Philip K. Dick

PALMER ELDRITCH HÁROM STIGMÁJA

Úgy értem, végül is nem szabad elfelejtenünk, hogy porból lettünk. Ami kétségtelenül nem sok, és ezt észben kell tartanunk. De még ezzel együtt is… úgy értem, nem valami nagy kezdet, de azért elég jól elvagyunk. Úgyhogy személy szerint én hiszem, hogy még a jelenlegi pocsék helyzeten is felül tudunk kerekedni. Értenek?

Egy belső használatú audio-feljegyzésből a P. P. Babaházak Rt. divatjós konzultánsai számára, melyet Leó Bulero diktált fel közvetlenül a Marsról való visszaérkezése után.

1

Barney Mayerson hasogató fejfájásra ébredt egy ismeretlen komforttorony ismeretlen hálószobájában. Mellette, csupasz válláig felhúzott takaróval egy ismeretlen lány aludt, halkan szuszogva vette a levegőt a száján át, haja akár egy kibomlott fehér gyapjúgombolyag.

Biztos elkések a munkából, gondolta a férfi, azzal kicsusszant az ágyból, és csukott szemmel, dülöngélve megállt, igyekezve leküzdeni a hányingert. Lehet, hogy több órányira van az irodától; talán nincs is az Egyesült Államokban. Hogy a Földön van, az biztos; a gravitáció, amitől tántorgott, ismerős volt, normális.

És a másik szobában a szófa mellett egy ismerős aktatáska: a pszichiáter, Mosoly doki.

Mezítláb átcaplatott a nappaliba, leült a táska mellé; kinyitotta, babrált pár kapcsolóval, majd bekapcsolta Mosoly dokit. Életre keltek a mérőórák, a gépezet felzümmögött. – Hol vagyok? – kérdezte tőle Barney. – Milyen messze New Yorktól? – Ez a lényeg. Most vette észre az órát a lakás falán, reggel fél nyolc. Még nincs is annyira késő.

A hordozható Mosoly dokit alkotó szerkezet, mely mikrorelés kapcsolatban állt Barney otthona, a New York-i Renown 33-as számú komforttorony alagsorában lévő számítógéppel, azonnal megszólalt:

– Á, Mr. Bayerson!

– Mayerson – helyesbített Barney, reszkető ujjal simítva hátra a haját.

– Mire emlékszel az estéből? – Ekkor vette észre, fokozódó fizikai utálattal, a konyhában a tálalóasztalon a félig üres bourbonos, ásványvizes, citromlés, gyomorkeserűs üvegeket, meg a tálca jeget. – Ki ez a lány?

– Ez a lány az ágyban Miss Rondinella Fugate – felelte Mosoly doki.

– De “hívj csak Roninak”, hogy őt idézzem.

Homályosan rémlett, és furcsa mód mintha a munkához is lett volna valami köze. – Idefigyelj – mondta a táskának, de akkor a lány a hálószobában mocorogni kezdett. A férfi azonnal kikapcsolta Mosoly dokit, és felállt; elszégyellte magát, hogy csak alsóban van.

– Már fenn? – kérdezte a lány álmosan. Kicsit nyújtózkodott, majd felült vele szemben. Egész csinos, látta a férfi, a szeme nagy és kedves.

– Mennyi az idő? Feltetted a kávét?

Barney áttrappolt a konyhába, egy nyomással beindította a tűzhelyt; máris melegedett a víz. Közben ajtó csapódott; a lány kiment a fürdőbe. Vízcsobogás. Roni zuhanyzik.

Barney visszament a nappaliba, és újra bekapcsolta Mosoly dokit.

– Mi köze a lánynak a P. P. Babaházak Rt.-hez?

– Miss Fugate a maga új asszisztense. Tegnap érkezett a Kínai Népköztársaságból, ahol a P. P. Babaházak Rt.-nek dolgozott mint az ottani térség divatjós konzultánsa. Azonban Miss Fugate, noha tehetséges, igen tapasztalatlan, és Mr. Bulero úgy vélte, hogy egy kis idő a maga asszisztenseként, mondhatnám “maga alatt”, ez azonban félreérthető, tekintetbe véve…

– Remek – morogta Barney. Bement a hálóba, megkereste a ruháit (egy kupacban találta a padlón, biztos ő hányta le oda), és gondosan elkezdett felöltözni. Még mindig rettenetesen érezte magát, komoly erőfeszítésébe került, hogy ne adja fel és engedje át magát a heveny rosszullétnek. – Tényleg – mondta Mosoly dokinak, ahogy az ingét gombolva visszament a nappaliba. – Emlékszem a pénteki memóra Miss Fugate-ről. A jóslatai bizonytalanok. Az USA Polgárháborús Képablakkal rosszul választott… azt hitte, Kínában megőrülnek érte. Hát nem hihetetlen? – Felnevetett.

Halk nyikkanással kinyílt a fürdő ajtaja; a résben megpillantotta a törülköző Ronit. Rózsaszín volt és tiszta. – Szóltál, drágám? – kérdezte a lány.

– Nem – felelte Barney. – Az orvosommal beszéltem.

– Mindenki hibázik – mondta Mosoly doki a nagyvilágba.

– Hogy kerültünk ő meg én…? – Barney a háló felé intett. – Ilyen rövid idő alatt?

– A szerelem kémiája – válaszolta Mosoly doki.

– Ugyan már.

– Nos, mindketten prekogok. Mindketten előre látták, hogy végül erre kerül a sor, hogy előbb-utóbb szexuális kapcsolatra lépnek. Ezért aztán… pár ital után… mindketten úgy döntöttek, minek várni? “Az élet rövid, a művészet…” – A táska elhallgatott, mert Roni Fugate bukkant elő meztelenül a fürdőből, és Barney mellett visszacaplatott a hálóba. A teste karcsú és egyenes tartású, figyelte meg Barney, igazán első osztályú, a melle pici, hetyke, a bimbók, mint két rózsaszín babszem. Inkább mint két rózsaszín gyöngy, helyesbített.

Roni Fugate azt kérdezte: – Már tegnap este is meg akartam kérdezni… miért van szükséged pszichiáterre? Ráadásul mindenhová magaddal cipeled, egyszer sem tetted le… és csak akkor kapcsoltad ki… – Felhúzta a szemöldökét, és kérdőn nézett a férfira.

– De legalább akkor kikapcsoltam – érvelt Barney.

– Szerinted szép vagyok? – A lány lábujjhegyre állva hirtelen nyújtózott egy nagyot, majd a férfi megdöbbenésére fürgén tornászni kezdett, ugrándozott és szökdécselt, meztelen melle fel-le ugrált.

– Naná hogy szép – mormolta Barney meghökkenve.

– Ha nem csinálnám – zihálta Roni Fugate – minden reggel ezeket az ENSZ Fegyverszárny gyakorlatokat, egy tonnát nyomnék. Kitöltőd a kávét, drágám?

– Tényleg te vagy az új asszisztensem a P. P. Babaházak Rt.-nél? – kérdezte tőle Barney.

– Hát persze. Azt akarod mondani, hogy nem emlékszel? Bár gondolom, te is olyan vagy, mint az igazán remek prekogok: olyan jól látod a jövőt, hogy a múltra csak ködösen emlékszel. Pontosan mire emlékszel az elmúlt éjszakából? – A lány abbahagyta a tornát, hogy kicsit lélegzethez jusson.

– Ó, hát azt hiszem, mindenre – felelte a férfi.

– Idefigyelj. Nem tudok más okot, miért hordanád magaddal a pszichiátered, mint hogy megkaptad a sorozási értesítést, így van?

Rövid szünet után Barney rábólintott. Erre emlékezett. Az ismerős, hosszúkás boríték egy hete érkezett; jövő szerdán kell mennie a pszichikai vizsgálatra az ENSZ-kórházba, Bronxba.

– Segített? Jól… – a lány az aktatáskára bökött – kiborított?

A hordozható Mosoly doki felé fordulva Barney megkérdezte: -Nos?

Az aktatáska felelt: – Sajnos maga még mindig túlzottan életképes, Mr. Mayerson, tíz freudnyi stresszt is kibír. Sajnálom. De még van tíz napunk, éppen csak elkezdtük.

Roni Fugate bement a hálóba, és nekiállt felvenni az alsóneműjét.

– Még belegondolni is szörnyű – tűnődött. – Ha besoroznak, Barney, és elküldenek a kolóniákra… lehet, hogy én kapom meg a munkádat. Elmosolyodott, kivillantva fenséges, hibátlan fogsorát.

Komor lehetőség volt, és a férfit nem segítette prekog képessége: az eredmény a jövőbeni ok-okozat skálán tökéletes egyensúlyban függött.

– Nem tudod ellátni a munkámat – mondta a lánynak. – Még a kínai munkát sem tudtad ellátni, pedig az viszonylag egyszerű feladat volt, ha a jövőelemek meghatározását vesszük. – De egy nap majd képes lesz rá, ezt minden nehézség nélkül előre látta. A lány fiatal és született tehetség; ahhoz, hogy felnőjön őhozzá (márpedig ő volt a legjobb a szakmában), csak pár évnyi tapasztalatra volt szüksége. Ahogy a helyzetét lassan felfogta, Barneynak egyből kiröppent az álom a szeméből. Jó esélye volt, hogy besorozzák, és még ha meg is ússza, Roni Fugate ellophatja klassz, kívánatos kis állását, azt az állást, amelyhez apránként, tizenhárom év alatt dolgozta fel magát.

Érdekes megoldása a komor helyzetnek, hogy ágyba bújt vele; maga sem tudta, hogyan lyukadt ki ide.

Az aktatáska fölé hajolt, és halkan azt mondta Mosoly dokinak: – Bárcsak meg tudnád mondani, hogy ilyen kilátástalan helyzetben miért döntöttem úgy, hogy…

– Erre én is felelhetek – szólt át a hálóból Roni Fugate; időközben felvett egy elég szűk fakózöld kardigánt, és éppen öltözőasztala tükre előtt gombolkozott. – Tegnap éjjel elárultad nekem. Az ötödik szódás bourbon után. Azt mondtad… – elhallgatott, a szeme szikrákat hányt.

– Nem túl szalonképes. Szóval ezt mondtad: “Ha nem tudsz győzni, csatlakozz”. Csak épp sajnálatos módon nem a “csatlakozz” igét használtad.

– Hm – hümmögött Barney, és kiment a konyhába, hogy töltsön egy csésze kávét. Na mindegy, nincs messze New Yorktól; ha a lány a P. P. Babaházak Rt. alkalmazottja, akkor ingázótávolságra lakik a munkahelytől. Bejárhatnak együtt. Bájos. Eltöprengett, hogy főnökük, Leó Bulero mit szólna hozzá., ha tudná. Van a társaságnak hivatalos álláspontja arról, ha a kollégák lefekszenek egymással? Szinte minden másról volt… bár azt nem tudta megmondani, hogyan tud valaki mindenre dogmát találni, miközben állandóan az Antarktiszon üdül vagy német E Terápia klinikákon van.

Egy szép nap majd én is úgy élek, mint Leó Bulero, mondta magában; ahelyett, hogy New Yorkban főnék a nyolcvan fokos hőségben…

Lába alatt remegni kezdett a padló. Az épület hűtőrendszere munkához látott. Megkezdődött a nap.

A konyhaablakon túl, a többi komforttorony mögött alakot öltött a forró, ellenséges nap. Behunyta a szemét. Megint igazi kánikula lesz, az biztos, talán felmegy húsz Wagner-pontig is. Nem kell prekognak lenni, hogy megjósolja.

*

A Marilyn Monroe külvárosában, New Jersey államban lévő nyomorultul magas helyszámú 492-es komforttoronyban Richárd Hnatt közömbösen költötte a reggelijét, közben pedig még nagyobb közönnyel futotta át az előző napi időjárási szindrómák kiértékelését a reggeli homeolapban.

A legutóbbi huszonnégy óra alatt a főgleccser 4,62 Grable-foknyit visszavonult. És délben New Yorkban a hőmérséklet 1,46 Wagnerrel meghaladta az előző napit. Plusz a páratartalom, az óceán párolgásának köszönhetően, 16 Selkirkkel nőtt. Szóval melegebb és nedvesebb; a természeti folyamatok csikorognak tovább, de mi felé? Hnatt félretolta a homeolapot, és fogta a postát, ami hajnalban érkezett… a postások már jó ideje nem merészkedtek ki napközben.

Az első, ami a kezébe akadt, a lakás hűtésszámlája volt; a múlt hónapért pontosan tíz és fél dermával tartozik a 492-es komforttoronynak – április óta ez háromnegyed derma emelkedés. Eljön a nap, amikor olyan forróság lesz, mondta magában, hogy semmi nem tudja megakadályozni, hogy elolvadjon az egész hely. Eszébe jutott, amikor a nagylemez-gyűjteménye összeolvadt egyetlen gombóccá, még '04 körül, mert az épület hűtéshálózatában pár pillanatnyi üzemszünet állt be. Most vasoxid magnószalagokat gyűjtött, azok nem olvadnak meg. Az épületben az összes papagájfajta és vénuszi mingmadár ugyanabban a pillanatban fordult fel. A szomszédja teknőse pedig kiszáradt. Persze ez napközben történt, amikor mindenki – legalábbis a férfiak – munkában voltak. A feleségek viszont a legalsó föld alatti szinten bújtak össze, és azt hitték (emlékezett, amikor Emily elmesélte neki), hogy a végzetes nap végül elérkezett. Méghozzá nem egy évszázad múlva, hanem igenis most. A Caltech előrejelzése tévedett… de persze nem így volt; csak egy fővezeték szakadt el a New York-i szolgáltatónál. Egykettőre megjelentek a robotmunkások, és megjavították.

A felesége kék munkaruhában üldögélt a nappaliban, és nagy gonddal egy még ki nem égetett kerámiát festett zománccal; nyelvét kidugta, szeme izzott… az ecset finoman mozgott, a férfi már most látta, hogy ez is egy jobb darab lesz. A munkálkodó Emilyről eszébe jutott az előtte álló feladat, amiért nem igazán lelkesedett.

– Talán nem kéne egyből lerohannunk – mondta kedvetlenül. Emily fel sem nézve válaszolt: – Még sosem volt jobb készletünk ennél.

– Mi van, ha nemet mond?

– Csináljuk tovább. Miért, mit gondoltál, feladjuk, csak mert az egykori férjem nem látja – vagy nem akarja előre látni –, hogy az új darabok majd milyen sikeresek lesznek piaci tekintetben?

– Te ismered, nem én – mondta erre Richárd Hnatt. – Nem bosszúálló, ugye? Nem neheztel ránk? – Különben is miért neheztelne Emily előző férje? Senki nem ártott neki; éppen ellenkezőleg, legalábbis így vette ki abból, amit Emily mesélt.

Furcsa volt, hogy állandóan Barney Mayersonról hall, és közben még sosem találkozott vele, sosem lépett vele közvetlen kapcsolatba. Ma ez véget ér, kilencre be van jelentve Mayersonhoz a P. P. Babaházak Rt.-nél.

Persze Mayerson kezében lesz a döntés; lehet, hogy egyetlen pillantást vet a kerámiákra, és kapásból nemet mond. Nem, mondja majd, a P. P. Babaházak Rt.-t egyáltalán nem érdekli ez. Higgyen a prekog képességemnek, a divatjós marketinges tehetségemnek és tapasztalatomnak. És… Richárd Hnatt távozik, hóna alatt a kerámiákkal, kilátástalanul.

Kinézett az ablakon, és undorral látta, hogy máris olyan forróság van, amit az ember nem bír ki; a gyalogsávok hirtelen teljesen kiürültek, ahogy mindenki menedékbe vonult. Fél kilenc, indulnia kell. Kiment az előszobába a trópusi sisakért és a kötelező hűtőegységért; a törvény értelmében alkonyaiig minden ingázónak a hátára kötve kellett hordania.

– Viszlát – mondta a feleségének az ajtóból.

– Viszlát és sok szerencsét. – Emily még jobban belemerült a festésbe, és a férfi előtt hirtelen megvilágosodott, hogy ez azt mutatja, mennyire feszült az asszony; egy pillanatra se meri abbahagyni. Hnatt kinyitotta az ajtót és kilépett a folyosóra; háta mögül érezte a hordozható hűtő hűvös fuvallatát. – Hé! – hallotta Emilyt, amikor már csukta be az ajtót; az asszony felemelte a fejét, és hosszú, barna haját hátrafésülte a szeme elől. – Hívj fel a vidfonon, amint kint vagy Barney irodájából, amint tudsz valami biztosat, bármi lesz is.

– Oké – felelte a férfi, és becsukta az ajtót maga mögött.

Leérve az épület bankjába kivette a letéti dobozukat, és átvitte egy fülkébe, majd ott kiemelte belőle a kerámiakészletet, amelyet Mayersonnak szántak.

Nemsokára úton volt a hőzárt, épületközti ingajárattal New York City belvárosába, a P. P. Babaházak Rt. székháza., a hatalmas, fakó, szintetikusbeton-épület felé, ahonnan eredetileg származott Pisze Pat és az ő miniatűr világának összes tartozéka. A baba, amelyik akkor hódította meg az emberiséget, amikor az emberiség meghódította a Szolrendszer bolygóit. Pisze Pat, a telepesek vágyálma. Milyen jól jellemzi ez a kolóniák életét… többet nem is kell tudni azokról a szerencsétlenekről, akiket a szelektív katonai szolgálatról szóló ENSZ-törvények alapján kiebrudaltak a Földről, hogy kezdjenek új, idegen életet a Marson, Vénuszon, Ganümédeszen, vagy ahová az ENSZ-bürokratáknak éppen kedvük szottyant telepíteni őket.

És még mi hisszük, hogy rossz itt, mondta magában.

Ekkor a vele szemben ülő alak, egy középkorú férfi szürke trópusi kalapban, ujjatlan ingben és az üzletemberek közt divatos, élénkvörös rövidnadrágban, megjegyezte: – Forró nap lesz.

– Valóban.

– Mit cipel abban a nagy dobozban? Piknikkosár marsi telepeseknek?

– Kerámia – felelte Hnatt.

– Lefogadom, elég, ha délben kidugja a napra, és már ki is égett. – Az üzletember kuncogott, majd fogta a homeolapját és megnézte a címoldalt. “Szol-rendszeren kívüli hajó kényszerleszállása a Plútón – olvasta. – Csapatokat küldtek a felkutatására.” Gondolja, hogy ez is valami izé? Ki nem állhatom a más csillagrendszerekből való izéket.

– Valószínűleg csak a mi egyik hajónk – vélte Hnatt.

– Látott már proxi izét?

– Csak képen.

– Szörnyű – mondta az üzletember. – Ha megtalálják a lezuhant hajót a Plútón, és olyasmi lesz, remélem, lézerrel felperzselik; végül is törvény tiltja, hogy belépjenek a naprendszerünkbe.

– Ahogy mondja.

– Megnézhetem a kerámiáit? Magam nyakkendőben utazom. A Werner-szimulált, kézi készítésű élő nyakkendő, titáni színekben… Ilyen van rajtam is, látja? A színeket valójában primitív életformák adják, amiket importálunk, aztán itt a Terrán továbbtenyésztünk. Hogy hogyan szaporítjuk őket, az szakmai titok, tudja, mint a Coca-Cola receptje.

– Ugyanezért nem mutathatom meg én sem ezeket a kerámiákat, bármennyire szeretném – felelte Hnatt. – Vadonatújak. Most viszem egy divatjós prekoghoz a P. P. Babaházak Rt.-nél; ha kell neki miniatürizált változatban a Pisze Pat modellekbe, akkor nyertünk: csak ki kell lőni az infót a P. P. lemezlovasnak – hogy is hívják? –, aki a Mars körül kering. És így tovább.

– A Werner – szimulált, kézi készítésű élő nyakkendő a Pisze Pat modell része – közölte vele a férfi. – A barátjának, Waltnak egy egész szekrénnyel van belőle. – Valósággal sugárzott az arca. – Amikor a P. P. Babaházak Rt. úgy döntött, hogy miniatürizálja a nyakkendőinket…

– Barney Mayersonnal beszélt?

– Nem én beszéltem, a területi értékesítési menedzserünk. Azt mondják, Mayerson nehéz eset. Ösztönösen dönt, és ha már döntött, az végleges.

– Sosem téved? Sose utasít vissza valamit, ami aztán divatos lesz?

– Dehogynem. Lehet, hogy prekog, de attól még ember. Elmondok valamit, ami segíthet. Rettentően gyanakvó a nőkkel szemben. A házassága pár éve ment tönkre, és még nem tette túl magát rajta. Tudja, a felesége kétszer is terhes lett, és a komforttorony igazgatótanácsa – azt hiszem, a 33-as torony volt – összeült, és kitiltották őket, mert megszegték az épület szabályzatát. Tudja, milyen a 33-as; tudja, milyen nehéz bejutni az ennyire jó minősítésű épületekbe. Szóval ahelyett, hogy feladja a lakást, elvált a feleségétől, és elküldte az asszonyt a gyerekkel együtt. Aztán később rájött, hogy hibát követett el, és megkeseredett ember lett; természetesen saját magát okolta. Pedig ez érthető hiba; az isten szerelmére, hát mit nem adnánk, maga meg én, hogy bejussunk egy lakásba a 33 vagy 34-ben? Mayerson nem nősült újra; lehet, hogy újkeresztény. Na mindegy, szóval ha megy eladni neki a kerámiákat, legyen nagyon óvatos a női szempontokkal; ne mondja, hogy “ez tetszeni fog a hölgyeknek”, meg semmi ilyesmit. A legtöbb kiskereskedelmi árut…

– Köszönöm a tippet – mondta Hnatt, és felállt; fogta a kerámiával teli táskát, és végigment a sorok között a kijárathoz. Sóhajtott. Kemény dolog, talán egyenesen reménytelen; nem győzheti le a körülményeket, amelyek jó előre meghatározták kapcsolatát Emilyvel és az edényeivel, és kész.

Szerencsére elcsípett egy taxit, s ahogy araszolt vele a belvárosi forgalomban, elolvasta a saját reggeli homeolapját, főleg a vezércikket az űrhajóról, mely állítólag a Proximáról tért vissza és becsapódott a Plútó jégmezőibe… micsoda eufemizmus! Máris kikövetkeztették, hogy a közismert bolygóközi iparosról, Palmer Eldritchről lehet szó, aki mintegy tíz éve ment el a Proxima-rendszerbe a humanoidfélék tanácsának meghívására; arra kérték, hogy modernizálja az öngyáraikat a földi modell szerint. Aztán semmi hír nem érkezett Eldritchről. Mindezidáig.

Valószínűleg jobb lenne az egész Terrának, ha nem Palmer Eldritch tért volna vissza, töprengett. Eldritch túlságosan vad és meghökkentő egyéniség volt; csodákat vitt véghez a telepesbolygókon az öngyárak beindításával, csak… mint mindig, túl messzire ment, túlságosan nagyot markolt. Fogyasztási termékek halmozódtak fel valószínűtlen helyeken, ott, ahol nem is voltak telepesek, akik hasznát vették volna; aztán szép lassan, elkerülhetetlenül szeméthegyekké változtatta őket az időjárás. A hóviharok. Már ha van, aki elhiszi, hogy ilyesmi még létezhet… mert vannak olyan helyek, ahol tényleg annyira hideg van. Sőt túlságosan hideg.

– A végcélja, kegyelmességed – közölte vele az önvezérlő taxi, és megállt egy nagy, de jobbára a felszín alatt húzódó épület előtt. A P. P. Babaházak Rt. székháza. Az alkalmazottak szép nyugodtan özönlöttek be a sok termálvédett rámpán.

Kifizette a taxit, kiugrott és mindkét kezével szorítva a táskát sietősen átvágott a rövid nyílt térségen egy rámpáig; rövid ideig megérintette a csupasz napfény, és úgy érezte – képzelte –, hogy sistereg a bőre. Megsülök, mint egy teknős, elpárolog belőlem az összes életnedv, gondolta, mikor már biztonságban volt a rámpán.

Hamarosan a felszín alatt volt, s egy recepciósnő bevezette Mayerson irodájába. A hűs és félhomályos helyiség arra csábította, hogy lazítson, de ő nem tette; még szorosabban markolta a táskát, izmai megfeszültek, és noha nem volt újkeresztény, elmormogott egy kurta imát.

– Mr. Mayerson – mondta a recepciósnő, aki magasabb volt Hnattnál, és nyitott mellényű ruhájában és a rezort-stílusú magas sarkúban igen megkapó látványt nyújtott; nem Hnatthoz beszélt, hanem az íróasztalnál ülő férfihoz. – Ez Mr. Hnatt – közölte Mayersonnal. – ő Mr. Mayerson, Mr. Hnatt. – Mayerson mögött egy teljesen fehér hajú lány állt, fakózöld mellényben. A haja túl hosszú volt, a mellénye túl szűk. – ö Miss Fugate, Mr. Hnatt. Mr. Mayerson asszisztense. Miss Fugate, ez Mr. Richard Hnatt.

Barney Mayerson tovább tanulmányozta az előtte heverő iratot, mintha észre sem vette volna, hogy valaki belépett, Richárd Hnatt pedig csendben várt, vegyes érzelmekkel; düh fészkelte be magát a légcsövébe a és mellkasába, és persze a szokásos stressz, aztán ezeken felül még a növekvő kíváncsiság indája. Szóval ez Emily előző férje, akit, már ha a nyakkendő-kereskedőnek hinni lehet, még mindig emészt a gyászos, keserű önsajnálat, amiért töröltette a házasságát. Mayerson elég megtermett férfi volt, a harmincas évei végén, szokatlanul – és nem különösebben divatos – hosszú és hullámos hajjal. Unottnak tűnt, de ellenségesség nem látszott rajta. Bár lehet, hogy csak még nem…

– Lássuk az edényeket – szólalt meg váratlanul.

Richárd Hnatt letette a táskát az asztalra, kinyitotta, egyenként kivette a kerámiákat, elrendezte őket, majd hátralépett. Barney Mayerson rövid szünet után csak annyit mondott: – Nem.

– Nem? – kérdezte Hnatt. – Mit nem?

– Nem válnak be – felelte Mayerson. Felvette az iratot, és folytatta az olvasást.

Hnatt nem akart hinni a fülének. – Úgy érti, hogy már el is döntötte? Csak így?

– Pontosan így – helyeselt Mayerson. Nem érdekelték tovább a kerámiák; számára Hnatt már össze is pakolt és ott se volt.

– Elnézést, Mr. Mayerson – szólalt meg Miss Fugate. Barney Mayerson a nőre nézett. – Mi van?

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, Mr. Mayerson – mondta Miss Fugate, azzal odament a kerámiatálakhoz, a kezébe vett egyet, mérlegelte a súlyát, megdörgölte a festést –, de nekem határozottan más a benyomásom. Úgy érzem, ezek a kerámiák beválnak.

Hnatt egyikről a másikra nézett.

