebbet.

– Én elküldtem az anyjába – közölte Red5. – Ez egy seggfej! Eljátssza a szakállas nagypapit, aki megpaskolja a kis unokája rózsaszín fenekét.

– Döbbenetes élmény volt – mondta apa. Nem vett tudomást Red5 iménti beszámolójáról –, olyan reveláció, amelyre nem biztos, hogy fel voltam készülve.

– Tudjátok, mit jelent ez? – kérdezte izgatottan Mark. – Az Eredő hamarosan leválasztja a féreglyukakat, és akkor vége. A Föld és a többi gyarmat is szabaddá válik!

– Én nem éreztem az Eredőn ilyenfajta optimizmust – jegyezte meg Red5. – Azt mondta, a voyeurök átvették az irányítást a világainkat őrző eszközök felett. Fogalmunk sincs, mi történik éppen a Földön, a Spektrumon, a Hydruson vagy az Ostoron.

– És nem is fogjuk megtudni – tette hozzá elkomorodva Mark. – Bármi történik a féreglyukak lekapcsolása után, az nélkülük fog történni, ugyanis mi itt fogunk éhen és szomjan halni.

– Attól nem lesz jobb, hogy ezt ismételgeted – szólalt meg Olga.

– Miért, mit kéne tennem? Vonjak vállat, és legyek boldog? Vajon mikor történik meg a lekapcsolás? Néhány nap múlva vagy néhány hét, esetleg hónap múlva? Még ha valahogy kapcsolatba is tudnánk lépni a mieinkkel, nincs esély rá, hogy időben beküldjenek értünk egy mentőexpedíciót. Megkértem az Eredőt, hogy juttasson haza bennünket, de nem reagált.

– Ennek nincs semmi értelme – mondta Olga. – Megosztott velünk egy halom információt, de ha nem tudjuk hazajuttatni, akkor miért tette?

– Számára mi a lehető leglényegtelenebb entitások vagyunk – felelte apa.

Olga maga elé bámult.

Évtizedeken át próbálták megérteni a migrátorokat, és próbálták őket megszemélyesíteni, valamiféle arcot, hús-vér teremtményeket képzelni a gyarmatrendszer csúcsára, de az igazság, az automatikus Eredők milliárdjai, és az univerzumokon is átnyúló, galaxisokat felügyelő, felfoghatatlan istenbirodalom létezése ennél sokkal, de sokkal félelmetesebb.

Nem messze tőlük felkavarodott a levegő, majd ezüstszínben felfénylett egy tíz méter átmérőjű féreglyuk lencséje. A felülete vibrált, a sztatikus elektromosságtól Olga hajszálai önálló életre keltek.

Néhány méterrel arrébb egy másik féreglyuk jelent meg, amely a Hawkingréseken át zöldes árnyalatban örvénylett.

– Ezeket az Eredő rakta ide nekünk – mondta zavartan Olga. – Miért?

– Játszadozik velünk – mondta komor arccal Mark. – Lehet, hogy ez egy feladvány.

– Azért nem túl bonyolult feladvány – jegyezte meg Red5. – Két féreglyuk, két választás, sokat nem kell rajta gondolkodni.

– Te most inkább hallgass, kislány – legyintette apa –, ezt hagyd meg a felnőtteknek.

– Kapja be, papa! – vont vállat Red5, és otthagyta őket. Olga dühösen apára nézett, de ő észre sem vette, mennyire nyersen reagált, mennyire nem tekintette velük egyenrangúnak a lányt.

– Szóval, mit gondoltok, miért rakta ide az Eredő ezt a két féreglyukat? – fordult apa Olgához, Markhoz és Nyikauhoz.

Mark a szakállát vakarta.

– Egyes elméletek szerint a migrátorok valójában vizsgáztatnak bennünket…

– Ugyan már, ez csak az egyszerű emberek félelmeire és vágyaira épülő ostobaság – mondta Olga. – Olyan, mint a mágikus számsorok vagy azok az összeesküvés-elméletek, amelyek szerint a migrátor jelenlét a zsidók és a szabadkőművesek globális átverése.

– Nem erről beszélek – rázta a fejét Mark. – Ne forgasd ki a szavaimat. Úgy értettem, hogy mi van, ha választanunk kell valamiféle elvek alapján a két féreglyuk között? Ha az egyik, tegyük fel, eljuttat bennünket a migrátorokhoz, a másik pedig a halálba vezet.

– Az elmúlt hatvan évben semmi jelét nem találtuk annak, hogy a migrátorok emberi dualitással gondolkodnának, pláne, hogy ilyen tesztek elé állítanának bárkit – felelte Olga.

– Ez így van – értett egyet apa.

– Az #C21E54 Eredő segíteni próbál nekünk./ Az #C21E56 Eredő figyel bennünket.// – mondta Nyikau.

– Ez szerinted segítség? – kérdezte Mark. – Miben?

– A túloldalon #32A21B kiderül./ A túloldalon #32A42B kiderül.//

Red5 beszállt a vörös MODA-ba, odacsattogott melléjük, aztán a nyitott fülkéből kiszólva félbeszakította a vitájukat:

– Ha kiokoskodtátok magatokat, el is indulhatnánk végre. Olga, tiéd a másik járat. Maximum öt órát megyünk előre, aztán visszafordulunk, és egyeztetünk. Ha találunk valamit, akkor is visszafordulunk. A kommunikációt csak végszükség esetén erőltessük.

Red5 MODA-ja megindult, a mellkaspanele bezárult, és mielőtt bármit felelhettek volna, átlépett a bal oldali féreglyukon.

Aztán tíz másodperc múlva visszatért, Red5 felnyitotta a fülkét.

– Csak gondoltam szólok, hogy a túloldalon egy 0,5 g-s nehézkedésű, légüres csőfolyosó tart valamerre, szóval, élek, úgyhogy ezen az ágon nem kell parázni, de a védőruha ajánlott.

Azzal megfordult, és újra eltűnt az ezüstfehér örvény mélyén.

Olga apára pillantott, aki biccentett, mintegy engedélyt adva, hogy ő is elinduljon.

– Veled megyek!/ Megengeded?! // – kérdezte Nyikau, és három lábán odabicegett hozzá.

– Gyere. Bár nem lesz túl kényelmes.

– Nem baj!/ Nem baj!//

Nyikau Olga segítségével bemászott hátra, aztán Olga is elhelyezkedett, és lezárta a mellkaspanelt, majd átlépett a zöld féreglyukon.

Nincs semmiféle Fermi-paradoxon.

(ROBERT A. FREITAS, JR., 1984)

46.

Egy csarnokba jutottak. Több kilométer hosszan nyúlt el, a túlsó végét nem látták, az oldalfalak is csak halvány, citruszöld árnyalatban derengtek, a süppedős talaj gőzölgött. Robusztus, vörösesbarna erezettel keresztülhálózott, áttetsző oszlopok között haladtak, belsejükben kobaltkék folyadék bugyogott, tetejük a mennyezetet elfedő sárgás gázfelhőbe veszett.

A csarnok minden részlete mintha saját parányiságukat gúnyolta volna.

– Vajon ez még #E52622 ugyanaz a csillagtövis?/ Vajon ez már egy #E52624 másik csillagtövis?// – kérdezte Nyikau.

– Nem tudom. Ahogy azt sem, hogy mi értelme ennek az egésznek.

– Az #C21E54 Eredő mindent szándékkal csinál./ Az #C21E55 Eredő szándékait nehéz megérteni.// Nézd ezeket a bordázott #BBB560 folyosókat, nézd a bordákon sorjázó #F00517 rügyeket!/ Micsoda formagazdagság, micsoda újfajta látásmód!// Bár hazaküldhetném a #F0E7EE felvételeimet./ Bár hazaküldhetném csak néhány objektum belsejének a képét!//

Átvágtak a hártyaoszlopok erdején, a MODA fülkéjét kitöltötte a firka szövőmézének édeskés fahéjillata, Nyikau valószínűleg éppen ihletet kapott, és egy új szobrot formázott a méhében.

– Sajnos mindaz, amit itt láttunk, talán soha nem fog eljutni a Földre, a Spektrumra vagy a Hydrusra – sóhajtotta Olga. – Vajon ha lekapcsol az Eredő, mi lesz odahaza, mit fognak hinni, mi történt? Az FVSZ talán beszélni fog az expedícióról, talán hősökké nyilvánítanak bennünket. Ahogy a Szobortanács téged, Bumuchikot és a többieket. Lehet, hogy azt fogják hinni, mi tettük.

Nyikau egy kis szobrot dugott az orra alá, amely egy nyitott MODA-t ábrázolt, a belsejében egy embernő és egy firka utazott együtt. Olga elmosolyodott, elvette a szobrot, és talpánál fogva a feje fölött, jobbra, a hátsó kameraképernyő mellé tapasztotta.

A csarnok túlsó végén öt folyosó nyílt előttük, Olga mindegyikbe belesett. Az első hamarosan elkanyarodott jobbra, a második erősen lejteni kezdett, a harmadik nyílegyenesen haladt, a negyedik és az ötödik felfelé emelkedett. Mindegyik folyosó más irányba tartott, Olga és Nyikau végül az egyenes folyosó mellett döntöttek.

Az oldalfal egyenetlen felülete megolvadt műanyagréteg és megkövült láva keverékére emlékeztetett, arany, réz, szürke és bordó árnyalatiból állt össze, helyenként szénfeketévé sötétedett.

Öt kilométert meneteltek, a külső hőmérséklet folyamatosan ötven fok felett maradt, Olga a belső klíma ellenére is izzadt.

A szeme előtt felvillant a kommunikációs ikon.

– Ez érdekes – hümmögte. – Valamilyen jelet fogunk. Spektrumi eredetűnek tűnik, vagy legalábbis nagyon hasonlít rá. Hallgasd csak meg!

A MODA szubintje lüktető, sípoló hangsort játszott be.

– Helyzetjel!/ Helyzetjel!// – visította izgatottan Nyikau.

– Miféle helyzetjel? – hökkent meg Olga. – Akkor ez tényleg spektrumi szignál?

– Igen! Igen!/ Felismerem!// Spektrumi #F0680B űrkód, nagyon régi, fakó színsor!/ Spektrumi űrkód, #5230E0 jelentése nincs, de az ott valami!//

Olga felgyorsított, és rövidesen mélyvörös féreglyuk lencséjéhez érkeztek, amely kitöltötte az egész folyosót. Amint átléptek rajta, megperdült körülöttük a világ, aztán a MODA lomhán elkezdett oldalra dőlni, Olga haja szétterült a feje felett, és néhány táprúd csomagolópapírja lebegett a szeme elé, amelyet út közben fogyasztottak el.

Megszűnt a gravitáció.

Hatalmas, üres tér tátongott előttük, az Eredő csillagának közeli, rózsavörös fénye megannyi kisebb-nagyobb, fémes tárgyról verődött vissza. Szabályos és szabálytalan alakú, különböző méretű, elhagyatott űrjárműveknek tűntek. Akadt közöttük meteoroktól lyukacsos burkolatú Lándzsa, több száz méter átmérőjű hadangyal, valamint számtalan, hosszúkás és aszimmetrikus, szilárd és képlékeny űrutazó eszköz.

Olga ránagyított a legközelebbi objektumokra: hozzájuk legközelebb egy sima felületű, száz méter hosszú, ezüstös tetraéder lebegett. Tőle jobbra egy jégcsap alakú, kobaltkék rakétahajó pörgött lassan, hátrébb egy ormótlan, obszidiánfekete burgonya sodródott. Akadt vadgesztenyére, cápára, szivarra hasonlító jármű is a bonyolultabb formákról és a meghatározhatatlan bonyolultságú gépezetekről nem is beszélve.

Mindegyik egy-egy xenoűrhajó lenne?, gondolta Olga.

– Egyáltalán hol vagyunk? – Mögöttük is hajók lebegtek szerteszét. – A nyílt űrben? A MODA gyenge mágneses teret érzékel, amely nem engedi elsodródni az űreszközöket.

– #2EB083 hajótárolónak tűnik./ #2EB083 hajótárolónak tűnik.// – állapította meg Nyikau.

– A helyzetjel százharminc kilométernyire van innen – mutatta az irányt Olga. – Gyorsítok, negyedóra alatt meg is közelítjük. Kapaszkodj!

Olga beindította a fúziós hajtóművet, aztán 1 g-s tolóerővel gyorsultak egy ideig, utána nagyjából 500 kilométer/óra sebességgel suhantak. Alaktalan és szabályos formák között repültek, többségükről csak feltételezték, hogy űrjárművek lehetnek.

Olga a Jégüregre gondolt, amikor a teljes expedíció elbukott.

És Atreides is meghalt.

Rájött, hogy szinte csak villanások maradtak meg azokból a percekből; a szétolvadó Don Quijoté-ból, a katapultáló hídmodulból, a sárkányként rájuk rontó voyeurökből, a földön vonagló sebesültekből.

Red5 atomtöltetéből.

Atreides kilyukadt MODA-jából.

A jelforrás először csak egy vörös fénypontnak tűnt, aztán lassan kezdett alakot ölteni. Egy kövekkel és szobrocskákkal díszített, mikrometeorok vájta lyukakkal vörhenyesre pettyezett, keskenyedő végű, hengeres forma részletei bontakoztak ki, körülötte egy kerékmodullal. Olga hirtelen rájött, mi az:

– Nyikau! Az nem egy szoborrakéta?!

– Felismerem! Felismerem!/ Ez a #E2FFFA Csillagkarcoló!// Mélyűri felfedezőhajó, a #F0680B Perzselőhöz legközelebbi csillaghoz, a #FA0135 Tűzszemhez indult még a születésem előtt./ Egy régen elveszett felfedezőhajó, nem hittem volna, hogy ilyen #ACA312 messzire jutott.//

Megközelítették a szoborhajót, Olga a MODA-val hátat fordított a szoborrakétának, és megkezdte a fékezést. A zsiliphez lebegtek, Olga Nyikau útmutatása szerint egy felpattintható panelen megadott színkóddal manuálisan felnyitotta a külső zsilipkaput. A szoborhajó belseje nyomás alatt állt, működött a belső létfenntartó rendszere, így be tudtak zsilipelni.

Odabent Olga felnyitotta a MODA mellkaspanelját, és mindketten kikászálódtak a páncélból. Dohos szagú, de dús, spektrumi levegőt szívtak magukba. Olga megmozgatta elgémberedett tagjait, aztán a banánzöld firkával érdeklődve néztek körbe a háromnegyed évszázaddal korábbi spektrumi technológiával, a jelenlegi firka dizájnnál jóval színesebb és szögletesebb stílusban épült űrhajó belsejében.

Nyikau rögtön megtalálta az egyik ételautomatát, és gyors egymásutánban magába tömött három húsrudat. Megkínálta Olgát is, de őt jobban érdekelte az, hogy mennyire működőképes a hajó.

A hídon és a törzsben zéró gravitációban lebegtek, de a szoborrakétát szintén forgókerék ölelte körül. Ez ugyan jelenleg nem mozgott, de Nyikau azt állította, hogy a hajtás működőképes, és a centrifugális erő 0,6-g-nyi álnehézkedést tud létrehozni a modulban.

A Csillagkarcoló fele akkora lehetett, mint a Don Quijote, régi típusú nukleáris hajtóműve azonban mostanáig üzemképes maradt a reaktormagot védő burok mélyén. Ez váratlan, új reménnyel kecsegtetett, de ezt csak akkor hitték el igazán, amikor Nyikau lefuttatta az első teszteket, és csillogó szemmel odahívta a nézelődő Olgát:

– A #E2FFFA Csillagkarcoló tökéletes állapotban van, #4B070C nukleáris reaktora még minimum harminc évig üzemképes./ De ami ennél is izgalmasabb, hogy a #16E2B9 hajó közel hétszáz napra elegendő élelemkészlettel is rendelkezik.// #3D2C2D régi szoborhajó, de megmenti az életünket!/ Vízcirkulátorai tökéletesen működnek./ A harmincfős #F66380 legénység élelmiszerkészlete ötször annyi ideig elég ötünknek./ Ha #E5EBDC ti többet is esztek, úgy is legalább négyezer napig elég az élelem.//

– A napokon spektrumi harmincnégy órás napokat értesz? – kérdezte Olga.

– Igen./ Igen.//

A négyezer spektrumi nap nagyjából ötezerhatszáz földi napnak felelt meg, és ez több mint tizenöt évet jelentett! Még ha esetleg konzervált firkatápon kellett is élniük.

Ez váratlanul megoldotta a legnagyobb problémájukat. Itt meghúzhatják magukat, innen bármeddig folytathatják az Eredő feltérképezését, na persze, csak amíg a MODA-k működnek. Csakhogy ennél sokkal érdekesebb lehetőségnek tűnt, hogy a szoborhajó meghajtása is működött.

– És hol lehet a legénység?

– Bárhol is vannak, valószínűleg évtizedek óta #E1DC98 halottak./ Bárhol is vannak, valószínűleg évtizedek óta #E1DC98 halottak.//

– Tudod, min gondolkodom? – nézett Nyikau szemébe Olga. – Hogy mennyi esélyünk lenne a Csillagkarcolóval hazajutni?

– Nem sok./ Kevés.// Ha #2DDBEA mielőbb elindulunk, akkor sem fogunk kijutni még a belső övezetből sem, hacsak nem találunk egy #3D0808 féreglyukat, amely kivezet innen./ Nincs esélyünk, de minden színesebb, mint idebent #4FEABE bolyongani!// #150DC2 hozd ide a többieket!/ #150DC2 Hozd ide a többieket!// Addig felkészítem a #E2FFFA Csillagkarcolót!/ Addig felkészülök az indulásra!//

Olga visszamászott a MODA-ba, és bekapcsolta a kommunikátorát:

– Red5! Hallasz bennünket? Találtunk egy űrhajótemetőt, és van itt egy régi firka szoborhajó! Nyikau azt mondja, működőképes.

– Nem… ér… a… mondasz – sercegett a válasz. – Ol… hagy… onnal… re ide!

– Nem értek semmit! Figyelj rám! Találtunk egy roncstemetőt, és egy szoborhajót…

– Azonnal gyere ide! – csattant fel Red5 ideges hangja ezúttal tisztán érthetően. – Találtam valami fontosat! A féreglyukból egyenesen, tizenöt kilométerre! Indulj! Azonnal, érted?! Most bontom a vonalat, mert túl kockázatos! Gyere! Most!

Olga egyedül indult vissza. Megbeszélték, hogy Nyikau addig felkészíti a Csillagkarcolót, Olga pedig Red5-val kettesben idehozza a többieket, és utána elindulnak kifelé, a földi féreglyukak irányába, hátha sikerül elérniük, mielőtt az Eredő lezárja önmagát.

Az Eredő belseje Nyikau társasága nélkül sokkal, de sokkal ijesztőbbnek hatott, pedig Olga előrelátóan bekapcsolta a biokontrollt is.