– Adja ide azt – mutatott Mayerson egy sötétszürke vázára, és Hnatt azonnal odanyújtotta neki. Mayerson fogta egy darabig. – Nem – mondta végül. Most már ráncolta a homlokát. – Még mindig nem érzem a sugallatot, hogy ez befut. Véleményem szerint téved, Miss Fugate. – Letette a vázát, és Richárd Hnatthoz fordult. – Mindazonáltal tekintettel a köztem és Miss Fugate közti véleménykülönbségre… – Elgondolkodva megvakarta az orrát. – Hagyja itt az anyagot pár napra, még foglalkozom vele. – Nyilvánvaló volt, hogy nem fog.

Miss Fugate odanyúlt, felvett egy apró, furcsa alakú darabot, és szinte gyengéden dajkálta a mellén. – Ez főként. Igen erős kisugárzást érzek belőle. Ez lesz a legsikeresebb.

Barney Mayerson halkan annyit mondott: – Elment az eszed, Roni. Immár valóban dühösnek látszott; az arca vad és sötét volt. – Ha meghoztam a végső döntést, felhívom – mondta Richárd Hnattnak. – Nem látok rá okot, miért gondolnám meg magam, úgyhogy ne legyen túl optimista. Sőt, ne is hagyjon itt semmit. – És kemény, nyers pillantást vetett Miss Fugate-re.

2

Aznap délelőtt tízkor az irodájában Leó Bulero, a P. P. Babaházak Rt. igazgatótanácsának elnöke vidfonhívást kapott – amire már várt is – a Három-Bolygó Törvényrehajtó nevű magánrendőrségtől. A hívás percekkel azután érkezett, hogy tudomást szerzett a Proxról visszatérő csillagközi hajóról, amely kényszerleszállást végzett a Plútón.

Lustán hallgatta, mert a hír jelentőségének dacára máson járt az esze.

Őrület, hogy annak ellenére, hogy a P. P. Babaházak Rt. évente irdatlan összeget fizet az ENSZ-nek az immunitásért, az ENSZ Drogkontroll Hivatalának egyik hadihajója a Mars északi pólusának közelében lefoglalt egy egész hajórakomány, majdnem egymillió derma étékű Dra-Zs-t, amely a jól őrzött vénuszi ültetvényekről érkezett. A kenőpénz nyilván nem ért el a megfelelő emberekig az ENSZ bonyolult hierarchiájában.

De most már nem tehet semmit. Az ENSZ egy ablaktalan betontömb, amibe nem láthat bele.

Gond nélkül el tudta képzelni a Drogkontroll Hivatal szándékait. Azt akarják, hogy a P. P. Babaházak Rt. nevében indítson pert a rakomány visszaszerzésére. Merthogy ezzel elismerné, hogy a Dra-Zs néven ismert illegális drogot, melyet oly sok telepes rág, a P. P. Babaházak Rt. egy titkos leányvállalata termeszti, dolgozza fel és terjeszti. Úgyhogy bármilyen értékes is a rakomány, jobb veszni hagyni, mint visszakérni.

– A homeolapok helyesen találgattak – mondta éppen Felix Blau, a magánrendőrség főnöke a vidernyőn. – Palmer Eldritch az, és a jelek szerint él, bár csúnyán megsérült. Úgy tudjuk, az ENSZ egyik hajója hozza vissza egy támaszponti kórházba, aminek a helyét persze nem árulták el.

– Hm – biccentett Leo Bulero.

– Viszont ami azt illeti, hogy mit talált Eldritch a Prox-rendszerben…

– Azt sosem tudjuk meg – vágott közbe Leo. – Eldritch nem árulja el, és kész.

– Egy érdekes tény azért kiszivárgott – mondta Blau. – A hajója fedélzetén Eldritch egy olyan zuzmót tenyésztett, ami igencsak hasonlít ahhoz a Titánról származó zuzmóhoz, amiből a Dra-Zs készül. Gondoltam, érdemes… – Blau tapintatosan elhallgatott.

– Van rá mód, hogy elpusztítsuk ezeket a tenyészeteket? – kérdezte Leó ösztönös sugallatra.

– Sajnos Eldritch emberei már odaértek a hajó maradványához. Kétségtelenül ellenállnának minden ilyesfajta próbálkozásnak. – Blau együtt érző arcot vágott. – Persze azért megpróbálhatunk, no nem erőszakkal, inkább pénzzel utat nyitni.

– Próbáljunk – mondta Leó, noha egyetértett azzal, hogy ez biztosan csak időpocsékolás. – Van egy törvény, egy ENSZ-rendelet, ami tiltja az életformák importálását más rendszerekből, nem? – Kétségtelenül jól jönne, ha az ENSZ hadseregét rá lehetne venni, hogy bombázzák szét Palmer Eldritch hajójának a roncsait. Jegyzetfüzetére emlékeztetőül lefirkantotta: ügyvédet felhívni, panasz az ENSZ-nél idegen zuzmó importja ellen. – Majd beszélünk – mondta Blaunak, és bontotta a vonalat. Talán közvetlenül teszek panaszt, ötlött fel benne. Megnyomott egy gombot az interkomon, és azt mondta a titkárnőjének: – Hívja fel az ENSZ székházát, New Yorkban. Kérje személyesen Hepburn-Gilbert főtitkárt.

Pillanatokon belül létrejött a kapcsolat a ravasz indiai politikussal, akit az előző évben választottak meg főtitkárnak. – Á, Mr. Bulero – mosolygott félénken Hepburn-Gilbert. – Tiltakozni szeretne a hajórakomány Dra-Zs lefoglalása miatt, amely…

– Nincs tudomásom semmiféle Dra-Zs-rakományról – mondta Leó. – Teljesen másról van szó. Felfogták maguk, hogy miben mesterkedik Palmer Eldritch? Egy idegen eredetű zuzmót hozott be a rendszerünkbe; ez elindíthat egy olyan járványt, mint amilyen a '98-as volt.

– Felfogtuk. Azonban Eldritch emberei azt állítják, hogy ez egy Szol-rendszerből származó zuzmó, amit Mr. Eldritch vitt magával a Proxra és most csak visszahozta… Állításuk szerint ez szolgált a számára proteinforrásként. – Az indiai fogai megcsillantak fensőbbséges mosolyában; mulattatta az ócska ürügy.

– És maguk ezt elhiszik?

– Természetesen nem. – Hepburn-Gilbert mosolya kiszélesedett. – Miért érdekli magát ez az ügy, Mr. Bulero? Különleges szálak, hm, fűzik a zuzmókhoz?

– A Szolrendszer közérdeket szem előtt tartó polgára vagyok. És követelem, hogy tegyenek lépéseket.

– Hogyne tennénk – felelte Hepburn-Gilbert. – Érdeklődtünk, és rábíztuk ezt a feladatot Mr. Larkra, akit maga is ismer. Látja, hogy teszünk lépéseket?

A beszélgetés zsákutcába jutott, és Bulero végül dühöngve letette. Haragudott a politikusokra; ha róla van szó, határozott lépéseket tesznek, bezzeg Palmer Eldritchcsel kapcsolatban… Á, Mr. Bulero, utánozta a férfit, ez, uram, teljesen más kérdés.

Ismerte Larkot, hogyne. Ned Lark volt az ENSZ Droghivatalának vezetője, ő volt a felelős ezért a lefoglalt hajórakomány Dra-Zs-ért! Ravasz húzás volt az ENSZ-főtitkár részéről, hogy éppen Larkot vonta be ebbe az Eldritch-vitába. Az ENSZ ezzel adok-kapok helyzetet remélt előidézni: addig húzzák az időt és nem tesznek semmit Palmer Eldritch ellen, amíg Bulero nem csökkenti a Dra-Zs rakományok számát; érezte, hogy erről van szó, de persze bizonyítani nem tudta. Hiszen Hepburn-Gilbert, ez a sötét bőrű, alattomos, alulfejlett politikus nem ezt mondta.

Ezzel találja szembe magát az ember, ha az ENSZ-hez fordul, tűnődött. Afroázsiai politikusokkal. Valóságos dágvány. Külföldiekből áll, külföldiek vezetik. Az üres vidernyőre meredt.

Mialatt töprengett, mit is tegyen, a titkárnője, Miss Gleason szólt be hozzá az interkomon: – Mr. Mayerson van itt, Mr. Bulero, szeretne önnel beszélni pár percet.

– Küldje be. – Örült a haladéknak.

A következő pillanatban a holnapi divat szakértője lépett be komor arccal. Barney szó nélkül helyet foglalt Leóval szemben.

– Mi bántja, Barney? – kérdezte tőle Leó maró hangon. – Mondja csak, ezért vagyok itt. Hogy sírhasson a vállamon. Regélje el, miről van szó, én majd fogom a kezét.

– Az asszisztensem. Miss Fugate.

– Igen, igen. Hallom, lefeküdt vele.

– Nem ez a baj.

– Nem hát – vágta rá Leó. – Ez csak mellékes apróság.

– Úgy értem, Miss Fugate viselkedésének egy másik vetülete miatt vagyok itt. Nem sokkal ezelőtt komolyan összevitatkoztunk. Egy ügynök…

– Maga visszautasított valamit, ő pedig nem értett egyet – szólt közbe Leó.

– Igen.

– Maguk prekogok.

– Érdekes. Lehetséges, hogy léteznek alternatív jövők?

– Szóval azt kéri tőlem, parancsoljam meg neki, hogy a jövőben támogassa magát?

– Az asszisztensem – mondta Barney. – Azt kéne csinálnia, amit mondok.

– Nos az, hogy lefeküdt magával, elég jó kezdet ebben az irányban, nem? – heherészett Leó. – Mindenestre támogatnia kell magát, amíg az ügynök jelen van, és ha aggályai merülnek fel, azt később, négyszemközt kell közölnie.

Barney még jobban elkomorodott. – Ez nekem nem elég.

Leó éles hangon válaszolt: – Tudja, az E Terápia miatt hatalmas a homloklebenyem; gyakorlatilag annyira fejlett vagyok, hogy magam is prekog lettem. Kerámiaügynök volt?

Barney nagy nehezen biccentett.

– A volt felesége munkái – mondta Leó. Szépen mentek az asszony kerámiái; látott hirdetéseket a homeolapokban, amiket az egyik igen exkluzív művészeti üzlet adott fel, méghozzá itt a Keleti Parton és San Franciscóban. – Sikerük lesz, Barney? – Figyelmesen nézte a prekogját. – Miss Fugate-nek igaza volt?

– Sose lesz sikerük, isten az atyám. – Barney hangja azonban tompán csengett. Ezt nem így kellene mondani, vélte Leó; hiányzik belőle a meggyőződés. – Én ezt látom – tette hozzá makacsul Barney.

– Oké – bólintott Leó. – Elfogadom, amit mond. De ha a kerámiák bejönnek, és nekünk nem lesznek minik a telepesek modelljeihez… – eltűnődött –…előfordulhat, hogy az ágypartnere a székét is elfoglalja.

Barney felállt. – Akkor utasítja Miss Fugate-et, hogy viselkedjen a pozíciójához illően? – Elvörösödött. – Mondom másképp – morogta, ahogy Leóból kitört a röhögés.

– Oké, Barney, kicsit rápirítok. Fiatal még, túléli. Maga meg öregszik; meg kell őriznie a méltóságát, senki sem vitatkozhat a döntéseivel. Ő is felállt, odament Barneyhoz, és megveregette a hátát. – De hallgasson rám. Ne eméssze magát. Felejtse már el az exfeleségét. Oké?

– Elfelejtettem.

– Mindig jön új nő – vigasztalta Leó, és Scotty Sinclair jutott az eszébe, soros partnere; a törékeny, de nagydarab, szőke Scotty éppen most az ő műholdvillájában, a Micimackó Pagonyban ötszáz mérföldes földtávolban várja, hogy ő befejezze a heti munkát. – Mindig jönnek újak és újak, nem úgy, mint a régi postabélyegek vagy a szarvasgomba héja, amit pénznek használunk. – Ekkor az jutott eszébe, hogy elsimíthatja a dolgot, ha Barney rendelkezésére bocsátja az egyik elbocsátott (de még használható) korábbi partnerét. – Megmondom, mi legyen – kezdte, de Barney egy heves karmozdulattal belefojtotta a szót. – Nem? – kérdezte Leó.

– Nem. Különben is nagyon közel kerültünk egymáshoz Roni Fugate-tel. És egyszerre egy nő elég kell hogy legyen minden normális férfinak. – Barney komoran méregette főnökét.

– Egyetértek. Atyavilág, hiszen én is csak egyszerre eggyel vagyok, miért, talán azt hiszi, hogy háremem van a Micimackó Pagonyban? – kérdezte hevesen.

– Hát amikor utoljára fent jártam – mondta neki Barney –, ami még a januári születésnapi partin volt…

– Ó, igen. A partik. Az más, a partik nem számítanak. – Kikísérte Barneyt az iroda ajtajához. – Tudja, Mayerson, hallottam magáról egy pletykát, ami csöppet sem tetszett. Valaki látta, hogy egy olyan aktatáskás pszichiáterkomputert hurcol magával mindenhová… sorozást értesítést kapott?

Csend. Végül Barney bólintott.

– És nekünk semmit nem szólt? – kérdezte Leó. – Mikor akarta tudatni velünk? Amikor felszáll a Marsra tartó hajóra?

– Meg fogom úszni.

– Hát persze. Mindenki megússza, így tudott az ENSZ benépesíteni négy bolygót, hat holdat…

– A pszichikai vizsgálaton meg fogok bukni – mondta Barney. Prekog megérzés. Nem bírok ki annyi Freud-stresszt, ami elég nekik… nézzem rám. – Kinyújtotta a kezét; jól láthatóan reszketett. – Nézze meg, hogyan reagáltam Miss Fugate ártatlan megjegyzésére. Nézze meg, hogyan reagáltam Richárd Hnattra, aki Emily kerámiáit behozta. Nézze meg…

– Jól van – intette le Leó, noha korántsem nyugodott meg. A sorozási értesítők általában csak kilencven napot hagynak a behívás előtt, ennyi idő alatt Miss Fugate aligha tudna felkészülni arra, hogy átvegye Barney helyét. Na persze Párizsból át tudja helyezni Mac Ronstont… csakhogy Ronston még tizenöt év után sem nőtt fel Mayersonhoz; a tapasztalata megvolt, viszont a tehetséget nem lehet begyakorolni: azt csak Isten adhatja.

Az ENSZ tényleg rám szállt, gondolta Leó. Azon töprengett, hogy Barney behívása éppen most csupán véletlen, vagy a gyenge pontjainak kihasználása. Mert ha erről van szó, akkor telitalálat. És nem tudok nyomást gyakorolni az ENSZ-re, hogy felmentessem.

És mindez csak azért, mert én látom el a telepeseket Dra-Zs-val, mondta magában. De hát valakinek meg kell tenni; nem tudnak meglenni nélküle. Különben mire mennének a Pisze Pat modellekkel?

Ráadásul ez az egyik legjövedelmezőbb kereskedelmi ágazat a Szolrendszerben. Sok-sok derma cserél gazdát.

És persze ezzel az ENSZ is tisztában van.

*

New York-i idő szerint fél egykor Bulero egy lánnyal ebédelt, aki újonnan csatlakozott a titkárnői karhoz. A Bíbor Róka egy privát bokszában ült, vele szemben Pia Jurgens, aki precízen evett, apró, szép vonalú álla szabályosan dolgozott. Vörös hajú volt, Leó pedig szerette a vörös hajúakat; vagy égbekiáltóan rondák vagy szinte természetfölöttien vonzóak. Miss Jurgens az utóbbiak közé tartozott. Csak találna valami ürügyet, hogy a Micimackó Pagonyba küldethesse a lányt… már persze feltéve, hogy Scotty nem ellenezné. Ami pillanatnyilag nem látszott valószínűnek; Scotty akaratos volt, ami egy nőnél mindig veszélyes.

Milyen kár, hogy nem passzolhatom le Scottyt Barney Mayersonnak, gondolta. Egyszerre két probléma is megoldódna; Barney pszichikailag stabilizálódna, én pedig megszabadulnék…

Baromság! Barneynak muszáj instabilnak lenni, különben már a Marson is érezheti magát; ezért bérelte ki azt a beszélő aktatáskát. Nem értek én ebből a modern világból semmit. Még mindig a huszadik században élek, amikor a pszichoanalízis azért volt, hogy az ember kevésbé legyen stresszes.

– Maga mindig ilyen hallgatag, Mr. Bulero? – kérdezte Miss Jurgens.

– Dehogy. – Magában meg azt gondolta: Vajon bele tudok piszkálni Barney jellemébe? Segíteni neki, hogy… hogyan is mondják… kevésbé legyen életképes?

Csakhogy ez nem olyan könnyű, mint amilyennek hangzik; ezt ösztönösen érezte megnövelt homloklebenyében. Egy egészséges embert nem lehet parancsra megbetegíteni.

Vagy mégis?

Elnézést kért, keresett egy robotpincért, és egy vidfont kért az asztalához.

Pár pillanat múlva Miss Gleasonnal beszélt az irodából. – Figyeljen, amint visszaérek, látni akarom Rondinella Fugate-et Mr. Mayerson csapatából. És Mr. Mayerson ne tudjon róla. Értette?

– Igen, uram – felelte Miss Gleason, és felírta.

– Hallottam – mondta Pia Jurgens, amikor letette. – Tudja, elmondhatnám Mr. Mayersonnak, szinte naponta látom a…

Leó felnevetett. Mulattatta a gondolat, hogy Pia Jurgens eldobja egy jövőbeni édeskettes lehetőségét. – Hallgasson rám, és ne izgassa magát – mondta neki, megpaskolva a kezét –, ez kívül esik az emberi természet spektrumán. Fejezze be a ganümédeszi vapbéka-krokettet, és menjen vissza az irodájába.

– Úgy értettem – felelte Miss Jurgens mereven –, furcsa, hogy ennyire nyíltan viselkedik olyasvalaki előtt, akit nem is ismer.

A nő őt nézte, és amúgy is méretes, ingerlő keble még inkább megemelkedett; dagasztotta a felháborodás.

– A válasz nyilván abban rejlik, hogy jobban meg kell ismernem magát – mondta Leó mohón. – Rágott már Dra-Zs-t? – tette fel a költői kérdést. – Próbálja ki. Annak ellenére, hogy szokásformáló. Igazi élmény. – Ő persze mindig tartott magánál AA osztályút a Micimackó Pagonyban; amikor vendégek jöttek, gyakran színt kölcsönzött annak, ami amúgy unalmas lett volna. – Azért kérdezem, mert olyan nőnek nézem, akinek aktív a képzelete, a Dra-Zs hatása pedig az elme kreativitásától függ.

– Szívesen kipróbálnám – felelte erre Miss Jurgens. Körülnézett, majd közelebb hajolt és fojtott hangon mondta: – De illegális.

– Valóban? – kerekedett el Leó szeme.

– Maga is tudja. – A nő bosszúsnak látszott.

– Nézze, én tudok szerezni – mondta Leó. Persze majd együtt rágják el; ilyenkor a használók elméje összeolvad, fuzionál, új egységet alkot, legalábbis ezt az érzetet nyújtja. Párszor együtt rágnak Dra-Zs-t, és mindent tudni fog Pia Jurgensről, amit lehet; volt valami a nőben – a nyilvánvaló fizikai, anatómiai sugárzáson túl –, ami lenyűgözte; elepedt, hogy közelebb kerüljön hozzá… – Modell nélkül csináljuk. Ironikus, de éppen ő, a Pisze Pat mikrovilág megteremtője és gyártója szívesebben vette be a Dra-Zs-t vákuumban; mit nyerne egy terrai modellből, amikor az amúgy is annak a miniatűr változata, amit minden terrai városban megtalál? Megint más a telepeseknek egy kietlen holdon a süvöltő szélben, ahogy összebújnak egy bunker mélyén a fagyott metánkristályok meg ilyesmik ellen; nekik a Pisze Pat és a modell ajtót jelent vissza a világba, amelybe születtek. Viszont ő, Leó Bulero rohadtul belefáradt a világba, amibe született és amiben még mindig élt. És még a Micimackó Pagony az összes érdekes és kevésbé érdekes mókáival sem töltötte be az űrt. De azért…

– A Dra-Zs pompás dolog – mondta Miss Jurgensnek –, nem csoda, hogy betiltották. Olyan, mint a vallás; a Dra-Zs a telepesek vallása. Kuncogott. – Egy adag, tizenöt percnyi rágcsálás és… – Széttárta a karját. – Nincs többé bunker. Nincs többé fagyott metán. Okot ad, amiért érdemes élni. Nem éri meg ez a kockázatot és a kiadást?

De mi az, ami nekünk ilyen értékű, tette fel a kérdést magában, és melankólia fogta el. Azzal, hogy gyártotta a Pisze Pat modelleket, meg hogy termesztette a zuzmót és szállította a belőle készült dobozolt Dra-Zs-t, több mint egymillió Földről száműzöttnek tette elviselhetővé az életet. De mi a fenét kapott érte? Az életemet másoknak szenteltem, gondolta, és kezdek kikészülni; nem, elég. Ott volt az a műhold, ahol Scotty várt rá; ott volt két bonyolult kereskedelmi tevékenysége, az egyik legális, a másik nem… de nem több az élet ennél?

Nem tudta. Mint ahogy senki más sem, mert Barney Mayersonhoz hasonlóan mind azzal foglalkoztak, hogy őt utánozzák. Barney az ő Miss Rondinella Fugate-jével az ő és Miss Jurgens hasonmása kicsiben. Akármerre nézett, mindenütt ugyanazt látta; valószínűleg még Ned Lark, a droghivatal főnöke is így él… mint valószínűleg Hepburn-Gilbert is, aki talán egy sápadt, magas svéd sztárocskát tart ki, akkora mellekkel, mint a tekegolyók… és biztosan olyan kemények is. Még Palmer Eldritch is. Nem, döbbent rá hirtelen. Palmer Eldritch nem; ő másvalamit talált. Tíz évet töltött a Prox-rendszerben, vagy legalábbis jött-ment. Mit találhatott? Valamit, ami megérte az erőfeszítést, megérte a Plútóba való becsapódást?

– Látta a homeolapokat? – kérdezte Miss Jurgenstől. – A hajóról a Plútón? Az a Palmer Eldritch egyedülálló ember. Nincs még egy hozzá hasonló.

– Azt olvastam, hogy tisztára dilis volt.

– Naná. Tíz év az életéből, az a rengeteg viszontagság, és miért?

– Biztos lehet benne, hogy igencsak megérte neki az a tíz év – vélte Miss Jurgens. – Őrült, de okos, gondoskodik magáról, mint mindenki. Nem annyira dilis.

– Szeretnék találkozni vele – mondta Bulero. – Beszélni vele, ha csak egy percet is. – El is döntötte, hogy ezt teszi, elmegy a kórházba, ahol Palmer Eldritch fekszik, erőszakkal vagy pénzzel bejut hozzá, megtudja, mit talált.

– Sokáig azt hittem – mondta Miss Jurgens –, amikor a hajók először hagyták el a rendszerünket egy másik csillag felé – emlékszik rá? –, hogy majd hallunk… – Elhallgatott. – Ostobaság, de még gyerek voltam, amikor Arnoldson először elrepült a Proxra és vissza; mármint gyerek voltam, amikor visszaért. Én tényleg azt hittem, hogy ha már olyan messzire eljut, ott… – Lehorgasztotta a fejét, nem nézett Bulero szemébe. – Ott megtalálja Istent.

Én is azt hittem, gondolta Leó. Pedig én már felnőtt voltam. Harmincvalahány. Emlegettem is Barneynak elégszer.

És még most is ezt hiszem Palmer Eldritch tízéves utazásáról.

*

Ebéd után visszament az irodájába a P. P. Babaházak Rt.-nél, ahol első alkalommal találkozott Rondinella Fugate-tel; a lány már várt rá.

Nem csúnya, gondolta Leó, ahogy becsukta az iroda ajtaját. Jó alak és micsoda pompás, ragyogó szempár. Idegesnek látszott; keresztbe tette a lábát, lesimította a szoknyáját, lopva őt leste, ahogy leült az íróasztal mögé vele szemben. Nagyon fiatal, vette észre Leó. Egy gyerek, aki kinyitja a száját és ellentmond a feljebbvalójának, ha szerinte az téved. Megható…

– Tudja, miért kérettem az irodámba? – kérdezte.

– Gondolom, mérges, mert ellentmondtam Mr. Mayersonnak. De én tényleg éreztem a jövőt azoknak a kerámiáknak az életvonalában. Mi mást tehettem volna? – Esdeklőn megemelkedett a széken, majd visszaült.

– Hiszek önnek – felelte Leó. – Csakhogy Mr. Mayerson érzékeny lélek. Ha vele él, akkor tudja, hogy egy hordozható pszichiátert hurcol magával mindenhová. – Az egyik fiókot kihúzva elővett egy doboz Cuesta Reyt, a legfinomabb fajtából; Miss Fugate felé nyújtotta a dobozt, aki kecsesen kivett egy vékony, sötét szivart. Leó is vett egyet, majd meggyújtotta a lányét, aztán a magáét, és hátradőlt. – Hallott már Palmer Eldritchről?

– Igen.

– Tudja másra is használni a prekogerejét, mint divat-előrejelzésre? Úgy egy hónap múlva minden homeolapban rendszeresen benne lesz Eldritch tartózkodási helye. Szeretném, ha előrenézne azokba a homeolapokba, és megmondaná nekem, hol van az az ember jelenleg. Tudom, hogy képes rá. – Legyen képes rá, ha meg akarja tartani az állását, helyesbített magában. Várt, szívta a szivart, figyelte a lányt, és némi irigységgel arra gondolt, hogy ha tényleg olyan jó az ágyban, mint amilyennek látszik…

Miss Fugate lassan, akadozva szólalt meg: – Csak nagyon elmosódott képeket kapok, Mr. Bulero.

– Azért halljuk. – Tollért nyúlt.

Jó pár percbe beletelt, és ahogy a lány többször is mondta, nem kapott világos benyomást. Ennek ellenére a férfi jegyzetfüzetén hamarosan ott állt: James Riddle Veteránkórház, III. Bázis, Ganümédesz. Egy ENSZ-létesítmény, mi más. De ez várható volt. Azért nem perdöntő; attól még bejuthat.

– És más néven szerepel – tette hozzá Miss Fugate, aki sápadt és kimerült volt az erőfeszítéstől. Újra meggyújtotta a szivart, ami közben elaludt, aztán kiegyenesedett a székben. Keresztbe tette fenséges lábait. – A homeolapok szerint Palmer Eldritch a kórházi jelentésben majd mint Mr…. – Elhallgatott, szorosan behunyta a szemét, és sóhajtott. A fenébe. Nem tudom kivenni. Egy szótag. Brent. Nem, azt hiszem, Trent. Igen, Eldon Trent. – Megkönnyebbülten elmosolyodott; nagy szemében naiv, gyermeki öröm szikrázott. -Jó sok gondot a nyakukba vettek, hogy elrejtsék. A lapok szerint kikérdezik. Vagyis eszméleténél van. – Ekkor hirtelen a homlokát ráncolta. – Várjunk csak. Egy főcímet nézek a saját komforttornyomban egyedül. Kora reggel van, a címlapot olvasom. Hoppá.

Szinte tapintani lehetett a lány csüggedtségét. – Mi az? – csapott le Leó, mereven előre dőlve.

Miss Fugate azt suttogta: – A főcímek szerint Palmer Eldritch meghalt. – Pislogott, csodálkozva nézett körül, majd lassan Leóra fókuszált. A félelem és bizonytalanság keverékével méregette, szinte érezhetően visszakozva; hátrahőkölt a férfitól, ujjait idegesen összefűzve szinte belebújt a székbe. – És magát vádolják vele, Mr. Bulero. Komolyan, ezt mondják a főcímek.

– Úgy érti, meg fogom ölni?

A lány bólintott. – De… ez nem bizonyosság; csak némelyik jövőben érzem… érti? Mármint mi prekogok látunk… – tett egy határozatlan mozdulatot.

– Tudom. – Ismerte a prekogokat; végül is Barney Mayerson tizenhárom éve dolgozott a P. P. Babaházak Rt.-nek, mások meg még régebben. – Megtörténhet – mondta reszelős hangon. Magában meg azt kérdezte: Miért tennék ilyet? Most még képtelenség megmondani. Talán ha megtalálta Eldritchet és beszélt vele… ahogy minden bizonnyal fog.

– Szerintem ennek a lehetséges jövőnek a fényében helyesebb lenne, ha nem próbálna kapcsolatba kerülni Mr. Eldritchcsel – vélte Miss Fugate –, nem gondolja, Mr. Bulero? Mármint ott a kockázat… méghozzá igen nagy. Úgy tippelném… mondjuk… negyven körül.

– Mi az a “negyven”?

– Százalék. Majdnem a lehetőségek fele. – A lány már összeszedte magát, és szivarozva figyelte; sötét és átható tekintete villogott, minden bizonnyal azon töprengett, hogy főnöke miért tenne ilyesmit.

A férfi felkelt és az ajtóhoz ment. – Köszönöm, Miss Fugate, méltányolom, hogy a segítségemre volt ebben az ügyben. – Várt, egyértelművé téve a lánynak, hogy távozhat.

Miss Fugate azonban ülve maradt. Leó ugyanazzal a különös határozottsággal találta szembe magát, ami annyira feldühítette Barney Mayersont. Mr. Bulero – mondta halkan a lány –, azt hiszem, az ENSZ-rendőrséghez kell fordulnom azzal, amit most megtudtam. Mi prekogok…

A férfi becsapta az ajtót. – Maguk prekogok túlságosan sokat foglalkoznak a mások életével! – De önként szolgáltatta ki magát. Eltöprengett, vajon mihez kezdhetne a lány ezzel a tudással.

– Lehet, hogy Mr. Mayersont behívják – folytatta Miss Fugate. – Ezt természetesen maga is tudja. Beveti a befolyását, hogy engedjék el?

– Szándékomban állt segíteni őt, hogy megússza, igen – felelte őszintén.

– Mr. Bulero – kezdte a lány halk, nyugodt hangon –, kössünk üzletet. Hagyja, hogy bevigyék. És én leszek az ön New York-i divatjós konzultánsa. – Elhallgatott. Leó Bulero nem szólt semmit. – Mit gondol? – kérdezte. Láthatóan nem volt otthon az ilyesfajta egyezkedésben, ennek ellenére ki akart tartani a végsőkig; végül is mindenkinek, még a legutolsó operátornak is kezdenie kell valahol, merengett Leó. Talán egy majdani briliáns karrier első lépéseit látja most.

Aztán eszébe jutott valami. Eszébe jutott, miért helyezték át a lányt Pekingből ide New Yorkba, Barney Mayerson asszisztensének. Az előrejelzései túlságosan szeszélyesek voltak. Némelyik – tulajdonképpen túl sok is – helytelennek bizonyult.

Talán a főcím arról, hogy ő Palmer Eldritch állítólagos gyilkosa – feltéve, hogy a lány igazat mondott és valóban látta –, talán ez is hibás. Ugyanolyan hibás megérzés, mint amelyek miatt idekerült.

– Hadd gondoljam át – mondta hangosan. – Adjon pár napot.

– Holnap reggelig kap haladékot – jelentette ki határozottan Miss Fugate.

Leó elnevette magát. – Már értem, Barney miért húzta úgy fel magát. – Ráadásul Barney a saját prekog képességeivel valószínűleg megérezte, legalábbis homályosan, hogy Miss Fugate döntő csapást mér rá, veszélyezteti az állását. – Idehallgasson – lépett oda a lányhoz. – Maga Mayerson kedvese. Nem akar arról lemondani? Én egy egész műholdat ajánlok helyette. – Feltéve persze, hogy ki tudja onnét űzni Scottyt.

– Nem, köszönöm – felelte Miss Fugate.

– Miért? – A férfi csodálkozott. – A karrierje…

– Bírom Mr. Mayersont. És nem különösebben vonzanak a búb… itt észbe kapott a lány. – Az olyan férfiak, akik azokon a klinikákon fejlődnek tovább.

Leó megint kinyitotta az iroda ajtaját. – Holnap reggelre döntök. Ahogy a lány kiment az ajtón a külső irodába, azt gondolta: Addig van időm elérni a Ganümédeszt és Palmer Eldritchet; akkor többet fogok tudni. Például, hogy a nő megérzései hamisak vagy nem.

Becsukta az ajtót, azonnal az asztalához ment, megnyomta a külső vidfon gombját. Azt mondta a New York City-i operátornak: – Kapcsoljon össze a James Riddle Veteránkórházzal a III. Bázison a Ganümédeszen. Egy ottani beteggel szeretnék beszélni, Mr. Eldon Trenttel. Személyesen. – Megadta a nevét és a számát, majd bontotta a vonalat, aztán tárcsázta a Kennedy Űrrepteret.

Helyet foglaltatott az aznap esti New York-Ganümédesz expresszhajóra, majd fel-alá járkálva várta a James Riddle Veteránkórház jelentkezését.

Buborékfejű, gondolta. Ez a lány a főnöke szemébe merné mondani, hogy buborékfejű.

Tíz perc múlva jött a hívás.

– Sajnálom, Mr. Bulero – mentegetőzött az operátor. – Az orvosok utasítására Mr. Trent nem fogadhat hívásokat.

Szóval Rondinella Fugate-nek igaza volt; tényleg létezik egy Eldon Trent a James Riddle-ben, és minden valószínűség szerint ő Palmer Eldritch. Az utazás mindenképpen megéri; az esélyek biztatók.

Biztatók voltak, helyesbített elfintorodva. Találkozom Palmer Eldritchcsel, és valami veszekedésbe keveredünk, az isten tudja, miről, aztán a halálát okozom. Egy férfinak, akit most még nem is ismerek. És vádat emelnek ellenem, nem úszom meg. Micsoda kilátások.

Kíváncsisága azonban feléledt. Összetett üzleti tevékenységei során még soha semmilyen körülmények között nem kényszerült rá emberölésre. Akármi is történik Palmer Eldritch és közte, különleges kell hogy legyen; a ganümédeszi út mindenképpen indokolt.

Most már nehéz lenne visszacsinálni. Mert az az ösztönös megérzése támadt, hogy ez úgy fog elsülni, ahogy reméli. És Rondinella Fugate csak annyit mondott, hogy megvádolják a gyilkossággal; az elítélésről nem esett szó.

Főbenjáró bűn miatt elítélni egy embert az ő pozíciójában még az ENSZ-en keresztül sem egyszerű.

Hadd próbálkozzanak.

3

Richard Hnatt egy bárban üldögélt a P. P. Babaházak Rt. székházának közvetlen közelében, és keserű tequilát kortyolgatott. Táskája mellette hevert az asztalon. Pokoli jól tudta, hogy nincs semmi baj Emily edényeivel; a munkája eladható. A baj az exférjével volt és annak hatalmi pozíciójával.

Mert Barney kihasználta a hatalmát.

Fel kell hívnom Emilyt és elmondani neki, mondta magában Richárd Hnatt. Lassan felállt.

Egy férfi állta el az útját, egy különösen gömbölyded példány, pipaszár lábakon.

– Ki maga? – kérdezte Hnatt.

A férfi fel-le ringatózott előtte, akár egy játékbaba, közben a zsebébe nyúlt, mintha azt az ismerős mikroorganizmust vakargatná, mely parazita hajlammal rendelkezett, és amely túlélte az idő próbáját. Mindenesetre végül egy névjegykártyát húzott elő. – Érdekelnek minket a kerámiái, Mr. Hatt. Natt. Akármennyiért.

– Icholtz – olvasta a kártyát Hnatt; csak a név állt rajt, semmi további infó, még vidfonszám sem. – Most csak minták vannak nálam, de megadom a viszonteladók nevét. Ezek csak…

– Minizésre vannak – bólintott a játékszerű férfi, Mr. Icholtz. – Nekünk pontosan erre van szükségünk. Miniatürizálni akarjuk a kerámiáit, Mr. Hnatt, ugyanis szerintünk az a Mayerson téved… divatosak lesznek, méghozzá igen hamarosan.

Hnatt rámeredt. – Nem a P. P. Babaházak Rt.-től jött, és mégis minizni akar? – Senki más nem minizett. Mindenki tudta, hogy a P. P. Babaházak Rt.-nek monopóliuma van.

Mr. Icholtz leült az asztalhoz a táska mellé, elővette a tárcáját, és kezdte leszámolni a dermákat. – Eleinte igen kis nyilvánosságot fog kapni, de aztán… – Egy rakás barna, ráncos dermát, azaz szarvasgomba-héjat kínált Hnattnak, amely a Szolrendszer törvényes fizetőeszközeként szolgált: az egyetlen molekula, egy különleges protein-aminosav, melyet nem tudtak hamisítani a Nyomdászok, ezek a Biltongról való életformák, akiket a Terra számos ipartelepén az automata gépsorok helyett alkalmaztak.

– Meg kell beszélnem a feleségemmel – mondta Hnatt.

– Nem maga a cég képviselője?

– D-d-de igen. – Elvette a pénzt.

– A szerződés. – Icholtz előhúzott egy dokumentumot, kiterítette az asztalon, s már nyújtotta is a tollat. – Kizárólagos jogokat ad nekünk.

Richárd Hnatt odahajolt, hogy aláírja, és a szerződésen észrevette Icholtz cégének a nevét. Ét-R Gyártóüzem, Boston. Életében nem hallott róla. Ét-R… emlékeztette valamire, de hogy mire, az nem jutott az eszébe. Csak miután aláírta, és Icholtz letépte az ő példányát, akkor ugrott be.

A Dra-Zs nevű illegális hallucinogén drogra, amit a telepesek használtak a Pisze Pat modellekkel együtt.

Mély nyugtalanság vett rajta erőt. De már túl késő volt visszakozni. Icholtz fogta a táskát, amelynek jogos tulajdonosa immár az Ét-R Gyártóüzem, Boston, USA, Terra volt.

– Hogyan… tudok kapcsolatba lépni magával? – kérdezte Hnatt, amikor Icholtz már lépett el az asztaltól.

Icholtz kurtán elmosolyodott. – Minket nem tud elérni. Ha szükségünk van magára, majd mi jelentkezünk.

*

Hogy az ördögbe mondja el Emilynek? Hnatt megszámolta a dermákat, átolvasta a szerződést, és apránként felfogta, Icholtz mennyit is fizetett neki; elmehetnek belőle Emilyvel egy ötnapos vakációra az Antarktiszra, a Terra mágnásai által frekventált pompás, hűvös városok egyikébe, ahol biztosan Leó Bulero, meg a hozzá, hasonlók is töltik a nyarat… És manapság a nyár egész éven át tart.

Vagy vehetik jobb hasznát is, merengett. Ennyi pénzzel bejuthatnak a bolygó legelőkelőbb létesítményébe – már ha akarják. Elrepülhetnek Németországba, és bejelentkezhetnek dr. Willy Denkmal egyik E Terápia klinikájába. Ejha!

Bement a bár vidfülkéjébe, becsukta az ajtót, és tárcsázta Emilyt. Csomagolhatsz. Megyünk Münchenbe. Ööö… – Találomra bemondta az egyik klinika nevét, amelynek a hirdetését exkluzív párizsi magazinokban látta: – Eichenwaldba. Dr. Denkmal…

– Barney elfogadta – vágott közbe Emily.

– Nem. De valaki más is utazik a minizésben, nem csak a P. P. Babaházak Rt. – A férfi mámoros hangulatban volt. – Barney ajtót mutatott, és akkor mi van? Ezért az új sorozatért többet is kaphatunk, rengeteget. Fél óra múlva ott vagyok, csak helyet foglalok az egyik TWA expresszjáratra. Gondolj bele: E Terápia mindkettőnknek!

– Most, hogy jobban belegondolok, nem vagyok benne biztos, hogy akarom ezt a gyorsított evolúciót – mondta Emily halkan.

A férfi ettől megtántorodott. – Dehogynem akarod. Úgy értem, megmentheti az életünket, és ha a mienket nem is, a gyerekeinkét… a potenciális gyerekeinkét, ha majd egyszer lesznek. És még ha csak rövid ideig is leszünk ott, és csak keveset fejlődünk, gondold meg, mennyi ajtó megnyílik előttünk! Persona grata leszünk mindenhol. Ismersz személyesen bárkit, akinek E Terápiája volt? A homeolapokban állandóan lehet olvasni erről meg arról, társasági emberekről, de…

– Nem akarok olyan szőrös lenni – felelte Emily. – Nem akarom a fejemet megnagyobbíttatni. Nem. Én nem megyek az Eichenwald Klinikára. – A hangjából tökéletes határozottság érződött; az arca rezzenéstelen volt.

– Akkor megyek magam – mondta Hnatt. Azért annak is lesz gazdasági haszna, végül is ő ül le a vevőkkel. Ráadásul így kétszer annyi ideig maradhat a klinikán, kétszer annyit fejlődhet… feltéve, hogy a kezelés hat. Van, aki nem reagál rá, de ez aligha dr. Denkmal hibája; az evolúcióra való hajlam nem ugyanolyan mértékben öröklődik mindenkire.

Önmagát illetően biztos volt benne, hogy rendkívül jól fog fejlődni, utoléri a nagyágyúkat, néhányukat még le is hagyja, teste nagyobb felületén lesz ott az a sokszor látott bőrkeményedés, amit Emily téves előítélettel “szőr”-nek nevez.

– És én mit csináljak, amíg elvagy? Kerámiázzak? – kérdezte Emily.

– Hát persze. – Mert dőlnek majd a rendelések, különben az Ét-R Gyártóüzem, Boston aligha érdeklődne a minizés iránt. Nyilván megvannak a maguk divatjós prekogjai, mint a P. P. Babaházak Rt.-nek. De aztán eszébe jutott, mit mondott Icholtz: eleinte igen kis nyilvánosságot fog kapni. Ez azt jelentheti, döbbent rá, hogy az új cégnek nincs a telepes holdak és bolygók körül keringő lemezlovas-hálózatuk; a P. P. Babaházak Rt.-től eltérően nekik nincs Allén és Charlott Faine-jük, akiknek kiküldhetnék a hírt.

De a lemezlovas műholdlánc felállítása időbe telik, ez természetes.

Mégsem hagyta nyugodni a dolog. Hirtelen elfogta a pánik: lehet, hogy illegális cég? Talán mint a Dra-Zs-t, az Ét-R-t is betiltották, talán valami veszélyes dologba keveredtem.

– Ét-R – mondta hangosan Emilynek. – Hallottál már róla? -Nem.

Elővette a szerződést, és még egyszer átfutotta. Micsoda zűrzavar, gondolta. Hogyan keveredtem ekkora pácba? Bárcsak az a szemét Mayerson elfogadta volna…

*

Délelőtt tízkor ismerős, rettenetes tülkölés rángatta ki Sam Regant álmából, aki egyből az ENSZ-hajót szidta odafent; tudta, hogy a ricsaj szándékos. A Bárányhimlő Telep fölött keringő hajó biztos akart lenni benne, hogy a telepesek – és nem csak az itteni állatok – megkapják a ledobandó csomagokat.

Megkapjuk, morogta Sam Regan, azzal felrántotta szigetelt overalljának cipzárját, felhúzta lábára a hosszú csizmát, majd mogorván és a lehető leglassabban ballagott a rámpa felé.

– Ma korán jött – panaszkodott Tod Morris. – És fogadok, hogy mind minta: cukor meg ételalapanyagok, zsír vagy ilyesmi, és semmi érdekes, mondjuk, édesség.

A rámpa tetején Norman Schein nekivetette vállát a fedélnek, és meglökte; éles, hideg napfény ömlött rájuk, alig győztek pislogni.

Fönt az ENSZ-hajó szikrázott a fekete ég előterében, mintha egy fonálon lengene. Jó pilóta, ha így tud ereszkedni, vélte Tod. Ismeri a Homokszép Vidék körüli terepet. Intett a hajónak, mire újra megszólalt a kürt, rettenetes ricsajjal. Gyorsan a fülére kapta a kezét.

Egy lövedék csúszott ki a hajó aljából, aztán kinyújtotta a stabilizátorait, majd spirálisan ereszkedni kezdett a föld felé.

– Fúúúj – prüszkölt undorral Sam Regan. – Nincs ejtőernyő. Biztos minták. – Elfordult, már csöppet sem érdekelte a dolog.

Milyen nyomorúságos ma a felszín, gondolta, végignézve a marsi tájon. Minek is jöttünk ide? Mert muszáj volt, kényszerítettek.

Az ENSZ-lövedék már talajt is ért, burka az ütközéstől szétrepedt, a három telepes jól látta a bádogdobozokat. Első látásra úgy kétszázötven kiló só. Sam Regan még jobban elcsüggedt.

– Hé – szólalt meg Schein, aki odabandukolt a lövedékhez, és belekukkantott. – Az hiszem, van itt valami használható.

– Mintha rádió lenne azokban a dobozokban – mondta Tod. – Tranzisztoros rádiók. – Elgondolkodva követte Scheint. – Talán hasznukat vehetjük a modellünkben.

– Az enyémben már van rádió – mondta Schein.

– Hát akkor csinálj az alkatrészeiből egy önvezérlő elektromos fűnyírót – javasolta Tod. – Olyanod még nincs, ugye? – Nagyon jól ismerte Scheinék Pisze Pat modelljét; a két pár, ő meg a felesége és Schein meg a felesége sokat voltak közös fúzióban.

– Stipi-stopi a rádiókra, nekem kellenek – szólt közbe Sam Regan. Az ő modelljében nem volt automata garázsajtó, mint Scheinnél és Tódnál; jócskán mögöttük kullogott. Persze ilyesmit lehet venni is. Csakhogy kifogyott a dermából. Az egész készletét elköltötte arra, amire még égetőbb szüksége volt: egy dílertől jó nagy mennyiség Dra-Zs-t vett, és hogy ne legyen szem előtt, elásta a földbe a közös bunker alsó szintjén az alvókamrája mögött.

Hívő volt, hitt az átváltozás csodájában – a majdnem szent pillanatban, amikor a modell miniatűr műtárgyai már nem csak jelképezik a Földet, de maguk lesznek a Föld. Így ő és a többi hívő, amikor a Dra-Zs segítségével a babavilágban fúzióba lépnek, időn és téren kívül kerülnek. Sok telepes nem volt még hívő; ők a modellekben csak egy olyan világ jelképét látták, amelyet immár nem érhetnek el. De a hitetlenek egyenként megtérnek.

Már most kora reggel arra vágyott, hogy lemenjen, elrágjon egy szelet Dra-Zs-t a készletéből, és csatlakozzon társaihoz a legünnepélyesebb pillanatban, ami csak megadatik nekik.

Azt kérdezte Tódtól és Norm Scheintől: – Nincs valamelyikteknek kedve egy tranzithoz? – Ez volt a részvételre használatos kifejezésük. Megyek vissza. Használhatjuk az én Dra-Zs-mat, megosztom veletek.

Egy ilyen ajánlatot nem lehetett nem megfontolni, Todot és Normot is csábította a dolog. – Ilyen korán? – kérdezett vissza Norm Schein. Most másztunk ki az ágyból. Bár gondolom, úgyse nagyon van mit csinálnunk. – Komoran rugdosta a félautomata homokkotrót, ami napok óta el sem mozdult a bunker bejárata közeléből. Senkinek nem volt ereje, hogy feljöjjön a felszínre és folytassa az egy hónapja elkezdett tisztogatást. – Azért nem helyes – morogta. – A kertünkben kéne dolgoznunk.

– Ja, mert az aztán kert – vigyorgott Sam Regan. – Mi is az az akármi, amit növesztesz? Elnevezted már?

Norm Schein zsebre dugott kézzel odaballagott a homokos, laza, gyér növényzetű talajon a néhai kertjéhez; megállt, végignézett a sorokon, hátha még több is kikelt abból a speciálisan előkészített magból. Egy se kelt ki.

– Nagy levelű fehérrépa – mondta Tod. – Igaz? Így is felismerem a levelét, hogy mutáns.

Norm leszakított egy levelet, megrágta, majd kiköpte; keserű volt és tiszta homok.

Ekkor Helen Morris bukkant elő, és egyből megborzongott a hideg marsi napfényben. – Van egy kérdésem – mondta a három férfinak. – Szerintem egy pszichoanalitikus a Földön ötven dollárt kért egy óráért, Fran meg azt mondja, az csak negyvenöt perc volt. – Elkezdte magyarázni: – Akarunk egy pszichiátert a modellünkbe, és jól akarjuk csinálni, mert eredeti darab, a Földön készítették, onnét hozták ide, ha emlékeztek arra a Bulero-hajóra, ami a múlt héten jött…

– Emlékszünk – felelte savanyúan Norm Schein. Hogy az a Bulero-ügynök micsoda árat kért! És közben egész idő alatt a műholdról Allén és Charlotte Faine a különböző darabokat elemezték, hadd csorogjon a nyáluk.

– Kérdezzük meg Faine-éket – javasolta Helen férje, Tod. – Rádiózzunk fel, ha legközelebb erre jár a műhold. – Az órájára pillantott. Úgy egy óra múlva. Az autentikus darabokról minden információjuk megvan; igazából ezeket az adatokat a baba mellé kellett volna tenniük a dobozba. – Bosszantotta, hiszen az ő dermájából (az övéből és Helenéből) fizettek a pszichiáter apró figurájáért, amihez tartozott ágy, íróasztal, szőnyeg és egy könyvespolcnyi hihetetlenül szépen miniatürizált könyv.

– Te jártál pszichiáterhez a Földön – mondta Helen Norm Scheinnek. – Mennyit kért?

– Hát én jobbára csoportterápiára jártam – felelte Norm. – A Berkeley Állami Mentálhigiéniás Klinikára, ahol a fizetőképesség szerint mérték a tarifát. Pisze Pat és a fiúja meg magánpszichiáterhez járnak. Végigjárta a kertjét, ballagott a tépett levelek között, melyeket kivétel nélkül mikroszkopikus helyi kártevők rágcsáltak meg. Ha csak egyetlen egészséges növényt találna, egyetlen érintetlent, máris helyreállna a lelki egyensúlya. A földi rovarirtók itt egyszerűen nem váltak be, a helyi kártevők zavartalanul nyüzsögtek tovább. Tízezer éve várták türelmesen, hogy valaki idejöjjön és növénytermesztéssel próbálkozzon.

– Jobb, ha megöntözöd – tanácsolta neki Tod.

– Ja – biccentett Norm Schein. Komoran indult a Bárányhimlő Telep vízpumparendszere felé; az immár részben homokkal teli öntözőrendszerhez volt csatlakoztatva, ami a bunker összes kertjét szolgálta. Az öntözés előtt el kéne távolítani a homokot, jutott eszébe. Ha nem indítják be hamarosan a nagy A-osztályú homokkotrót, akkor sem fognak tudni öntözni, ha akarnak, ő meg nem is igen akart.

És mégsem tudott úgy csinálni, mint Sam Regan, hogy csak úgy hátat fordít a felszínnek, lemegy babrálni a modelljével, új elemeket építeni vagy behelyezni, fejleszteni… vagy, ahogy Sam javasolta, elővenni egy szelet jól eldugott Dra-Zs-t, és belemerülni a fúzióba. Feladataink vannak, gondolta.

Azt mondta hát Helennek: – Mondd a feleségemnek, hogy jöjjön fel.

– Ő majd irányítja, merre menjen a homokkotróval, Frannek jó szeme van.

– Majd én szólok neki – ajánlotta Sam Regan, és már indult is lefelé.

– Senki nem jön?

Senki nem ment. Tod és Helen Morris már a saját kertjüket vizsgálták, Norm Schein pedig a ponyvát húzta le a kotróról, hogy be tudja indítani.

Lent Sam Regan felkutatta Fran Scheint; a Pisze Pat modellnél guggolva találta, amit a Morris és a Schein család közösen tartott fenn. Éppen buzgón ügyködött valamin.

Fran fel sem nézve mondta: – Pisze Pat bement a belvárosba vadonatúj felnyitható tetejű Fordjában, leparkolt és pénzt dobott a parkolóórába, és vásárolt, most pedig a pszichiáter várójában olvassa a Fortune-t. De mennyit fizessen? – Felnézett, végigsimított hosszú, sötét haján, és rámosolygott a férfira. Egyértelműen Fran volt a legszebb és legdrámaibb személy a közös bunkerban, gondolta Sam Regan, és nem az első alkalommal.

Azt mondta: – Hogyan tudsz szöszmötölni azzal a modellel anélkül, hogy elrágnál egy kis… – Gyorsan körülnézett, a jelek szerint egyedül voltak. Lehajolt a nőhöz, és halkan folytatta: – Gyere, rágjunk egy kis első osztályú Dra-Zs-t. Csak te meg én, mint a múltkor. Na? Dübörgő szívvel várta a választ; tisztára elgyengült, ha csak eszébe jutott, amikor utoljára egyszerre változtak át.

– Helen Morris mindjárt…

– Nem, a homokkotrót kurblizzák fönt. Jó egy óráig még nem jönnek le. – Megfogta Fran kezét, és talpra segítette. – Ami sima, barna csomagolópapírban érkezik – mondta, miközben kivezette a nőt a folyosóra –, az használni való, nem eltemetni. Idővel megpállik. Elveszti az erejét.

– Márpedig mi sokat fizetünk azért az erőért – jutott eszébe a morbid gondolat. Túl sokat, hogy csak úgy hagyjuk pocsékba menni. Igaz, voltak (no, nem ebben a bunkerban), akik állították, hogy az átváltozáshoz szükséges erő nem a Dra-Zs-ból, hanem a modell pontosságából ered. Ő ezt baromságnak tartotta, de azért voltak a nézetnek hívei. Ahogy sietve beléptek Sam Regan lakrészébe, Fran azt mondta:

– Rágok veled kettesben, Sam, de amíg a Terrán vagyunk, ne csináljunk semmi olyat, amit… tudod, amit nem csinálnánk itt. Úgy értem, az a tény, hogy akkor Pat és Walt vagyunk, és nem pedig önmagunk, még nem jogosít fel semmire. – Figyelmeztetőn meredt a férfira, megróva korábbi viselkedéséért, és hogy a megkérdezése nélkül hozta olyan helyzetbe.