Több ezer fényévnyire, egy MODA-ban repült az Eredő belsejében, néma csend vette körül, csak a saját lélegzetvételét és a MODA zúgását, belső neszeit hallotta.

Kezdett szaggatottan lélegezni.

Rögtön megérezte a karján az első szúrást, ahogy a biokontroll nyugtatót fecskendezett a vérébe.

Vajon Red5 hogy érzi magát egyedül? Ő hogy bírja ezt ki?

A Friendjéből felmásolt néhány Gary Ezra-számot a MODA memóriájába, és felhangosította a zenét: a Harbinger album xenonyelvekkel és xenohangzásokkal kevert túlvilági zenéje megnyugtatta, de ettől még a tudata mélyén ott motoszkált a gondolat, hogy mi van, ha egyszer csak szembetalálja magát néhány voyeurrel.

A biokontroll újra megszúrta, de ő is érezte, hogy a pulzusa a gondolattól pillanatok alatt az egekbe szökött. Feljebb hangosította a zenét, aztán a Here the sculptors come! refrénjét teli torokból együtt énekelte Ezrával.

Visszaért apához és Markhoz, és gyorsan elmondta nekik, mit találtak Nyikauval.

Mark azonnal felpattant.

– Ez tényleg egy lehetőség! Hozzuk ide Red5-ot, aztán induljunk a firka hajóhoz mielőbb. Eressz be magad mögé. Veled megyek!

Olga magában tartotta önkéntelen ellenkezését, és hagyta, hogy Mark nehézkesen befészkelje magát a háta mögé. Legalább lesz társasága.

– Nem gond, hogy egy kis időre egyedül maradsz, apa? – kérdezte Olga, mielőtt lezárta volna a MODA mellkasi panelját.

– Megszoktam már – nézte őket csípőre tett kézzel apa. – Csak ne felejtsetek el visszajönni.

Olga lezárta a MODA-t, aztán átléptek az ezüstszínű féreglyuklencsén.

Percekig csendben haladtak, Olga a távolságmérőt figyelte, Red5 elég messzire jutott, így még tizenkét kilométert kellett futósebességben megtenniük.

– Izzadsz – jegyezte meg a háta mögül Mark, és a nyakába szuszogott.

– Neked bezzeg parfümillatod van, mi? Segítek: nem. Ugyanolyan büdös vagy. És a leheleted sem éppen mentolillatú.

– Csak vicceltem. Bírom a testszagodat. Viszont tiszta ragacs az egész hátsó rész. Nyikau összekent itt mindent.

– Már kifejtettem neked, hogy a firkák sokkal higiénikusabb és illatosabb élőlények nálunk. De mehetsz gyalog is, ha gondolod.

– Jól van, jól van, csak igyekezz! Megnézzük, mit talált Red5, aztán indulunk a szoborhajóhoz. Nem akarok sok időt tölteni ebben a kasztniban. Hidd el, hátul kurvára kényelmetlen.

– Azért nagyon ne reménykedj a hazajutásban – pillantott hátra Olga. – Még ha el is indulunk a Csillagkarcolóval, túlságosan mélyen vagyunk az Eredő belsejében. Minimum kétszázötvenmillió kilométer lenne az út kifelé, ami hetekig tart, ha nem tovább. Mire egyáltalán keresztül is vergődünk a gravitációs csapdákon, elkerülve a voyeuröket, a földi féreglyukak addigra már valószínűleg rég bezáródtak.

– Legalább megpróbáljuk. Legalább van esélyünk kijutni!

Fél órával később egy spirálisan csavarodó, ívesen felfelé kanyarodó, csontfalú, borostyánsárga fénybe borult folyosón haladtak. Egyszer csak megpillantották a vörös-fekete MODA jelzőfényeit: a félhomályban mozdulatlanul állt egy tíz méter átmérőjű, kör alapú nyílás mellett.

– Na, végre! – jegyezte meg Red5. – Jöhettél volna gyorsabban is.

– Mit találtál? – kérdezte Olga háta mögül Mark.

– Hát te meg mit keresel itt? – hökkent meg Red5.

– A lényeget mondd! – felelte élesen Mark. – Nincs sok időnk! Találtunk egy szoborhajót, és mielőbb el kell vele indulnunk.

– Egy szoborhajót? Értem, szóval a másik féreglyuk végén egy hajó várt. Érdekes. Az Eredő valami nagyon hülye játékot játszik velünk. – Red5 az ovális nyílásba mutatott. – Gyertek, nézzetek be ide egy másodpercre! Aztán miután tisztába tettétek magatokat, döntsétek el, mi legyen! De kapcsold le a reflektorodat és a jelzőfényeidet!

Olga lekapcsolt mindent, aztán a félhomályban Red5 MODA-ját követve belépett a folyosóra. A tintakék MODA elemelkedett a padlóról, ahogy azonnal megszűnt a gravitáció. Fellebegtek a mennyezetig, aztán lefelé lökte magát, majd háti meghajtással adott lökéssel haladt tovább.

Mark újra és újra a nyakába fújtatott.

A folyosó száz méter után tölcsérszerűen kitágult, és kijutottak a felszínre. Egy félhomályos, félgömb alakú, mesterséges medence tárult eléjük. Nagyjából nyolc kilométer sugarú lehetett, a túlsó végében már csak elmosódott árnyak látszódtak, azon túl pedig mintha hegyek kontúrjai sejlettek volna fel.

Felettük rózsavörösbe borult az ég, és az Eredő napja tűzött a szemükbe, a környező űr indákkal összefűzött bolygóktól, csillagtövisektől, mesterséges alakzatoktól fénylett.

A medencében több ezernyi voyeur nyüzsgött. Többségük a medencéből kiemelkedő csövek és panelek kibogozhatatlan csomókötegéből összeálló, kilométer magas toronyra tapadt, mint a vérszívók a prédájukra.

Rengetegen voltak, a MODA szubintje megközelítőleg tizennyolcezer voyeurt becsült. A magasban három tükröződő felületű masszahajó lebegett, amelyekből újabb voyeurök potyogtak alá, majd csatlakoztak a középen tolongó sokasághoz.

A torony körül több száz méter magas, vibráló oldalú tetraéderek tucatjai lebegtek, és ahogy Olga ránagyított az egyikre, rádöbbent, hogy a tetraéder oldalain képsorok futnak, akár egy kivetítőn.

– Mi az? – hajolt előbbre Mark, és megszorította Olga vállát. – Te is látod? Az ott… Nagyítsd tovább! – Olga engedelmeskedett, és maximálisra tolta a nagyítást. – Ó, baszd meg! Baszd meg!

– Akkor, ha jól sejtem, megtaláltátok a lényeget – sommázta Red5.

A legközelebbi tetraéderoldal a Szoborváros Véleménykerületének határán álló Legendaszobrokat, a milliószínű épületeket, a közöttük sétáló gólemházakat mutatta. A kerület lángokban állt, a levegőben migrátor angyalok cikáztak, és újra és újra lecsaptak, plazmalövegeikkel épületeket döntöttek romba, és az utcán menekülő firkák százait perzselték halálra.

Egy másik tetraéder feléjük néző felületén Olga a földi Möbius Cityt ismerte fel. A CitiBank óceánparti székháza és körülötte a teljes üzleti negyed plazmaesőtől szétfolyt, eltorzult maradványai között tűzpiros tűzoltó levverek lebegtek, és az óceán felől szivattyúzott vízzel próbálták lehűteni a narancsvörös masszaként gőzölgő felszínt. Egy másik tetraéderen Peking felett feketéllett az ég, tömény füst gomolygott a toronyházak között, a város több pontját érte a voyeurök vezérelte migrátorangyal-támadás.

Olga egy újabb tetraéder oldalára nagyított rá. A Felsővulkánt mutatta, amely körül migrátor angyalrajok köröztek, és a víz alatti hegy oldalát szonikus bombák lökéshullámai omlasztották be. A barlangvárosok körül ezernyi hidra tetem és aquatik roncsa süllyedt egyre mélyebbre.

– Ezt a voyeurök csinálják, igaz? – kérdezte Mark. – Átvették az irányítást! Az Eredő megmondta. Nem véletlenül fogja lekapcsolni a féreglyukakat!

A voyeurök úgy dolgoztak össze, mint egyetlen nagy tudat részegységei, noha az eddigi találkozások alapján Olga egyértelműen individuális élőlényeknek gondolta őket.

Mit akarnak a Földtől és a többi gyarmattól? Mi értelme ezeknek a mészárlásoknak? Lehet, hogy több ilyen irányítóközpont van, amely felett át tudták venni az irányítást, és más fajokkal is éppen ugyanezt teszik? Mi a céljuk mindezzel?

Egy migrátor raj végigsöpört Moszkva felett, és sötét gombafelhők emelkedtek a magasba, ahogy elsuhantak a város felett. Aztán ugyanez történt Hongkong, Miami és Rio de Janeiro felett is.

Olga a szája elé kapta a kezét.

Több millió embert ölhettek meg néhány perc alatt, és valószínűleg ugyanilyen mészárlás folyik a Spektrumon és a Hydruson, de talán az Ellipszisen is.

– Ezt nem hiszem el! – krákogta Mark. – Kibaszott rohadékok!

Olga egy másik tetraéder oldalára nagyított rá. Ez az Ellipszis egyik nagy sziklájának belsejét mutatta, amelyet éppen migrátor hadangyalok lőttek belülről. Olga észrevette, hogy az ostorkapcsokba vezető járatokat célozzák elsődlegesen, aztán ugrott a kamerakép, és többtucatnyi aszteroida perdült ki éppen a hálóból, és sodródott egyre távolabb, ahogy a migrátorok sorra vágták el az ostorkapcsokat.

– Az Eredő szándékosan irányított ide bennünket – mondta Marknak. – De miért nem tesz valamit ez ellen? Miért nem állítja meg őket? Miért nem küld ide néhány ezer hadangyalt? Vagy százezret? – Aztán meg is válaszolta a saját kérdéseit: – A voyeurök már átvették ennek a részlegnek az irányítását. Az Eredőnek valószínűleg ennél nagyobb problémái is vannak, ha le akarja kapcsolni önmagát.

– Azt akarja, hogy mi akadályozzuk meg őket – mondta Mark. – Máskülönben miért nyitott volna ide egy féreglyukat?

– És miért nyitott a Csillagkarcolóhoz? – gondolta tovább Olga. – Két kulcsinformációt adott, ez alapján kristálykék, hogy segíteni akar. Védeni a civilizációinkat, még ha közvetve is. Lehetőséget próbál adni a menekülésre, és ugyanakkor… – Olga a medence közepén köröző sok ezer voyeurt bámulta. – Ugyan mit tudnánk mi kezdeni velük?

– Semmit – mondta keserűen Mark. – Végignézhetjük, ahogy eljátszadoznak a Földdel és a többi gyarmattal.

– A te MODA-dnak még van egy atomtöltete – jegyezte meg Red5. – Ha nekem is lenne, már kilőttem volna. Elég nagy pusztítást csinál, elvileg tönkrevágja ezt az egész völgyet a voyeurök javával együtt.

– Ez jó ötlet – bólogatott Mark, ahogy végiggondolta. – Sőt, ez az egyetlen jó ötlet! Nem tudom, hogy ér-e valamit, de majd kiderül. Csapjunk oda nekik!

– Basszunk, nem csapjunk – javította ki Red5.

– Egyetértek – mondta komoran Olga.

– Viszont utána irány a szoborhajó – tette hozzá Mark. – Gyorsan el kell tűnnünk innen!

A voyeurök hullámzása váratlanul megbolydult, széttöredezett.

Több, nagyobb gócba tömörültek össze, és Olga egy pillanatra azt hitte, őket vették észre, de nem ez történt. Egészen más okozta a zavarodottságukat.

Egy velük egy síkban lévő, másik tölcsérbejáratból csillag alakú, fakó bőrű, hosszú csápokkal hadonászó lények törtek be a csarnokba, és zúdultak le a voyeurök közé.

– Ostorosok! – suttogta Olga.

Még soha nem látott egyszerre ennyi ostorost.

Több ezren lehettek, pillanatok alatt a voyeurök közé zúdultak, aztán felizzott a csarnok belseje. Villanások követték egymást, a MODA alatt remegni kezdett a talaj, szürke füst szállt fel, és ahogy Olga megpróbált ránagyítani egyes részletekre, őrült vérengzés tárult a szemük elé: szétfröccsenő testek, propellerként csapkodó ostorkarmok, lángba boruló hús és testnedvek kavalkádja, robbanások tűzvirágai.

– Hogy kerül ide ennyi ostoros? – hitetlenkedett Olga. – Alig néhányan értik már csak egyáltalán az őket körülvevő világot. Erre most itt van több ezer, akik összehangoltan cselekszenek, harcolnak. Lehet, hogy az utolsó, egyesült sereget gyűjtötték össze.

– Az öregetek azt mondta, hogy rengeteg ostorost látott itt – tette hozzá Red5. – Lehet, hogy tényleg ez az utolsó seregük.

A voyeurök jóval többen voltak, de mivel meg tudták lepni őket, ezért az első percek káoszát kihasználva az ostorosok kíméletlen mészárlást végeztek, cafatok és összeégett voyeur torzók hevertek szerte a csarnokban.

Térdimenzionális járatok nyíltak, voyeurok menekülni kezdtek a magasabb dimenziókba, és újabbak érkeztek helyettük.

A magasban masszahajók jelentek meg, voyeurök ömlöttek ki belőlük.

Aztán az egyik masszahajó felfénylett, majd cafatokra robbant.

A medence átellenes oldalán, egy másik tölcsérjáratból újabb ostorosok bukkantak elő, és keveredtek össze a voyeur-sokasággal.

A voyeurök újrarendezték soraikat, elkezdtek alakzatokba rendeződni, kisebb csapatok váltak le a méhkasszerűen tömörülő nagy bolyokról, és kerültek az ostoros alakzat oldalába, majd energianyalábok tucatjai villantak, és sütöttek meg újabb és újabb ostorosokat.

Képtelenség volt átlátni, mi történik.

A talaj folyamatosan remegett a talpuk alatt.

Egy-egy nagyobb robbanás döreje megingatta a MODA-kat is.

– Mi lesz most? – kérdezte Red5. – Várjuk meg, mi lesz a csata vége?

– Nem – felelte Mark. – Nincs időnk sem várni, sem bámészkodni, és ahogy elnézem, az ostorosoknak már mindegy. Ekkora túlerővel nem fognak elbírni. A voyeurök csak egyre többen lesznek. Nézzétek, megint újabb masszahajók jönnek. Lőjük beléjük az atomot, aztán tűnjünk el innen. Visszamegyünk apáért, Red5, hozzád befér hátulra, aztán irány a szoborhajó.

– És az ostorosok? – kérdezte Olga bizonytalanul.

– Kit érdekelnek az ostorosok? – kérdezte Mark.

– Engem – felelte Olga. – Lehet, hogy a populációjuk maradékának java özönlött ide. És mi… mi pedig atomot lövünk közéjük.

– Tudsz jobbat? Nézd meg! Megpróbálnak a torony közelébe jutni. El akarják pusztítani ők is. Bármi áron. Ez egy öngyilkos támadás.

– És ha valami egészen mást akarnak? – kérdezte Olga. – Nem hiszem, hogy ne lenne a mi atomtöltetünknél hatékonyabb távolsági pusztító-fegyverük.

– Engem nem érdekel, mijük van – felelte Mark. – Ha nem használják, akkor teljesen mindegy. Értem és tisztelem az elveidet, de itt most az emberek, a firkák, a hidrák és az ostorosok jövőjéről van szó. Gyerünk! Lődd a torony tövébe az atomot!

– A te döntésed, Olga – mondta Red5.

– Dehogy a te döntésed! – csattant fel Mark. – Te egy xenológus vagy, én pedig ennek az expedíciónak a parancsnoka.

– Mark, szerintem te itt most udvariasan kussolj – javasolta Red5. – Nincs már semmilyen expedíció.

– Nyugalom. Már az előbb eldöntöttük – sóhajtotta Olga.

Megkereste az atomtöltetet aktiváló menüjét, aztán Red5 iránymutatása alapján beütötte a Friendjére elmentett kódot, mire a MODA betárazta az eddig elszeparáltan tárolt rakétát, Olga a célzórendszerben rögzítette a csarnok közepén álló migrátor gépezetet.

Több ezer ostoros küzdött a csarnokban, voyeurök rajzottak körülöttük, hús feszült a húsnak, ostorkarmok, plazma-és energianyalábok martak xenotestekbe, szakítottak szét ismeretlen idegpályákat, és égettek halálra xenotudatokat.

Az ostorosok nem győzhetnek ekkora túlerővel szemben, gondolta Olga, de hiába volt láthatóan igaza, ez ettől még egy önigazoló gondolatnak tűnt.

Azonban nekik a saját otthonaikra kellett gondolniuk.

– Csináld! – sürgette Mark. – Gyerünk!

Mi van, ha az ostoros faj utolsó értelmes csoportját fogom megölni?, villant át Olga agyán.

Eszébe jutott az ellipszisi ostoros, aki elfogta őket, és közben makacsul kutatta a civilizációja emlékét, majd végül megmutatta nekik, hogyan juthatnak át az Eredőre. Megértett valamit abból, hogy közösek a céljaik. Vajon ő is ott van, ő is ott harcol?

Az ostoros faj lélekszámát mindössze hétszázezerre becsülték. Nagyjából minden századik ostorosról hitték, hogy még nem hatalmasodott el rajta a felejtésvírus, hogy még emlékszik részletekre, még érdekli a múlt és a jövő; a többségük most egy őrült csatában keres megváltást, bosszút, megnyugvást, dicsőséget. Vagy egy nem emberi gondolkodásnak megfeleltethető célt.

Az utolsó ostorosok őrült csatájának képe beleégett a retinájába.

Mindennek ellenére tudta, hogy nincs választása.

Remegő kézzel megérintette az indítóikont.

A MODA megremegett, ahogy az atomtöltet útjára indult a vállrészből kiemelkedő vetőcsőből, és becsapódott a csarnok közepébe.

Az éles, fehér villanás hatására a MODA összes kijelzője kihunyt, és mindent beborított a vakító fény.

Olga a lehető legmagasabb értékre állította a tolóerőt, és kiszáguldott a folyosóból. Red5-val együtt maximális teljesítményre kapcsolva rohantak minél távolabb. A padló hamarosan megremegett a talpuk alatt, forró levegő áramlott végig a folyosón. A hőmérséklet pillanatok alatt nyolcvan Celsius fölé emelkedett, a sugárzás 8 sievert közelébe, de a MODA páncélja megvédte őket.

– Odabasztunk nekik – jegyezte meg elégedetten Red5.

– Oda – bólintotta komoran Olga. – Gyerünk innen!

Egy kilométerrel távolabb a sugárzás normális értékűre csökkent.