– Szóval elismered, hogy tényleg a Földre jutunk? – Számtalanszor vitatkoztak már erről, kardinális kérdés volt. Fran hajlott a véleményre, miszerint az átváltozás csak látszat, a telepesek által járulékos tulajdonságok közé sorolható dolog: az érintett helyeknek és tárgyaknak pusztán a külső, nem pedig a lényegi manifesztációja.

– Én azt hiszem – kezdte Fran lassan, közben ujjait kifejtette a férfi ujjai közül, és megállt a lakrész bejáratánál –, hogy akár a képzelet játéka, drog keltette hallucináció, akár valóságos átváltozás a Marsról az egykori Földre egy olyan közeg által, amiről semmit nem tudunk… Megint szigorúan meredt a férfira. – Szerintem tartózkodnunk kéne tőle. Hogy ne szennyezzük be a kommunikáció élményét. – Figyelte, amint a férfi óvatosan elhúzza a fémágyat a faltól, majd egy meghosszabbított kampóval benyúl a feltárult üregbe. – Megtisztító élmény lenne. Elveszítenénk a testünket, testiségünket, ahogy mondják. Helyette elpusztíthatatlan testet öltünk, legalábbis egy időre. Vagy örökre, ha elhisszük, mint ahogy néhányan hiszik, hogy az a test időn és téren kívüli, hogy örök. Te nem értesz egyet, Sam? – sóhajtott.

– Tudom, hogy nem.

– Spiritualitás – mondta a férfi undorral, ahogy kihalászta a csomag Dra-Zs-t az üregből. – Megtagadod a valóságot, és mit kapsz cserébe? Semmit.

Fran közelebb ment, figyelte, hogy bontja ki a csomagot. – Beismerem, hogy nem tudom bebizonyítani, hogy a megtartóztatásért bármit kapnál cserébe. Egyvalamit viszont tudok. Amit te és a többi érzékvadász nem ismer fel, az az, hogy amikor Dra-Zs-t rágunk és elhagyjuk a testünket, meghalunk. És holtunkban elveszítjük… – habozott.

– Mondd ki – unszolta Sam, miközben kibontotta a csomagot, és késével lehasított egy csíkot a barna, durva, növényszerű rostkötegből.

– A bűn súlyát – fejezte be Fran.

Sam Regan felröhögött. – Jól van… legalább ortodox vagy. – Mert a legtöbb telepes egyetértett volna Frannel. – Csakhogy én nem ezért rágom – mondta, s visszahelyezte a csomagot a biztonságos helyre –, én nem akarok semmit elveszteni… én nyerni akarok valamit. – Becsukta a lakrésze ajtaját, majd gyors mozdulatokkal elővette a saját Pisze Pat modelljét, mohó sietséggel leterítette a padlóra, minden tárgyat a helyére rakott benne. – Valamit, amire amúgy nem vagyunk jogosultak – tette hozzá, mintha Fran nem tudná.

Fran férje – vagy az ő felesége vagy mindketten, vagy bárki a bunkerból – bekukkanthat, mialatt ő meg Fran átváltozás alatt lesznek. Testük illő távolságra lesz egymástól, s bármilyen körültekintő is a szemlélő, nem vehet észre semmi helytelent. Törvényi szabályozásra is történt kísérlet, azonban az átváltozás alatti együttlétet nem lehetett bizonyítani, pedig már a Marsot kormányzó ENSZ-hatóságok jogi szakértői és más telepesek is próbálkoztak és felsültek. Az átváltozás során az ember elkövethetett vérfertőzést, gyilkosságot, bármit, ám törvénykezési szempontból puszta fantázia maradt, impotens vágyálom.

Ez az igencsak érdekes tény rég hozzáedzette Samet a Dra-Zs használatához; számára a marsi élet kevés áldásainak egyike volt.

– Szerintem te csábítasz rossz utakra engem – mondta Fran. Engedelmesen leült, de szomorúnak látszott; nagy, sötét szeme hiába próbált megkapaszkodni egy pontban a modell közepén, Pisze Pat irdatlan ruhatárához közel. Szórakozottan babrált egy cobolyprém kabáttal.

A férfi odaadta neki a Dra-Zs felét, a sajátját pedig a szájába kapta és mohón rágni kezdte.

A még mindig gyászos arcot vágó Fran is rágott.

A férfi volt Walt. Volt egy Jaguar XXB sportsiklója, ami óránként simán hozta a tizenötezer mérföldet. Az inge olasz volt, a cipője angol. Kinyitotta a szemét, és tekintetével a kis G. E.-órás tévét kereste az ágya mellett. Automatikusan bekapcsol majd; a nagy hírbohóc, Jim Briskin reggeli show-jára van állítva. Lángvörös parókájában Jim Briskin máris kezdett feltűnni a képernyőn. Walt felült, megérintett egy gombot, amitől az ágya elfordult, a felső része megemelkedett, hogy alkalmazkodjon ülő helyzetéhez, aztán csak hevert és nézte a programot.

– A Van Ness és a Markét sarkán állok San Francisco belvárosában kezdte Briskin kedvesen –, ahol hamarosan láthatjuk az új, izgalmas, Sir Francis Drake épület átadását, mely az első teljesen felszín alatti komforttorony. Az épület felszentelésén itt áll mellettem a balladák elbűvölő asszonya és…

Walt kikapcsolta a tévét, felkelt, mezítláb az ablakhoz ment; felhúzta a rolót, és kinézett a meleg, szikrázó, kora reggeli San Franciscó-i utcákra, dombokra és fehér házakra. Szombat reggel volt, nem kellett dolgoznia menni Palo Altóba az Ampex Corporationbe; helyette – és ez nagyon jól hangzott – randija volt a barátnőjével, Pat Christensennel, aki egy modern kis lakásban lakott a Potrero Hillen.

Mindig szombat volt.

A fürdőszobában vizet fröcskölt az arcára, majd bekente borotvahabbal, és nekilátott borotválkozni. És mialatt a tükörben bámulva magát borotválkozott, észrevett egy cédulát a tükör szélén, a saját keze írásával.

EZ EGY ILLÚZIÓ. TE SAM REGAN VAGY, TELEPES A MARSON. JÓL HASZNÁLD KI AZ ÁTVÁLTOZÁSI IDŐT, HAVER. HÍVD FEL PATET, PRONTO!

Aláírás: Sam Regan.

Illúzió, gondolta, és a keze megállt a levegőben. Milyen értelemben? Próbált visszaemlékezni: Sam Regan és a Mars, a nyomasztó telepesbunker… igen, homályosan rémlett valami, de távoli volt, zavaros, csöppet se meggyőző. Vállat vont, aztán folytatta a borotválkozást, értetlenül és kicsit lehangoltan. Jól van, tegyük fel, hogy a cédula igazat mond, talán valóban emlékszik arra a másik világra, arra a nyomorúságos féléletre, a kényszerű száműzetésre a szokatlan környezetben.

Miért kéne tönkretennie azt, ami most van? Lekapta a cédulát, összegyűrte és a hulladékcsúszdába dobta. A borotválkozás befejeztével vidfonon felhívta Patet.

– Figyu – mondta egyből a lány, hidegen és elevenen; csillámlott a haja a képernyőn, éppen szárította –, nem akarok találkozni veled, Walt. Kérlek. Mert tudom, mi jár a fejedben, és engem nem érdekel; felfogod ezt? – Szürkés-kékes szeme hidegen csillogott.

– Hm – hümmögött Walt döbbenten. Azon töprengett, mit feleljen erre. – De hát pompás nap van… kimehetnénk a szabadba. Mondjuk a Golden Gate Parkba.

– Túl meleg lesz odakint.

– Dehogyis – ellenkezett Walt bosszúsan. – Csak később. Hé, sétálhatnánk a parton, futhatnánk a hullámokban! Na?

A lány láthatóan megingott. – De az a múltkori beszélgetés…

– Nem volt semmiféle beszélgetés. Egy hete nem láttalak, múlt szombat óta. – A tőle telhető leghatározottabb és meggyőzőbb hangot igyekezett megtalálni. – Ott leszek nálad fél óra múlva, és felveszlek. Húzz fürdőruhát, tudod, a sárgát. A spanyolt, a nyakpántosat.

– Ó, az már tisztára kiment a divatból – felelte a lány megvetően. Van egy új, Svédországból kaptam, még nem láttad. Felveszem azt. Már ha szabad. A lány az A & F-nél nem volt biztos benne, hogy szabad.

– Oké – vágta rá Walt, és letette.

Fél óra múlva Jaguarjával megállt a lány komforttornyának emelt beállóján.

Pat kardigánt és pantallót viselt; a fürdőruha alatta van, magyarázta. Kezében piknikkosárral követte a fiút a parkoló siklóhoz. Csinos volt, izgatottan szaporázott a fiú előtt, szandálja csattogott. Minden úgy alakul, ahogy Walt remélte; végül mégiscsak klassz nap lesz, kezdeti felindulása semmivé foszlott… amiért istennek hála.

– Várj, amíg meglátod a fürdőruhát – mondta a lány, ahogy becsúszott a hajó ülésére, és ölébe tette a kosarat. – Nagyon merész, mintha ott se lenne. Szinte hinned kell, hogy ott van. – Walt beszállt s ő nekidőlt. -Végiggondoltam a múltkori beszélgetésünket… hadd fejezzem be. – Ujját a fiú ajkára téve intette csendre. – Tudom, hogy beszélgettünk, Walt. De tulajdonképpen igazad van, sőt alapjában véve te állsz hozzá helyesen. Igyekeznünk kell annyit kihozni belőle, amennyit csak lehet, így is elég rövid az időnk… legalábbis szerintem. – Halványan elmosolyodott. – Szóval taposs bele, irány az óceán. Szinte pillanatok múlva a part menti parkolóban voltak.

– Egyre melegebb lesz – mondta Pat komolyan. – Minden nap melegebb. Nem? Végül ki se lehet majd bírni. – Lehúzta a kardigánját, majd a hajó ülésén fészkelődve kibújt a pantallóból. – De azt már nem éljük meg… Még ötven év, és már ki sem lehet menni délután. Ahogy a mondás tartja: csak a veszett kutyák meg az angolok mennek ki a déli napra. Mi ott még nem tartunk. – Kinyitotta az ajtót, és fürdőruhásan kiszállt. És igaza volt: hinni kellett a fürdőruhában, hogy egyáltalán látni vélje az ember. Ami mindkettejüknek tökéletesen megfelelt.

A fiú meg a lány együtt caplattak a nedves homokban, nézegették a medúzákat, kagylókat és köveket, a tengerből partra mosott hordalékot.

– Milyen évet is írunk? – kérdezte tőle hirtelen Pat, megtorpanva. Kibontott hajába belekapott a szél, sárga felhőként emelkedett meg, fényesen, rikítón és teljesen tisztán, minden fonat külön-külön lebbent.

– Hát szerintem… – kezdte Walt, aztán nem jutott eszébe, hiába töprengett. – A francba! – morogta mérgesen.

– Mindegy, nem érdekes. – A lány a karjába fűzte a karját, és továbbindultak. – Nézd, ott van egy félreeső hely, a sziklák mögött. – Felgyorsított, teste fodrozódott, ahogy erős kis izmai nekifeszültek a szélnek, a homoknak és a rég elveszett világ ismerős gravitációjának. – Én vagyok… hogy is hívják… Fran? – kérdezte hirtelen. A sziklák mellett ment, tajték és víz borította be a lábát, a bokáját; felkacagott, ugrott egyet, megborzongott a hidegtől. – Vagy én vagyok Patrícia Christensen? – Mindkét kezével a hajába túrt. – Szőke a hajam, úgyhogy Pat vagyok. Pisze Pat. – Eltűnt a sziklák mögött; Walt gyorsan követte, szinte négykézláb. – Fran voltam – szólt hátra a lány a válla fölött –, de ez most nem érdekes. Lehettem volna bárki, Fran vagy Helen. Vagy Mary. Akkor sem számítana, igaz?

– Nem igaz – ellenkezett a fiú, végre beérve a lányt. Lihegve mondta: – Igenis fontos, hogy te Fran vagy. Lényegében.

– “Lényegében”. – A lány elheveredett a homokon, a könyökére támaszkodott, és egy éles fekete kővel rajzolni kezdett, szertelen mozdulatokkal, mély árkokat húzva a homokba; aztán egyből el is dobta a követ, és felült, szemben az óceánnal. – De a járulékos tulajdonságaim… mind Paté. – Két kezével alulról megfogta a mellét, erőtlenül megemelte, arcán értetlen kifejezés. – Ez Paté. Nem az enyém. Az enyém kisebb. Emlékszem.

A férfi leült mellé, nem szólt semmit.

– Itt vagyunk – folytatta a lány –, hogy megtegyük, amit nem tudunk megtenni a bunkerban. Ahol romlott testünket hagytuk. Amíg a modellünket jó állapotban tartjuk, mi… – Az óceánra mutatott, majd hitetlenkedve megint megérintette magát. – Ez nem pusztulhat el, igaz? Halhatatlanok vagyunk. – Azzal visszafeküdt, végignyúlt a homokon, lehunyta a szemét, egyik karját az arcára tette. – És mert itt vagyunk, és megtehetjük azt, amit a bunkerban nem, a te elméleted szerint meg is kell tennünk. Ki kell használnunk a lehetőséget.

A fiú odahajolt és szájon csókolta.

Fejében egy hang ekkor azt mondta: “De ezt bármikor megtehetem.” És testében egy idegen erő jelenlétét érezte. Felült, elhúzódott a lánytól. “Végül is az én feleségem” – gondolta Norm Schein. Erre felnevetett.

“Ki mondta, hogy használhatod a modellemet? – gondolta Sam Regan dühösen. – Ki a szobámból! És lefogadom, hogy az én Dra-Zs-mal.”

“Te ajánlottad fel – felelt agyának-testének társlakója. – Én csak a szavadon fogtalak.”

“Én is itt vagyok – gondolta Tod Morris. – Ha kíváncsiak vagytok a véleményemre…”

“Téged senki nem kérdezett – gondolta Norm Schein mérgesen. – Sőt arra se kért senki, hogy gyere. Miért nem mész fel és vacakolsz azzal a lepusztult, semmit érő kerteddel?”

Tod Morris nyugodtan gondolta: “Én Sammel vagyok. Csak itt tudom csinálni ezt.” Akaratereje összekapcsolódott Samével; Walt újra a fekvő lány fölé hajolt; újra szájon csókolta, ezúttal erősen, növekvő ingerültséggel.

Pat behunyt szemmel, mély hangon megszólalt: – Én is itt vagyok. Helen. – Majd hozzátette: – És Mary is. De mi nem a te Dra-Zs-dat használjuk, Sam, a magunkéból hoztunk át. – Azzal átölelte, ahogy a Pisze Pat három lakója uniszónóba kapcsolódott a vállalkozáshoz. Meglepetésében Sam Regan megszakította a kapcsolatot Tod Morrisszal, helyette besegített Norm Scheinnek, és Walt megint elhúzódott Pisze Pattól.

Az óceán hullámai nyalogatták a lábukat, ahogy szótlanul feküdtek a parton; két ember, akik hat egyén lényegét foglalták magukban. Hat a kettőben, gondolta Sam Regan. A megismételt misztérium. Hogyan lehetséges? Megint a régi kérdés. De engem igazából csak az érdekel, hogy az én Dra-Zs-mat használják-e. Lefogadom, hogy igen, akármit is mondanak, nem hiszek nekik.

Pisze Pat felállt és azt mondta: – Hát úgy látom, akár úszhatok is, itt nem történik semmi érdekes. – Belegázolt a vízbe, és eltempózott; ők meg ültek abban az egy testben, és nézték.

“Elszalasztottuk a lehetőséget” – gondolta Tod Morris savanyúan.

“Az én hibám” – ismerte el Sam. Ő meg Tod együttes erővel felálltak, tettek pár lépést a lány után, majd a bokáig érő vízben megálltak.

Sam Regan máris érezte, hogy múlik a drog hatása, s a felismeréstől elfogta a gyengeség, a félelem és az undor. Ilyen rohadt gyorsan, mondta magában. Mindennek vége, vissza a bunkerba, a gödörbe, ahol a nap elől bujdokolva tekergünk meg vonaglunk, akár a férgek egy papírzacskóban. Sápadtan, fehéren és ocsmányan. Megborzongott.

…Megborzongott és újra a fülkéjében találta magát, ott a parányi ágy, a mosdóállvány, az íróasztal, a tűzhely… és az ernyedt, tunya testek, Tod és Helen Morris, Fran és Norm Schein, és saját felesége, Mary üres burka; élettelen tekintetüket látva undorral elfordult.

Középütt a padlón ott volt a modell. Lenézve megpillantotta a két babát, Waltot és Patet az óceán partján, a leparkolt Jaguar mellett. Pisze Paten bizony ott volt a majdnem láthatatlan svéd fürdőruha, mellettük meg az apró piknikkosár.

És a modell mellett egy közönséges barna papírzacskó hevert, amiben a Dra-Zs volt; így öten elrágták az egész készletet, és miközben nézte – akarata ellenére –, látta az ernyedt, öntudatlan szájakból szivárgó fényes, barna sziruppatakocskát.

Vele szemben Fran Schein mocorogni kezdett, kinyitotta a szemét, felnyögött; tekintete Sam Reganra fókuszált, elgyötörtén sóhajtott.

– Rajtakaptak – mondta a férfi.

– Túl sokáig húztuk. – Bizonytalanul felállt, megingott, majdnem elesett; Sam máris ott termett, elkapta. – Igazad volt, azonnal neki kellett volna látnunk, ha már elhatároztuk. Csak… – Fran kicsit pihent a férfi karjában. – Szeretem az előkészületeket. Sétálni a parton, megmutatni neked a fürdőruhát, ami nem is fürdőruha. – Halványan elmosolyodott.

– Pár percig még biztos odaát lesznek – mondta Sam.

Fran szeme elkerekedett. – Igen, igazad van. – Kisiklott a karjából, az ajtóhoz. Kinyitotta, eltűnt a folyosón. – A mi lakrészünkben – szólt vissza. – Siess!

A férfi örömmel követte. Olyan mulatságos volt, szinte fojtogatta a nevetés. Előtte a nő a bunker másik szintjére sietett fel a rámpán; Sam utolérte, épp akkora kapta el, amikor elérték az ő lakrészüket. Osszekapaszkodva estek be, vihogva és küszködve gurultak a kemény fémpadlón, neki a falnak.

Végül is győztünk, gondolta, ahogy ügyesen, egyetlen mozdulatsorban kikapcsolta a nő melltartóját, kigombolta a blúzát, lehúzta a cipzárt a szoknyáján, és levette a nem fűzős, papucsszerű cipőt. Mindenütt egyszerre dolgozott, és Fran újra sóhajtott; ezúttal nem elgyötörtén.

– Azért az ajtót bezárom. – A férfi felkelt, az ajtóhoz sietett, bezárta és ráhúzta a biztonsági reteszt is. Ezalatt Fran az alsóneműjével küzdött.

– Gyere, ne csak nézz – unszolta. Gyorsan egy halomba hányta, a cipőt a tetejére nehezéknek.

A férfi visszaereszkedett mellé, s a nő gyors, ügyes ujjai máris megtalálták; sötét szeme lángra gyúlt, úgy dolgozott rajta a férfi nagy örömére.

És éppen itt, nyomasztó otthonukban a Marson. És mégis… a régi módszerrel csinálták, az egyetlen módszerrel: az óvatos dílerektől szerzett drog segítségével. A Dra-Zs tette ezt lehetővé; továbbra is szükségük lesz rá. Egyáltalán nem szabadok.

Ahogy Fran lába átkulcsolta a derekát, Sam Regan azt gondolta: És nem is akarunk szabadok lenni. Éppen ellenkezőleg. Keze levándorolt a nő lapos, reszkető hasára, és arra gondolt: Még többel is elbírnánk.

4

A Ganümédesz hold III. Bázisán álló James Riddle Veteránkórház recepciójánál Leo Bulero megemelte drága, kézi készítésű vubszőr kalapját a kikeményített fehér egyenruhát viselő lány előtt. – Beteglátogatóba jöttem Mr. Eldon Trenthez.

– Sajnálom, uram… – kezdte a lány, de a férfi közbevágott. -Mondja meg neki, hogy Leó Bulero van itt. Érti? Leó Bulero. -

A lány keze mellett a névjegyzékre pillantott, és meglátta Palmer Eldritch szobaszámát, majd ahogy a lány a kapcsolótáblához fordult, ő nagy léptekkel elindult a szoba felé. A pokolba a várakozással, mondta magában; sok millió mérföldet utaztam, akármi áron, de látni fogom azt az embert vagy micsodát.

Az ajtónál egy puskás ENSZ-katona állította meg; nagyon fiatal volt, tiszta, hideg szeme, akár egy lányé, s ez a szem határozottan nemet mondott, még őneki is.

– Jól van – morogta Leó –, értem. Pedig ha tudná, hogy ki van itt kint, beengedne.

Éles női hang csattant fel közvetlen a fülénél, összerezzent. – Honnan tudta meg, hogy itt van az apám, Mr. Bulero?

Megfordulva egy harmincas, elég nagydarab nővel találta szembe magát, aki feszülten figyelte. Ez Zoe Eldritch, jutott eszébe. Őt illik ismerni, eleget szerepel a homeolapok társasági rovataiban.

Egy ENSZ-tisztviselő közeledett. – Miss Eldritch, ha kívánja, kikísérjük Mr. Bulerót az épületből. Magától függ. – Kelletlenül Leóra mosolygott, aki egyből beazonosította. Az ENSZ jogi osztályának főnöke, Ned Lark felettese, Frank Santina. A sötét szemű, éber, szomatikus vibrációt árasztó Santina Leóról gyorsan Zoe Eldritchre pillantott válaszért.

– Ne – mondta végül Zoe Eldritch. – Legalábbis még ne. Amíg ki nem derítem, honnan tudta meg, hogy apa itt van. Nem szabadna tudnia. Ugye, Mr. Bulero?

– Biztos az egyik divatjós prekogjától – morogta Santina. – Nemde, Bulero?

Leó vonakodva bár, de bólintott.

– Tudja, Miss Eldritch – magyarázta a nőnek Santina –, egy olyan ember, mint Bulero, megvehet bárkit, akit akar, bármilyen tehetséget. Éppen ezért számítottunk is rá, hogy idejön. – A két fegyveres őrre mutatott Palmer Eldritch ajtaja előtt. – Ezért van szükségünk két őrre állandóan. Ahogy azt már próbáltam elmagyarázni önnek.

– Hát semmi módon nem beszélhetek Palmer Eldritchcsel? – kérdezte Leó. – Ezért jöttem, nem forgatok semmi törvénytelenséget a fejemben. Szerintem maguk mind buggyantak, vagy rejtegetnek valamit. Talán bűntudatuk van. – Jól megnézte őket magának, de nem vett észre semmit. – Palmer Eldritch tényleg odabent van? Lefogadom, hogy nincs. – Újra csak nem kapott választ, egyikük sem reagált a gúnyolódásra. – Fáradt vagyok. Hosszú volt az út. A pokolba az egésszel, eszem valamit, keresek egy hotelszobát, és tíz órán át fel se kelek. Elfelejtem ezt az egészet. – Sarkon fordult és peckes léptekkel elindult.

Se Santina, se Miss Eldritch nem próbálta megállítani. Csalódottan ment tovább, erős undor fogta el.

Ezek szerint kénytelen lesz Eldritchet egy közvetítőn keresztül elérni, tűnődött. Talán Félix Blau és az ő magánrendőrsége be tud jutni ide. Egy próbát megér.

De most, hogy már elkapta a depresszió, semmi sem számított. Miért ne tegye azt, amit mondott: egyen, pihenjen, felejtse el Eldritchet egy időre? A pokolba mindennel, mondta magában, ahogy távozott a kórházból, s a járdára kilépve taxi után nézett. Az a lány is, gondolta. Az a kemény külső, a rövid haj meg a smink hiánya: mint egy leszbikus. Fúj.

Talált egy taxit, s mialatt szelték a levegőt, tovább töprengett.

A taxi videorendszeréről kapcsolatba lépett Felixszel a Földön.

– Örülök, hogy hívott – mondta Félix Blau, amint látta, ki az. – Van egy szervezet, ami furcsa körülmények között jött létre Bostonban. A jelek szerint egyetlen éjszaka nőtt ki a földből, és…

– Mivel foglalkozik?

– Piacra akarnak dobni valamit; a gépek már készenlétben állnak, beleértve három reklámműholdat, hasonlót a magáéhoz, a Marson, az Ión és a Titánon. A pletykák szerint olyasmivel készülnek piacra lépni, ami a maguk Pisze Patjének közvetlen konkurenciája lehet. A neve Connie Cimbora Baba. – Kurtán elmosolyodott. – Hát nem aranyos?

– És mi van a… tudja. Az “adalékkal”?

– Erről nincs információ. Feltéve, hogy van ilyesmi, valószínűleg kívül esik a kereskedelmi tevékenységek törvényes keretén. A minimodell jó bármire az… “adalék” nélkül?

– Nem.

– Akkor ez a válasz.

– Azért hívtam, hogy derítse ki, be tud-e engem juttatni Palmer Eldritchhez. Itt találtam meg a III. Bázison a Ganümédeszen.

– Korábban már jelentettem, hogy Eldritch importált egy zuzmót, hasonlót ahhoz, amiből a Dra-Zs készül, emlékszik? Felötlött magában, hogy ezt az új bostoni vállalkozást netán Eldritch indította? Habár ehhez kissé gyorsan történt. Viszont a lányának már évekkel ezelőtt rádióüzenhetett.

– Be kell jutnom hozzá – mondta Leó.

– Felteszem, a James Riddle Kórházról van szó. Gondoltunk rá, hogy ott lesz. Apropó, hallott már egy Richárd Hnatt nevű férfiról?

– Soha életemben.

– Az új bostoni cég egy repije találkozott vele, és nyélbe ütöttek valami üzletet. Ez a repi, Icholtz…

– Micsoda zűrzavar – mondta Leó. – És nem bírok bejutni Eldritchhez. Ott posztói az ajtó előtt Santina, meg még Palmer leszbi lánya is. – Ezek mellett senki nem jut be, gondolta.

Megadta Félix Blaunak a hotelje címét, azt, ahol a csomagját hagyta, majd bontotta a vonalat.

Biztos igaza van, merengett. Palmer Eldritch a versenytárs. Ilyen az én szerencsém: pont abban az üzletágban kell lennem, amibe a Proxról visszatérő Eldritch is beszáll. Miért is nem rakétavezérlő-rendszereket gyártok? Akkor csak a G. E.-vel és a General Dynamicsszel kéne versenyeznem.