Red5 kirakott néhány nyomjelző kamerát. Percekkel később jelzés érkezett tőlük. Kilenc fekete voyeur gömb gurult nagy sebességgel utánuk.

– Követnek! – szisszent fel Red5. – Lépjünk ki!

Olga megigazította az izzadságtól gyöngyöző homlokára feszülő neuropántot, és mereven koncentrált az irányításra. Nem törődött a MODA rázkódásával, sem azzal, hogy az összevissza zötykölődő Mark egyre gyakrabban szisszent fel, amikor a térde, a könyöke, a háta nekiütődött a falnak.

A féreglyukon át visszaértek apához, aki befészkelte magát Red5 mögé, aztán azonnal át is léptek a másik féreglyukon, és keresztülrohantak az Olga által már kétszer megjárt úton az űrhajótemetőig.

Olga egyre gyakrabban pillantott a hátsó kamerák monitorjára.

Ha követik őket, akkor az talán azt is jelenti, hogy sikerült szétrombolniuk a tornyot, és a voyeuröket remélhetőleg elvágták a földi migrátor angyalok távirányításától.

– Nyikau! – hívta Olga a firkát a megbeszéltek szerinti csatornán. – Hallasz?

– Itt vagyok!/ Itt vagyok!//

– Feléd tartunk, de voyeurök üldöznek, úgyhogy siess!

– Idő kell még, ezért addig dolgozom./ Ha előkészülök, #A3C7CF megvédelek titeket.//

Red5 elszórt egy-egy mikrokamerát, és mérte, hogy mennyi idővel utánuk bukkannak fel a voyeurök.

– Túl gyorsak! – Red5 a combrekeszéből ököl nagyságú labdákat szórt a talajra. – Mozgásérzékelő aknák, csak hogy tovább bosszantsuk őket!

Olga kizárólag a sebességre koncentrált.

Szinte érezte a hátuk mögött egyre közeledő voyeuröket.

Atomot lőttek ki rájuk, valószínűleg több ezret megöltek közülük, és Olga nem szeretett volna találkozni a túlélőkkel.

Összerándult, ahogy a biokontroll megszúrta az alkarját, de a belé fecskendezett szer nem segített, nem lett nyugodtabb. Újra és újra a hátsó kameraképre pillantott, és egész testében remegett.

– Nem fogsz leblokkolni, ugye? – kérdezte Mark a háta mögül.

– Tessék?!

– Ha éles helyzetbe kerülünk, akkor is tudod irányítani a MODA-t, ugye?

– Hogy érted? – zavarodott meg Olga.

– Pánikszagod van. Lélegezz mélyeket, most nem veszítheted el a fejed!

– Nem fogom – préselte ki magából.

Nagy levegőt vett, aztán újra.

Mindjárt ott vagyunk, mindjárt ott vagyunk!

Elképzelte, amint végigszlalomoznak az űrhajóroncsok között, bezsilipelnek a Csillagkarcolóra, és elhúznak innen.

Enyhén megremegett a talaj, ahogy az aknák berobbantak. Ezzel egy időben érkeztek meg az egész folyosót kitöltő vörös féreglyukhoz. Először Olga, majd Red5 MODA-ja vetette át magát a járaton, és a következő pillanatban már ott lebegtek a rózsavörös napfénnyel megvilágított űrhajótemető közepén.

– Átküldöm a koordinátákat! – kiáltotta Olga. – Százharminc kilométert kell megtennünk!

– Zéró g-ben a MODA három g-s gyorsulásra is képes! – kiabálta Red5. – Gyerünk, el a féreglyuk közeléből, és irány a szoborrakéta.

Olga maximumra tolta fel a hátsó hajtóművek teljesítményét. Belepréselődött a támaszba, Mark fájdalmasan felnyögött mögötte, a MODA dübörögve a Csillagkarcoló felé gyorsult.

Red5 vörös MODA-ja kicsit lemaradva követte őket.

A firka szoborhajó egyelőre még csak egy volt a sok, apró, fényes sziluett között.

– Voyeurök a féregjáratnál! – jelezte Red5.

Olga a gyorsulás miatt nehézkesen lélegezve a hátsó kamerák képét mutató kijelzőre pillantott. Három voyeur gubó lebegett a féreglyuk előtt, és láthatóan egyáltalán nem zavarta őket a világűr.

A féreglyuk körüli apróbb törmelékdarabok egy része a voyeurök köré gyűlt, majd kör alakba rendeződött.

Túl szabályos formába.

A darabkák gyorsulva megindultak utánuk.

– Vigyázzatok! – kiabálta Olga. – A törmelék! Valamit csináltak a törmelékkel! Felénk irányítják őket!

– Látom! – érkezett Red5 feszült válasza. – Ne aggódj, elég nagy a tér, bármikor kimanőverezzük őket!

Percekig repültek, majd Red5 utasítására Olga leállította a meghajtást. A MODA-juk enyhe spirálban pörgött, Olga az oldalfúvókák apró lökéseivel egyenesbe hozta a páncélt.

A távolságmérő szerint a törmelékfelhő csak lassan közelített feléjük, csakhogy nemsokára el kellett kezdeniük fékezni.

Red5 MODA-ja hátat fordított nekik, és már be is indította a fékezést, Olga kapkodva követte, nehogy elrontsa a manővert, és elrepüljenek a Csillagkarcoló mellett. Ahogy a szoborhajónak háttal újra beindította a meghajtást, Mark nekifeszült Olga ülése háttámlájának.

Red5 hozzájuk képest lemaradt, és oldalra sodródott.

– Telibe fogja kapni őket – suttogta Mark Olga háta mögül.

– Bízz Red5-ban! – felelte feszülten Olga.

A vörös MODA oldalából kékes lángcsóvák csaptak ki, Red5 és apa oldalra sodródott, el a törmelékraj útjából.

Csakhogy a törmelék is velük együtt fordult.

A vörös MODA belemerült a törmelékfelhőbe, azonban az utolsó pillanatban Red5 egy oldalirányú tolósugárral a raj peremére taszította a páncélt. A találatok ugyan megperdítették, de aztán már ki is jutottak belőle. A törmelékraj tovább száguldott, és egyre távolodott tőlük.

– Megúszták – suttogta Olga.

– Olga… – jelentkezett be Red5, de éles sivító zörej zavarta a vételt. – Baj… van! Kilyukadtunk! Csökken az oxigénünk!

Nem számít, ki milyen égitesten született, ettől még mindannyian Isten teremtményei vagyunk, mi emberek ugyanúgy, ahogy a firkák, a hidrák vagy az ostorosok. Még a migrátorok is.

(XI. PÉTER PÁPA, 2096)

47.

Olga kétségbeesetten meredt a mögöttük háromszáz méterrel fékező vörös MODA-ra. A páncél hátuljából több helyen szürkésfehér gomolyagként távozott az éltető levegő. A törmelékfelhő közben eltávolodott, és szétszóródott.

– A vezérlés tizenhét rést jelez. A legnagyobbat betömtük, de… semmit sem ér. Sziták… vagyunk!

– Visszamegyünk értetek! – kiáltotta kétségbeesetten Olga.

– Nem! Nem… – lihegte Red5. – Ne kockáztassatok! – A MODA fedélzeti képén látszott, ahogy a lány kapkodva szedi a levegőt, miközben apa rezzenéstelen arccal kuporog mögötte. – Benjamin… úgysem… lélegzik… Ez csak… nekem… kellemetlen.

Olga a hátsó kamerákon át a vörös MODA-t figyelte, amely lassan elsodródott a közelükből.

– Letértek a röppályáról! – figyelmeztette Olga. – Red5! Koncentrálj! Hallod?

– Hideg van… – suttogta Red5. – Fá… há... zom.

– Tekerjétek maximumra a fűtést! Apa, át tudod venni az irányítást?

– Nem tudom, hogy működik a MODA! – hajolt előre apa. Az ő beszéde is szaggatottá vált, hiába nem volt szüksége az életben maradáshoz levegőre, ha anélkül ő sem tudott beszélni. Olga kétségbeesetten figyelte Red5 kitágult pupilláját. A lány tátogva, szaggatottan nyelte a ritkuló levegőt. – Mit csináljak?

– Adjátok át az irányítást! – mondta kétségbeesetten Olga. – Red5! Hallasz? Vöröske! Add át az irányítást! Majd én vezérellek benneteket is!

Felvillant előtte az irányítás átadást engedélyező üzenet, azonnal elfogadta, és megpróbálta átlátni a megkettőződő vezérlőmenüt. Egyszer Atreidesszel csinált már ilyet; a férfi meg akarta mutatni, milyen két MODA-t egyszerre irányítani. Ugyan sík terepen gyakoroltak, de Olga kellemetlen emlékekkel adta fel a kísérletezést, miután tucatszor borult fel, hol a távirányított MODA-val, hol a sajátjával, hol mindkettővel. Képtelen volt kétfelé figyelni, és összehangolni a két páncélt, pedig Atreides annyira lazán csinálta, hogy gyerekjátéknak tűnt.

Megpróbálta egymáshoz közelíteni a két MODA-t, és szerencsére légüres térben a dupla manőver jóval egyszerűbbnek tűnt. Red5 MODA-ja egyre közeledett, de aztán Olga elrontotta a fékezést, és a másik páncél elsuhant mellettük. Olga gyorsan tovább növelte Red5 MODA-jának fékezőerejét, lassan közelebb siklottak hozzájuk, aztán végre létrejött a szinkronkapcsolat, Olga szinkronizálta a két vezérlést, és innentől a szorosan mellettük haladó vörös MODA az ő mozgásukat követte.

Az egyetlen esélyük az volt, ha időben elérik a Csillagkarcolót.

– Nyikau! – hívta Olga a Csillagkarcolót a megbeszélt csatornán. – Nyikau, hallasz? Red5 MODA-ja kilyukadt, feléd tartunk! Gyere értünk, ha tudsz! Azonnal gyere értünk!

– Értem!/ Értem!// A #E2FFFA Csillakarcoló menetkész./ Indulok, indulok!//

Red5 nagy levegőt próbált venni.

– Ol…ga! Ol… Ol…

– Ne beszélj, Vöröske! – kérte Olga. – Nyikau mindjárt itt lesz!

Red5 arca folyamatosan előtte lebegett.

A lány nyakán kitágultak az erek, szeme üvegesen meredt előre.

Tátott szájjal próbálta nyelni az utolsó levegőkortyokat.

– Ol… ga…

A Csillagkarcoló gyorsan közeledett feléjük, oldalsó fúvókáival manőverezte keresztül magát a többi hajó közt. Olga látta, hogy máris felére csökkent a távolság, ezért növelte a fékezőerőt, nehogy a találkozáskor túl nagy legyen a sebességük, és belecsapódjanak a szoborhajóba.

Talán néhány percen belül felveheti őket.

Red5 teste ívbe feszült, rángatózni kezdett, apa merev arccal szorította a kezét, de nem tudott rajta segíteni.

Olga nem tudta levenni a szemét a lány haláltusájának utolsó pillanatairól.

Egy hosszú pillanatra összefonódott a tekintetük, aztán Red5 nem adott ki több hangot.

A teste elernyedt.

A vörös MODA-ból a szivárgó levegő maradékának halk sivítása hallatszott.

Aztán az is elcsendesedett.

A Csillagkarcoló zsilipje kitárult előttük, Olga beirányította az összekapcsolt MODA-kat, és ahogy bezárult mögöttük a zsilip, beáramlott a levegő, felnyitotta a mellkaspanelt, kicsatolta magát, és a zéró gravitációban a másik MODA-hoz lökte magát.

Apa szerencsére ki tudta nyitni belülről a másik MODA-t, a nyomáskülönbség sziszegve egyenlítődött ki. Red5 arcbőre elszürkült, üveges tekintete a semmibe meredt.

Olga kapkodva kicsatolta a hevedereit, majd a mögötte didergő, sápadt apa segítségével kiemelték a lány jéghideg testét.

– Gyorsan! Fogjátok le valahogy! – kérte Olga, és amint apa és Mark két oldalról megragadták Red5-ot, kétségbeesetten elkezdte pumpálni a szívét. A lány teste lefelé, az övé felfelé indult a súlytalanságban. – Gyerünk már! A rohadt életbe!

Megpróbálta kitámasztani a lábát a mennyezeten, apa és Mark pedig a padlón, így sikerült egy hellyel-közzel stabil állapotot elérniük.

Olga ütemesen nyomkodta Red5 mellkasát, majd minden ötödikre levegőt fújt az orrába.

Aztán újra.

Megint.

– Gyerünk! – kiabálta.

– Olga – mondta halkan apa.

– Hagyj most!

Csak az ütemre figyelt.

Egy, kettő, három, négy, öt.

Befújás.

Újra.

Újra!

Nyílt a zsilipajtó, a túloldalon a sisak nélküli, bíborszínű szkáfot viselő Nyikau lebegett.

Olga kétségbeesetten rápillantott, hátha a firka tud valami megoldást, amivel feltámaszthatják a lányt, de Nyikau csak állt, és szomorú színeket füttyögött.

Olga folytatta, rendületlenül pumpálta Red5 mellkasát, majd levegőt fújt be az orrán át.

Egy, kettő, három, négy, öt.

Befújás.

Újra!

Újra!

– Olga – szólt kicsivel később újra apa.

– Hagyj!

Nem akarta elfogadni, de valahol mélyen már ő is tudta.

Red5 meghalt.

OLGA BALLARD: A XENÓKRÓL EGYSZERŰEN

(Paulsen&Graff, 2117)

Hadd meséljek el egy személyes történetet. Az utóbbi hónapokban sokat beszélgettem egy Hafisumi nevű szoborvárosi, idős firkával. Ő az emberekre volt kíváncsi, én pedig a firkákra. Rengeteget festettünk együtt, néha az otthonában, néha pedig kimentünk valamelyik kerületbe, és csatlakoztunk egy-egy spontán alkotócsoporthoz, közben furcsa szokásokról meséltünk a saját világunkból.

Hafisumi az élete végéhez közeledett. A firkák szerint nagyjából száz földi év környékén a test és a szellem hanyatlásával elfogy a közléskényszer és az alkotási vágy, márpedig a firkák számára e nélkül nincs értelme az életnek. Hafisumi is készülni kezdett a Halálelőadására, amelynek során az idős firkák a közönség előtt bevesznek egy fél-egy óra után ható mérget, aztán megszállottan alkotni kezdenek, hogy még a méreg hatása előtt befejezzék a végső művüket.

Nem sokkal később én is Hafisumi meghívott vendégei közt ültem, amikor a firka felhajtotta a mérget, majd elkezdett kifaragni egy háromméteres sziklatömböt. Hafisumi nehezen mozgott már, négy lába egyikét trombózis miatt el kellett távolítani, egy protézis helyettesítette, testfestékei idős korára fakóvá váltak, ezért mesterséges színezőket használt.

Amint azonban megitta a mérget, mintha visszatért volna a régi ereje, szinte extázisba került, és olyan fürgén látott munkához, mint egy ifjú firka. Hamarosan egy emberszobor kezdett elősejleni a kőtömbből, és amikor rájöttem, hogy engem ábrázol, elsápadtam.

Szobormásom meztelenül pózolt, és Hafisumi legismertebb művét, a Drafau mellszobrot tartotta a magasba. Szerencsére én voltam az egyetlen ember az előadáson.

Hafisumi összegörnyedt, ahogy a fájdalom szétterjedt a tagjaiban. Arca eltorzult, de a csiszolójával vadul dolgozott tovább. Közben színeket soroló füttyögéssel önmagát is biztatta, a közönség pedig lelkes színhangokkal bátorította. Kőpor lengte körül a szobrot, ahogy kapkodó mozdulatokkal simára csiszolta a karokat, a combokat, a hátat.

Végül már minden izma rángott, a szájaiból sárgás nyál szivárgott, de befejezte a szobrot. Ekkor kihúzta magát, fájdalmasan rám mosolygott, aztán összeesett. Oda akartam rohanni, hogy segítsek neki, hiszen a Földön ez lett volna a természetes reakció. A Spektrumon azonban máshogy gondolkodnak: a firka közönség néma áhítattal csodálta a halál szépségét.

Így vesztettem el egy barátomat, és lett egyúttal szobrom a Szoborváros Pasztell-kerületének mélyén.

48.

Olga kisimította Red5 arcába lógó hajtincseit, lefedte a szemét, aztán a zéró gravitációban magához ölelte elernyedt porcelántestét.

– Vöröske – súgta a fülébe. Könnycseppek gyűltek a szeme sarkába, de nem gördültek lefelé, hanem egyre nagyobb, vizenyős göbbé duzzadtak. Megtörölte a szemét, mire a sós cseppek szétszóródtak az arca előtt, és parányi ékkövekként lebegtek körülötte.

Nyikau ellökte magát a zsiliptől, és a híd felé siklott a súlytalanságban. Olga visszanyelte a könnyeit, és összepréselt ajkakkal megpróbált koncentrálni. Red5-ot leszíjazták az egyik kabinban, aztán Markkal és apával szintén a hídra lebegtek. Nyikau közben már a navigációs gömbben ült.

Olga, Mark és apa bepréselték magukat a kerekekhez hasonló, párnázott ülésekbe, majd becsatolták magukat. Olga néhány másodpercig az Eredő napja által megvilágított csillagködbe bámult, aztán a Csillagkarcoló lassan elfordult.

A gyorsulás pillanatában Olga lehunyta a szemét, és átadta magát az ürességnek. Nem érdekelte, merre mennek, nem érdekelte, mi történik ezután. Csak Red5-ra tudott gondolni, ahogy a szemük láttára fulladt meg alig néhány méternyire tőlük.

Mit kellett volna másképp csinálnunk?

Talán, ha valahogy összekapcsolják a két MODA-t, át tudtak volna adni nekik oxigént, úgy túlélhették volna.

Csak néhány percen múlott az egész. De hogyan kapcsolódtak volna össze?

Vagy ha nem ügyetlenkedik annyit, és előbb jön létre a szinkronkapcsolat!

Ha előbb szóltak volna Nyikaunak, és a Csillagkarcoló már a féreglyuk közelében várja őket!

Megmenthettük volna!

– Olga – szólalt meg mellette apa.

– Tessék! – pillantott fel zavartan.

– Nem a te hibád. Ne rágd magad.

– Nem… – Apa túl jól ismerte, és átlátott rajta.

Nyikau feléje fordult, és egy arasznyi, vérvörös színű szobrot lökött feléje a zéró gravitációban. Olga elkapta: a szobor Red5-ot ábrázolta, ahogy törökülésben a hajtincsét csavargatja.

Néhány pillanatig a szobrot nézte, aztán a feje fölé tapasztotta a navigációs gömb belő felületére.

Újra a sírás kerülgette.

Szedd már össze magad!

Még sosem érezte magát ennyire fáradtnak, ennyire meggyötörtnek. Még az Ellipszisen sem.

Az Eredő napja melankolikus, rózsavörös fénnyel árasztotta el a híd belsejét, Olga önkéntelenül az elvesztett barátokra gondolt.