Most már komolyan elgondolkodott a zuzmón, amit Eldritch magával hozott. Talán a Dra-Zs fejlesztett változata. Olcsóbb előállítás, hosszabb és erősebb átváltozás biztosítéka. Jesszus!

Ahogy töprengett, egy bizarr emlék bukkant fel a gondolatai közt. Az Egyesült Arab Köztársaságból származó szervezet: bérelhető orgyilkosok. Semmi esélyük nem lenne Palmer Eldritchcsel szemben… ha egy ilyen ember igazán eltökéli magát…

De ott van Rondinella Fugate megérzése: a jövőben őt vádolják Palmer Eldritch meggyilkolásával.

Vagyis az akadályok ellenére megtalálja a módját.

Volt nála egy olyan apró, megfoghatatlan fegyver, amit még a legalaposabb ellenőrzés sem mutathatott ki. Nem is olyan régen Washingtonban egy sebész a nyelvébe varrta be: önvezérlő, nagysebességű mérgezett nyíl, szovjet modell alapján… de jócskán továbbfejlesztve, ugyanis az áldozatot elérve megsemmisíti magát, nem marad semmi nyoma. A méreg is eredeti, nem a szív-vagy a légzőszervi mozgást akadályozza; tulajdonképpen nem is méreg, hanem szűrhető vírus, amely az áldozat vérébe jutva sokszorozódni kezd, és negyvennyolc órán belül halált okoz. Rákszerű vírus, az Uránusz egyik holdjáról szerezték be, s még nagyon kevesen tudtak róla. Jó sok pénzébe került. Csak annyit kell tennie, hogy karnyújtásnyira áll az áldozattól, a nyelvét az áldozat irányába nyújtja, és ujjal megnyomja nyelve tövét. Úgyhogy ha be tudna jutni Eldritchhez…

És jobb, ha elintézem, még mielőtt az új bostoni üzem gyártani kezd, döbbent rá. Még mielőtt Eldritch nélkül is boldogulnak. Mint a gyomot: vagy az elején kiirtja az ember, vagy sosem.

A hotelbe érve felhívta a Pisze Pat Babaházak Rt. székházát, van-e olyan fontos üzenet vagy esemény, ami őrá vár.

– Igen, uram – mondta Miss Gleason, amikor ráismert. – Sürgős hívása van Miss Impatience White-tól… már ha jól értettem és tényleg ez a neve. Itt a szám. A Marson van. – Feltartotta a papírt a képernyő elé.

Leónak először sejtelme sem volt, ki lehet az a White. De aztán eszébe jutott… és megrémült. Miért hívhatta?

– Kösz – motyogta, és azonnal bontotta a vonalat. Atyavilág, ha az ENSZ jogi osztálya bemérte a hívást… merthogy a Marson tevékenykedő Impy White volt az ottani Dra-Zs fődíler.

Nagyon nem volt ínyére, de azért tárcsázta a számot.

Impy White jelent meg a képernyőn: keskeny arcú, éles tekintetű nő, csinoska is a maga módján. Leó robusztusabbnak képzelte; inkább olyan csirkeszerűnek látszott, de azért tüzesnek. – Mr. Bulero, amint elmondom…

– Nincs más lehetőség? Más csatorna? – Volt egy módszer, amellyel Conner Freeman, a vénuszi műveleti főnök kapcsolatba tudott lépni vele. Miss White szólhatott volna neki a felettesén, Freemanon keresztül.

– Ma reggel a rakománnyal ellátogattam a Mars déli részére egy bunkerba, Mr. Bulero. Az ottaniak visszautasítottak. Azzal, hogy minden dermájukat elköltötték egy új termékre. Ugyanabban az osztályban, mint a… ahol mi is árulunk. Ét-R a neve. És…

Leó Bulero letette, aztán remegve ült és csendben töprengett.

Nem szabad zavarba jönnöm, mondta magában, végül is továbbfejlesztett ember vagyok. Szóval ez az, ez a bostoni cég új terméke. Feltételeznem kell, hogy Palmer Eldritch zuzmójából készítik. Itt fekszik a kórházi ágyban alig egy mérföldre tőlem, biztosan Zoen keresztül osztogatja az utasításokat, én meg az égvilágon semmit se tehetek. Minden üzemel. Máris elkéstem. Ez a dolog a nyelvemben, már ennek sincs értelme.

De kitalálok valamit. Mindig kitalálok valamit.

Ez még azért nem a P. P. Babaházak Rt. vége.

Csak az a kérdés, mit tehet? Egyelőre nem jutott eszébe semmi, és ez csak növelte ideges rémületét.

Szállj meg ihlet, mesterségesen növelt agykérgem szüleménye!, imádkozott. Istenem, segítsen legyőzni ellenségeimet, a rohadtakat! Talán ha bevetem divatjós prekogjaimat, Roni Fugate-et és Barneyt… talán ők rábukkannak valamire. Főleg a jó öreg Barney, a profi; egyelőre még be sem avattam ebbe az egészbe.

Újra visszatelefonált a P. P. Babaházak Rt. székházába, a Terrára. Ezúttal Barney Mayerson osztályát kérte.

Aztán eszébe jutott Barney gondja: a behívás, meg hogy csökkentse a stressztűrő képességét, nehogy a Marson kössön ki egy bunkerban.

Majd én megoldom neki, gondolta komoran Leo Bulero; a behívás veszélye elmúlt a feje fölül.

*

Amikor Leó Bulero hívása befutott a Ganümédeszről, Barney Mayerson egyedül volt az irodájában.

A beszélgetés nem tartott sokáig; amikor a vidernyőt kikapcsolva az órájára pillantott, elcsodálkozott. Öt perc. Élete egyik legfontosabb eseménye volt.

Felállt, megnyomta az interkom gombját: – Ne engedjen be senkit. Még Miss Fugate-et se… főleg őt ne. – Az ablakhoz ment és a forró, ragyogó, üres utcát bámulta.

Leó az egész problémát az ő nyakába zúdította. Először látta összeomlani a főnökét; Leó Bulero megzavarodott… a legelső versenytől, amivel valaha szembe kellett néznie. Egyszerűen nem volt hozzászokva. Az új bostoni társaság létrejötte pillanatnyilag teljesen összeroppantotta; olyan lett, mint egy csecsemő.

Leó előbb-utóbb felülkerekedik a dolgon, de addig is… mi esik le nekem ebből? – tette fel a kérdést magának Barney Mayerson. Eleinte nem találta a választ. Segíthetek Leónak… de pontosan mit tehet értem Leó? Ez a kérdés már jobban tetszett neki. Igen, ebben az irányban kell tapogatóznia; maga Leó tanította rá az évek folyamán. A főnöke is azt akarta volna, hogy így gondolkozzon.

Egy darabig csak ült és meditált, aztán ahogy Leó utasította, figyelmét a jövő felé fordította. Közben pedig újra belekukkantott a saját behívási ügyébe; igyekezett látni, pontosan hogyan is oldódik majd meg.

Csakhogy a behívás túlságosan apró dolog volt, atomnyi kérdés, nem került be a fontos kérdések nyilvános csatornáiba; nem találta a homeolapok főcímeiben, sem a hírekben… Leo ügye azonban teljesen más volt. Talált jó pár vezércikket, ami Leóval és Palmer Eldritchcsel volt kapcsolatban. Persze minden elmosódott volt, elkenődött az alternatívák káoszában. Leó és Eldritch találkozik; nem találkozik. És Leót – na erre erősen ráfókuszált – Leót vádolják meg Palmer Eldritch meggyilkolásával. Te jó isten, ez meg mit jelent?

Azt jelenti, fedezte fel közelebbi vizsgálat során, amit mond. Márpedig ha Leót letartóztatják, bíróság elé állítják és elítélik, az a P. P. Babaházak Rt. mint fizetőképes vállalat végét jelentheti. Azaz annak a karriernek a végét, amiért ő maga is minden mást feláldozott az életében: a házasságát és az asszonyt, akit szeretett… és még most is szeret!

Tehát nyilvánvalóan előnyére szolgál, sőt tulajdonképpen el sem kerülheti, hogy figyelmeztesse Leót. De még ezt is a hasznára fordíthatja.

Visszahívta Leót. – Megvan, amit kért.

– Helyes – Leó pirospozsgás, hosszúkás, kérges arcáról sugárzott a megkönnyebbülés. – Halljuk, Barney.

– Hamarosan olyan helyzet áll elő, amit kihasználhat. Bejut Palmer Eldritchez… nem a kórházban, máshol. – Óvatosan tette hozzá, mert nem akart túl sokat elárulni: – A saját kérésére elszállítják a Ganümédeszről. Lesz egy vita közte és az ENSZ között. Most, amíg magatehetetlen, a hasznukat veszi, hogy megvédjék. De amint jól lesz…

– Részleteket! – csapott le Leó, nagy fejét éberen előretartva.

– Szeretnék valamit cserébe.

– Miért cserébe? – Leó szemmel láthatóan továbbfejlesztett arca elsötétült.

– Cserébe azért, hogy elmondom a pontos időt és a helyet, amikor és ahol sikeresen elérheti Palmer Eldritchet.

– És mit akar, az isten szerelmére?! – kérdezte mogorván Leó. Nyugtalanul figyelte Barneyt; az E Terápia nem jelentett lelki békét.

– A bevétel egy százalékának negyedét. A P. P. Babaházak Rt. bevételéét… a más forrásokét nem. – A vénuszi ültetvényekre gondolt, ahol a Dra-Zs készült.

– Mennyei manna az égben! – nyögött fel Leó.

– Van még.

– Még mi? Így is gazdag lesz!

– A divatjósok átszervezését akarom. Mindenki megmarad a posztján, névleg a mostani munkakörben, de változtatásokkal. Jóváhagyás előtt minden döntésüket elém terjesztik; az enyém a végső szó. így én egyik régiót sem képviselem; New Yorkot átadhatja Roninak, amint…

– Hataloméhség – mondta Leó csikorgó hangon.

Barney vállat vont. Kit érdekel, minek nevezik? Ez lehet a karrierjének beteljesülése, csak ez számít. És mind benne vannak, Leót is beleértve. Sőt Leó az első.

– Jól van – bólintott Leó. – Tőlem zsarnokoskodhat az összes divatjóson, engem nem érdekel. Most mondja meg, hol és mikor és hogyan…

– Három nap múlva találkozhat Palmer Eldritchcsel. Az egyik saját, jelzés nélküli hajója viszi el holnapután a Ganümédeszről a birtokára, a Lunára, ott fog lábadozni, immár nem az ENSZ fennhatósága alatt. Frank Santinának nem lesz már beleszólása az ügybe, róla nyugodtan elfeledkezhet. Eldritch sajtótájékoztatót tart huszonharmadikán, a birtokán, ahol beszámol az utazásán történtekről. Jó hangulatban lesz… legalábbis az újságok szerint. Láthatóan egészséges, örül a visszatérésnek, javulása kielégítő… hosszan beszél majd a…

– Csak azt mondja meg, hogyan jutok be. A saját biztonsági emberei akkor is ott lesznek.

– A P. P. Babaházak Rt., és ez nem semmi, negyedévente kiad egy hírújságot. A minizés mibenléte. Olyan jelentéktelen projekt, maga valószínűleg nem is tudta, hogy létezik.

– Úgy érti, legyek a saját házi sajtóorgánumunk riportere? – ámult el Leó. – Ezen az alapon beengednek? – Az arcán undor látszott. – A francba. Ilyen ócska infóért nem is kéne fizetnem, egy-két nap múlva amúgy is bejelentették volna… úgy értem, ha a homeolapok riporterei odamennek, akkor nyilvános esemény.

Barney nem is fáradt a válasszal, csak vállat vont.

– Azt hiszem, megfogott – mondta Leó. – Túl mohó voltam. Na mindegy – tette hozzá sztoikusán –, talán meg tudja mondani, mit fog előadni a riportereknek magyarázat gyanánt. Mit talált a Prox-rendszerben? Említi a zuzmót?

– Említi. Azt állítja, hogy jótékony forma, az ENSZ Drogellenőrzési Hivatala is jóváhagyta, és helyettesíteni fogja a… – Elhallgatott. – A bizonyos széles körben használt, veszélyes, szokásformáló származékokat. És…

– És – fejezte be Leó mereven – bejelenti egy társaság megalakulását, amely az ő narkotikummentes termékét terjeszti.

– Igen – mondta Barney. – Úgy hívják: Ét-R. És a szlogen: A legfontosabb lételem. Akarom az Ét-R-em!

– Azistenszerelmére!

– Az egész már réges-rég meg volt szervezve, galaktikus rádiólézerkommunikációval, a lányán keresztül, Santina és Lark jóváhagyásával az ENSZ-nél, sőt maga Hepburn-Gilbert jóváhagyásával. Ők ebben látják a Dra-Zs-kereskedelem megállításának egyetlen módját.

Csend lett.

– Jól van – szólalt meg Leó rekedten. – Szégyen, hogy nem tudta ezt évekkel korábban előre látni, de hát a francba… maga csak alkalmazott, senki nem utasította rá.

Barney vállat vont.

Leó Bulero komoran bontotta a vonalat.

Hát ennyi, mondta Barney magában. Megszegtem a karrierorientált munka Első Számú Szabályát: sose mondj a felettesednek olyasmit, amit nem akar hallani. Kíváncsi vagyok, mi lesz a következménye.

A vidfon szinte azonnal életre kelt, ismét Leó Bulero haragos vonásai jelentek meg a képernyőn. – Idefigyeljen, Barney. Eszembe jutott valami. Nem fog tetszeni, úgyhogy kapaszkodjon meg.

– Megkapaszkodtam. – Felkészült a legrosszabbra.

– Elfelejtettem, pedig nem szabadott volna, hogy korábban már beszéltem Miss Fugate-tel, aki tud… bizonyos jövőbeni eseményekről velem és Palmer Eldritchcsel kapcsolatban. Olyan eseményekről, melyekkel árthat nekünk, ha esetleg kellemetlen helyzetbe kerül, és begurul. Márpedig ha maga ekkora főnök lesz, az számára biztosan baromira kellemetlen helyzetet fog teremteni. Sőt oda jutottam, hogy tulajdonképpen minden divatjósunk ráakadhatott erre az infóra, úgyhogy az ötlet, hogy maga felügyeljen mindenkit…

– Az “eseményeket” – vágott közbe Barney – úgy érti, hogy magát vádolják meg Palmer Eldritch meggyilkolásával, igaz?

Leó felhorkant, fújt egy nagyot és morózusan meredt rá. Végül nagy nehezen bólintott.

– Nem hagyom, hogy kihátráljon az iménti egyezségünkből – mondta neki Barney. – Tett nekem bizonyos ígéreteket, és elvárom…

– De az a lány… – hebegett Leó –…kiszámíthatatlan! Az ENSZ-hez fog futni! Barney, a markában tart engem!

– Ahogy én is – mutatott rá nyugodtan a férfi.

– Igaz, de magát évek óta ismerem. – León látszott, hogy erősen gondolkodik. Igyekezett felmérni a helyzetet azzal, amit szeretett úgy nevezni, hogy “a homo sapiens-félék fejlesztett tudásának következő szintű képessége” vagy micsoda. – Maga barát. Maga nem tenné meg velem, amit ő igen. És különben is a bevétel százalékát, amit kért, még felajánlhatom. Rendben? – Izgatottan, ugyanakkor félelmetes eltökéltséggel méregette Barneyt. Már döntött. – Akkor ebben megegyezhetünk?

– Már megegyeztünk.

– De a fenébe, már mondtam, hogy elfeledkeztem a…

– Ha nem adja meg, felmondok. És máshová viszem a képességeimet. – Túl régóta dolgozott már, hogy meghátráljon.

– Maga? – pislogott Leó hitetlenkedve. – Mármint maga nem csak az ENSZ-rendőrségről beszél. Maga úgy érti… hogy cserbenhagy és Palmer Eldritch oldalára áll!

Barney nem szólt semmit.

– Maga átkozott féreg! Szóval ide jutottunk, épp amikor ilyen nehéz idők járnak. Figyeljen rám: én nem vagyok benne biztos, hogy Palmer felfogadná magát. Valószínűleg már megvannak a maga divatjósai. Ha meg igen, akkor már értesült a hírekről, és… – Elhallgatott. – Igen, kockáztatok. Szerintem maga is abba a görög bűnbe esett… hogy is hívják? Hübrisz? Büszkeség. Mint a Sátán, túl sokat akar. Hát tessék, csak markoljon nagyot, Barney. Csináljon, amit akar, engem nem érdekel. És sok szerencsét, pajtás. Majd írjon, hogy megy a sora, és ha legközelebb meg akar zsarolni valakit…

Barney bontotta a vonalat. A kép szürke folttá foszlott. Szürke, akárcsak a világ bennem és körülöttem, gondolta, akárcsak a valóság. Felállt, zsebre dugott kézzel, mereven járkálni kezdett fel-alá.

Pillanatnyilag a legjobb tippem, ha – isten bocsássa meg – csatlakozom Roni Fugate-hez. Mert őtőle fél Leó, méghozzá okkal. Az a lány galaxisnyi olyasmit megtenne, amit én sosem. És Leó tudja ezt.

Leült, majd rácsipogott Ronira, és az irodájába hivatta.

– Hello! – lépett be a lány vidáman, színes, pekingi selyemruhában, melltartó nélkül. – Mizújs? Épp most próbáltalak elérni, de…

– Te soha de soha nem öltözöl fel tisztességesen – csóválta a fejét a férfi. – Csukd be az ajtót.

A lány becsukta az ajtót.

– Mindenesetre azt meg kell adni – tette hozzá Barney –, hogy nagyon jó voltál az ágyban tegnap este.

– Köszönöm. – A lány fiatalos, tiszta arca felragyogott.

Barney témát váltott: – Világosan látod, hogy a főnökünk megöli Palmer Eldritchet? Vagy van bizonytalanság?

A lány nyelt egyet, leszegte a fejét, és azt mormolta: – Bűzlesz a tehetségtől. – Leült, keresztbe tette a lábát, amin, vette észre a férfi, nem volt harisnya. – Hát persze hogy van bizonytalanság. Először is szerintem idióta dolog Mr. Bulerótól, mert ez a karrierje végét jelenti. A lapok nem tudják – nem fogják tudni – az indítékait, úgyhogy csak találgathatok. Biztos valami óriási horderejű és rettenetes dolog, nem gondolod?

– Az ő karrierjének vége a mi karrierünk vége is – emlékeztette a férfi.

– Nem, drágám, szerintem nem – felelte Roni. – Gondoljuk át egy pillanatra. Palmer Eldritch átveszi a helyét a minizésben; nem ez lehet Mr. Bulero indítéka? És nem mond ez nekünk valamit az eljövendő gazdasági valóságról? A jelek szerint Mr. Eldritch halála után a szervezete…

– Ennyivel elintézzük Eldritchet? Csak így?

Roni arcát eltorzította a koncentrálás, kínlódva mondta: – Nem, nem egészen így értettem. De óvatosnak kell lennünk, hogy ne bukjunk Mr. Buleróval, nem szeretnénk vele együtt a padlóra kerülni… még évek vannak előttem, és előtted is… ha nem is annyi.

– Köszönöm – mondta szarkasztikusán Barney.

– Ezért most nagyon körültekintően kell terveznünk. Márpedig ha a prekogok nem tudnak előre tervezni…

– Megadtam Leónak az infót, ami révén találkozhat Eldritchcsel. Nem jutott eszedbe, hogy azok ketten esetleg alakíthatnak egy szindikátust? – Figyelmesen nézte a lányt.

– Én… nem látok előre semmi ilyesmit. Nincs ilyen cikk.

– Jézusom, ez nem kerül be a lapokba! – dorongolta le a férfi.

– Ó. – Roni megszeppenve bólintott. – Ez igaz.

– És ha az megtörténne – folytatta Barney –, semmit nem érnénk el, ha Leótól Eldritchhez állnánk. A saját feltételei szerint venne vissza minket. Akkor már jobban járnánk, ha teljesen kiszállnánk a divatjós szakmából. – Ez egyértelmű volt a számára, és látta Roni arcán, hogy neki is. – Ha megkörnyékezzük Eldritehet…

– “Ha”? Muszáj.

– Nem, nem muszáj. Evickélhetünk tovább, ahogy most. – Mint Leó Bulero alkalmazottai, gondolta, akár magasba tör, elsüllyed, vagy teljesen eltűnik. – Megmondom, mit tehetünk még: beszélhetünk az összes többi divatjóssal itt a P. P. Babaházaknál, és megalakíthatjuk a saját szindikátusunkat. – Évek óta játszott már a gondolattal. – Egy úgynevezett céhet, bizonyos monopóliummal. Akkor mi diktálhatnánk a feltételeket Leónak és Eldritchnek is.

– Kivéve, hogy Eldritchnek nyilván már megvannak a maga divatjósai. – Rámosolygott a férfira. – Nincs igazán tiszta képed, mihez is kezdj, ugye, Barney? Látom én. Nagy kár. Pedig már annyi éve dolgozol. – Szomorúan ingatta a fejét.

– Most már értem, hogy Leó miért nem akart felbosszantani téged.

– Mert megmondom az igazságot? – A lány szemöldöke felszaladt. – Igen, talán. Mindenki fél az igazságtól. Például itt vagy te… nem szívesen nézel szembe a ténnyel, hogy nemet mondtál annak a szerencsétlen ügynöknek, csak hogy visszavágj annak a nőnek, akit…

– Pofa be! – förmedt rá Barney.

– Tudod, hol lehet most az a kerámiaügynök? Palmer Eldritch bérlistáján. Tettél neki – ja, és az exfeleségednek – egy szívességet. Ellenben ha igent mondasz, egy haldokló társasághoz láncolod őket, mindkettőjüktől elvágva a lehetőséget, hogy… – Elhallgatott. – Elkeserítelek.

– Nem ezért hivattalak ide.

– Igaz – bólintott Roni. – Azért hivattál ide, hogy együtt találjuk ki, hogyan áruljuk el Leó Bulerót.

Barney megdöbbent. – Idefigyelj…

– De hát ez az igazság. Nem bírsz ezzel egyedül. Szükséged van rám. És még nem mondtam nemet. Nyugodj meg. Mindenestre nem hiszem, hogy ezt itt és most kéne megtárgyalnunk. Várjunk vele, amíg hazaérünk, rendben? – Azzal rámosolygott. Sugárzó mosoly volt, az abszolút melegség mosolya.

– Rendben – adta meg magát a férfi. Igaza van.

– Nem volna szomorú – folytatta Roni –, ha az irodádban poloskák lennének? Talán Mr. Bulero szalagon megkap mindent, ami most itt elhangzott. – A mosoly kitartott, sőt erősödött. A férfi szinte belekábult. Ez a lány nem fél senkitől és semmitől a Földön vagy akár az egész Szolrendszerben.

Bárcsak ő is ilyen lenne. Merthogy volt valami, ami zavarta, amit nem beszélt meg sem Leóval, sem Ronival, pedig biztos Leót is zavarta… és Ronit is kéne, hogy zavarja, ha olyan racionális, mint amilyennek mutatja magát.

Még ki kellett deríteni, hogy aki vagy ami visszatért a Proxról, az a személy vagy dolog, amikor becsapódott a Plútóra, szóval hogy az a valami valóban Palmer Eldritch volt-e.

5

Minthogy az Ét-R gyártójával kötött szerződés anyagilag rendbe hozta, Richárd Hnatt felhívta dr. Willy Denkmal egyik E Terápia klinikáját Németországban; a központit választotta Münchenben, és megtette az előkészületeket a maga és Emily számára.

Ott vagyok a nagyok között, mondta magában, miközben Emilyvel a klinika – nagyképűen gnoffbőrrel dekorált – társalgójában várt. Dr. Denkmal szokása szerint először személyesen akart elbeszélgetni velük, magát a terápiát természetesen majd a személyzet végzi.

– Idegesít – suttogta Emily. Egy magazin volt az ölében, de képtelen volt olvasni. – Olyan… természetellenes.

– A francot – felelte élénken Hnatt –, éppen hogy nem az. A természetes evolúciós folyamat meggyorsítása, ami amúgy is végbemegy, csak olyan lassan, hogy észre sem vesszük. Gondolj a barlanglakó őseinkre: a testüket szőr fedte, nem volt álluk, és csak nagyon korlátozott homloklebeny. És hatalmas zápfogaik voltak, hogy meg bírják rágni a nyers magokat.

– Értem – biccentett rá Emily.

– Minél távolabb kerülünk tőlük, annál jobb. Különben is, ők azért fejlődtek, hogy túléljék a jégkorszakot; mi meg azért fejlődünk, hogy túléljük a tűzkorszakot, az ellenkezőjét. Ezért van szükségünk arra a kéregféle, kitinszerű bőrre meg az átalakított anyagcserére, ami révén délben tudunk aludni, ja, és a tökéletesített légcserére és…

Dr. Denkmal belső irodájából egy alacsony, kövérkés, középkorú német férfi lépett ki, fehér hajjal és Albert Schweitzer-bajusszal. Egy férfi volt vele, akin Richárd Hnatt először látta testközelből az E Terápia hatását. És nem hasonlított a homeolapok társasági rovataiban látott képekre. Egyáltalán nem.

A férfi feje egy fényképre emlékeztette Hnattot, amit egyszer egy tankönyvben látott. A kép alatt az állt: vízfejű. A szemöldök fölött ugyanolyan megnyúlt homlok, kupolaszerű és furcsán törékeny; azonnal megértette, miért nevezik ezeket az evolúción átesett gazdagokat “buborékfejű”-eknek. Mindjárt kidurran, gondolta lenyűgözve. És a masszív kéreg… A haj helyén a kitinburok sötétebb, sokkal egyformább mintázata látszott. Buborék? Sokkal inkább kókusz.

– Mr. Hnatt – állt meg mellette dr. Denkmal – és Frau Hnatt. Egyetlen pillanat. – Visszafordult a férfihoz. – Szerencse, hogy ilyen gyorsan be tudtuk tenni mára, Mr. Bulero. Amúgy sem vesztett semmit, sőt inkább nyert.

Mr. Bulero azonban Richárd Hnattot bámulta. – Már hallottam a maga nevét. Ó, igen. Félix Blau említette. – Fensőbbségesen intelligens szeme elsötétült. – Aláírt nemrégiben egy szerződést egy bostoni céggel… – a hosszúkás arc, mintha egy optikailag sérült tükör mutatná, egy pillanatra eltorzult –…az Ét-R Gyártóüzemmel?

– Úgy k-kell magának – dadogta Hnatt. – A divatjósa elküldött. Leó Bulero tetőtől talpig végigmérte, majd vállat vont és visszafordult dr. Denkmalhoz. – Találkozunk két hét múlva.

– Két hét?! – intett tiltakozva Denkmal. – De hát…

– Jövő héten nem tudok jönni, megint elutazom a Terráról. -Bulero még egyszer jól megnézte magának Richárd és Emily Hnattot, majd nagy léptekkel elrobogott.

– Igen fejlett ember – nézett utána dr. Denkmal. – Mind testileg, mind szellemileg. – Hnattékhoz fordult. – Üdvözlöm önöket az Eichenwald Klinikán. – Az arca valósággal sugárzott.

– Köszönjük – felelte idegesen Emily. – Fáj… fájni fog?

– A terápia? – kuncogott dr. Denkmal. – A legkevésbé sem, noha eleinte sokkolóan érheti önöket… mármint átvitt értelemben. Az agykéreg növekedése különös érzés. Sok-sok új és izgalmas gondolatuk támad majd, főleg vallási természetűek. Ó, bárcsak Luther vagy Erasmus élne ma, a vitáikat az E Terápia segítségével könnyedén meg lehetne oldani. Mindketten megpillantanák az igazságot. Zum Beispiel vegyük az átváltoztatás kérdését, tudják, Blut und… – köhintett egyet. – Angolul a bor és az ostya, tudják, a misén. Nagyon hasonlít a Dra-Zshoz, észrevették már? De jöjjenek csak, lássunk hozzá… – Megpaskolta Richárd Hnatt hátát, és bevezette a párt a belső irodájába, olyan tekintettel méregetve Emilyt, amit Richárd cseppet sem talált szelleminek, sőt nagyon is fizikainak.

Egy tudományos ketyerékkel teli gigantikus kamrában találták magukat, középütt két dr. Frankenstein-asztal kéz-és lábbilincsekkel. A látványra Emily felnyögött és hátrahőkölt.

– Semmi ok a félelemre, Frau Hnatt. Mivel elektrosokkról van szó, ez bizonyos izomreakciókat indukál. Puszta reflex, tudja? – kacarászott Denkmal. – Először is, hm, le kell vetkőzniük. Természetesen nem itt. Aztán felveszik a köpenyt, és auskommen… értik? A nővér majd segít. Az orvosi kartonjukat már megkaptuk Észak-Amerikából, ismerjük az előzményeket. Mindketten egészségesek, igazi amerikanische emberek.

– Richárd Hnattot egy függönnyel elválasztott oldalsó helyiségbe kísérte, majd visszament Emilyhez. Ahogy belépett a helyiségbe, Richárd hallotta, hogy dr. Denkmal megnyugtató, de parancsoló hangon beszél Emilyhez; nagyon professzionálisan hangzott, Hnatt egyszerre volt irigy és gyanakvó, majd elkomorodott. Nem egészen így képzelte, sokkal előkelőbbnek várta.

Igaz, Leo Bulero is innen lépett ki, vagyis mégiscsak igazi előkelő hely. Bulero nem is elégedett volna meg kevesebbel.

Felbátorodva vetkőzni kezdett.

Emily sikkantott.

Újra felöltözött és aggódva, dühösen kilépett. Denkmalt azonban az asztalnál találta, Emily orvosi kartonját olvasta; Emily egy nővérrel van, ébredt rá Hnatt, vagyis minden rendben.

A krisztusát, de ideges vagyok. Visszament az oldalsó fülkébe, és folytatta a vetkőzést. Remegett a keze.

Hamarosan ott feküdt leszíj ázva az egyik asztalon, mellette a másikon Emily. Ő is rémültnek látszott, nagyon sápadt volt és szótlan.

– A mirigyeiket stimuláljuk – magyarázta dr. Denkmal, kedélyesen dörgölve a kezét, közben buján bámulva Emilyt –, főként a Kresy-mirigyet, amely az evolúció sebességét szabályozza, nicht Wahr? Igen, persze hogy tudják, még az iskolások is tudják, már tanítják, amit mi fedeztünk fel. Amit ma megtapasztalnak, az nem a kitinpáncél vagy az agypáncél növekedése, és nem a körömhullás a kézről és lábról – lefogadom, ezt nem tudták! –, hanem csupán kicsi, de igen-igen fontos változás a homloklebenyben… szúrni fog. De utána okosabbak lesznek.

– Megint kuncogott. Richárd Hnatt nyomorultul érezte magát; mint egy kikötött állat, várta, mit szántak neki. Mindez azért, hogy üzleti kapcsolatokat szerezzünk, gondolta szomorúan, és behunyta a szemét.

Egy férfiápoló jelent meg mellette; szőke volt, északi típus és láthatóan unintelligens.

– Közben játszunk önöknek nyugtató Muzik – mondta dr. Denkmal, és megnyomott egy gombot. A szoba minden szegletéből zene áradt, egy népszerű olasz opera, Puccini vagy Verdi ízléstelen, nagyzenekari feldolgozása. – Höre, Herr Hnatt. – Denkmal lehajolt hozzá., az arca egyszeriben elkomolyodott. – Szeretném, ha megértené, hogy olykor-olykor a terápia… hogy is mondják… visszafelé robban.

– Visszafelé sül el – helyesbített fogcsikorgatva Hnatt. Számított ilyesmire.

– De általában sikeresek vagyunk. Elmondom, Herr Hnatt, miben áll a sikertelenség. Az evolúció helyett a Kresy-mirigy… visszafejlődik, így mondják angolul?

– Aha – morogta Hnatt. – Mennyire?

– Csak egy picit. De igen kellemetlen lehet. Persze hamar észrevesszük és megállítjuk a terápiát. De nem mindig. Néha a Kresy-mirigy a stimulációtól… – a kezével tett egy bizonytalan gesztust. – És nem áll le. El kell ezt mondanom arra az esetre, ha netán kételyei lennének.

– Kockáztatok – felelte Richárd Hnatt. – Azt hiszem. Végül is mindenki ezt csinálja, nem? Jól van, kezdjük. – Hunyorgott, és látta, hogy Emily alig észrevehetően biccent. Még sápadtabb volt, a szeme üvegesen csillogott.

Valószínűleg az lesz, jutott eszébe a fatalista gondolat, hogy egyikünk – bizonyára Emily – továbbfejlődik, a másikunk, én, meg visszamegyek ősemberbe. Összenőtt őrlőfogak, diónyi agy, görbe láb, kannibál hajlamok. Pokoli lesz úgy üzletet kötni.

Dr. Denkmal elfordított egy kapcsolókart, boldogan fütyörészve magának az operát.

A Hnatt házaspár E Terápiája megkezdődött.

*

Eleinte csak annyi történt, hogy leadott egy-két kilót. Aztán jött a fejfájás, mintha kalapáccsal ütnék. A fájdalommal együtt azonnal belenyilallt a világos felismerés: óriási kockázatot vállaltak Emilyvel, nem volt tőle tisztességes, hogy kitette Emilyt ennek, csak hogy megnöveljék az eladásokat. Emily a tudtára adta, hogy nem akarja ezt, mi lesz, ha annyira visszafejlődik, hogy elveszíti a keramikustehetségét? Mindketten tönkremennének, az ő karrierje is azon múlik, hogy Emily maradjon a bolygó egyik legjobb keramikusa.

– Elég! – mondta ki, ám a hang csak nem jött; nem hallotta, pedig a hangképző szerve működött, érezte a torkában formálódó szavakat. Aztán eszébe jutott. Az evolúció. A felismerés az agyműködésében történt változásnak tulajdonítható. Ha Emilyvel minden rendben, mindennel minden rendben.

Arra is rájött, hogy dr. Willy Denkmal egy olcsó kis sarlatán, hogy az egész üzlete az olyan halandók hiúságán élősködik, akik többek akarnak lenni, mint akik, mégpedig tisztán földi, átmeneti módon. A pokolba az üzletekkel, a szerződésekkel; mi az ahhoz képest, hogy az emberi agy a megértés egészen új szintjére fejlődhet? Például…

Alant terül el a sírvilág, a démoni és megváltoztathatatlan ok-okozat világ. Középütt nyúlik el az emberi réteg, de az ember bármelyik pillanatban belezuhanhat – úgy ereszkedve alá, mintha süllyedne – az alatta tátongó pokolrétegbe. Vagy felemelkedhet a légies világba, mely a hármas rétegből a harmadik. A középső szinten az ember mindig is ki van téve a lesüllyedés veszélyének. Ugyanakkor a felemelkedés lehetősége is nyitott, a valóság bármely aspektusa vagy szekvenciája bármelyik pillanatban bármelyik lehet. Pokol és menny, és nem a halál után, hanem most! A depresszió és az összes elmebetegség a süllyedés tünete. És a másik… azt hogy lehet elérni?

Empátiával. Megragadva a másikat, nem kívülről, hanem belülről. Például nézett-e ő valaha is Emily kerámiáira másként, mint piaci árucikkre? Nem. Pedig látnom kellett volna bennünk a művészi szándékot, a megtestesülő szellemet.

És a szerződés az Ét-R Gyártóüzemmel, gondolta, anélkül írtam alá, hogy megbeszéltem volna vele… mennyire etikátlan lehet az ember! Hozzáláncoltam egy céghez, ő meg talán nem is akarja, hogy azok minizzék a termékeit… nem tudjuk, hogy mennyit ér a modelljük. Lehet, hogy vacak. Színvonaltalan. De már túl késő; a pokolszintre vezető út találgatással van kikövezve. Ráadásul lehet, hogy közük van egy átváltoztató drog illegális gyártásához, ami megmagyarázná az Ét-R nevet… biztos a Dra-Zs megfelelője. Csakhogy… éppen az, hogy nyíltan ezt a nevet választották, sugallja, hogy nincs szó semmi törvénytelenről.

A megérzés úgy csapott belé, akár a villám: valaki kifejlesztett egy drogot, ami megfelelt az ENSZ droghivatalának. A hivatal már elfogadta az Ét-R-t, engedélyezte a piaci árusítást. Vagyis a történelemben először egy átváltoztató drog elérhető lesz a törvényileg teljesen szabályozott Terrán, nem csak a távoli, törvénynek fittyet hányó kolóniákon.

Ez pedig annyit tett, hogy a droggal együtt az Ét-R modellek – a Pisze Pattól eltérően – kaphatók lesznek a Terrán. És ahogy az időjárás romlik majd az évek folyamán, ahogy az anyabolygó egyre inkább elidegenedik, a modellek mind gyorsabban fogynak. A Bulero uralta piac szánalmas és elenyésző ahhoz képest, ami majd – de még nem most – az Ét-R gyártói előtt kitárul.

Szóval végül is jó szerződést kötött. És… az sem csoda, hogy az Ét-R olyan sokat fizetett. Nagy cég voltak, nagy tervekkel; nyilvánvalóan korlátlan kapacitás állt mögöttük.

Hogyan tehettek szert arra a korlátlan kapacitásra? A Terrán sehogy, ezt is megérezte. Valószínűleg Palmer Eldritch révén, aki most tért vissza a Szolrendszerbe, miután gazdaságilag csatlakozott a proxikhoz; ők állnak az Ét-R mögött. Vagyis hogy Leó Bulerót tönkretegyék, az ENSZ beengedett egy idegen fajt a rendszerbe.

Rossz, sőt talán végzetes vásár.

*

Arra tért magához, hogy dr. Denkmal pofozgatja. – Hogy megy? bámult rá. – Nagy, fontos felismerések?

– I-igen – felelte és nagy nehezen felült. A szíjakat már levették róla.

– Akkor nincs mitől félnünk – jelentette ki dr. Denkmal sugárzó arccal. Fehér bajusza rángott, akár egy antenna. – Most pedig konzultáljunk Frau Hnatt-tal. – Egy ápolónő éppen akkor szíjazta ki; Emily kábán felült és ásított. Dr. Denkmal idegesnek látszott. – Hogy érzi magát, Frau? – érdeklődött.

– Jól – morogta Emily. – Mindenféle kerámiaötleteim támadtak. Csak úgy özönlöttek. – Félénken először az orvosra nézett, majd Richárdra. -Jelent ez valamit?

– Papír – mondta dr. Denkmal, elővéve egy füzetet. – Ceruza – nyújtotta Emilynek. – Rajzolja le, Frau.

Emily reszkető kézzel levázolta az ötleteit. Hnatt észrevette, hogy kicsit nehezére esik a ceruzával bánni. De ez feltehetőleg elmúlik.

– Jó – mondta dr. Denkmal, amikor végzett. Megmutatta a vázlatokat Richárd Hnattnak. – Magasan organizált agyi tevékenység. Rendkívüli találékonyság. Nem igaz?

A vázlatok valóban jók, sőt briliánsak voltak. Hnatt mégis úgy érezte, hogy valami nincs rendben. Valami a rajzokkal. Csak miután elhagyták a klinikát, és az épület előtt az antitermál függöny alatt ácsorogtak, várva, hogy leszálljon a légtaxijuk, csak akkor döbbent rá, mi a baj.

Az ötletek jók voltak… csakhogy Emily már megcsinálta őket. Évekkel azelőtt, amikor az első professzionális edényeit megtervezte: Emily akkor, még mielőtt összeházasodtak, megmutatta neki a terveket, majd magukat az edényeket. Nem emlékszik rá? Kétségtelenül nem.

A férfi eltöprengett: Emily miért nem emlékezik rá, és hogy ez mit jelent; igen-igen nyugtalan lett.

Az is igaz, hogy az első E Terápia kezelés kezdete óta egyfolytában nyugtalankodik, először az emberiség állapota, majd úgy általában a Szolrendszer és most a felesége miatt. Talán ez csak annak a jele, amit Denkmal “magasan organizált agyi tevékenységinek nevez, gondolta. Az agyi aktivitás stimulálása. Vagy nem.

*

A Lunára megérkezve, kezében a P. P. Babaházak Rt. házi újságjának sajtóigazolványát szorongatva Leó Bulero egy falka fecsegő homeolapriporter között szorongott. Felszíni traktorral tartottak a Hold hamuszín homokján Palmer Eldritch birtoka felé.

– Az azonosiratot, uram – vakkantotta egy fegyveres őr (nem ENSZ színekben), amint kiszállni készült a birtok parkolójába. Leó Bulero a traktor ajtajába szorult, mögötte legitim riporterek nyomakodtak és zajongtak türelmetlenül, hogy leszállhassanak végre. – Mr. Bulero mondta az őr megfontoltan, majd visszaadta a sajtóigazolványt. – Mr. Eldritch várja magát. Erre. – Az őr helyébe azonnal egy másik lépett, aki egyenként elkezdte ellenőrizni a riporterek iratait.

Leó Bulero idegesen követte az őrt egy levegővel teli, nyomás alatt álló, kellemesen meleg csövön keresztül magához a birtokhoz.

Előttük egy másik egyenruhás őr állta el az utat, szintén Eldritch embere; felemelt kézzel megállította őket, aztán valami apró, fényes dolgot emelt Buleróra.

– Hé! – tiltakozott Leó erőtlenül, és megtorpant. Megpördült, lehúzta a fejét, pár lépést visszafelé botladozott, amerről jöttek.

A sugár – hogy milyen, fogalma sem volt – megérintette, mire előrebukott. Karjával próbálta tompítani az esést.

Arra tért magához, hogy egy üres szobában egy székhez van kötözve. A feje zúgott. Kábán nézett körül, de csupán egyetlen asztalt látott a helyiség közepén, amin egy elektronikus szerkezet feküdt.

– Engedjenek ki! – mondta.

Az elektronikus szerkezet azonnal felelt: – Jó napot, Mr. Bulero. Palmer Eldritch vagyok. Látni akart, ha jól tudom.

– Ez kegyetlen bánásmód – mondta Bulero. – Elkábítanak, aztán megkötöznek.

– Szivart? – Az elektronikus szerkezetből kinyúlt egy kar, mely egy hosszú, zöld szivart tartott. A szivar vége sercegve meggyulladt, majd a hosszú kar Leó Bulerónak nyújtotta. – Tíz dobozzal hoztam a Proxról, de csak egy vészelte át az ütközést. Nem dohány, sokkal magasabb rendű annál. Miről van szó, Leó? Mit akar tőlem?

– Ebben a szerkezetben van, Eldritch? Vagy máshol van, és ezen keresztül beszél?

– Ne elégedetlenkedjen – mondta a hang az asztalon nyugvó fémtárgyból. Továbbra is tartotta a meggyújtott szivart, majd visszahúzta, kioltotta és a maradékot magába ejtette. – Szeretné látni a proxi utamon készített színes diákat?

– Maga viccel.

– Nem én – felelte Palmer Eldritch. – Legalább fogalma lesz róla, mivel néztem ott szembe. Időbontásos 3-D diák, kitűnőek.

– Köszönöm, nem.

– Megtaláltuk és eltávolítottuk a nyelvébe rejtett fegyvert – közölte vele Eldritch. – De talán még van valami meglepetése, legalábbis gyanítjuk.

– Túlbecsülnek – felelte Leó. – Messze túlbecsülnek.

– A Proxon töltött négy év alatt rengeteget tanultam. Hat év utazás, négy év ott. A proxik inváziót terveznek a Föld ellen.

– Na ne szórakozzon.

– Megértem a reakcióját – mondta Eldritch. – Az ENSZ és főleg Hepburn-Gilbert ugyanígy reagált. Pedig igaz, noha nem a megszokott értelemben vett invázió, hanem valami mélyebb, durvább, amit én sem teljesen értek, hiába töltöttem ennyi időt köztük. Talán köze van a Föld felmelegedéséhez, nem tudom. De lehet valami sokkal rosszabb is.

– Beszéljünk arról a zuzmóról, amit hozott.

– Illegálisan szereztem, a proxik nem tudták, hogy elhozom. Ók maguk is használják a vallási orgiákon. Ahogy a mi indiánjaink annak idején a meszkalint és peyotilt. Ezért akart találkozni velem?

– Naná. Belepiszkít az üzletembe. Tudom, hogy máris felállított egy gyárat. Nem igaz? Magasról teszek a proxikra és az invázióra, engem maga zavar, meg amit csinál. Pont az én mini-modelljeimbe kellett beszállnia?

A szoba az arcába robbant. Fehér fény ereszkedett rá, mint a lepel, gyorsan behunyta a szemét. Jesszus, gondolta. Amúgy se hiszem el ezt az inváziómesét, csak a figyelmünket akarja elterelni arról, amit csinál. Stratégia.

Kinyitotta a szemét… és egy füves térségen ülve találta magát. Mellette egy kislány játszott egy jojóval.

– Ez a játék népszerű a Prox-rendszerben – mondta Leó Bulero. Már nem volt megkötözve, mereven felállt, megmozgatta a tagjait. – Hogy hívnak?

– Monica – felelte a kislány.

– A proxik is emberszerűek, csak parókában és műfogsorral. – Megragadta a gyermek fénylő, szőke haját, és meghúzta.

– Aú! – jajdult fel a lány. – Csúnya bácsi! – Leó elengedte, a lány elhátrált. Még mindig jojózott, és kihívóan meredt rá.

– Ne haragudj – mormolta a férfi. A lány haja igazi, akkor talán mégsincs a Prox-rendszerben. De akárhol is van, Palmer Eldritch üzenni akar neki valamit. – Inváziót tervezel a Föld ellen? – kérdezte a gyereket. – Nem úgy nézel ki. – Lehetséges, hogy Eldritch tévedett? Félreértette volna a proxikat? Hiszen tudomása szerint Eldritch nem fejlődött tovább, nem volt birtokában az E Terápiával járó erőteljes, kiterjedt megértésnek.

– Varázsjojóm van – mondta a kislány. – Megtehetek vele bármit. Mit csináljak? Mondd meg, kedves bácsinak látszol.

– Vigyél a vezetődhöz – felelte Leó. – Egy régi vicc, úgysem értenéd. Száz éve kiment a divatból. – Körülnézett, nem látta jelét életnek, mindenütt csak füves rét. Nem lehet a Föld, vélte, nincs olyan hőség. Fönt kék ég. Jó, sűrű levegő. – Sajnálsz, amiért Palmer Eldritch belepiszkít az üzletembe, és ha megteszi, valószínűleg tönkremegyek? Valahogy meg kell vele egyeznem. – Úgy néz ki, megölni nem tudom, tette hozzá magában morózusan. – De nem tudok kiötölni semmit, amit elfogadna, nála van minden adu. Vegyük csak azt, ahogy idehozott, akárhol is legyek. – Nem mintha számítana, gondolta. Mert bárhol is van ez a hely, Eldritch uralja.

– Adu – visszhangozta a kislány. – Van egy pakli kártya a táskámban. A férfi nem látott semmilyen táskát. – Hol?

A kislány letérdelt és itt-ott megérintette a füvet. Hirtelen egy darabka simán félrecsúszott; a lány benyúlt az üregbe, és előhúzott egy aktatáskát. – Eldugva tartom – magyarázta. – A szponzorok elől.

– Hogy érted? Miféle “szponzorok”?

– Hát ahhoz, hogy valaki itt legyen, kell egy szponzor. Mindegyikünknek van, azt hiszem, ők fizetnek mindent, amíg jól nem leszünk. Akkor hazamehetünk, már akinek van hová. – Leült a táska mellé, kinyitotta… vagyis megpróbálta. De nem boldogult a zárral. – A fenébe. Ez nem az. Ez Mosoly doki.

– Egy pszichiáter? – csapott le azonnal Leó. – Egy olyan nagy komforttoronyból? Működik? Kapcsold be.

A kislány engedelmesen bekapcsolta a pszichiátert. – Hello, Monica!

– üdvözölte a táska bádoghangon. – Hello magának is, Mr. Bulero! Rosszul ejtette ki a nevét, az utolsó szótagot hangsúlyozva. – Mit keres itt, uram? Túlságosan öreg ide. Haahaa. Vagy regresszióban szenved? Az úgynevezett félrresikrrr E Terápia mmiii att! – A gép dühösen berregett. – Terápia miatt Münchenben? – fejezte be.

– Jól vagyok – nyugtatta meg Leó. – Nézd, doki, ismersz valakit, akit én is ismerek, és aki kivihetne innét? Mondj valakit, bárkit. Nem maradhatok tovább, érted?

– Ismerek egy bizonyos Mr. Bayersont – felelte Mosoly doki.

– Tulajdonképpen most éppen vele vagyok, úgy értem, hordozható alakomban. Az irodájában.

– Nem ismerek semmiféle Bayersont – mondta Leó. – Mi ez a hely? Nyilván valami tábor beteg gyerekeknek, vagy szegény gyerekeknek, vagy valami hasonló szarság. Azt hittem, a Prox-rendszer, de ha te is itt vagy, akkor nyilván nem. Bayerson. – Ekkor beugrott végre. – Az ördögbe, úgy érted, Mayerson? Barney. A P. P. Babaházak Rt.-nél.

– Úgy van – felelte Mosoly doki.

– Szólj neki. Mondd meg, hogy azonnal lépjen kapcsolatba Félix Blauval a Három-Bolygó Rendőrségnél, vagy hogy hívják. Blau keressen meg és küldjön értem egy hajót. Megvan?

– Rendben. Azonnal szólok Mr. Mayersonnak. Éppen Miss Fugate-tel tárgyal, a segédjével, aki egyben a kedvese is, és aki ma úgy öltözött… hm. Jelen pillanatban éppen magáról beszélnek. Természetesen azt nem árulhatom el, mit; tudja, az orvosi titoktartás. Miss Fugate ruhája…

– Kit érdekel? – förmedt rá dühösen Leó.

– Elnézést egy pillanatra. Kikapcsolok – mondta a táska. Aztán csend lett.

– Rossz hírem van magának – szólalt meg a kislány.

– Mi az?

– Vicceltem. Ez nem az igazi Mosoly doki volt, csak egy kópia, hogy ne unatkozzunk. Működik, de nincsen külső kapcsolata; ezt hívják benső működésnek.

Leó tudta, mit jelent ez: önmagában zárt egység. De akkor honnét tudhatott volna Barneyról és Miss Fugate-ről, még egészen személyes részleteket is? Még azt is, mit visel a nő? Vagyis a gyerek hazudik.

– Ki vagy te? – kérdezte tőle. – Monica micsoda? Tudni akarom a teljes neved. – Valahogy ismerős volt a lány.

– Itt is vagyok – szólt közbe a táska. – Nos, Mr. Bulero. – Megint a hibás kiejtés. – Megbeszéltem a dilemmáját Mr. Mayersonnal, aki az ön kérése szerint kapcsolatba lép Felix Blauval. Mr. Mayerson azt mondja, emlékszik, hogy olvasott egy homeolapban egy olyan ENSZ-táborról retardált gyermekeknek, amilyent ön leírt, valahol a Szaturnusz régióban. Talán…

– Az ördögöt, ez a lány nem retardált. – Ha valami, akkor inkább koraérett. – Ennek semmi értelme. Annak a felismerésnek viszont volt értelme, hogy Palmer Eldritch akar tőle valamit; nem pusztán arról volt szó, hogy ki akarja oktatni: meg akarta alázni.

A horizonton egy alak tűnt fel, hatalmas volt és szürke, s egyre duzzadt, ahogy rettentő sebességgel száguldott feléjük. Ocsmány, tüskés bajusza volt.

– Egy patkány – mondta nyugodtan Monica.

– Ekkora? – Sehol a Szolrendszerben, semelyik holdon vagy bolygón nem létezett ilyen óriási, vad teremtmény. – Mit akar tenni velünk? – kérdezte. Maga is csodálkozott, hogy nem fél.

– Ó – mondta Monica –, azt hiszem, meg fog ölni minket.

– És nem félsz? – Leó hallotta, hogy saját hangja sikolyszerűen emelkedik. – így akarsz meghalni? Most? Hogy felzabál egy ekkora patkány… – Egyik kézzel megragadta a kislányt, a másikkal felkapta Mosoly doki táskáját, és bicegve menekülni kezdett a patkány elől.

A patkány elérte őket, elszáguldott mellettük, aztán továbbállt. Mind kisebb és kisebb lett, végül eltűnt.

A lány kuncogott. – Megijedtél! Én tudtam, hogy nem lát minket. Nem láthatnak, itt vakok.

– Tényleg? – És már tudta, hol van. Félix Blau nem fogja megtalálni. És senki más sem, kereshetik az idők végezetéig.

Palmer Eldritch intravénásán beadott neki egy átváltoztató drogot, biztosan az Ét-R-t. Ez egy nemlétező világ, analóg azzal az irreális “Földdel”, ahová az átváltozott telepesek kerülnek, amikor elrágják az ő termékét, a Dra-Zs-t.

És minden mástól eltérően a patkány valódi volt. Eltérően önmaguktól is: ő meg a kislány – ők sem valóságosak. Legalábbis nem itt. Üres, néma testük valahol úgy hever, mint a zsák, pillanatnyilag mellőzve az agyi tevékenység javára. A testek biztosan Palmer Eldritch lunai birtokán vannak.

– Te vagy Zoe – mondta a lánynak. – Igaz? Ilyen szeretnél lenni, újra kislány, olyan nyolcéves forma. Igaz? Hosszú, szőke hajjal. – Sőt más névvel.

A gyerek mereven felelt: – Nincs itt semmiféle Zoe.

– Senki, csak te. Az apád Palmer Eldritch, igaz? A kislány nagy nehezen bólintott.

– Ez valami különleges hely neked? – folytatta Leó. – Gyakran jössz ide?

– Ez a hely az enyém – válaszolt a kislány. – Senki nem jön ide az engedélyem nélkül.

– Akkor engem miért engedtél be? – Tudta, hogy a lány nem kedveli. Az első perctől fogva.