Red5-ra, Atreidesre, Áramlati Kékre. Morris Kordára. Áramlatinak megígérte, hogy hazaviszi az adatlemezét a tudatlenyomatával, és önkéntelenül megtapogatta stimruhája oldalsó zsebét, amelyben az adatlemezke lapult.

Nyikau ide-oda tekingetett a szeme előtt lebegő színes ikonok között, ujjaira húzott mozgásérzékelőkkel parancsokat adott a hajó szubintelligenciájának. Olga tekintete negyedik lábának bekötözött csonkjára siklott.

– Tartok tőle, hogy a voyeurök nagyon gyorsan meg fognak találni – közölte vészjósló hangon apa. – Minden bizonnyal feldühítettük őket.

– Valójában teljesen mindegy – jegyezte meg Mark. – Az Eredőről úgysem jutunk ki soha.

Olga mély levegőt vett:

– Nézzük inkább a pozitív oldalát! Újra tudunk mozogni a Csillagkarcoló révén. És amíg a féreglyukak nem zárulnak le, van esélyünk kijutni.

Azonban tudta, hogy ennél sokkal valószínűbb, hogy nem élik túl a következő néhány napot. Elpusztítottak több mint tízezer voyeurt, és nem hitte, hogy ennek ne lenne következménye.

Meg fogják találni őket.

Nyikau felé pillantott. Éppen meg akarta kérdezni, hogy ha úgy alakul, meg tudják-e semmisíteni a Csillagkarcolót, amikor is Nyikau lelkes kettősdallamot füttyögött feléjük:

– A #9AC3CB radar egy #3D0808 féreglyukat észlelt!/ A #9AC3CB radar egy #3D0808 féreglyukat észlelt!// #24EE1B hatmillió kilométerre!/ #24EE1B hatmillió kilométerre!//

– Eddig is ott volt? – kérdezte Mark.

– Nem!/ Nem!//

– Azt akarod mondani, hogy nemrég jelent meg? – kérdezte Olga.

– Az #C21E54 Eredő!/ Az #C21E54 Eredő!//

– Miért nyitna pont most egy féreglyukat csak úgy? – ráncolta a homlokát apa. – Ennek semmi értelme.

– Kivéve, ha mégis segít hazajutni – mondta Mark. – A térképteremből elvezetett a Csillagkarcolóig és a voyuerökig. Esélyt adott. Most is ezt teszi. Azt akarja, hogy hazajussunk. Mert különben mi értelme lett volna mindezt elmondania, nem igaz?

– Nem hiszem, hogy az Eredő így gondolkodna – rázta a fejét higgadtan apa. – De… végül is, ez is elképzelhető. Tény, hogy a két féreglyuk is illeszkedik ugyanebbe a logikába. Én sem nagyon tudok hihetőbb magyarázatot. Az a féreglyuk most jelent meg. Közvetlenül előttünk. Ez egy esély, és nem igazán van választásunk.

– Igazatok van, nincs választásunk – bólintott Olga. – Még akkor sincs, ha a féreglyuk máshova vezet, mint reméljük.

– Nyikau, pályamódosítás – mondta izgatottan Mark –, aztán mehet a gyorsulás!

Az erőhatások egyre keményebben nehezedtek Olgára. Zúgott a füle, fájt a levegővétel. Ösztönösen várta volna a diagnosztikai kesztyű szúrását, hogy enyhítse a gyorsulást, csakhogy az ősrégi spektrumi szoborhajó nem rendelkezett ilyesmivel. A szeme mintha össze akart volna roppanni. Eltompultak az érzékei, eltompult körülötte a híd.

Megpróbált másra koncentrálni.

Tényleg kijuthatunk innen? Tényleg hazajuthatunk?

Hirtelen elemi erővel lecsapott rá egy másik gondolat is. Amikor az Eredő lekapcsol, megszűnik a szónokok felett a migrátor irányítás, anya talán újra ember lehet. Annyira elenyésző volt az esélye, hogy a Föld elszakadhat a migrátoroktól, hogy ez eddig eszébe sem jutott.

Ha pedig sikerül hazajutniuk…

Visszakaphatjuk anyát!

A féreglyuk körül eltorzult a világűr, a belsejében a csillagok elnyújtott csíkokká torzultak. A Csillagkarcoló remegni kezdett, ahogy a közelébe értek, Olga a firka navigátor gömb oldalát markolta, és visszafojtott lélegzettel figyelte az előttük kavargó féregjáratot.

Aztán belemerültek.

Atomjaira hullott a világ, ezernyi szín robbant körülötte, csak a mindent kitöltő vibrálás létezett.

És már véget is ért. Az Eredő eltűnt, a rózsavörös nap és a körülötte ragyogó porköd is eltűnt, a környező űrt sárgás csillagok pettyezték.

– Összeomlott a #3D0808 féreglyuk!/ Összeomlott a #3D0808 féreglyuk!// – visította Nyikau.

– Meg tudod határozni, hol vagyunk? – kérdezte izgatottan Olga.

– Elemzem a #595409 csillagképeket és a gravitációs hullámokat./ #5CE110 időt vesz igénybe az elemzés.//

Nyikau vagy tíz percig dolgozott a firka navigációs komputeren, aztán újra Olga és a többiek felé fordult:

– Egy #6E2FF5 csillagrendszer külső övezetében vagyunk./ G típusú csillag, jelenleg 5,1 CsE-re vagyunk tőle, egy nagyobb #2DD4E2 gázóriás keringési pályájának sávjában.// Beljebb több #2DD4E2 kőzetbolygó található, kifelé haladva néhány további gázóriás./ Az egyik #2DD4E2 gázóriásról készítettem fotót!//

Nyikau kitette a központi kivetítőre a bolygó halovány fotóját, amelyet a Csillagkarcoló teleszkópjával készített.

– De hiszen ez a Szaturnusz! – suttogta Mark.

– Így van!/ Így van!// – Nyikau hangosan füttyögve, fülét legyezve kacagott. Elrugaszkodott, és Markhoz lökte magát, majd belecsimpaszkodott, mint egy gyerek, Mark pedig vigyorogva megpaskolta a banánzöld firka bagolyfejét:

– Nyikau, fantasztikus vagy! Hazahoztál bennünket!

Olga révetegen bámult maga elé. Nehezére esett elhinni, hogy tényleg kijutottak, és tényleg a Föld felé tartanak.

Mennyi idő is telt el, mióta idejöttek? Január végén indultak a Földről, és a Friendje dátumkijelzője 2118. április 29-ét mutatott. Több mint három hónap.

Éveknek érezte, hosszú, lélekölő éveknek.

– El sem hiszem, hogy sikerült! – mondta örömittasan Mark. – Ha egyúttal az összes Eredő-féreglyuk is tényleg lekapcsolt, márpedig remélem, hogy ez történt, akkor odahaza már ünnepelnek. Bár én ezt csak akkor fogom elhinni, ha kapcsolatba lépünk a Földdel.

– A Föld – suttogta apa, és Olga látta az arcán a megrendültséget. – Istenem, a Föld!

Olga kicsatolta magát a navigációs gömbből, odalebegett hozzá, és két tenyere közé fogta apa ráncos és megviselt arcát.

– Hazamegyünk, apa. Tényleg haza. Anyához! A migrátorok távoztával talán újra önmaga lesz!

– Igen. – Apa lehunyta a szemét, megpróbált úrrá lenni a feltörő érzelmein. Olga magához szorította, érezte szaggatott légzését, hallotta a szipogását.

– Nyikau – fordult közben Mark a firkához. – Még ne küldj semmilyen üzenetet. Sok mindent át kell gondolnunk! Többek közt azt, hogy pontosan mit mondjunk az otthonainknak.

– Rendben!/ Rendben// És együnk #96C158./ Éhes #96C158 vagyok.// Együnk!/ Együnk!// A #E2FFFA Csillagkarcoló élelemkészletének többsége #55DA41 növényi eredetű, de a semminél jobb./ Remélem, MarkBallard is #FFD8F5 örömét leli a táplálékunkban.//

– Nem hinném, de a semminél bármi jobb. Pár hétig simán kibírom.

Nyikau egy citromsárga szobrot húzott elő a szövőméhéből, és odanyújtotta Marknak, aki kezébe vette, aztán vigyorogva mutatta meg Olgának és apának.

A szobor az egyenruhát viselő, tisztelgő Markot ábrázolta.

– Segítek megismerkedni az #302D01 ételeinkkel./ Segítek megismerkedni az #302D01 ételeinkkel.// Együnk!/ Együnk!//

A Csillagkarcoló forgóhengerében lévő kéttucatnyi kabin és alkotószoba falait festmények és a falakra tapasztott szövőméz szobrok borították, a fali rekeszek firka ruhákkal, személyes holmikkal voltak teletömve.

Olga stimruhája bűzlött, de már megszokta, legfeljebb majd a Csillagkarcoló tisztítójában kimossa. Lehet, hogy kénytelenek lesznek firka holmikból összehozni valamiféle ruhát maguknak a hazaútra.

Az űrben töltött idő alatt teljesen felborult a hormonháztartása, és tudta, hogy rengeteget fogyott. Remélte, hogy a Földön majd minden újra helyreáll, és a teste regenerálódik, mert most inkább érezte magát egy kizsigerelt roncsnak, mint egészséges embernek.

Az egyik firka kabin másfél méteres, szivacsos ágymélyedésébe kuporodott össze, és magára húzott egy kör alakú színpokrócot. Nem volt igazán kényelmes, de jelen pillanatban nem érdekelte, csak aludni akart végre.

Igazán aludni. Úgy, hogy álmában nem retteg a másnaptól. Mert ezúttal tényleg vége, még úgy is, hogy azt sem tudták, az Eredő miért engedte el őket. De végül is, ez már egyáltalán nem számított.

Azt sejtette, hogy az Eredő még hosszú évekig kísérteni fogja. Atreides, Red5 és a többiek halálát még esztendők múlva is fájó emlékként hordozza majd magában. Annyi mindent látott! Fel sem tudta dolgozni azt a rengeteg információt és tudást. Szerencsére a Friendje minden pillanatot rögzített a galaktikus térképteremtől kezdve az Eredővel történő beszélgetésen át egészen addig, amikor atomtöltetet lőttek a voyeurökre. És az ostorosokra.

Bár itt volna Atreides és Red5, és együtt ünnepelnék meg a menekülést!

Félálomban még elmosolyodott, ahogy kettőjükre gondolt: Red5 hülyeségeire, az Atreidesből áradó nyugodt erőre, a csókjaira, arra a nyugalomra, amit a karjában érzett. Vöröskére, ahogy a hajtincseit csavargatja. Mintha a kishúga lett volna.

Aludni akart.

Az egész hazautat át akarta aludni.

Mi lehet most a Földön?

Ünnepelnek? Igen, valószínűleg ünnepelnek, és közben próbálják kitalálni, mi történhetett, és miért távoztak a migrátorok?

Marie Gaugain éppen kiáll a világ elé, és büszkén elmondja, hogy az FVSZ és más földi szervezetek, valamint a Spektrum és a Hydrus által indított, közös xenoexpedíció néhány hónapja behatolt az Eredőre, és sikeresen elvágták a gyarmatokat a migrátoroktól.

Ha majd megérkezünk a Földre, megtudják a valódi igazságot is.

Aztán anyára gondolt, aki a féreglyukak elvágásával remélhetőleg megszabadult a migrátor irányítástól. Talán már újra önmaga, talán ép elmével és tudattal szabadult meg a migrátoroktól.

Milyen meglepetés fogja érni anyát, amikor megtudja, hogy apa is velük van! Elképzelte a pillanatot, amikor ott állnak egymással szemben mind a négyen.

Nekik ez lesz a szabadság legnagyobb ajándéka.

Ez a kép lebegett előtte, mialatt mély álomba zuhant.

Sikoltozásra ébredt.

Lassan tért csak magához, és néhány másodpercig nem is volt biztos benne, hogy nem az álom utolsó foszlányának visszhangjait hallja. Pár másodpercig fülelt, aztán újra felharsant a sikoly, és ezúttal már felismerte a kétségbeesett firka füttyhangokat.

Felpattant, és kirontott a kerek ajtón.

Újabb sikoly hasított a csendbe, Olga a forgóhenger 0,5 g-s nehézkedésén szökellve indult a meredeken felfelé ívelő, festményekkel díszített folyosón.

Néhány méterrel később meg is látta a modul felfelé kanyarodó ívében a Mark elől három lábon menekülő Nyikaut.

Mark utolérte, és megragadta a narancs és barna mintákból álló tetrátját, majd annál fogva hátrarántotta a firkát, és ököllel az arcába vágott.

Nyikau sipítozva labda formájúvá gömbölyödött.

– Mark! – ordította Olga. – Mit művelsz?!

Nekirontott bátyjának, de ő az utolsó pillanatban felé perdült, és akkora pofont kevert le neki, hogy Olga nekizuhant az oldalfalnak. Az arca lángolt, szédelegve keresett támaszt a falnak dőlve, és próbálta összeszedni magát.

Mark feléje mutatott, csuklóján megcsillant egy ezüst karcperec.

Olga szúrást érzett a nyakában, odakapott, és egy ujjpercnyi fémtüskét húzott ki a bőréből.

Mark felé lépett, de a lába mintha összeakadt volna. Még annyi ereje maradt, hogy a karját kitegye maga elé, így nem arccal csapódott a padlónak, de a foga így is összekoccant. Ráharapott a nyelvére, és kiserkent a vére.

Nagy erőfeszítések árán elfordította a fejét, és a testvére csuklóján viselt katonai karmodul aljából kiálló vetőcsőbe bámult. Eddig csak katonai bevetésekről készült dokumentumfilmekben látott ilyesmit, amelyekben azt magyarázták, miként tud egy álcázott különleges egység pillanatok alatt, hangtalanul harcképtelenné tenni többtucatnyi ellenfelet.

Fel akart állni, de a végtagjai nem engedelmeskedtek, mintha az egész teste elzsibbadt volna.

Nyikau tovább mászott, de Mark megragadta az egyik lábát, és visszahúzta, majd rátérdelt a firka testére.

– Mark! – akarta kiáltani Olga, de csak nyöszörgésre telt.

Nagyon lassan, minden centiméterért megküzdve előrenyújtotta a bal karját, és sikerült valamennyit előrearaszolnia.

A bagolyfejű firka kínkeservesen vinnyogott. Mark ekkor megragadta a vékony nyakát, és fojtóölelésbe fogta.

– Olga!/ Olga!// – harsant egy rekedt, elhaló füttyögés, és Olga újabb centimétereket kúszott feléjük.

Mark rezzenéstelen arccal szorította Nyikau nyakát.

Olgának minden izma az ellensége volt ebben a pillanatban. Újabb centimétereket araszolt előre, közben érezte, hogy ellazult arcizmai között kicsusszan a nyelve, és úgy lóg, mint egy darab hús. Nyála a padlóra csöpögött.

Szeme könnybe lábadt az erőlködéstől.

Nem állt meg.

Minden centiméter egy aprócska reményt jelentett.

Meg kell állítania Markot!

Nyikau görcsösen csapkodni kezdett. Mark fogást váltott, hogy a firka ne érje el a fejét, és csak szorította, közben a nyakán kidudorodtak az erek, arca megfeszült az erőlködéstől.

Olga Nyikau eltorzuló bagolyfejét nézte, tekintetük egymásba fonódott, Olga könnyei fátylán át egy sajnálomot rebegett Nyikau felé. Nem hitte, hogy a firka ebből bármit is felfogott már, szeme néhány másodperccel később kimeredt, a teste elernyedt.

Olga makacsul kúszott tovább Nyikau felé, de közben a kimeredt firka szempárból már elszivárgott a fény.

Mark megölte Nyikaut!

Megölte.

Mark letörölte a homlokán gyöngyöző izzadságcseppeket, aztán felállt, néhány másodpercig Nyikau testét bámulta, végül odasétált Olgához, és leguggolt mellé.

– Ha nem mozogsz sokat, még öt perc, és oldódik a bénultság. Remélem, megérted, miért csináltam. Ugye, megérted, miért kellett megtennem?

– Bszd…! – préselte ki a fogai között Olga. Nyála a padlóra csurgott.

Mark törökülésben letelepedett mellé, és vagy két percre lehunyta a szemét.

Aztán újra közelebb hajolt Olgához:

– Gondold végig, mi történik most a Földön és a többi xenovilágon. Kitört a káosz. Senki nem érti, mi történt, hova tűntek a migrátorok. Lezárultak az Eredőre vezető féreglyukak, de a Spektrum, Hydrus, Föld és az Ellipszis között továbbra is működik az átjárás. Hamarosan megérkezünk, és elmondjuk nekik, mi történt, hogy vége a migrátor uralomnak. Érted, mit jelent ez? Az FVSZ már megkezdte a tervezést, de senki nem számíthatott arra, hogy a következő évtizedekben ez ténylegesen megtörténhet, így nem is vagyunk felkészülve. A gyarmatredszer már a múlté, és hirtelen egy nagyon kényes, újfajta hatalmi helyzetbe csöppentünk. Ugyanis mostantól három agresszív xenocivilizációval vagyunk összezárva több ezer féreglyuk révén. És nincsenek migrátorok, nincs felügyelet.

Olga vicsorogva próbált válaszolni, de képtelen volt értelmes szavakat formálni, csak hörögni tudott.

– Baszd! Meg!

– Csak annyit kérek, hogy hallgass végig! Amint hazaérünk, mi hárman leszünk a Föld, a Spektrum és a Hydrus hősei. Te, apa és én. Három ember a Földről. A Ballard család. Érted, mit jelent ez? Mi mentettük meg a Földet. Csak a túlélők számítanak. És ebben a jövőben sajnos nem maradt hely a kis firka barátodnak. Hidd el, tényleg sajnálom a szerencsétlent, amiért ilyen helyzetbe került. A végén még meg is kedveltem…

Olga egyik kezébe visszatért az élet, és dühösen Mark térdére csapott, de érezte, hogy ez csak erőtlen paskolás. Ettől még újra ütött, Mark arca felé kapott, de a keze elsuhant bátyja arca előtt.

– Állj le! – figyelmeztette Mark.

– Hogy tehetted… ezt? – nyögte Olga, ahogy kezdett szűnni a bénultság. – Hogy tehetted?! Te kibaszott… aljas szemétláda!

– Tudtam, hogy elsőre nem fogod megérteni.

– Hogy megölöd Nyikaut? Hogy egy… gyilkos vagy?

Nehézkesen négykézlábra emelkedett, majd térdelőpózba tornászta magát. Végtagjai sajogtak, mintha hosszú idő után keményen megdolgoztatta volna az izmait, viszont lassan visszatért beléjük az erő. Stimruhája ujjába törölte az arcát.

Aztán egy hatalmas pofont kevert le bátyjának.

Mark fintorogva tapogatta meg az arcát:

– Ezt meg ne próbáld még egyszer.