– Mert úgy gondoljuk, hogy te talán megakadályozhatod a proxikat abban, amire készülnek.

– Már megint ez. – Leó alig akart hinni a fülének. – Apád…

– Apám próbál megmenteni minket – vágott közbe a lány. – Ő nem akart hozni Ét-R-t, azok kényszerítették. Az Ét-R révén kerülünk a hatalmukba. Érted?

– Hogyan?

– Ók irányítják ezeket a helyeket. Mint ezt is. Ahová az Ét-R juttat.

– Nem úgy néz ki, mintha téged idegenek irányítanának. Akkor nem mondanál ilyeneket.

– De majd fognak – mondta a lány, és komoran bólintott. – Nemsokára. Mint ahogy apámat. Ő a Proxon kapott Ét-R-t, és évek óta szedi. Neki már túl késő, és ő is tudja.

– Bizonyítsd ezt be nekem – mondta Leó. – Bizonyítsd be csak egy részletét, adj valamit, amin elindulhatok.

Most a táska szólalt meg, amit szorosan fogott. – Monica igazat mond, Mr. Bulero.

– Honnan tudod? – förmedt rá Leó.

– Onnan, hogy én is proxi befolyás alatt állok – felelte a táska. – Ezért is…

– Ezért is nem csináltál semmit – fejezte be helyette Leó. Letette a táskát. – A fenébe az Ét-R-rel – mondta mindkettőnek, a lánynak és a táskának. – Mindent összezavart, fogalmam sincs, mi folyik. Nem te vagy Zoe, azt se tudod, ki az. És te… nem te vagy Mosoly doki, nem hívtad fel Barneyt, aki nem beszélt éppen Roni Fugate-tel. Az egész csak drogos hallucináció. A Palmer Eldritchtől való félelmeimet olvassák a fejemre: ez az egész baromság a proxi befolyásról, meg ti ketten. Ki hallott már olyat, hogy egy táskát egy másik csillagrendszerből való idegen értelem ural? – Felháborodottan faképnél hagyta őket.

Tudom, mi folyik, döbbent rá ekkor. Palmer így akar dominanciát szerezni az agyam fölött; annak idején ezt hívták agymosásnak. El akar ijeszteni. Gondosan kimért léptekkel ment tovább, vissza se nézett.

Majdnem végzetes hibának bizonyult. Valami – éppen csak megpillantotta a szeme sarkából – rávetette magát a lábára; félreugrott, a valami elsuhant mellette, majd visszafordult, újra célra állt, nem engedte el ilyen könnyen a prédáját.

– A patkányok nem látnak – kiáltotta neki a kislány –, de a glükkök igen! Fuss!

Anélkül, hogy jobban megnézte volna – eleget látott –, a férfi futásnak eredt.

És amit látott, nem foghatta az Ét-R-re. Mert nem illúzió volt, nem Palmer Eldritch eszköze, amivel meg akarta rémiszteni. A glükk, akármi is volt, nem a Terráról származott, még csak nem is terrai elméből.

Mögötte futott a kislány, elhagyva a táskát.

– Hé! És én? – kiáltotta utánuk idegesen Mosoly doki.

Egyikük se fordult vissza érte.

*

A vidernyőn Félix Blau képe azt mondta: – Átnéztem az anyagot, amit küldött, Mr. Mayerson. Elég meggyőzően bizonyítja, hogy főnöke, Mr. Bulero – aki egyben nekem is ügyfelem – jelenleg a Föld körül keringő apró mesterséges műholdon, a hivatalos nevén Sigma 14-B-n tartózkodik. A tulajdonosi bejegyzések szerint egy rakétaüzemanyag-gyártó cégé, St. George-ban Utah államban. – Az előtte heverő papírokat vizsgálta. – Robard Lethane Sales. A “lethane” a márkaneve a kereskedelmi forgalomban árusított…

– Jól van – vágott közbe Barney Mayerson. – Beszélek velük. – Hogy az istenbe került Leó Bulero oda?

– Van itt még valami, ami érdekelheti. A Robard Lethane Sales négy éve ugyanazon a napon alakult, amikor Bostonban az Ét-R Gyártóüzem. Szerintem ez több mint véletlen.

– Hogyan hozzuk le Leót a műholdról?

– Benyújthat írásban egy kérvényt, amiben követeli…

– Nincs annyi időnk – mondta Barney. Mélyen belül felelősnek érezte magát a történtek miatt. Palmer Eldritch nyilván azért szervezte a sajtókonferenciát, hogy ezzel az ürüggyel csábítsa Leót a holdra… és ő, Barney Mayerson prekog, az ember, aki érzi a jövőt, bevette és profin megtette a magáét, hogy Leó ott legyen.

– Adhatok önnek vagy száz embert a szervezetem különféle irodáiból – ajánlotta Félix Blau. – Maga is biztos össze tud szedni még ötvenet a P. P. Babaházak Rt.-ből. Bekeríthetné a műholdat.

– Aztán ott találnánk Leót holtan.

– Igaz – biggyesztette le ajkát Blau. – Hát elmehet még Hepburn-Gilberthez és kérhet ENSZ-támogatást. Vagy próbáljon meg kapcsolatba lépni – és ez még elevenbe vágóbb – Palmer Eldritchcsel, vagy azzal, aki átvette a helyét, és próbáljon meg közvetlen azzal egyezkedni. Hátha vissza tudja vásárolni Leót.

Barney bontotta a vonalat, majd azonnal külső vonalat tárcsázott:

– Hívja fel Palmer Eldritchet a Lunán. Vészhelyzet, siessen, kisasszony! Ahogy várt a hívásra, a szoba túlsó végében megszólalt Roni Fugate:

– A jelek szerint nem lesz időnk átpártolni Palmer Eldritchhez.

– Nagyon úgy néz ki. – Milyen simán ment a dolog; Eldritch hagyta, hogy az ellenségei végezzék el a munkát. És minket, tette hozzá gondolatban, Ronit és engem, minket is így fog elkapni. Sőt lehet, hogy Eldritch arra vár, hogy elrepüljünk arra a műholdra, ez megmagyarázná, miért van Leónál Mosoly doki.

– Nem is tudom, jó-e egy ennyire okos embernek dolgozni – töprengett Roni, blúzának csatjával játszva. – Már ha ember. Nekem egyre inkább úgy tűnik, mintha nem Palmer jött volna vissza, hanem egyike az ottaniaknak. Szerintem el kell ezt fogadnunk. A következő, amire számíthatunk, hogy az Ét-R elárasztja a piacot. ENSZ-engedéllyel.

– A hangja keserű volt. – Leó meg, aki legalább ember, és aki csak pár dermát akar keresni, meghal vagy elkergetik… – dühösen meredt előre.

– Igazi hazafi vagy – mondta Barney.

– Csak önvédelem. Nem akarom, hogy egy reggel arra ébredjek, hogy azt a valamit rágom, és közben azt csinálom, amit ilyenkor csinál az ember. Merthogy nem Pisze Pat világába mennek, az tuti.

Megszólalt a vidfonoperátor: – Miss Zoe Palmer van a vonalban, uram. Beszél vele?

– Persze – felelte rezignáltan Barney.

Egy divatosan öltözött, éles tekintetű, nagy haját copfba font nő bámult rá a mini képernyőn. – Igen?

– Mayerson vagyok a P. P. Babaházak Rt.-től. Mit kell tennünk, hogy visszakapjuk Leó Bulerót? – Várt. Nem jött válasz. – Ugye, tudja, miről beszélek?

A nő végre válaszolt: – Mr. Bulero megérkezett a birtokra, majd rosszul lett. A gyengélkedőben fekszik. Ha jobban lesz…

– Odaküldhetem a társaság egyik orvosát, hogy megvizsgálja? Zoe Eldritchnek a szeme sem rebbent. – Természetesen.

– Miért nem értesítettek minket?

– Csak nemrég történt. Apám most akarta hívni önöket. A jelek szerint semmi különös, a gravitáció változására adott reakció. Elég gyakori az ideérkező idősebb embereknél. Mi meg sem próbáljuk imitálni a Föld gravitációját, mint ahogy Mr. Bulero a saját műholdján, a Micimackó Pagonyban teszi. Mint látja, az egész rendkívül egyszerű. – Enyhén elmosolyodott. – Még a mai nap folyamán visszakapják. Valami másra gyanakodott?

– Arra gyanakszom – felelte Barney –, hogy Leó már nincs a Lunán. Hogy a Föld körül keringő műholdon van, a Sigma 14-B-n, ami a maguk egyik üzeméhez tartozik. Nem így van? A gyengélkedőben pedig nem Leó Bulerót találnánk.

Roni rábámult.

– Jöjjön és nézze meg a saját szemével – mondta Zoe fagyosan. Igenis, Leó Bulero az, már amennyire mi tudjuk. A homeolap-riporterekkel érkezett.

– Megyek és megnézem – mondta Barney. És tudta, hogy hibát követ el. Prekog előérzete súgta neki. Az iroda túlsó végében Roni Fugate felugrott és mereven megállt; ő is megérezte. Barney kikapcsolta a vidfont, és a lányhoz fordult: – “A P. P. Babaházak Rt. dolgozója öngyilkosságot követett el”. Korrekt? Valami ilyesmi szalagcím. A holnapi lapokban.

– A pontos fogalmazás… – kezdte Roni.

– Nem érdekel a pontos fogalmazás. – Annyit tudott, hogy a sugárzás lesz az. Emberi testet találtak a gyalogjáró rámpán délben; a halál oka sugárzás. Valahol New York belvárosában. Ahová Palmer Eldritch emberei éppen ledobták. Ledobnák.

Most meglett volna prekog képessége nélkül is. Mivel esze ágában sem volt a megérzés alapján cselekedni.

A leginkább az újságban látott kép zavarta, nap aszalta testének közelije.

Az iroda ajtajánál megtorpant és csak állt.

– Nem mehetsz – mondta neki Roni.

– Nem. – Most, hogy látta a képet, már nem. Leónak kell gondoskodnia magáról. Visszament az asztalhoz, és leült.

– Az egyetlen gond – elmélkedett hangosan Roni –, hogy ha végül mégis visszajön, elég nehéz lesz neki elmagyarázni a helyzetet. Hogy miért nem tettél semmit.

– Tudom. – De nem ez volt az egyetlen gond. Sőt, ez nem számított semmit.

Mert Leó valószínűleg sosem jön vissza.

6

A glükk a bokájánál fogva megragadta és megpróbálta felszippantani; csillószőrökhöz hasonló parányi csöveket mélyesztett a húsába. Leó Bulero feljajdult… és akkor hirtelen ott termett Palmer Eldritch.

– Tévedett – mondta Eldritch. – Istent nem találtam meg a Prox-rendszerben. Ellenben találtam valami sokkal jobbat. – Egy bottal elkezdte böködni a glükköt, mire az vonakodva visszahúzta a csöveit, és összehúzódott. Eldritch nem hagyta békén, s végül a glükk a földre esett, aztán odébbállt. – Isten csak ígéri az örök életet – folytatta Palmer Eldritch. – Én többet tudok: megadom.

– Hogyan? – A reszkető és a megkönnyebbüléstől elgyengült Leo a fűre rogyott és levegő után kapkodott.

– A zuzmóval, amit Ét-R néven terjesztünk – felelte Eldritch. – Alig-alig hasonlít a maga termékére, Leó. A Dra-Zs elavult, mert mit is csinál? Pár pillanatra menekülést biztosít, puszta fantáziát. Kinek kell ez? Ki szorul rá, ha tőlem megkaphatja igaziból? – Majd hozzátette: – Most is ott vagyunk.

– Gondoltam. De ha azt hiszi, hogy az emberek dermát adnak majd ki ilyen élményért – mutatott Leó a glükkre, ami még mindig a közelben ólálkodott, mindkettejüket szemmel tartva –, akkor nemcsak a testét vesztette el, hanem az eszét is.

– Ez különleges helyzet. Hogy bebizonyítsam önnek, hogy ez autentikus. Ebben a tekintetben semmi sem múlja felül a fizikai fájdalmat és a félelmet. A glükk abszolút világosan megmutatta magának, hogy ez nem fantázia. Valóban megölhetné magát. És ha itt meghal, akkor vége. Nem mint a Dra-Zs, ugye? – Eldritch a jelek szerint élvezte a helyzetet. – Amikor a Prox-rendszerben felfedeztem a zuzmót, alig akartam elhinni, mit találtam. Már száz évet éltem, Leó, ahogy a Prox-rendszerben az ő orvosi felügyeletükkel szedtem. Szedtem orálisan, intravénásán, végbélkúpban… elégettem és beszívtam a füstjét, vízben oldódó anyaggá alakítottam, felforraltam és belélegeztem a gőzt: minden lehetséges módon megtapasztaltam, és nem ártott. A proxikra alig van hatása, nem úgy, mint ránk; a számukra nem stimuláns, inkább csak első osztályú dohány. Mondjam tovább?

– Nem muszáj.

Eldritch leült nem messze tőle, mesterséges karját behajlított térdén pihentette, és lustán lengette a botot, a glükköt szemlélve, ami továbbra sem tágított. – Amikor visszatérünk korábbi testünkbe – figyelmébe ajánlom a “korábbi” jelzőt, ami a Dra-Zs esetében nem alkalmazható, méghozzá joggal –, úgy találja majd, hogy nem is telt el idő. Itt maradhatnánk akár ötven évig, akkor is ez lenne; felbukkannánk a Lunán, és minden változatlan lenne, bárki látna minket, nem venne észre öntudatkiesést, mint a Dra-Zs esetében, nincs transz, nincs kábulat. Mondjuk, megrebbennek a szempillák. A másodperc töredékéig, ezt megengedem.

– Mi határozza meg az itt töltött időt? – kérdezte Leó.

– A mi hozzáállásunk. Nem a bevett mennyiség. Visszatérhetünk, amikor akarunk, így a drog mennyisége nem kell, hogy…

– Ez nem igaz. Már jó ideje ki akarok jutni innen.

– Csakhogy nem maga szerkesztette ezt a… létesítményt. Én, az enyém. Én teremtettem a glükköt, a tájat… – mutatott körbe a botjával. – Minden rohadt dolgot, amit lát. Beleértve a testét.

– A testemet? – Leó végignézett magán. A szokásos, ismerős testében volt, melyet bensőségesen ismert. A sajátja, nem Eldritché.

– Az én akaratom miatt bukkant fel itt pontosan ugyanabban az alakban, mint amilyenben a mi univerzumunkban létezik – magyarázta Palmer Eldritch. – Tudja, ez fogta meg különösen Hepburn-Gilbertet, aki természetesen buddhista. Bármilyen alakban reinkarnálódhat, amilyenben akar, vagy, mint jelen esetben, amilyet akarnak magának.

– Hát ezért harapott rá az ENSZ – mondta Leó. Ez sok minden megmagyarázott.

– Az Ét-R révén az ember egyik életből a másikba léphet, lehet bogár, fizikatanár, sólyom, véglény, penészgomba, járókelő Párizsban 1904-ben…

– Vagy glükk – fejezte be Leó. – Melyikünk a glükk?

– Már mondtam, hogy magamból csináltam. Maga is létrehozhat valamit. Rajta… vetítse ki belső lényének egy töredékét, magától fog anyagi formát ölteni. Maga csak a logoszt adja. Emlékszik?

– Emlékszem – felelte Leó. Koncentrált, s a következő pillanatban nem messze alakot öltött egy drótból és rácsokból álló, ormótlan ketrecszerű valami.

– Mi az ördög ez? – kérdezte Eldritch.

– Glükkcsapda.

Eldritch fejét hátravetve nevetett. – Nagyon jó! De kérem, ne építsen Palmer Eldritch-csapdát, még van mit mondanom. – Figyelték, ahogy a glükk gyanakodva, szimatolva közelít a csapdához. Belemászott, a csapda pedig rázárult. A glükk fogságba esett, s a csapda elintézte: egy gyors sistergés, apró füstpamacs, és a glükk eltűnt.

Leó előtt a levegő egy kis részen elkezdett reszketni, majd kiemelkedett belőle egy fekete könyvecske. Leó megfogta, belelapozott s elégedetten letette az ölébe.

– Mi az? – kérdezte Eldritch.

– Egy János király-féle biblia. Gondoltam, védelmet jelenthet.

– Itt nem. Ez az én felségterületem. – Eldritch a bibliára mutatott, ami azonnal eltűnt. – Persze magának is lehet sajátja és megtöltheti bibliákkal. Mindenkinek meglehet a magáé. Amint beindul a szervezetünk. Természetesen nekünk is lesznek modelljeink, de az csak később jön, a terrai terjeszkedés során. Meg különben is, az csak formalitás, az átváltozást megkönnyítő rituálé. A Dra-Zs és az Ét-R ugyanazon a piacon, nyílt versenyben lesz terjesztve. Semmi olyat nem állítunk az Ét-R-ről, amit maga nem állít a sajátjáról. Nem akarjuk elijeszteni az embereket, a vallás igen érzékeny téma lett. Csak pár próba után veszik majd észre a két különböző aspektust: az időkiesés hiányát és a másikat, ami talán még fontosabb. Azaz, hogy ez nem fantázia, hogy egy valódi, új univerzumba lépnek át.

– Sokan ezt gondolják a Dra-Zs-ról is – mutatott rá Leó. – Szentül hiszik, hogy valóban visszakerülnek a Földre.

– Fanatikusok – mondta undorral Eldritch. – Nyilván illúzió, hiszen nincs Pisze Pat, nincs Walt Essex, és különben is a fantáziakörnyezet struktúrája azokra a tárgyakra szorítkozik, amelyek valójában is be vannak építve a modellekbe; nem tudják működtetni az automata mosogatógépet a konyhában, hacsak a mini változata előre be nem lett szerelve. És aki nem vesz részt, csak nézi, láthatja, hogy a két baba nem megy sehová, nincs bennünk senki. Demonstrálni lehet a…

– De azokat az embereket nem lesz könnyű meggyőznie – mondta Leó. – Hűek maradnak a Dra-Zs-hoz. Nincs semmi elégedetlenség a Pisze Pattel, miért kéne átallniuk…

– Megmondom – felelte Eldritch. – Mert akármilyen csodálatos is egy darabig Pisze Patnek vagy Waltnak lenni, végül csak kénytelenek visszatérni a bunkereikbe. Tudja, milyen érzés az, Leó? Egyszer próbálja ki, térjen magához a Ganümédeszen egy bunkerban, miután húsz-harminc percig szabad volt. Olyan élmény, amit sosem felejt el.

– Hm.

– És van itt még valami, és maga is tudja, mi. Amikor a rövidke szabadságnak vége, és a telepes visszatér… nem képes folytatni a normális, hétköznapi életét. Demoralizált. Viszont ha Dra-Zs helyett…

Elhallgatott. Leó nem figyelt rá, egy másik tárgyat próbált létrehozni a levegőben maga előtt.

Egy rövid lépcső jelent meg, amely egy kivilágított karikába torkollt. A lépcső vége nem látszott.

– Hová vezet? – kérdezte Eldritch bosszús arccal.

– New York Citybe – válaszolt Leó. – Visszavisz a P. P. Babaházak Rt.-be. – Felállt és fellépett a lépcsőre. – Van egy olyan érzésem, Eldritch, hogy valami nincs rendjén ezzel az Ét-R termékkel. És csak akkor fogunk rájönni, hogy mi, ha már túl késő lesz. – Elindult a lépcsőn felfelé. Ekkor eszébe jutott a kislány, Monica; kíváncsi volt, jó helyen van-e itt, Palmer Eldritch világában. – Mi van a gyerekkel? – Megállt. Alant, de már elég messze, ki tudta venni Eldritchet, aki még mindig a füvön ült, kezében a bottal. – A glükkök nem kapták el, ugye?

– Én voltam a kislány. Ezt akarom megértetni magával; ezért mondom, hogy valódi reinkarnáció, győzelem a halál felett.

Leó pislogott. – Akkor azért volt olyan ismerős… – Elhallgatott, megint lenézett.

Palmer Eldritch már nem volt ott. Helyette a kislány, Monica ült a füvön, Mosoly dokival a táskában.

Most már tény volt: Eldritch – Monica – igazat mondtak.

Leó lassan visszaballagott a lépcsőn, le a fűre.

*

– Örülök, hogy marad, Mr. Bulero – mondta a kislány, Monica. – Jó egy ilyen okos és fejlett emberrel beszélni, mint maga. – Megpaskolta a fűben mellette heverő táskát. – Visszamentem érte, szegény halálra rémült a glükköktől. Látom, maga megtalálta, hogyan lehet elbánni velük – biccentett a glükkcsapda felé, ami most üresen várta a következő áldozatot. – Nagyon ötletes. Nekem nem jutott eszembe, én csak elrohantam. Dienkefalikus pánikreakció.

– Maga az, Palmer, ugye? – kérdezte habozva Leó. – Mármint ez alatt? Tényleg maga?

– Vegyük a szubsztancia és a járulékos tulajdonságok középkori doktrínáját – folytatta a gyermek kedvesen. – A járulékos tulajdonságom ez a gyermektest, de a szubsztancia, mint ahogy a bor és az ostya az átalakulás során…

– Jól van – emelte fel a kezét megadóan Leó. – Maga az, Eldritch, elhiszem. De akkor se tetszik ez a hely. Azok a glükkök…

– Ne az Ét-R-t hibáztassa miattuk. Engem, az én agyam termékei, nem a zuzmóé. Minden új, mesterséges univerzumnak feltétlen kellemesnek kell lenni? Én szeretem a glükköket az enyémben, valamit megindítanak bennem.

– Tegyük fel, hogy meg akarom szerkeszteni a saját univerzumomat – mondta Leó. – Talán van bennem is valami gonosz, a személyiségem egy olyan aspektusa, amiről nem is tudok. Akkor talán még ocsmányabb dolgot hoznék létre, mint amit maga. – Legalább a Pisze Pat modellnél az ember csak azzal gazdálkodhat, amit előre beleépített, mint ahogy azt maga mondta. Ami azért nyújt némi biztonságot.

– Akármi lenne az, ki lehetne törölni – felelte a gyerek közönyösen. Ha úgy gondolja, hogy nem akarja. Ha meg igen… – Vállat vont. Megtartja. Miért ne? Kinek árt vele? Egyedül van a saját… – elharapta a mondat végét, és kezét a szája elé kapta.

– Egyedül – ismételte Leó. – Úgy érti, minden ember más-más szubjektív világba jut? Akkor ez nem olyan, mint a modellekkel, mert ha a Dra-Zs-t csoportban veszik be, mindenki ugyanabba a modellbe jut, a férfiakból lesz Walt, a nőkből Pisze Pat. De az alapján, amit mond, maga nincs is itt. – Vagy én nem vagyok itt, gondolta. De akkor…

A gyerek erősen figyelte, próbálta elcsípni a reakcióit.

– Nem vettünk be Ét-R-t – mondta halkan Leó. – Ez az egész csak hipnotikus, teljesen mesterségesen indukált álkörnyezet. Nem mentünk sehová, ott vagyunk, ahol voltunk: a maga birtokán a Lunán. Nincs jóhiszemű reinkarnáció. Ez az egész egy nagy átverés.

A gyerek hallgatott, de a szemét le nem vette róla; tekintete meg sem rezzent, égetett, hidegen és fényesen.

– Ugyan már, Palmer, mit csinál igazából az Ét-R?

– Már megmondtam. – A gyerek hangja nyers volt.

– Ez még annyira sem valóságos, mint a Pisze Pat, mint a saját drogunk. Pedig még az is megkérdőjelezhető az élmény érvényességét illetően, hogy autentikus vagy csak hipnotikus, hallucinogén. Ezzel viszont fel se merülhet ilyesmi, egyértelműen az utóbbiról van szó.

– Nem, nem – ellenkezett a kislány. – És jobb, ha hisz nekem, különben nem kerül ki ebből a világból élve.

– A hallucinációban nem lehet meghalni – mondta Leó. – Mint ahogy nem lehet újjászületni sem. Megyek vissza a P. P. Babaházak Rt.-be. – Újra elindult fel a lépcsőn.

– Menjen csak – mondta mögötte a kislány. – Engem nem érdekel. Majd meglátjuk, mit ér el vele.

Leó felment a lépcsőn, át a kivilágított karikán.

Vakító, eszeveszett napfény zuhogott rá; a nyílt utcáról gyorsan beevickélt egy közeli kapualjba. A közeli toronyházak közül egy légtaxi süvített le. – Elvihetem, uram? Jobb bemenni az utcáról, mindjárt dél.

Leó lihegett, alig kapott levegőt, úgy mondta: – Igen, köszönöm. A P. P. Babaházak Rt.-hez kérem. – Nagy nehezen bemászott a taxiba, elterült a hátsó ülésen, lihegve az antitermál pajzs mögötti hűsben.

A taxi felszállt, majd hamarosan leereszkedett a cég központi épületének körülzárt területén.

Amint belépett a külső irodába, Leó azt mondta Miss Gleasonnak: – Kerítse elő Mayersont. Kérdezze meg, miért nem tett semmit, hogy megmentsen.

– Megmentse? – ismételte megrökönyödve Miss Gleason. – Mi történt, Mr. Bulero? – követte főnökét a belső irodába. – Hol járt és hogyan…

– Csak kerítse elő Mayersont! – Leült jól ismert asztalához. Végre megkönnyebbült. A pokolba Palmer Eldritchcsel, mondta magának, azzal benyúlt a fiókba kedvenc angol hangapipájáért és a félfontnyi, Sail nevű holland cavendish-keverék dohányért.

Éppen meggyújtotta a pipát, amikor nyílt az ajtó és Barney Mayerson jelent meg, megviselten és félénken.

– Nos? – horkantott Leó, és energikusan pöfékelt.

– Én… – kezdte Barney, majd Miss Fugate-hez fordult, aki bejött utána, aztán vissza Leóhoz. – Szóval visszajött.

– Persze hogy visszajöttem. Építettem magamnak egy idevezető lépcsőt. Nem akarja elárulni, hogy maga miért nem csinált semmit? Gondolom, nem. De nem is volt rá szükség. Most már sejtem, milyen ez az új Ét-R. Kétségtelenül nem ér fel a Dra-Zs-hoz. Ezt minden lelkiismeret-furdalás nélkül határozottan kijelenthetem. Semmi kétség, hogy csupán hallucinogén élményt okoz. Most pedig térjünk a lényegre. Eldritch azzal adta el az Ét-R-t az ENSZ-nek, hogy lehetővé teszi a valódi reinkarnációt, ami igazolja a Közgyűlés több mint felének vallásos meggyőződését, nem is beszélve arról az indiai görény Hepburn-Gilbertről. Csalás, mert az Ét-R nem képes erre. Van ellenben egy igencsak ártalmas tulajdonsága: a szolipszisztikus jelleg. A Dra-Zs-val az ember valós interperszonális élményt él át, hiszen a többiek a bunkerban… – Mérgesen elhallgatott. – Mi az, Miss Fugate? Miért bámul?

– Elnézést, Mr. Bulero – mormolta Roni Fugate –, de van valami az asztala alatt.