Olga feltápászkodott, és a lábát próbálgatta. Még mindig érezte a kellemetlen bizsergést, de nem érdekelte.

Újra pofonvágta volna Markot, aki azonban hátrakapta a fejét:

– Ne csináld! – figyelmeztette. – Úgy viselkedsz, mint egy gyerek!

Olga ujjai ökölbe szorultak, és állon vágta bátyját. A kezébe éles fájdalom nyilallt, de nem érdekelte, a düh újra elhatalmasodott rajta. Mark döbbenten hátratántorodott, és Olga újra ütött, Mark gyomrát célozta meg. Bátyja kétrét görnyedt, aztán elhátrált előle, de Olga követte, és újra ütött, azonban Mark félreugrott, megragadta az újabb ütésre lendülő karját, a háta mögé szorította. Olga felsikoltott a fájdalomtól.

– Abbahagyod végre? – kiabálta Mark a fülébe.

Olga szabadulni próbált, de Mark úgy megfeszítette a karját, hogy azt hitte, kiszakad a vállízülete, és önkéntelenül letérdelt bátyja elé.

– Eressz el! – nyögte, de Mark nem engedelmeskedett.

Egy árnyék vetült rájuk, apa kettőjük között termett, és a falnak taszította Markot.

– Mark! – ordította. Olga könnyes szemmel elhátrált, és apa mellé húzódott. – Mi folyik itt? Mi az istent csináltok?!

– Megölte! – zokogta Olga, ahogy a feszültség, az elmúlt percek eseményei kitörtek rajta. – Hidegvérrel meggyilkolta a legártalmatlanabb lényt, akit ismertem!

Apa Nyikau tetemére meredt, aztán Markra, és közben a fejét fogta. Mark tette őt is ugyanúgy megrázhatta.

– Miért? – kérdezte halkan, remegő hangon.

– Muszáj volt. A Földért.

– Komolyan beszélsz? – kérdezte rekedten apa, aztán fel-alá kezdett el járkálni. – Muszáj? Muszáj?! Ez… – Megállt, és Markra meredt. – Az istenért! Miért? Miért, fiam? Miért?!

– Gondold végig, mi fog történni a migrátorok nélkül a volt gyarmatok között. Micsoda politikai káosz…

Olga nekiugrott Marknak, újra egy pofont kevert le neki, majd ismét lendült a keze, de a másodiknál Mark elkapta a csuklóját, kitekerte a kezét, és a padlóra lökte Olgát:

– Hagyd már abba! – kiabálta.

– Mark! – rivallt rá apa. – Elég ebből!

– Ezt neki mondd!

Olga felpattant, és megindult Mark felé, de ekkor apa megragadta hátulról, és lefogta.

– Eressz el! – visította Olga. – Apa, eressz el! Ez egy rohadt gyilkos!

– Szólj, ha lehiggadtál – szuszogta Mark, aztán sarkon fordult, és otthagyta őket.

Olga megpróbált kibontakozni apa szorításából, de hiába vergődött, apa szorosan magához ölelte:

– Nyugodj meg, kicsim!

– Nem! – kiabálta. – Eressz el! Eressz!

Apa nem eresztette, pont olyan erővel ölelte magához hátulról, hogy hiába rúgkapált, nem tudott szabadulni.

– Nyugalom – mondta apa halkan. – Már nem segíthetsz. Már nem. Ne csináld ezt. Kérlek.

Olga nagyokat fújtatott, és újra megpróbálta kirántani magát apa szorításából, de kezdett fáradni, és ahogy közben Nyikau mozdulatlanságba merevedett arcát nézte, dühe helyén lassanként csak fájdalmas üresség maradt.

Könnyek nélküli zokogás tört fel belőle. Apa maga felé fordította, és magához ölelte, Olga pedig karjai közé bújt, és belemerült a hívogató, tompa és feneketlen ürességbe.

Percekig álltak így együtt, összeölelkezve.

Aztán meghallotta a lépteket.

Mark visszajött, és egy körkörös mintákkal díszített, sötétbarna nejlonzsákot hozott magával. Kiterítette Nyikau mellett, majd megragadta a firkát, és átgörgette a zsákra.

– Mit művelsz? – ordította Olga, és újra feltámadt benne a tűz. – Ne nyúlj hozzá! Ne nyúlj hozzá, hallod?!

Mark ráhajtotta a zsákot Nyikau tetemére, aztán fogást keresett a zsák sarkánál.

– Mit csinálsz vele? – kérdezte apa.

– Megszabadulok a tetemtől – felelte Mark. – Kidobom az űrbe.

– Nem! – kiabálta Olga. – Azt nem teheted!

Olga ki akart bontakozni apa öleléséből, de apa vaskos karjai újra satuként fonódtak köréje.

– Apa, engedj el! – kérte. – Engedj! Nem szabadulhat meg csak így a holttesttől! Hallod? Engedj már el! – Apa azonban nem eresztette, és Olga hiába feszengett, a szorítás nem enyhült. – Miért hagyod?!

Apa nem felelt, szorítása nem rezdült, olyan volt, mint egy gép, miközben Mark maga után húzta Nyikau zsákba csavart holttestét.

OLGA BALLARD: A XENÓKRÓL EGYSZERŰEN

(Paulsen&Graff, 2117)

Sem a firkák, sem a hidrák nem tudnak sírni. A firkák komplex színhangokkal fejezik ki a fájdalmukat, a versenykultúrában élő hidrák pedig soha nem mutatják ki az érzéseiket, sőt, ezeket még a legközelebbi ismerőseikkel sem osztják meg.

Mi, emberek is hajlamosak vagyunk a sírást a gyengeség jeleként értelmezni. Ez különösen a férfiak esetében igaz, pedig egy férfinak ugyanannyi joga van a fájdalma kimutatásához, mint egy nőnek.

Mindazonáltal a sírás egyértelműen egyedi, emberi sajátosság.

49.

Olga bezárkózott a kabinjába, és órákon át zokogott. Amikor már nem tudott tovább sírni, csak feküdt, erőtlenül, mint akit agyonvertek. Nem érdekelte, hogy apa vagy Mark kopogtat, nem akarta látni őket. Csak Nyikau utolsó pillanataira tudott gondolni. Nyikau megbízott benne, bennük, emberekben, de ő nem tudta megvédeni, és amikor a firkának igazán szüksége lett volna a segítségére, cserbenhagyta.

– Ne haragudj rám! – suttogta maga elé a sötétben.

Emlékezett arra a napra, amikor először találkozott Nyikauval. Vanessa Elsonnal átutaztak a Spektrumra, hogy a firka küldöttséggel tárgyaljanak, és csak Nyikau segítségével, közösen tudták megmenteni a kudarcba fulladó egyezkedést. Az Ellipszisen együtt próbálták megérteni az ostorost, végül Nyikau művészi látásmódját felhasználva sikerült kommunikálniuk.

Nyikau hitt az ember-firka barátságban.

Mark pedig hidegvérrel megölte.

Mark aljas gyilkos. Gyilkos, és talán hamarosan hősként fogja ünnepelni az egész világ.

Nem. Ez nem fog megtörténni. Amint megérkeznek, mindenkinek el fogja mondani, hogy mit tett, elmondja a Földnek, a Spektrumnak, mindenkinek.

Majdnem egy teljes napon át feküdt a szobájában, és csak akkor surrant ki, amikor nagyon kellett pisilnie. Mivel a firkák az összes biológiai végterméküket alkotásra használták, ezért kényszerűségből néhány, üres kabint jelöltek ki vécéhelyiségnek. Dobozokat, tartályokat használtak, amelyeket apa időnként kiürített a zsilipen. Az űrutazás sosem a higiéniáról szólt.

Olgát egy idő után mardosni kezdte az éhség. Feltápászkodott, de ólomnehéznek érezte a tagjait, és attól, hogy egy napja nem evett, nem ivott semmit, le is gyengült.

A hajótörzs körül forgó lakómodul dobjából átlebegett a hídmodulba. Apát nem látta, talán lefeküdt aludni, Mark egy kék-sárga firka navigációs gömbben kuporgott, éppen belefért, és a kijelzőket tanulmányozta. Kiskorától érdekelték a spektrumi űrtechnikák, az egyetemen is sokat foglalkozott a témával, és katonai infochipjében valószínűleg rengeteg adat állhatott rendelkezésre. Láthatóan elég jól eligazodott a firka műszerek között, annyira legalábbis igen, hogy átlássa a navigációs komputert.

Olga a súlytalanságban a tápautomatához lebegett, magához vett egy tasak vizet és egy csomag szárított gyökércsomót. Érezte Mark pillantását a hátán, de nem fordult feléje, nem foglalkozott vele.

– Üzentem a Földnek – mondta Mark, de Olga nem méltatta válaszra, megragadta a legközelebbi kapaszkodót, ellökte magát, és szerzeményével visszalebegett a küllőbe.

Kimosta a stimruháját, de nem volt kedve visszavenni, inkább egy szál pokrócban ült a kabinban, és csak akkor öltözött újra vissza, ha ki akart menni.

Friendjével az Eredőn készített felvételeit nézegette, a térképtermet, a megannyi xenocivilizációt, a hatalmas tereket, a szabálytalan formákat, de Nyikau füttyhangjai, a bagolyfeje, az utolsó pillanatának emlékei újra és újra megrohanták.

Aztán önkéntelenül a Nyikauval folytatott beszélgetéseit kezdte el visszanézni, és magába szívta a firka gesztusait, füle mozgását, dupla füttyhangját.

Kopogtak az ajtón.

– Olga! – szólította kintről apa. – Átjönnél az alkotószobába? Szeretnénk megbeszélni, hogyan tovább.

– Nem hiszem, hogy van értelme bármiről is beszélni – felelte fagyosan, de azért felállt, felhúzta magára a stimruhát, és kioldotta az ajtózárat.

Apa megnyírta a szakállát, és így már egészen emberien nézett ki még a szakadt, foltozott ingében és nadrágjában is. Egészen hasonlított egykori önmagára. Mellette mellkasán összefont karral a bozontos szakállú, gyűrött FVSZ-egyenruháját viselő Mark állt.

Mark színe többé már nem a homoksárga volt, hanem a vérvörös. Gyilkos, mocskos vérvörös.

Olga nem nézett Mark szemébe, ehelyett apa arcát fürkészte. Próbálta kitalálni, mire gondolhat, de ezt az apát, aki öt évet töltött az ostorosok között és az Eredőn, nem ismerte.

– Menjünk – bólintotta komoran.

Átballagtak egy nagyobb, firka hintaszékekkel és szobrokkal teli terembe, Olga ráült az egyik hintaszékre, és előre-hátra billegett benne, közben rezignáltan a festményekkel teli falak színkavalkádját bámulta.

– Felvettük a kapcsolatot a Földdel – kezdte apa. – Csak egy rövid üzenetet váltottunk, aztán az ENSZ rádióstopot rendelt el. Elindítottak felénk egy földi szoborhajót, de még hetekig tart, mire egymás közelébe érünk.

– Hurrá – felelte Olga.

Mark nagyot sóhajtott, aztán átvette a szót:

– Apával sokat beszélgettünk arról, amit megtudtunk a migrátorokról és az Eredőről. Végiggondoltuk, mit okozna, ha kiderülne, hogy ezernyi, milliónyi idegen faj él odakint, mekkora pánik törne ki, amikor még egymást sem vagyunk képesek elviselni. Megrengetné a hitünket, megrengetne mindent, amit magunkról, egymásról és a világról gondolunk. Erre a tudásra még nem vagyunk felkészülve. Sem mi, sem a firkák, sem a hidrák. Ezért úgy gondoljuk, hogy ha hazaérünk… nem szabad elmondanunk, mi valójában az Eredő, és kik a migrátorok.

– Tessék? – hökkent meg Olga, és Markra meredt. Csak arra tudott gondolni, hogyan fojtotta meg Nyikaut. – Ezt hogy érted?

– El kell titkolnunk, mi az Eredő valójában.

– Én nem veszek részt a játékodban. Nem fogok hazudni a kedvedért. Rögzítettem azt is, amit Nyikauval műveltél, és hamarosan mindenki látni fogja, milyen ember vagy.

– Elég ebből! – emelte fel a hangját apa. – Gondoljuk végig higgadtan, mi történik, ha megérkezünk a Földre.

– Mégis mi történne? – kérdezte értetlenül Olga. – Mindannyian együtt örülünk a függetlenségnek. Nyikaut hőssé nyilvánítják, ahogy Red5-ot és a többieket is, a Fantom-expedíció teljes legénységét. De téged nem, Mark. Téged felelősségre vonnak, és elítélnek.

Síri csend telepedett köréjük, és Olgának nem tetszett a csend, gyanakodva apára pillantott:

– Egyetértesz velem, ugye? – kérdezte. Apa nem válaszolt. – Ugye, apa? Láttad, mit tett, Mark!

– A helyzet ennél jóval bonyolultabb – felelte kitérően apa.

– Bonyolultabb? Mit értesz azon, hogy bonyolultabb?

– Át kell gondolunk az egészet. Abban Marknak igaza van, hogy…

– Marknak semmiben nincs igaza! – suttogta remegve Olga, és újra Nyikau arcát látta maga előtt, ahogy az utolsó másodpercekig küzd, és közben őt nézi.

– Marknak abban igaza van, hogy a Föld, a Spektrum és a Hydrus nem biztos, hogy megérett arra, amit az Eredőn láttunk. – Olga közbe akart vágni, de apa figyelmeztetően felemelte a mutatóujját. – Hadd fejezzem be! Ez mostantól már kőkemény politika, és jelen pillanatban nagyon nagy a felelősségünk. A migrátorok nélkül a Föld és a többi xenovilág között elképzelhetetlenül törékennyé válik a politikai egyensúly. Gondold végig! Hazaérünk, kiállunk az emberek, a firkák, a hidrák elé, és azt mondjuk, a migrátorok valójában milliónyi galaxisban felügyelik az életet, egy automatizált rendszer irányított bennünket, és veszélyes, agresszív civilizációk vesznek körül minket, egyesek közülük pillanatok alatt eltörölhetik az otthonunkat. – Apa a fejét rázta. – Nem. Ezt nem szabad elmondanunk. Ebben a formában nem.

– Miért nem? Ez pont ugyanolyan hazugság lenne, mint amit bármelyik kormány művel, amikor a „polgárok védelme érdekében” cenzúráztat, titkosít, kémkedik, korlátoz.

– Bizonyos esetekben mindez szükséges rossz annak érdekében, hogy megakadályozzon valami sokkal rosszabbat.

– Tévedsz. Ez sosem lehet magyarázat. Mindenkinek joga van megtudni az igazságot.

– Ha mi nem titkoljuk el, majd eltitkolja az FVSZ, vagy az ENSZ és bármelyik kormány, amelynek a birtokába jutnak ezek az információk – felelte apa. – Csakhogy nincs rá garancia, hogy ők valóban el is tudják titkolni a közvélemény elől. Ezt itt és most hármunknak kell megtennünk, és akkor garantáltan nem fog kiszivárogni.

– Nem értem, miért kellene eltitkolni bármit is. Mi van abban, hogy az emberek és a xenók megtudják, hogy milliárdnyi értelmes civilizáció létezik, a migrátorok egy intergalaktikus faj, és idővel vissza fognak térni? Min változtat ez? Ha tudunk róla, fel tudunk készülni a jövőre. Nem ez az emberiség, a Spektrum és a Hydrus érdeke?

– Az emberek és a xenók sem ilyenek – mondta Mark, de apa leintette.

– Az emberek tényleg nem így gondolkodnak – mondta. – Ahogy a firkák és a hidrák sem.

– Baromság! Nem a mi feladatunk eldönteni, mások mit tudhatnak meg az igazságból. És senki nem is fogja eltitkolni, mert mi elmondjuk az igazságot. – Olga Mark szemébe nézett. – Megölted Nyikaut. Ugye tudod, hogy ezt nem úszod meg következmények nélkül?

– Sajnálom, hogy nem érted – felelte halkan Mark. – Ez…

– Apa, ugye nem hiszed azt, hogy Markot érdekli bármi saját magán kívül?

– Mark nem a patás ördög – jegyezte meg apa.

– Nem, valóban nem az. Csak hidegvérű gyilkos. Te pedig a bűntársa akarsz lenni. Valójában erről van szó, igaz? Hogy tussoljuk el, amit tett!

– Az istenért, Olga, a családunkról van szó! – csattant fel apa, aztán remegő kézzel beletúrt ősz hajába. – Markról van szó. Igen, elkövette a lehető legaljasabb bűnt, de ettől még a fiam! Neked meg a testvéred! Szerinted édesanyád mit tenne ebben a helyzetben? Hagyná, hogy Markot elítéljék?

Olga lehunyta a szemét.

– Anya otthon vár ránk – mondta halkan. – Talán újra olyan lesz, mint régen, és újra együtt leszünk, de… Tévedsz, ha azt hiszed, hogy melléd állna. Nagyon szomorú lenne, de nem próbálná meg eltussolni. A tetteidért vállalnod kell a felelősséget, Mark. Apa, mindig azt hangoztattad, hogy az igazság a legfontosabb. Így neveltél mindkettőnket. Most pedig hazudni akarsz az egész emberiségnek. Én nem akarok részt venni a hazugságotokban.

– Most dühös vagy, és joggal, de kérlek, gondold végig higgadt fejjel a helyzetet! – kérte remegő hangon apa, és a szemébe nézett. – Legalább a kedvemért. Mark… olyasmit tett, amit soha nem bocsátok meg neki. – Mark szólni akart, de apa egy dühös kézlegyintéssel belé fojtotta a szót. – Arra gondoltál, mi lesz, ha ez kiderül? A firkák a kiadatását követelik, és mindent meg fognak tenni, hogy elítéljék. De mit tesz a Föld? Megmondom. Megpróbálja eltussolni. Az FVSZ mindenképpen. Szerinted hányan fognak tiltakozni Mark, a Föld egyik hősének kiadatása ellen? Az emberek négyötöde gyűlöli a xenókat. Tudod, hova vezetne mindez? Diplomáciai botrányhoz, zavargásokhoz, gyűlölködéshez. Fegyveres konfliktushoz. Mark mindkettőnket csapdába csalt, de ki fogja elhinni, hogy egyedül tette? Ki fogja elhinni, hogy valójában nem csak magára vállalta, és nem együtt követtünk el? Vagy, hogy nem öltünk meg másokat is.

– Vannak bizonyítékaink – felelte Olga. – A Friendjeink…

– Manipulálhatóak – csóválta a fejét apa. – Ha ez kiderül, semmit nem fognak elhinni. Ez egy rohadt helyzet. És… sajnos csak egyetlen megoldása van.

– Mielőbb túl kell lennünk rajta, apa – mondta Mark. – Ugye te is tudod?

Apa összepréselte az ajkát, végül bólintott, Mark pedig Olga elé lépett.

– Min kell túl lennünk? – nézett fel rájuk döbbenten Olga.

– Le kell törölnünk a Friendjeink által rögzített összes felvételt – mondta komor arccal Mark. – Az összeset.

– Nem! – Felállt volna, de Mark visszanyomta a firka hintaszékre. – Ezt nem te fogod eldönteni.

– Már eldöntöttük.

– Eldöntöttétek? – Olga apára meredt, de ő lehajtotta a fejét, és nem nézett a szemébe. Mark feltűrte az ingujját, a csuklóján viselt karmodult Olga halántékához közelítette. – Ezt az egészet azért találtad ki, mert pontosan tudod, hogy bizonyítékom van arról, amit műveltél.

– Muszáj kisütnünk mindannyiunkét.

– Nem tehetitek! – kiáltott fel Olga. – Az egész életem rajta van! Nem csak az Eredő! A kutatásaim! Minden!

– Nekem sokkal rosszabb – mondta rekedten apa. – Én öt évet veszítek el, míg te csak az expedíció néhány hónapját, a többit pedig a Földön a Felhőből visszatöltheted. Felbecsülhetetlen értékű tudásról beszélünk. Az egész Eredőről… – Egy pillanatra elcsuklott a hangja. – De meg kell tennünk.

– Miért? Miért akarsz megsemmisíteni mindent, amit átéltél, amit láttál? Az egész Eredőt!

– A Föld jövője miatt – mondta alig hallhatóan apa. – És a családunk miatt.

Mark Olga halántékához közelítette a karmodulját.

– Apa… – könyörgött Olga.

– Sajnálom. Mindannyiunknak meg kell tennie.

– Így van – helyeselt Mark. – Az Eredőről nem maradhat nyoma semminek. Egyikünknél sem. Meg fogják vizsgálni a Friend-chipjeinket, és biztos, hogy megpróbálnák visszaállítani az adatokat. Ez az EM-impulzus azonban töröl mindent, szétégeti az összes szinaptikus kapcsolatot. És ez simán megtörténhetett mindannyiunkkal az Eredő belsejében. A Földön aztán beszélünk majd az Eredőről, de csak egyetlen Eredőről, és beszélünk néhány további fajról, ezekről majd részletesen egyeztetünk. Felvázolunk egy csillagközi civilizációt, amely többtucatnyi fajt felügyel, több, a miénkhez hasonló, összekapcsolt rendszert létrehozva. De semmi többet.

Olga a föléje magasodó apja jégkék szemébe nézett:

– Tényleg el akarod pusztítani mindazt a tudást, amit az Eredőn találtunk?

– Muszáj, kicsim.

Olga megadóan lehunyta a szemét.

Csak egy apró, éles villanást érzett, aprócska, bizsergő csípéssel kísérve. Megszűnt a retinakapcsolat, látóteréből eltűnt a dátumkijelző, a fájltároló ikon és a főmenü ikonja. Elszállt minden. Nem érte el a személyes tárjait, nem működött egyetlen megszokott neurális funkció sem.

Minden Eredőn begyűjtött emléke elveszett.

Mark mindent kiégetett.

Nyikau gyilkosságának bizonyítékát is.

Aztán Mark apa halántékához közelített, és az ő chipjét is megsemmisítette. Apa arca az impulzus pillanatában megrándult, aztán a válla megrogyott, ökölbe szorított keze elernyedt.

Mark a saját halántékához emelte a kargépet, nagy levegőt vett, végül a saját Friendjét is tönkretette.

Hosszú másodpercekig hallgattak.

– Nem értelek – nézett végül apára keserűen Olga. – Hogyan tudott minderre rávenni? Egy gyilkos cinkosává váltál. Ez alól semmi sem ment fel. Az sem, hogy a fiad.

– Tudom – bólintotta apa, és a mennyezeti világításban csillogott a szeme. – De ettől még a fiam. Érted ugyanígy megtenném.

Olga elkeseredetten Markra pillantott:

– Ezt a szoborhajót Nyikau vezette idáig, tele van a híd és a hajó nagy része a biológiai nyomaival. A firkák tudni fogják, hogy itt volt, és meg fogják kérdezni, mi történt vele. Le fogsz bukni.

Mark lehajtotta a fejét, és nem felelt. Olga kiskorától ezernyi érzéssel kötődött hozzá: szerette, tisztelte, néha félt tőle, néha csodálta, és persze gyakorta irigyelte, miközben az elvei, a xenofóbiája miatt időnként idegennek is érezte.

Most azonban mindezek helyett csak egyvalami maradt.

Az undor.

– Akkor ennyi? – kérdezte tőlük hidegen. – Elmehetek?

– Még nem – hajolt közelebb Mark. – Áramlati Kék adott neked valamit, ha jól emlékszem.

– Na nem… – nyögte Olga. – Azt nem!

Olga felpattant, azonban Mark megragadta a karját, és keményen visszatolta a székre.

– Apa! – sikított kétségbeesetten Olga. – Az istenit! Mit műveltek ti ketten?!

Apa némán állt, Mark pedig elhúzta Olga stimruhájának cipzárját, és belekotort a zsebébe. Ha ezt tudta volna, biztos, hogy úgy elrejti valahol a hajón, hogy sose találják meg.

Mark előhúzta az adatlemezkét.

– Kidobom a zsilipen – mondta, és magukra hagyta őket.

– Sajnálom… – Apa lerogyott melléje az egyik hintaszékre. – Ennek nem így kellene történnie, de muszáj. Mindennek ellenére is muszáj.

– Semmit sem muszáj, apa. Maradhattál volna egyenes ember. Becsületes.

Apa hosszú másodpercekig hallgatott, csak aztán felelt:

– Ha ilyen egyszerű lenne… – nagyot nyelt – de nem az. Ez az egész már nem rólunk szól, hanem a jövőről.

– Miféle jövőről? Mark elhitette veled, hogy a világ sorsa múlik rajtunk, de valójában csak az érdekli, hogy ő, és vele te és én legyünk a Föld és a többi xenovilág hősei. Ezért kellett Nyikaunak meghalnia. Hidd el, ismerem Markot…

– Én is ismerem Markot – emlékeztette apa.

– De nem eléggé.

– Ebben ne legyél annyira biztos. Nagyon sajnálom Nyikaut. Bár ott lettem volna, bár megakadályozhattam volna Markot! De ezen sajnos már nem tudunk változtatni. Most viszont alkalmazkodnunk kell. És hallgatnunk.

– De ezzel bűnrészessé válunk! Tényleg azt kéred, legyek én is hazug és megalkuvó?

Apa nyelt egyet.

– Igen.

– Miért? – suttogta Olga.

– Mert ezt kell tennünk.

– Dehogy kell! Mark gyilkos. Felfogod mit tett? Felfogod?

– És ezen már nem tudsz változtatni. Mark másként gondolkodik, mint mi. – Apa elhúzta a száját. – Aljas módon, alattomosan, igen. Nem ilyen embernek neveltem, és elborzadok attól, hogy erre képes volt. Viszont vannak ennél magasabb rendű szempontok is, és…

– Nincs semmiféle más szempont!

– Olga! Kérlek! Ne kezdjük újra. Nem robbanthatsz ki egy fajháborút az igazságért, mert ha Mark tette kiderül… az milliók életébe kerül. Ezért kell hallgatnunk.

Mark ezt pontosan tudta.

Hidegfejű racionalitással szerezte meg a lehető legnagyobb lépéselőnyt a Földnek, és ezért kellett meghalnia Nyikaunak.

– Ezt akkor sem hagyhatjuk – rázta Olga a fejét. – Azért próbálod racionális alapon magyarázni, mert az apai érzéseid felülírták az igazságérzetedet. Az enyémet viszont nem írja felül semmi. Én ebben nem akarok részt venni.

– A te testvéri szeretetedet a Nyikau iránti érzéseid írják felül – mondta halkan apa.

Olga elbizonytalanodott, de csak egy pillanatra.

– Kitöröltétek a Friendemet, de az emlékeimet nem törölhetitek ki, és a számat sem foghatjátok be. El fogok mondani mindent, amint a Földre érünk.

– Mark miatt sem döntesz másképp? Kérlek… Akkor azért tedd meg, mert… én kérlek rá. Az édesapád.

– Tényleg ezt kéred tőlem? – kérdezte Olga elszoruló torokkal, és közben meredten nézte bal keze középső ujján viselt platinagyűrűjét.

– Igen. A családunk miatt.

Olga lehunyta a szemét.

– Ahogy szeretnéd – préselte ki a szavakat. – Úgy lesz, ahogy szeretnéd.

Némán ültek egymás mellett, aztán Olga lehajtotta a fejét. Az ötlábú firka asztallap aprólékos mintáit bámulta, és hagyta, hogy elnyelje az üresség.

Végtelenül fáradtnak érezte magát.

Apa közelebb húzódott hozzá, és megsimogatta a fejét, az érintése volt az egyetlen, ami létezett ezekben a percekben.

– Szeretlek, kicsim, és nagyon büszke vagyok rád.

Újra és újra elpróbálták a kitalált Eredő-történetet, amely egészen a térképteremig megegyezett a valósággal, de onnan egészen más irányba kanyarodott.

– A legbonyolultabb kérdés az, hogy miért szűnt meg a migrátor felügyelet – mondta Mark. – Hogy mi történt az Eredőn, ami az ötvenhét Eredő-féreglyuk lekapcsolását és a migrátor angyalok és megfigyelőeszközök elvonulását okozta. Azt senki nem hinné el, hogy csak úgy lekapcsoltuk a féreglyukakat. A lényegen nem is kell változtatnunk. Berepültünk, elvesztettük az expedíciós hajókat, rátaláltunk apára, végül mentális kapcsolatba léptünk a migrátorokkal, akik a legbelső bolygók közül néhányon élnek. Megtudtuk, hogy ők egy haldokló, egykoron fejlett civilizáció, és a többi Eredőről, az építőkről hallgatunk. Azt, hogy a legbelső bolygóobjektumokon mi van, nem láthattuk, így a migrátorok valódi életébe sem tudtunk bepillantani.

Apa egyetértően bólogatott.

Mint egy papagáj.

Mindig távol tartotta magát a politikától, és most mégis egy politikus manipulációjának áldozatává vált.

– Mi a helyzet a voyeurökkel? – vakarta az állát apa. – Róluk muszáj beszélnünk, meg kell magyaráznunk, mi történt a szoborhajókkal és legénységgel. És, hogy mi történt az elmúlt hetekben a Földdel.

– Így van. Mindenkinek tudnia kell, hogy az utolsó hónapok pusztításait nem a migrátorok okozták, hanem egy másik civilizáció belepiszkált a rendszerbe. Ezért a migrátorok elvágták a féreglyuk-kapcsolatokat, hogy megvédjék a gyarmataikat. És ki tudja, lehet, hogy egyszer visszatérnek, de az csak sok évezred múlva lesz. Egy a lényeg: amit elmesélünk, a lehető legnagyobb részben igaznak kell lennie. Az Eredő méreteinek, az objektumoknak, a voyeurök támadásának, a bolyongásunknak. Viszont csak egyetlen Eredőről beszélünk, és a történet többi részéről hallgatunk. Megmaradunk a befogadható léptékeknél.

– És Nyikau? – kérdezte Olga.

– Halálosan megsebesült a harcok során – felelte rezzenéstelen arccal Mark.

– Baszd meg – mondta halkan Olga.

– Akkor, amikor te és én felrobbantottuk a voyeurökkel teli csarnokot.

– Ott volt Red5 is.

– Ő ebben a történetben már nem számít, csak egy lényegtelen mellékszereplő.

– Baszd meg! – csapott az asztalra Olga.

– Olga – sóhajtotta apa. – Kérlek, hogy ne csináld ezt. Megígérted. Tartsunk össze, és figyeljünk oda Markra. Ez politika, és ehhez egyedül ő ért hármunk közül. Megbeszéltük már, nem?

Olga összepréselte az ajkát, és gépiesen bólintott.

A világnak nagyobb szüksége van a békére, mint az igazságra. Mark ezt használta ki. Ahogy apának is nagyobb szüksége van a családra, mint az igazságra.

Az igazság egyiküket sem érdekelte.

Apa színe régen a fahéj volt, erős, fűszeres, meleg színű fahéj, de most, ahogy ránézett, mintha teljesen kifakult volna.

Színtelenné vált.

– Szóval – folytatta Mark –, Nyikau még sebesülten is elindította a szoborhajót, de már nem tudott élve kijutni. Hősként halt meg, aztán őt is az űrbe temettük, ahogy Red5-ot is.

– Mi az, hogy Red5-ot is…?

– Sajnálom. Elkezdett bomlani a teste. Muszáj volt megszabadulni tőle.

Olga elsírta magát.

Napokkal később Mark bekopogtatott a kabinjába:

– Nézd…

– Ne folytasd – kérte Olga.

– Csak szeretném, ha… Tudom, hogy hatalmas ostobaságot csináltam. Ennek nem kellett volna megtörténnie. Nem szabadott volna megtörténnie. Én… kedveltem Nyikaut, és…

– Na, ezt ne! – suttogta Olga. – Hidegvérrel megölted. Ne próbáld meg kimagyarázni!

– Nem akarom – felelte szomorúan Mark. – Nem lehet kimagyarázni. Egyszerűen megijedtem a jövőtől, és… nem tudom, mit hittem. Ha visszapörgetem magamban azokat a perceket… Egyszerűen… Elborult az agyam, és csak a rengeteg firkát láttam a Földön, és azt, hogy nincs többé, ami visszafogná őket, és hogy valahogy politikai előnyt kell szereznünk ebből az Eredő-expedícióból. Hánynom kell magamtól.

– Kár, hogy ez nem akkor jutott eszedbe – jegyezte meg Olga.

– Hatalmasat hibáztam, és… bajba kevertem mindhármunkat. Hatalmas bajba. – Mark maga elé meredt. – Emlékszel, hogy anya szónokká válása után mennyi baromságot csináltál? Amikor a haverjaiddal betörtetek egy boltba, hogy cigit lopjatok? Nem tudtad, mit csinálsz, és ha nem szedlek fel, letartóztatnak, ami lehet, hogy a későbbi karrieredbe került volna. Persze, talán nem. Ostoba voltál, de közel sem olyan ostoba, mint én most. Felnőttként úgy tűnik, sokkal nagyobb ostobaságokat követünk el. Bár visszacsinálhatnám!

Markban láthatóan felébredt a lelkiismerete, de az is könnyen lehet, hogy ez csak egy színjáték, ami révén az érzéseire akar hatni.

– Megöltél valakit, Mark. Mi pedig hazudni fogunk miattad.

– El sem tudod képzelni, mennyire hálás vagyok ezért. Én ugyanúgy megtenném érted, hugi. Bármikor. Testvérek vagyunk. Össze kell tartanunk.

– Igen – mondta gépiesen Olga.

Hagyta, hogy Mark megölelje, de nem ölelte vissza. Nem volt képes rá.

Két héttel az Eredőről elmenekülés után a Csillagkarcoló a Jupiter pályavonalán belülre került, és új üzenetet kaptak:

– Madds Björnsson vagyok, az FVSZ Gagarin szoborhajó kapitánya. Köszöntöm a hősöket a Szabad Föld térségben! – Mark szeme felcsillant, és vigyorogva nézett össze apával. Olgára pillantott, de ő nem tudott mosolyogni. – Közös spektrumi, földi és hidra legénységgel közeledünk önökhöz, a távolság 1,6 CsE, a kommunikációs időelcsúszás jelenleg tizenkét perc negyvenhét másodperc. Számításaink szerint tizenegy nap múlva érünk önökhöz, ekkor összehangoljuk a két űrhajó sebességét, és összekapcsolódunk. Az ENSZ, a Szobortanács és a hydrusi energiamesterek várják mielőbbi beszámolójukat a migrátorok elvonulásáról és a féreglyukak megsemmisüléséről. Kérjük, állítsanak össze a részünkre egy rövid, kivonatos beszámolót, amennyiben ez technikailag megoldható. Továbbá, jelezzék, ha publikus vagy privát üzeneteket küldenének haza. És… – Björnsson egy pillanatra elhallgatott. – Egyúttal szomorú kötelességem közölni önökkel, hogy Anett Ballard, a Föld egykori szónoka egy nappal a Föld szabaddá válását követően, több száz hozzá hasonló szónokkal együtt öngyilkosságot követett el. Fogadják őszinte részvétem.

TÖMEGES SZÓNOK-ÖNGYILKOSSÁGOK CNN 2118. 04. 30.

A migrátor jelenlét megszűnése utáni napon korábbi ember, firka és hidra szónokok százai követtek el öngyilkosságot. Eddig négyszáztizenhárman nem voltak képesek megküzdeni a régi személyiségük visszaszerzése, illetve a migrátorok bábjaként átélt évek okozta traumával. Ez az egykori szónokoknak több mint a fele.

A többi volt szónokot azonnal felügyelet alá vonták, pszichiáterek vizsgálják őket, és sokuknál komoly pszichés torzulásokról, mély depresszióról, halálvágyról számolnak be. Ezek az emberek, firkák és hidrák a migrátorok uralmának utolsó áldozatai.

A gyógyszer-túladagolásban elhunyt ANETT BALLARD SZÓNOKNŐ BÚCSÚLEVELE A VILÁGHOZ

(Forrás: EarthMag)

A nevem Anett Ballard. A migrátorok szónoka voltam. Nem saját akaratomból lettem azzá, és ez úton szeretném elmondani, hogy valójában mit is jelentett szónoknak lenni.

Azon a napon, amikor az Eredőre kerültem, megszűntem önálló akaratú lénynek lenni. Migrátor gépezetek vettek körül, megvizsgáltak, és benyomakodtak a testembe, a gondolataim közé. Ezt nehéz elmagyarázni, de elkezdtem eltávolodni önmagamtól, az emberi mivoltomtól. Nem tudok jobb kifejezést rá, minthogy mentálisan megerőszakoltak.

Nem tudtam már, ki vagyok, és ki Anett Ballard. Az embereket és önmagamat lényegtelennek éreztem, egyedül csak a gyarmatrendszer egyensúlya számított. Az egyensúly megtartása mindenekfelett. Sokan úgy tartották, csak üres testhüvelyek vagyunk, és ez valahol igaz is volt. Csakhogy ettől még odabent éltünk, tehetetlenül.

Hogy mi volt a legszörnyűbb? Rengeteg minden. A döntéseim, a tetteim. Amiket mondtam, azokat a migrátor gépek mondták a gondolataimat szondázva. Néha azt mondatták, amit gondoltam, ettől tűntek a szónokok időnként nagyon ismerősnek a hozzátartozóik számára. Máskor viszont egyáltalán nem törődtek a gondolataimmal és az érzéseimmel. A tehetetlenség, az évtizedes tehetetlenség folyamatosan mérgezett belülről. A méreg alattomosan gyűlt, és most, hogy újra önmagam vagyok, kitölt belül.