Leo lehajolt és benézett az íróasztal alá.

Valami bepréselte magát az asztal alja és a padló közti kis résbe; zöld szeme pislogás nélkül meredt rá.

– Kifelé onnét! – parancsolt rá Leó. Barneyhoz fordult. – Szerezzen egy vonalzót vagy seprűt, amivel meg lehet bökni.

Barney kiment.

– A francba, Miss Fugate – mondta Leó, szaporán szívva a pipáját –, még belegondolni is rossz, mi az ördög ez. És hogy mit jelent.

Mert azt jelentheti, hogy Palmer Eldritchnek (Monica testében) igaza volt, amikor azt mondta: Engem nem érdekel. Majd meglátjuk, mit ér el vele.

Az asztal alól a lény hirtelen kilőtt és az ajtó felé surrant. Átpréselte magát alatta és eltűnt.

Leó közben jól megnézte magának. Rosszabb, mint a glükk.

– Hát ennyi. Sajnálom, Miss Fugate, de visszamehet az irodájába, nincs értelme arról vitázni, milyen lépéseket tegyünk a piacon hamarosan megjelenő Ét-R ellen. Mert valójában nem is beszélek senkihez, csak ülök és magamban fecsegek. – Elcsüggedt. Palmer Eldritch most aztán tényleg demonstrálta neki az Ét-R élmény hitelességét, vagy legalábbis látszólagos hitelességét: még ő maga is összekeverte a valósággal. Csak az a rosszindulatú bogár árulta el, amelyet viszont Eldritch szándékosan teremtett.

Különben folytattam volna tovább, gondolta.

Ahogy Eldritch mondta, akár egy évszázadot eltöltöttem volna ebben a pótuniverzumban.

Jesszusom, gondolta. Bevettem. – Miss Fugate, kérem, ne csak álljon ott, menjen vissza az irodájába! – Felállt, a vízhűtőhöz ment és ásványvizet töltött egy papírpohárba. Valótlan víz egy valótlan testnek, mondta magában. Egy valótlan alkalmazott előtt. – Miss Fugate, maga tényleg Mr. Mayerson kedvese?

– Igen, Mr. Bulero – bólintott Miss Fugate. – Mint már mondtam.

A fejét csóválta. – És nem lesz az enyém. Mert túl öreg és túl fejlett vagyok. Tudja – vagyishogy nem tudja –, mindegy, szóval van némi hatalmam ebben a világban. Átalakíthatnám a testemet, megfiatalíthatnám magam.

Vagy megöregíthetném magát, gondolta. Az hogy tetszene? Megitta a vizet, a poharat a papírkosárba hajította. A nőre se nézve azt mondta magában: Annyi idős, mint én, Miss Fugate. Sőt öregebb. Mondjuk, úgy kilencvenkettő. Legalábbis ebben a világban. Itt megöregedett… az idő előreszaladt, mert visszautasított engem, én meg nem bírom a visszautasítást. Sőt, szőtte tovább a gondolatot, maga elmúlt már száz is, aszott, fonnyadt, se foga, se szeme. Nem is ember, egy izé.

Maga mögött száraz, reszelős hangot hallott: levegővétel. Aztán egy remegő, éles hang, akár egy rémült madár rikoltása: – Ó, Mr. Bulero…

Meggondoltam, mondta magában Leó. Maradjon, amilyen volt, visszaszívom, rendben? Megfordult és megpillantotta Roni Fugate-et, vagy legalábbis valamit, amit ott volt, ahol korábban a lány állt. Egy pókháló-szövevény; szürke, gombaszerű csápok tekeredtek össze és alkottak egy ingatag, törékeny oszlopot… látta a fejet, a beesett arcot, a szemet, illetve helyén a puha, mozdulatlan, fehér nyalka halott foltjait, melyekből nyúlós könnyek szivárogtak: a szemet, mely könyörgőn nézett volna rá, csak éppen nem tudott, mert nem bírta megállapítani, hol is van Leó.

– Visszaváltozik olyanná, amilyen volt – mondta Leó nyersen, és behunyta a szemét. – Szóljon, ha megvan.

Léptek. Férfiléptek. Barney lépett be az irodába. – Jesszus! – mondta és megdermedt.

– Még nem változott vissza? – kérdezte Leó, még mindig csukott szemmel.

– Kicsoda? Hol van Roni? Mi ez? Leó kinyitotta a szemét.

Nem Roni Fugate állt ott, még csak nem is egy ősi manifesztációja; egy pocsolya volt, és mégsem víz. A pocsolya élt, éles, recés, szürke szálkák úsztak benne.

A pocsolya sűrű anyaga lassan kifelé szivárgott, majd megremegett és visszahúzódott önmagába; a közepén a kemény, szürke darabok egybeúsztak és durva gömbbé álltak össze, aminek a tetején bozontos, csapzott hajfonatok lebegtek. Üres, elmosódott szemüregek keletkeztek; lassan formálódott a koponya, egy nemlétező élőlény koponyája: a férfi tudatalatti vágya, hogy a nő megtapasztalja az evolúció szörnyű oldalait, egy szörnyeteget hozott létre.

Az állkapocs klaffogva nyílt és csukódott, mintha beépített drótokon rángatnák; a pocsolyában ide-oda sodródva azt krákogta: – De látja, Mr. Bulero, a lány nem élt addig. Ezt kihagyta a számításból. – A furcsa hang olyan volt, mintha egy viaszos zsinór távoli végén dobolnának: kétségtelenül nem Roni Fugate, hanem Monica hangja. – Maga százévesnél öregebbnek akarta, de ő csak hetvenig fog élni. Vagyis már harminc éve halott, maga meg életre keltette. Legalábbis akarta. És ami még rosszabb… – A fogatlan áll lötyögött, az üres szemgödrök kitágultak. – Nem életében fejlődött tovább, hanem a földben. – A sipító hangja elhallgatott, majd a koponya fokozatosan szétbomlott; a részei szertefolytak, ismét felismerhetetlenné lett.

– Tűnjünk el innét, Leó – szólalt meg egy idő múlva Barney.

– Hé, Palmer! – Leo nem tudott uralkodni a hangján, a félelemtől az olyan lett, mint egy gyereké. – Hé, tudja mit? Feladom. De tényleg.

Lába alatt az iroda padlószőnyege elrohadt, majd zöld rostok bukkantak elő és szöktek szárba; a szőnyeg a szeme előtt alakult fűvé. Aztán a falak és a mennyezet beomlottak, elporladtak; a részecskék hangtalan záporoztak rá, akár a hamueső. És fent feltűnt az ég, a kék és hideg ég.

Monica a füvön ült, ölében a bot, mellette a táska Mosoly dokival. Azt akarta, hogy Mr. Mayerson maradjon? Gondoltam, nem. Úgyhogy elengedtem a többi dologgal együtt, amit maga csinált. Jól tettem? – A kislány Leóra mosolygott.

– Jól – helyeselt Leó fulladozva. Körbenézett és a csak a füves rétet látta, még a por, ami a P. P. Babaházak Rt.-t alkotta, az épületet és az embereket, még az is eltűnt, csak egy kis réteg maradt a kezén meg a kabátján, amit tűnődve lesöpört.

Monica megszólalt: – “Porból jöttél, porrá leszel…” -Jól van! – horkant fel a férfi. – Értem, nem kell beledörgölni az orromat. Valótlanság volt, és akkor? Úgy értem, bebizonyította, amit akart, Eldritch: maga azt tehet itt, amit akar, én meg semmit. Csak egy fantom vagyok. – Gyűlölet öntötte el Palmer Eldritch iránt, arra gondolt: Ha egyszer kijutok innét, ha egyszer megmenekülök tőled, te rohadék…

– Ej, ej – ingatta fejét a lány. – Nem szabad így beszélni. Úgy értem, nem szabad, mert nem engedem. Nem is kell mondanom, mit csinálok, ha folytatja, mert ismer már annyira, Mr. Bulero, nem igaz?

– Igaz. – Leó odébb ment pár lépéssel, elővette a zsebkendőjét, és felitatta a verejtéket a felső ajkáról és a nyakáról, az ádámcsutkája alól, ahol reggelente olyan nehezen tudott megborotválkozni. Istenem, segíts, fohászkodott. Segítesz? Ha igen, ha van beleszólásod ebbe a világba, megteszek bármit, amit kérsz; már nem félek, belebetegedtem. Meg fogja ölni a testemet, még ha ez csak ektoplazma is, fantomtest.

Kétrét görnyedve a fűre okádott. Sokáig hányt – nagyon sokáig –, aztán kicsit jobban érezte magát; úgy vélte, vissza bír menni. Lassan a kislány felé ballagott.

– Szerződési feltételek – mondta a kislány határozottan. – Ki kell dolgoznunk a pontos üzleti kapcsolatot a vállalataink között. Szükségünk van a maga rendkívüli reklámműhold-hálózatára, a legújabb csillagközi hajókból álló szállítórendszerére, valamint azokra az isten tudja mekkora ültetvényekre a Vénuszon. Mindent akarunk, Bulero. Zuzmót fogunk termeszteni ott, ahol maga a Dra-Zs-t, ugyanazokban a hajókban visszük, a telepeseket ugyanazokon a jól képzett, tapasztalt neppereken keresztül érjük el, akiket maga is használt, olyan profikkal reklámozunk, mint Allen és Charlotte Faine. A Dra-Zs és az Ét-R nem lesz versenytárs, mert csak egy termék marad a piacon, az Ét-R. Maga bejelenti a visszavonulását. Megértett, Leó?

– Naná – felelte Leó. – Minden szót.

– Megteszi?

– Igen – felelte Leó. Azzal a kislányra vetette magát.

Marka rázárult a kislány légcsövére, és szorította. A lány mereven bámult rá, ajkát biggyesztve, egy szót se szólt, meg sem próbált küzdeni, körömmel az arcába kapni vagy akár menekülni. Leó csak szorította, olyan sokáig, hogy úgy tetszett, keze odanőtt a lány torkára, örökre odaragadt, mint valami ősi, beteg, de még vegetáló növény göcsörtös gyökere.

Amikor végül elengedte, a lány halott volt. Kis teste előrebillent, majd megcsavarodott és oldalra dőlt, aztán a fűre érve a hátára hengeredéit. Semmi vér. Semmi jele erőszaknak, kivéve a torkán a sötét, feketésvörös foltokat.

Leó feltápászkodott. Megcsináltam? Ha ő – ez a dolog vagy micsoda itt meghal, akkor vége?

Csakhogy a szimulált világ maradt. Arra számított, hogy majd szépen semmivé apad, ahogy a lány – Eldritch – élete is elapad.

Értetlenül ácsorgott, meg se moccant, szimatolta a levegőt, fülelte a messzi szelet. A kislány meghalt, mégsem változott semmi. Miért? Mi zavart be abba, ami alapján cselekedett? Hihetetlen, hogy nem sikerült.

Lehajolt és Mosoly dokira förmedt. – Magyarázd meg!

Mosoly doki bádoghangja engedelmesen mondta: – Itt meghalt, Mr. Bulero. De a birtokán a Lunán…

– Aha – szakította félbe durván Leó. – Hát akkor mondd meg, hogyan jutok ki innét. Hogyan jutok vissza a Lunára, vissza a… – intett egyet a nagyvilágba. – Tudod, hogy értem. A valóságba.

– Pillanatnyilag – magyarázta Mosoly doki – Palmer Eldritch, noha igencsak bosszús és mérges, intravénásán éppen bead önnek egy anyagot, mely ellensúlyozza a korábban injekció formájában beadott Ét-R-t. Hamarosan vissza fog térni. – Majd hozzátette: – Mármint hamarosan, sőt szinte azonnal, annak a világnak az időmértéke szerint. Ami ezt illeti… – kuncogott –…tovább tarthat.

– Mennyivel tovább?

– Ó, hát évekkel – felelte Mosoly doki. – De valószínűleg kevesebb. Napok? Hónapok? Az időérzék szubjektív, most meglátjuk, maga hogy érzi, nem igaz?

Leó fáradtan lerogyott a kislány teste mellé, sóhajtott, lehorgasztotta a fejét, állat mellkasára hajtva felkészült a várakozásra.

– Majd én szórakoztatom, ha tudom – ajánlkozott Mosoly doki. – Bár attól tartok, Mr. Eldritch éltető jelenléte nélkül… – Leó észrevette, hogy a táska hangja halkul és lassul. – Semmi sem tudja fenntartani ezt a világot Mr. Eldritchen kívül – intonálta erőtlenül Mosoly doki. – Úgyhogy attól félek…

Itt a hangja teljesen elhalt.

Csak a csönd maradt. Még a távoli szél is elhalt közben.

Vajon mikor, töprengett el Leó. Aztán azon morfondírozott, mit tehetne.

Kezével vadul gesztikulálni kezdett, akár egy ihletett karmester; megpróbált egy légtaxit kreálni.

Nagy nehezen csak megjelent egy gyatra körvonal. Anyagtalan volt, színtelen, majdnem áttetsző; Leó felállt, közelebb ment és minden erejét latba vetve újra megpróbálta. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy a képződmény színt és valóságot nyer, aztán hirtelen megdermedt; mint egy kemény, eldobott kitinpáncél, besüppedt, majd szétdurrant. Darabjai, melyek a legjobb esetben is kétdimenziósra sikerültek, szanaszét repültek. Leó sarkon fordult és csüggedten otthagyta. Micsoda káosz, gondolta.

Csak sétált tovább minden cél nélkül, mígnem hirtelen talált valamit a fűben, valami halott dolgot; meglátta ott heverni, s óvatosan közelített hozzá. Na tessék, mondta magában. Ez is jelzi, mit műveltem.

Cipője orrával megrúgta a döglött glükköt; cipője átment az állaton, ő pedig undorodva visszahúzta a lábát.

Kezét zsebre vágva továbbment. Szemét behunyta és ismét imádkozni kezdett, bár ezúttal csak úgy általánosságban; inkább csak kívánság volt, először kezdetleges, aztán szépen kitisztult. El fogom intézni a valódi világban, mondta magában. Nem csak itt, ahogy a kislányt, hanem odaát is, és a homeolapok majd megírják. Nem csak magam miatt; nem csak hogy megmentsem a P. P. Babaházak Rt.-t és a Dra-Zs üzletet. Hanem… már tudta, hogy érti. Mindenki miatt ebben a rendszerben. Mert Palmer Eldritch betolakodó, így végezzük mind, egy ilyen helyen, egy mezőn halott dolgok között, amik csupán véletlenszerű töredékek; ez az a “reinkarnáció”, amit Hepburn-Gilbertnek ígért.

Egy darabig csak kószált, majd visszatért Mosoly dokihoz.

A táska fölött egy alak görnyedt. Egy emberi vagy kvázi-emberi alak.

Leót meglátva azonnal kiegyenesedett; kopasz feje megcsillant, ahogy megdöbbenve meredt rá. Aztán ugrálva nekiiramodott.

Egy proxi.

Leó nézte, ahogy távolodik, és úgy érezte, ezzel minden a helyére került. Palmer Eldritch tehát ilyesmikkel népesítette be a tájat; még mindig nagyon is kapcsolatban áll velük, még most, hazatérve is. Ez, ami most tűnt el, bepillantást adott az emberi elme legmélyére; és talán még Eldritch sem tudta, hogy hallucinációs létesítménye ennyire lakott – a proxi talán még őt is meglepte.

Már persze ha ez a hely nem maga a Prox-rendszer.

Talán jó ötlet lenne követni a proxit.

Elindult hát abba az irányba, és mintha órákig vánszorgott volna. Nem látott semmit, csak talpa alatt a füvet, maga előtt a vízszintes horizontot. Végül aztán valami kezdett alakot ölteni, arra indult, és egyszeriben egy leparkolt űrhajóval találta magát szemben. Megállt és csodálkozva bámulta. Merthogy nem terrai hajó volt, de még csak nem is proxi.

Egyszerűen idegen hajó volt.

Mint ahogy a közelében pihenő két lény sem származott sem a Terráról, sem a Proxról; életében nem látott ilyen létformákat. Magasak és karcsúak voltak, nádszerű végtagokkal és groteszk, tojás alakú fejjel, ami még ilyen messziről is igen törékenynek látszott. Igen fejlett faj, vélte, valamiképp a terraiak rokonai, mert a hasonlóság nagyobb volt, mint a proxikkal.

Feléjük indult, kezét üdvözlésre emelve.

Az egyik lény arra fordult, észrevette, mire döbbenten bökte meg a társát. Mindketten rábámultak, majd az egyik azt mondta: – Istenemre, Alec, ez egy olyan régi változat. Tudod, a majdnem-ember.

– Aha – értett egyet a másik.

– Várjunk csak – szólalt meg Leó Bulero. – A Terra nyelvét beszélik, a huszonegyedik századi angolt… vagyis kellett hogy lássanak már terrait.

– Terrait? – kérdezett vissza az Alec nevű. – Mi terraiak vagyunk. Te mi az ördög vagy? Megmondom én: egy olyan torzszülött faj, ami már évszázadokkal ezelőtt kihalt. Na jó, talán nem évszázadokkal, de jó régen.

– Biztos van belőlük egy tábornyi ezen a holdon – mondta a másik. Leóhoz fordult. – Rajtad kívül hány kezdetleges ember van még? Gyerünk, haver, nem bántunk. Nők is? Tudtok szaporodni? – A társára nézett. – Csak úgy érzed, mintha évszázadok teltek volna el. Ne felejtsd el, hogy mi is százezer évig fejlődtünk. Ha nem lenne Denkmal, ezek a kezdetleges emberek még mindig…

– Denkmal – ismételte Leó. Akkor ez Denkmal E Terápiájának a végeredménye; vagyis csak kicsivel került előrébb az időben, talán pár évtizeddel. Hozzájuk hasonlóan ő is úgy érezte, hogy egymillió év szakadéka tátong közük, de ez csak illúzió; ha befejezte a terápiát, ő maga is ezekre fog hasonlítani. Attól eltekintve, hogy eltűnt a kitinpáncéljuk, márpedig ez volt a gyorsított evolúció fő jellemzője. -Járok egy klinikára – mondta nekik. – Hetente egyszer. Münchenben. Fejlődöm, érződik rajtam. – Közelebb ment és jól megnézte őket. – Hol a bőr? Ami megvéd a naptól?

– Á, annak az idióta hőségnek vége – felelte az Alec nevezetű, lenézően. – Az a proxik miatt volt, akik a Renegáttal működtek együtt. Tudja. Vagy lehet, hogy nem tudja.

– Palmer Eldritchcsel – mondta Leó.

– Ja – bólintott Alec. – De elkaptuk. Tulajdonképpen pont itt, ezen a holdon. Azóta szentély… nem nekünk, a proxiknak. Ideosonnak, hogy bálványozzák. Látott erre proxit? Le kell tartóztatnunk, ha találunk egyet. Ez a hold a Szolrendszer fennhatósága alá tartozik, az ENSZ felügyeli.

– Melyik bolygónak a holdja ez? – kérdezte Leó.

A két fejlett terrai elvigyorodott. – A Terráé – felelte Alec. – Mesterséges hold. Sigma 14-B a neve, sok éve épült. A maga idejében még nem volt meg? Meg kellett lennie, jó öreg.

– Azt hiszem, megvolt – mondta Leó. – Akkor vissza tudnak vinni a Földre.

– Persze – bólintott rá a két fejlett terrai. – Tulajdonképpen fél óra múlva fel is szállunk. Elvihetjük… magát és a törzsét. Csak mondja meg, hol vannak.

– Egyedül vagyok – mondta Leó ingerülten. – És különben se lenne semmiféle törzs, nem az ősidőkben vagyunk. – Elgondolkodott, hogyan került a jövőbe. Vagy ez is csak illúzió, amit a hallucináció mestere, Palmer Eldritch alkotott? Miért is feltételezi, hogy ez bármivel is valóságosabb, mint Monica, a glükk vagy a szintetikus P. P. Babaházak Rt., amiben járt… ahol járt és ami a szeme láttára omlott porrá?

Mindez csak Eldritch jövőképzete; briliáns, kreatív elméjének kalandozása, miközben lunai birtokán várja, hogy elmúljon az intravénás Ét-R injekció hatása. Semmi több.

Sőt ahogy ott állt, a parkoló hajón keresztül ha halványan is, de ki tudta venni a horizont vonalát; a hajó kissé áttetsző volt, hiányzott belőle a teljes anyagiság. A két fejlett terrai meg enyhe, de átható torzítással hullámzott, ami azokra az időkre emlékeztette, amikor asztigmatikus látása volt, még mielőtt sebészetileg egészséges szemet ültetett be.

Kezet nyújtott az egyik terrainak. – Szeretném, ha kezet fognánk mondta. Alec is kezet nyújtott, még mosolygott is.

Leó keze áthatolt Alecén.

– Hé! – ráncolta a homlokát Alec. Azonnal visszarántotta a kezét. Mi folyik itt? – A társához fordult. – Ez a pasas nem valóságos, sejthettük volna. Egy… hogy is hívtuk őket? Akik azt az ördögi drogot rágták, amit Palmer Eldritch hozott a Prox-rendszerből. Egy éteres, ez az. – Leóra meredt. – Egy szellemkép.

– Az vagyok? – kérdezte erőtlenül Leó, aztán rájött, hogy Alecnek igaza van. A teste a Lunán van, ő nincs igazából itt.

De akkor micsoda ez a két fejlett terrai? Talán mégsem Eldritch agyának termékei; talán egyedül ők vannak itt igazán. Eközben az Alec nevű egyfolytában bámulta.

– Tudod – mondta a társának Alec –, ez az éteres ismerős nekem. Láttam róla egy képet a homeolapokban. Biztosan emlékszem. Mi a neved, éteres•? – kérdezte Leótól, s tekintete keményebb, erőszakosabb lett.

– Leó Bulero.

Mindkét fejlett terrai összerezzent a döbbenettől. – Hé, akkor nem csoda, hogy felismertem! – kiáltott fel Alec. – Ez a fickó ölte meg Palmer Eldritchet! – Leóhoz fordult. – Te egy hős vagy, haver. Lefogadom, nem is tudtad, mert csak egy éteres vagy, mi? És azért jöttél vissza ide kísérteni, mert ez a hely történelmileg…

– Nem jött vissza – szakította félbe a társa. – A múltba való.

– Attól még visszajöhet – felelte Alec. – Ez a második eljövetele. Egyszer volt a saját ideje, és most visszatért… mondhatom? – Leóhoz: – Visszatért erre a helyre, mert ez kapcsolatban áll Palmer Eldritch halálával. – Sarkon fordult és futva a hajó felé indult. – Elmondom a homeolapoknak – szólt vissza. – Talán le is tudják kapni képen: “a Sigma 14-B szelleme”. – Vadul gesztikulált. – Most aztán özönlenek majd ide a turisták. De azért vigyázzunk: lehet, hogy Eldritch szelleme, az ő étereié is felbukkan. Hogy megfizessen neked. – Ettől a gondolattól nem tűnt túl boldognak.

– Eldritch már megfizetett nekem – mondta Leó.

Alec megtorpant, majd lassan visszajött. – Tényleg? – nézett körül idegesen. – Hol van? A közelben?

– Halott – mondta Leó. – Megöltem. Megfojtottam. – Ezzel kapcsolatban nem érzett semmit, csak fáradtságot. Hogyan tudna az ember örülni annak, hogy megölt egy eleven embert, pláne egy gyereket?

– Ez biztos valami visszajátszás lesz – vélte Alec, elkerekedett szemmel. Le volt nyűgözve. Önkéntelenül is ingatta nagy tojásszerű fejét.

– Nem játszottam vissza semmit – felelte Leó. – Először történt. Magában még hozzátette: És nem is a valóságban. Az még visszavan.

– Úgy érted… – kezdte Alec.

– Még meg kell tennem – mondta ki Leó. – De egyik divatjósom szerint nem kell soká várni rá. Valószínűleg. – Nem elkerülhetetlen tény, ezt nem felejthette el. És Eldritch is tudta; ez igencsak megmagyarázza Eldritch erőfeszítését: igyekezett elodázni – legalábbis a reményei szerint – a saját halálát.

– Gyere és nézd meg az emlékjelzőt – mondta neki Alec. Társával elindultak, Leó meg vonakodva követte őket. – A proxik állandóan igyekeznek… – mondta a válla fölött Alec –… tudod. Megszentségesíteni.

– Megszentségteleníteni – javította ki a társa.

– Ja, az – bólintott Alec. – Na mindegy, itt vagyunk. – Megállt. Előttük egy mű – de igen lenyűgöző – gránitoszlop meredt az égre, melyre szemmagasságban egy rézplakettet erősítettek. Leó, noha tudta, hogy nem kellene, mégis elolvasta:

A. D. 2016. ÍN MEMÓRIÁM. NEM MESSZE E HELYTŐL A SZOL-RENDSZER ELLENSÉGÉT, PALMER ELDRITCHET TISZTESSÉGES HARCBAN LEGYŐZTE A TERRAI LEÓ BULERO, KILENC BOLYGÓNK BAJNOKA.

– Hoppá! – bukott ki önkéntelenül Leóból. Elolvasta még egyszer. És még egyszer. – Kíváncsi vagyok, Palmer látta-e – mondta, félig magának.

– Hát ha ő is éteres, akkor valószínűleg igen – mondta Alec. – Az eredeti Ét-R okozta azt, amit a gyártók, vagyis maga Eldritch, úgy hívott: “időzöngék”. Most maga is egy ilyen időzönge, évekkel a halála után is teret tölt ki. Legalábbis azt hiszem, hogy meghalt már. – A társától kérdezte: – Leó Bulero meghalt már, ugye?

– A fenébe is, persze – felelte a társa. – Jó pár évtizede.

– Azt hiszem, olvastam is, hogy… – kezdte Alec, aztán elhallgatott. Leó mögött bámult valamit, és megbökte a társát. Leó megfordult megnézni, mi az.

Egy vézna, idomtalan, fehér kutya közeledett.

– A magáé? – kérdezte Alec.

– Nem – felelte Leó.

– Olyan, mint egy éteres kutya – mondta Alec. – Kicsit át lehet rajta látni. – Mindhárman a kutyát figyelték, ami közben odaért hozzájuk, majd elment mellettük az emlékűmhöz.

Alec felvett egy követ, és megdobta a kutyát; a kő átment az állaton és mögötte a fűre esett. Tényleg éteres kutya volt.

Figyelő tekintetük előtt a kutya megállt az emlékműnél, egy rövid ideig mintha felnézett volna a plakettre, aztán…

– Megszentségesíti! – kiáltotta Alec, s arca bíborvörösre vált a dühtől. A kutya felé rohant, lengette a karját, próbálta megrúgni, majd az övén lógó lézerpisztolyáért nyúlt, de a nagy izgalomban elvétette.

– Megszentségteleníti – javította ki a társa.

– Palmer Eldritch az – mondta Leo. Eldritch kimutatta az emlékmű iránti lenézését, a jövő iránti rettenthetetlenségét. Sosem lesz ilyen emlékmű. A kutya ráérősen elballagott, a két fejlett terrai