Körülvesz és fojtogat. Hiába menekülök, nem tudok elfutni előle, lassan el fogja lepni a testemet, és érzem, hogy le fog rántani a mélybe. Menekülök, amíg tudok, de fogy az erőm. Fáradok.

Tudják, mi volt a legrosszabb? Azok a pillanatok, amikor a férjem és a gyermekeim szemébe néztem. Egy szörnyeteget láttak bennem, és nem tudhatták, hogy létezem-e még egyáltalán. Néha én magam sem tudtam. Eleinte próbáltam küzdeni, és jelezni feléjük, éreztetni velük, hogy még mindig létezem, de minden egyes próbálkozásom kudarcba fulladt, és minden egyes próbálkozás kiölt belőlem valamit.

Rengetegszer tettem fel a kérdést: ki vagyok én? Miért élek egyáltalán? Ha Olgára, ha Markra, ha Benre gondoltam, tudtam a választ. Azért éltem, hogy egyszer talán majd újra önmagam lehessek, és visszakapjam őket. Még úgy is ebben reménykedtem, hogy ilyen eddig soha nem történt. És most, amikor mégis sikerült… akkorra mindannyian halottak.

Nem vagyok képes úgy élni, mintha mi sem történt volna. Nem tudom elfelejteni azt, ami voltam.

Tegnap még szónok voltam.

Ma nem tudom, ki vagyok. Talán tényleg csak egy üres testhüvely.

Büszke vagyok Olgára és Markra. A Ballard család túl sokat áldozott fel a szabadságért. Hiszem, hogy találkozni fogok velük valahol. Talán a túlvilágon, talán egy másik életben.

50.

Mire hetekkel később a Földre értek, Olga valamennyire feldolgozta anya halálát. Számtalanszor elolvasta a búcsúlevelét. Megértette, hogy ki volt ő valójában az elmúlt tizenöt évben, és megértette, hogy anya nem akart így tovább élni.

Ha tudta volna! Ha várt volna néhány napot, mindhármukat visszakaphatta volna! Csakhogy a traumát ő sem volt képes feldolgozni. Talán ha ott lettek volna mellette, ha segítettek volna neki...

Anya valójában mindvégig ott élt odabent a testében, és tehetetlenül nézte, ahogy Olga gyűlölte őt, ahogy bántotta, ahogy gúnyolódott vele.

Csak a saját fájdalmammal törődtem, azzal nem, hogy talán még mindig életben van.

Vigasztalhatta magát azzal, hogy nem sejthetett semmit, hiszen a szónokok évtizedek óta ugyanígy viselkedtek, és egyikük számára sem volt visszaút a régi énjükhöz, de ez hazugság lett volna.

Éveken át úgy érezte, hogy anya cserbenhagyta, de valójában ő hagyta cserben anyát.

Vanessa Elson több üzenetet is küldött: részvétét fejezte ki anya és a többiek halála miatt, egyúttal arról áradozott, amit elértek. És természetesen szeretett volna többet is megtudni, de Olga nem közölt vele semmit azon túl, amit az interjúkban, beszámolókban is elmondtak.

Kerülte Mark és apa társaságát, többnyire a kabinjában tartózkodott. Friend híján egy múlt századi firka valóságmaszk segítségével használta a földi hálózatot, és próbált újra visszacsatlakozni a világba. A Csillagkarcoló már jóval a Föld gyarmatosítása után indult útnak, és egy távoli frissítéssel fel tudtak telepíteni rá olyan konvertáló szubintet, amely a sok évtizedes spektrumi technológiákat alkalmassá tette földi információk fogadására. A valóságmaszk kényelmetlenül állt az arcán, de az információéhsége kielégítéséért cserébe könnyedén elviselte. Naphosszat a híreket bújta, cikkeket és e-könyveket olvasott, videókat nézett.

Kicsit újra embernek érezte magát.

Apával és Markkal csak akkor beszélt, amikor újra és újra elpróbálták, mit mondjanak. A meséjük, a részletek végül annyira beleivódtak a gondolatai közé, hogy már-már maga is elhitte, hogy tényleg úgy történt minden, ahogy Mark kitalálta.

A Gagarinra átszállás után a hazaút javarészt vizsgálatokkal és fertőtlenítéssel telt. Antibiotikumos, vitaminos, immunerősítő kezeléseket kaptak, és mire a Föld közelébe értek, Olga úgy érezte, fizikálisan valamit visszanyert a régi önmagából.

Ahogy közeledtek, egyre jobban felpezsdült körülöttük az élet. Eleinte csak írásos interjúkat adtak, majd amikor már csak pár percen belüli időeltolódás választotta el őket a Földtől, élő interjúk következtek.

Végeláthatatlanul.

Mindig együtt szerepeltek, Mark és apa folyamatosan kontroll alatt tartották, nehogy meggondolja magát. Feleslegesen aggódtak, hiszen megígérte apának, bármennyire is fájt azóta is az a beszélgetés, akár egy soha be nem gyógyuló seb.

A Föld, a Spektrum, a Hydrus és az Ostor hetek óta szabad volt.

A migrátorok egyszerűen elvonultak: az angyalok kirajzottak az űrbe, a Lándzsák új, ideiglenes féreglyukakat gerjesztettek számukra, amelyeken költöző madárrajokként hagyták el a gyarmatokat. A rajzás napokon át tartott, aztán az Eredőre vezető ötvenhét féreglyuk egyszerre összeomlott. A migrátoroknak nyoma sem maradt, egyetlen angyal sem keringett a felhők között, a migrátor koordiner részecskék is felszívódtak a légkörből, és lebomlottak az emberek, a firkák és a hidrák testében is. A gyarmatvilágok felbolydultak, és az első hetekben nem tudtak mit kezdeni az új helyzettel.

Most viszont megérkeztek a hősök, akik megjárták az Eredőt, és minden kérdésre tudták a választ. Olgára, Markra és apára elképesztő figyelem irányult, több mint hatvanmilliárd xeno és ember követte minden arcrezdülésüket, minden mozdulatukat, minden szavukat.

A Gagarin és a Csillagkarcoló néhány perc eltéréssel szálltak le a Starport-2-re, az Atlanti-óceánon úszó, hatalmas űrkikötő-platformra, amelyet tucatnyi teherhajó mozgatott az időjárási viszonyoknak megfelelően. A leszállást több ezer kamera közvetítette, egy részük a platformról, többségük a Starport-2 köré sereglett jachtokról, óceánjárókról, amelyeken turisták zsúfolódtak, hogy lássák a történelmi landolást.

Apa és Mark megborotválkoztak, Olga csak nagyon visszafogottan sminkelte ki magát. Mindhárman az ENSZ Űrerő kék-fekete overalljait öltötték fel.

A szoborhajóhoz kapcsolt liftben egy szőke hajú, öltönyös férfi várta őket. Arcáról egy pillanatra sem tűnt el a mosoly:

– Köszöntöm a hősöket! Nikolai Holland vagyok, az ENSZ Közkapcsolati irodájának kommunikációs szakértője. Szólíthatnak Nikónak. Én fogom önöket végigkísérni a következő hetek során. Mondjuk úgy, hogy én segítek túlélni azt az eszement káoszt, ami mindjárt a nyakukba zúdul, és segítek elviselni azt a felfokozott figyelmet, ami a következő hetekben, hónapokban önökre fog irányulni. Először, is gyorsan elmondom, mi vár önökre a mai napon: először elutazunk Genfbe, ahol az ENSZ vezetősége, az FVSZ és a G10 országok vezetői szeretnének egy exkluzív beszámolót hallani a történtekről. A zártkörű előzetes meghallgatás nagyjából egy óra múlva kezdődik, és hozzávetőlegesen két-három órán át fog tartani. Aztán pedig, irány Möbius City, és megkezdődik a show!

– Milyen show? – kérdezte homlokráncolva apa.

– Mit gondol, milyen? – tárta szét a karját Holland. – Az egész világ önöket akarja! Möbiusban, a Babilon-téren és környékén legalább kétmillió, őrjöngő ember, firka és hidra gyűlt össze! Hatalmas ünnep készül! Készüljenek fel, hogy akkora a lelkesedés, hogy szét akarják majd szedni önöket. De mindenekelőtt… írtam önöknek egy frappáns kis beszédet, amelyet öt perc múlva, a Starport-2 sajtóközpontjában az egyiküknek elő kellene adnia. Talán önnek, dr. Ballard – pillantott apára Holland. – Ön a családfő.

– Nem – mondta apa. – Mark fogja elmondani.

Holland felvonta a szemöldökét, de a mosolya meg sem rezdült.

– Jó, legyen akkor ön, Mark. Ön is tökéletesen megfelel. A Friendjük tudtommal nem működik, és még nem kaptak újat, ezért bátorkodtam elhozni szöveget. – Holland átnyújtott egy ujjnyi hosszú i-papír pálcát, amelyet Mark a mellényzsebébe süllyesztett.

Olga fásultan lépett ki a napfényre, és bizonytalanul tette meg az első lépéseket a földi gravitáción. Régen érzett utoljára 1 g-t a lába alatt, meglepően nehéznek érezte magát, még úgy is, hogy a Gagarinon naponta többször végeztek izomerősítő gyakorlatokat. A napfénytől a napszemüvege ellenére is hunyorgott, a sós szél összeborzolta a haját. A platform körül repkedő közvetítő drónok ezrei valószínűleg minden mozdulatát közvetítették: ahogy a füle mögé tűr egy hajtincset, ahogy hunyorog a napfényben, ahogy meg-megroggyan a térde, miközben próbál alkalmazkodni a földi nehézkedéshez.

– Mosolyogj! – suttogta felé Mark, aztán integetni kezdett a legközelebbi drónoknak.

Olga gépiesen elmosolyodott, és ő is integetni kezdett.

Úgy érezte magát, mint egy robot.

Apa az eget bámulta, arcára kiült a megindultság, könnyek csorogtak végig az arcán. Olga úgy tett, mintha nem vette volna észre, és nem ment oda hozzá, hogy együtt örüljenek a Földre visszatérésének.

Az űrkikötő sajtóközpontjának nagytermében több száz újságíró gyűlt össze, hatalmas tapsvihar közepette léptek fel a pódiumra, Olgát elvakította a reflektorok sárgásfehér fénye.

– Hölgyeim és uraim! – tárta szét a karját Mark. – Itt vagyunk! Megjöttünk! – Nevetés harsant. – Amikor az év elején, titokban elindultunk az Eredőre, egyikünk sem gondolta volna, hogy néhány hónap múlva megszabadulunk a migrátoroktól, és szabad világokká válunk. De most hazatértünk, és elhoztuk a szabadságot!

Olga elcsípte a tőle jobbra álló Nikolai Holland gondterhelt arckifejezését, és rájött, hogy Mark elő sem vette a kapott beszédet.

– Rengeteg mesélnivalónk van, de kérem, legyenek türelemmel. Hamarosan mindent részletesen el fogunk mesélni. Ami azonban a legfontosabb: a migrátorok távoztak, és mostantól csak magunkra és egymásra számíthatunk. Ha a migrátorok valaha is vissza akarnának térni, attól a következő évszázadokban, évezredekben nem kell tartanunk. Azonban ne feledjük, hogy ettől még odakint vannak, más, agresszív fajokkal együtt, akiktől meg kell védenünk magunkat. Előttünk a jövő! Mostantól egy új, szabad világot építünk, de ez a világ nagyon törékeny alapokon nyugszik. A legfontosabb feladatunk, hogy vigyázzunk rá! Ennek az FVSZ képviselőjeként is elkötelezett híve vagyok.

Mark szinte fürdött a szavai nyomán felharsanó ovációban. Olga figyelmét nem kerülte el, hogy egy szót sem szólt a xenókról és az együttélésről.

Amint a taps elhalkult, Nikolai Holland fellépett a pulpitusra, hogy lekísérje őket, de Olga ekkor Mark mellé lépett, és odahajolt a mikrofonhoz.

Nem tervezte előre, de úgy érezte muszáj megszólalnia:

– Az ünneplés mellett egy valamiről ne feledkezzünk meg. – Szeme sarkából látta, hogy Mark arcából egy pillanat alatt kifut a vér. – Amikor január végén titokban elindultunk az Eredőre, négy szoborhajón kétszázhuszonegy fős legénységgel, egyikünk sem gondolta volna, hogy csak ennyien éljük túl. Ez az expedíció titokban, de egy fajok közötti, történelmi összefogás eredményeként jött létre. Még akkor is, ha sajnálatos módon éppen három ember túlélő áll most önök előtt. – Mark kényszeredetten mosolygott, de Olga látta rajta, hogy retteg. – Sok barátot veszítettünk el az Eredőn. Embereket… firkákat és hidrákat egyaránt. Spektrumi barátom, Nyikau az emberi fajért halt meg – ezen a ponton Markra nézett, aki önkéntelenül elkapta a tekintetét –, az emberek, a firkák és a hidrák barátságáért áldozta életét. Ezt sose feledje el egyetlen ember sem. Értsük meg, hogy mit jelentünk egymás számára. És ne felejtse el egyetlen firka sem, hogy Nyikau az életét adta a többi fajért. És ne felejtse el egyetlen hidra sem, hogy Áramlati Kék barátommal és a többiekkel együtt, mindannyiunkért mentünk az Eredőre. A közös jövőhöz meg kell tanulnunk együttműködni, ehhez pedig egymás és egymás kultúrájának legmélyebb megismerésen át vezet az út. A kultúra az értelmes civilizációk legmélyebben gyökerező önkifejező vágya. Ez teszi különlegessé és egyedivé a fajokat, és egyben ez a kulcs egymás megértéshez. Ne feledkezzünk meg egy pillanatra sem azokról, akik az Eredőn haltak meg a közös jövőnkért.

Markénál sokkal nagyobb tapsvihar tört ki, aztán záporozni kezdtek a kérdések. Holland azonban elegánsan leterelte őket a pódiumról, a testőrök pedig megfékezték a feléjük tolakodó, izgatott sajtósokat.

Kiégetett Friendjeiket az ENSZ Haderő mérnökei kiemelték a tarkójukból, és elszállították további vizsgálatra, hátha helyre tudják állítani az adatokat, de ez persze esélytelen volt. Vanessa Elson azonnal felajánlotta nekik a Friend legújabb, EXi-60-as modelljét, amelyet az érkezésük után nem sokkal be is lőttek mindhármuknak.

Olga fejébe visszatért a világ. A Friend/boxában kezelhetetlen mennyiségű, több mint kétszázezer üzenet és levél várta, és folyamatosan újabb és újabb ismeretlen, bejövő hívások pittyegtek a szeme sarkában. Néhány közeli ismerősnek sablonüzenetet küldött, hogy később majd felveszi velük a kapcsolatot, de ennél többre sem kedve, sem ideje, sem ereje nem maradt. Inkább lekapcsolta a kommunikációs modult.

Miután az ENSZ Biztonsági tanácsa, a G10 és az FVSZ előtt beszámoltak a főbb eseményekről, megrohanták őket az újságírók, és onnan nem volt megállás.

Az elkövetkező napokban több száz interjút adtak, de lehet, hogy ezret is. Több száz online beszélgetésben vettek részt, de mindig együtt, a Ballard családként szerepeltek.

Olga számára összemosódtak a napok: korai ébredések az átmeneti otthonukul szolgáló, möbiusi Hotel Corinthos luxuslakosztályában, reggelire többnyire lazac vagy makréla, aztán öt órán át egymást váltották a stábok, kamerákkal, kosztümös és öltönyös riporterekkel, jöttek a kérdések, kérdések, kérdések. Gyors ebéd után Hollanddal és a kíséretükkel valamelyik féreglyukon át Ázsiába, Afrikába, a Spektrumra, vagy a Hydrusra repültek, ahol újabb előadásokat tartottak az Eredőről. Újabb kérdések, kérdések és kérdések, emberektől, firkáktól, hidráktól. Olga megtanult reflexből mosolyogni, és mosolyogva elismételni ugyanazokat a válaszokat az Eredőről.

Egyszerűen csak túl akart lenni ezen a tortúrán.

A Spektrumon, a Szoborvárosban számtalan Ballard család szoborcsoportot mutattak meg nekik, a Föld nagyvárosainak óriáskivetítőiről saját arcuk mosolygott vissza, a hírekben a néhány órával korábbi riportjaikat nézhették vissza, ahogy a Hydruson is mindenki róluk beszélt. Mindenki őket akarta, nagy cégek keresték meg őket szponzori és reklámszerződésekkel, Olga tucatjával kapott kormányzati és céges tanácsadói felkéréseket elképesztő javadalmazási ajánlatokkal.

Mark lett a sztár, a legtöbbet mosolygó, a legtöbbet beszélő, megnyerő hős. Apa lett a szakértő xenológus, aki mindig szakszerűen nyilatkozott az Eredőről, az ott látottakról, és mesélte el a saját ötéves történetét, bár sokakból viszolygást váltott ki az, amivé az ostorosok tették. Olga többnyire szűkszavúan válaszolt a kérdésekre. Gyűlölte az összes interjút, az újabb és újabb telt házas színielőadást.

Ő lett a szűkszavú, háttérbe húzódó Olga, aki szintén ott volt az Eredőn.

Négy napig halogatta a találkozást Vanessa Elsonnal, de tudta, hogy a végtelenségig nem húzhatja tovább. Amikor végre akadt egy szabad fél napjuk, elutazott a Los Angeles közelében álló Elson-villába.

Egy sötétvörös, bérelt Tesla Elonnal repült át az óceánon. Végigaludta az utat, csak akkor riadt fel, amikor az Elon bejátszotta az ébresztőszignált, és leereszkedett a parkolóban.

A háromszintes, óceánparti villa falait és a tető egy részét napelempanelek borították, a kerítésfal közelében nyolclábú technák őrjáratoztak, a kert frissen nyírt füvén és a kerti padokon tucatnyi macska heverészett a tavaszi napsütésben. A ház emeleti ablakaiban és a tetőterasz márványkorlátján is hunyorgó és ásítozó macskák gubbasztottak.

Vanessa szupralebegő tolószékében ülve a kertben várta. Ölében egy szürke bundájú maine-coon hevert, az asszony hosszú ujjaival a hasát vakargatta. Borzasztóan lefogyott, és mintha évtizedeket öregedett volna korábbi önmagához képest; most valóban hetvenévesnek nézett ki. Már nem sminkelte magát, arcát ráncok szabdalták, ezüstszürke haját kontyba fogva viselte, úgy tűnt, feladta az öregedés elleni küzdelmet.

A színe továbbra is avokádózöld maradt.

– Hány macska él itt? – kérdezte Olga.

– Jelenleg huszonkettő – mosolygott Vanessa –, és öt macskabarát kutya, de bőven van hely további jövevényeknek. Szerencsére végül csak deréktól lefelé maradtam béna, így bele tudok túrni a bundájukba. Kleopátra úgy tűnik, elégedett a szolgáltatással. – Megcirógatta a maine-coon álla tövét. – Gyere, menjünk fel a teraszra!

A külső liftet vették igénybe, aztán Vanessa a pálmafákkal árnyékolt, hatalmas tetőterasz kerti foteljei felé mutatott, Olga leült az egyikbe, és magába szívta az óceán felől érkező sós levegőt.

Egy fiatal lány kávét szolgált fel, Olga töltött magának és Vanessának is egy-egy porceláncsészébe.

– Hát, megcsináltátok! Tudom, hogy nem egészen ti, de ez nem lényeges. Borzongató érzés, hogy felnézek az égre, és nem látok egyetlen migrátor angyalt sem, és tudom, hogy többé senki nem figyel, és nem szól bele abba, hogy mit csinálunk. Persze, nagy kérdés, hogy miként leszünk képesek ezentúl elviselni egymást mi és a xenók. A következő éveken nagyon sok múlik.

– És… hogy van? – kérdezte sután Olga. – A sérülése…

– Sajnos maradandó. Rengetegen vizsgáltak meg az elmúlt hónapokban, a legjobb gerincspecialisták foglalkoztak velem, de hiába. Viszont az élet megy tovább, az elintézendő dolgok száma is csak nő, és így ugyan kicsit körülményesebb, de már kezdem megszokni. Kevesebb időt foglalkozom magammal, így több idő jut a nálam fontosabb dolgokra. – Keserűen felnevetett. – De mesélj inkább! Mit láttatok az Eredőn? Milyen volt a migrátorbirodalom?

– Nem figyelte a híreket? – pillantott az óceán felé Olga. – A beszélgetéseket? Már mindent elmondtunk. Legalább százszor.

– Ugyan! – mondta élesen Vanessa. – Semmit nem mondtatok. Engem az érdekel, amit valóban átéltetek. Az, ahogyan te láttad. Mert ebből nagyon keveset tudtam meg, bármennyi interjút és beszélgetést néztem is végig. Csak azt tudtam meg, hogy Mark Ballard mit gondol a világról, és Mark Ballard mit látott. Megismertem Ben Ballard professzor történetét is. Te azonban alig beszéltél. Van ennek valami oka?

– Csak annyi, hogy nehezen viselem ezt a fajta nyilvánosságot. Apa és Mark sokkal jobban élvezik, és ők mindent elmondtak már, én csak ismételném őket.

– Na, igen, Mark. Ő aztán fürdik a népszerűségben, igaz? Ha így folytatja, fényes jövő áll előtte. Az FVSZ-nél pedzegetik, hogy egy éven belül ő válthatja Marie Gaugaint az elnöki székben. Te miért nem használod ki a lehetőséget? Jobban örülnék neki, ha ez az egész rólad is ugyanannyira szólna, mint a bátyádról.

– Engem nem érdekel a népszerűség.

– Pedig most tudnád megalapozni a jövődet. A világ három leghíresebb emberének egyike vagy, de ez idővel meg fog fakulni. Az ismertséged megmarad, de hogy miként emlékeznek rád évek múlva, nagyon sokban függ attól, most milyen benyomást keltesz az emberekben. Te azonban semmilyen benyomást nem akarsz kelteni, ugye? Megjelensz, szerepelsz, de lélekben nem vagy ott. Hol vagy ilyenkor, Olga? Még mindig az Eredőn?

Olga Atreidesre gondolt, Red5 utolsó pillanataira gondolt, Áramlati Kékre gondolt, a szétolvadó Don Quijote-ra, a benne ragadó emberekre és firkákra.

És Nyikaura gondolt, ahogy Mark halálos szorításában vergődik.

Vérvörös Markra és színtelen apára gondolt, amint törlik a Friendjét, és arra, ahogy apa megkéri, hogy legyen a tettestársuk ebben a színjátékban.

És arra, hogy beleegyezik.

– Mi történt ott? – Vanessa tolószéke közelebb lebegett, és Olga térdére tette a kezét. – Mi az, ami miatt nem vagy képes őszintén mosolyogni? Azt hiszed, nem veszem észre? Mi az, amit nem mersz, vagy nem akarsz nekem sem elmondani? Mert valami történt, ugye? Ismerlek annyira, hogy lássam rajtad, ez az egész, amit napok óta előadtok… hamis. Valamit eltitkolsz, és nem azért, mert el akarod titkolni, hanem mert… Nem tudom. Nincs választásod?

– Ez… – Olga rájött, hogy egész testében reszket.

– Mi történt? – kérdezte halkan Vanessa.

– Nem mondhatom el… – A képzeletbeli Nyikau vádlón nézett rá Vanessa mellől. – Sajnálom. Sajnálom!

Könnyek buggyantak ki a szeméből.

– Semmi baj – felelte halkan Vanessa. – Nincs semmi baj. Figyelj ide! Nekem nem számít, mi történt az Eredőn. Azt mondasz el nekem, amit csak akarsz. És akkor, amikor csak akarod.

Olgára váratlan erővel tört rá a zokogás, és úgy érezte, mintha az egész világ agyon akarná nyomni.

Vanessa kitárta a karját, Olga pedig úgy bújt oda melléje, mint kiskorában anya ölelő karjai közé.

Olga Möbius City Rabelais kerületében bérelt lakást. A Gemini-park ötven négyzetkilométernyi zöld területe innen nem messze terült el, és egészen az Atlanti-óceán partjáig nyúlt. Ahogy egyre ritkábban kellett interjúkat adnia, Olgának több ideje jutott saját magára, így újra elkezdett futni, és erre a park futópályája tökéletes helyszín volt.

Az egyik, kora nyári napon egy tengerkék mobiltartályt pillantott meg a futóösvény szélén, és ahogy a közelébe ért, a tartály belsejében úszó hidra bálnabúgással ráköszönt:

– Üdvözlöm, Ballard.

Olga megtorpant, és helyben kocogva csuklópántjába törölte verejtékes homlokát. Nem szeretett megállni, így könnyebben felismerték, és az mindig kényszerű rajongói beszélgetések sorához vezetett.

A mobiltartályban tartózkodó hidrából csak egy sötétkék árnyat látott.

– Ön Hullámos…

– Maradjunk inkább az Áramlati Kéknél. Ugye világítja (tudja), hogy folyamatosan követik?

– Kicsodák? – Olga zavartan körbepillantott. A közelben két babakocsis anyuka beszélgetett egy padon, arrébb két fiatal lány kocogott feléjük az ösvényen, a fák közötti másik ösvényen biciklisek suhantak el. A pázsitos részen, színes pokrócokon heverő fiatal párok piknikeztek, a magasban, a fák felett négy-öt hírügyi drón körözött halk zümmögéssel. – A hírcsatornás drónokra gondol? Azokat már megszoktam.

– Az FVSZ ügynökeire gondoltam. Nem kell észrevennie őket, ne is forgolódjon inkább. Most idegesek, mert egy zavarómező belsejében vagyunk, és már jelentést is küldtek a feletteseiknek. Néhány percünk van csupán. Hozott nekem valamit, ugye?

– Azt, amit szeretne, nem tudom odaadni – felelte Olga, és abbahagyta a helyben futást. – Megsemmisült. Én… mindent megtettem, de… Nem sikerült kijuttatnom.

– Világítom (értem) – búgta a hidra a mobiltartály mélyéről. – Akkor csak az ön története érdekel. Az, hogy valójában mit találtak az Eredőn.

– Az én történetem… – ismételte Olga. – Az én történetemet már ismeri. Ugyanúgy, ahogy az egész világ ismeri.

– Valóban?

Olga lehajtotta a fejét, és hallgatott. A hidra várt egy darabig, aztán újra megszólalt:

– Köszönöm a hallgatását. Ez egy nagyon értékes információ. De azért világítanám (érdekelnek) a részleteket is.

– Nem kell mindenről tudnia – idézte Olga Áramlati Kék egy korábbi válaszát, amikor ő arról faggatta a hidrát, hogy kicsoda valójában.

– Azt hiszem, ebben a pillanatban egy új, érdekes irányba fordult kettőnk kapcsolata. Most ön a titkok birtokosa. Nem siklottam (gondoltam) volna, hogy bekövetkezik. Egyszer majd remélem, együtt hullámzik velem (a bizalmába fogad) annyira, ahogy én önnel. Pontosan világította (tudta), ki vagyok, hiszen az Eredőn már elárultam önnek, igaz? Nos, lejárt az időnk. Remélem, még lesz alkalmunk együtt siklani (beszélgetni). Egyvalamit azonban nagyon sajnálok.

– Mit?

– Biztos vagyok benne, hogy az Eredőn azt tanácsoltam magának, ne hagyja, hogy Mark Ballard irányítson. Nem világítom (nem tudom), mi történt, de úgy tűnik, a legvégén mégis kiúszott (kicsúszott) a kezéből az irányítás, és ez még komoly problémákat okozhat.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Olga.

– Szerintem erre a kérdésre valahol mélyen ön is világítja (tudja) a választ.

A mobiltartály elfordult, és tovagördült a sétányon. Olga néhány másodpercig még csípőre tett kézzel szuszogott, aztán újra megtörölte homlokát, és tovább kocogott. Közben többször hátrapillantott, de senki gyanúsat nem látott.

A hátralévő négy kilométeren Áramlati szavain töprengett. Az, hogy Mark mit csinál, nem az ő felelőssége, és hogy mi fog történni ezután, az már nem az ő problémája.

Vanessa megpróbálta rábeszélni Olgát, hogy költözzön hozzá, és dolgozzon neki, dolgozzon vele, de ő visszautasította az ajánlatot, ezért az asszony az egyik alapítványán keresztül támogatta a kutatásait: gyakorlatilag egy tízéves ösztöndíjat és korlátlan kutatási keretösszeget kapott szabad felhasználásra. Nem kellett többet törődnie a határidőkkel, jelentésekkel, költségekkel, ráadásul sorban álltak nála a xenológusok és PhD-zők, akik vele akartak dolgozni, bármilyen projekten.

Olga belevetette magát a munkába, és elkezdett előkészíteni egy ellipszisi kutatási projektet, amelynek célja, hogy kapcsolatot teremtsenek az ostorosok képviselőivel. Kutatni fog, mert ez az élete.

Ahogy az Eredő-expedíció körüli felhajtás csökkenni kezdett, végre újra normális életet élhetett. Hónapok elteltével már egyre több önálló interjút adott, szívesen elemezte a folyamatosan változó xenopolitikai helyzetet, beszélt az ostorosokról, a hidra és firka szokásokról, az újfajta stellarizált világról, a közös jövő előnyeiről és buktatóiról, néha még a migrátorokról is.

Apa teljesen a háttérbe húzódott, és inkább csak egyetemeken tartott előadásokat. Sokak szemében így Olga lett a legnépszerűbb xenológiai szakértő. Adtak a véleményére, mert higgadtan, szórakoztatóan, de tényszerűen tudott nyilatkozni fontos témákban.

Vanessát néhány hetente meglátogatta, de az Eredőről többé nem beszélgettek, és Olga hálás volt, amiért az asszony sosem faggatta. Valószínűleg arra várt, hogy egyszer majd magától mesélni kezd, de valahol ő is sejtette, hogy ez sosem fog bekövetkezni. Vanessára lassanként úgy tekintett, mint egy furcsa családtagra, egy hóbortos nagynénire, akihez szívesen ment látogatóba, és akivel jókat tudott beszélgetni a világról.

Markot imádták az emberek. A Frienden visszhangozták a szavait, ő pedig százezrek és milliók előtt tartott nyilvános beszédekben, valamint interjúkban egyre gyakrabban hangoztatta az egységes Föld eszményét, és azt, hogy mit kellene tenni a következő években, ebben a megváltozott politikai helyzetben.

A Föld és a másik három xenocivilizáció bizonytalanul méregette egymást, és nem tudták, mit hoz a jövő. Mark Ballard viszont olyan embernek tűnt, aki tudja, milyennek kell lennie ennek a jövőnek, és ez tetszett az embereknek. Az ilyesmi mindig tetszik az embereknek.

És Olga megértette, mit is jelentett az, amit Mark az Eredőre való indulásuk előtt mondott:

„Feltettem az életemet egy olyan rulettre, amelyen akkor nyerek, ha sikerül megszabadulnunk a migrátoroktól…”

És miután nyert, igyekszik minél nagyobb nyereményt felmarkolni. A nyereményért pedig még a gyilkosságtól sem riadt vissza.

Olga nem igazán követte a politikát, de azt látta, ahogy Mark népszerűségének emelkedése végül Marie Gaugain bukásához vezetett. Az FVSZ korábbi felvirágoztatójára egyre kevésbé voltak kíváncsiak, Gaugain a párton belül elszigetelődött, és egyre kevesebbet szerepelt. Mark lett az FVSZ világkormány létrehozására irányuló programjának élharcosa, amelyről végül nemzetközi tárgyalásokat kezdeményeztek az ENSZ-szel.

– Új világot építünk, de ez a világ nagyon törékeny alapokon nyugszik – szónokolt Mark. – Egyedül maradtunk, és csak magunkra számíthatunk. A Föld lakossága tizenötmilliárd fő: ebből hatmilliárd ember, kilencmilliárd földönkívüli, más néven xeno. Ezt nem hagyhatjuk így! A Föld a mi otthonunk, és most, hogy szabaddá váltunk, megoldást kell találnunk a xenoproblémára.

Probléma, ismételte magában keserűen a szót Olga, és dühítette, hogy Mark pont az ő könyvének első mondatát használja fel a beszédeiben.

Még szinte fel sem fogták, hogy véget ért a migrátor-felügyelet, máris kezdetét vette a xenofajok közötti versengés. Emberek, firkák, hidrák és ostorosok néztek egymásra gyanakodva. Az eddig természetesnek vett együttélés szabályai meginogtak, felerősödött a xenofóbia, a Földön élő firkák és hidrák nyugtalanul figyelték a feléjük irányuló egyre erősebb gyűlöletet.

Olga félt ettől a jövőtől.

Apa néhányszor meglátogatta, de ezek az örömtelen találkozások egyre ritkultak. Amikor apa arra kérte, hazudjon Markért, Olgában eltört valami, és apa ugyan többször megpróbálta elmagyarázni, hogy miért tette, de a szavai ugyanolyan színtelenek voltak, mint ő maga.

– Apa, ez nem a Földről szól, hanem hármunkról – felelte Olga. – Az igazságról. Mark gyilkosságáról. Arról, hogy hol vagyok én a ti világotokban. Sehol.

– Ez nem igaz! – rázta a fejét apa. – Ez nem így van, ne mondj ilyeneket.

– Ettől még ezt érzem. Nézd meg, hol van most Mark, ő pontosan ezt akarta. Ő a sztár, ő a hős. Ő van a középpontban, minden róla szól. És hogy ezt elérje, még bennünket is felhasznált. Pedig csak aljas gyilkos, semmi több. Számodra ez nem ijesztő?

– A Föld érdekében…

– Igen, a Föld érdekében. Tudom, nem kell újra elismételned. Elfogadtam, és megértettem. Megtettem, amire kértetek, hazuggá és megalkuvóvá váltam én is. Ez azonban a lényegen nem változtat.

Régen pont azt csodálta apában, hogy mindig kiállt az elveiért. Pedig rengetegen próbálták felhasználni a tudását és az ismertségét a saját céljaikra.

Végül a saját fia játékszerévé vált.

– Szeretném, ha együtt dolgoznánk – mondta apa. – Hamarosan elindul egy nagyszabású hydrusi kutatóprojekt, és szükségem van egy kutatásvezetőre. Szerintem nagyon jó csapat lennénk együtt. Apa és lánya…

– Nem – rázta a fejét Olga, és csak arra tudott gondolni, hogy apa mennyire színtelenné vált. – Az Ellipszisen fogok kutatni. És ne haragudj, de nem szeretnék veled dolgozni. A Csillagkarcoló után nem.

– Értem. És megértelek, csak… – Szinte könyörgően nézett a szemébe. – Úgy érzem, elveszítelek, pedig bármit megtennék, hogy ne legyen így!

– Már késő, apa. A Csillagkarcolón kellett volna megtenned a legfontosabbat. Azt hitted, a családunkért cselekszel, de valójában azzal, amit azon a hajón tettetek, a Ballard család szép csendben megszűnt létezni.

– Ne mondj ilyet! Kérlek!

– Sajnálom, de néha ki kell mondani az igazságot.

Olga felállt, és kinyitotta a bejárati ajtót.

Apa néhány másodpercig csillogó szemmel őt nézte, aztán mereven felállt.

Olga megpróbálta felidézni a régi, gyerekkori emlékeit, de nem sikerült. Csak azok a napok maradtak, ott, a Csillagkarcolón: Nyikau halála, ahogy apa Mark mellé áll, ahogy kitörlik a Friendjeiket, és ahogy apa ráveszi, hogy vegyen részt mindebben.

Apa Olga kilincsre fonódó ujjaira pillantott:

– Nem hordod a gyűrűdet. Azt hittem, nem szoktad levenni.

– Elraktam valahová – felelte közönyösnek tettetett hangon Olga –, ahol nincs szem előtt.

– Olga… – suttogta a színtelen apa könnybe lábadt szemmel, de ő hajthatatlan maradt.

– Tudod mi ebben az egészben a legrosszabb? – kérdezte még legvégül. – Megteremtettük a nagy Ballard-hazugságot, és most együtt kell élnünk vele.

A SZERZŐRŐL

A Brandon Hackett álnéven író Markovics Botond 1975-ben született, és közgazdászként szerzett diplomát. Az első írásai 2002-ben jelentek meg nyomtatásban. Írói álneve is ebből az időszakból származik, elválasztandó az írást a hivatalos munkájától.

Korai művei közül az Én, a halhatatlan novellaciklus Kirajzás című novellája Zsoldos Péter-díjat kapott. 2007-es regénye, A poszthumán döntés szakít a korai írások könnyedebb stílusával, és a pozitív visszhang eredményeként Hackettet a hazai tudományos-fantasztikus élet új reménységeként kezdték említeni. Az egy évvel később érkező Isten gépeiért megkapta a második Zsoldos Péter-díját.

Hackett regényeit 2012 óta az Agave Könyvek jelenteti meg: Az ember könyve egy olyan idegen világba kalauzolja az olvasót, amelynek lakói szagokkal kommunikálnak, és ahol az evolúció egészen más utat választott magának, míg Az időutazás napja és Az időutazás tegnapja egy szédítően vad kísérletezés az időutazás feltalálásával és annak következményeivel.

Hackett jelenleg Budapesten él feleségével és két macskájukkal.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI

AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Az ember könyve

Időutazás-duológia

Az időutazás napja

Az időutazás tegnapja

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

IMPRESSZUM

I.A GYARMATOK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

II.AZ ELLIPSZIS

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

III.A POLITIKUSOK

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

IV.AZ EREDŐ

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Table of Contents

IMPRESSZUM

I.A GYARMATOK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

II.AZ ELLIPSZIS

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

III.A POLITIKUSOK

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

IV.AZ EREDŐ

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN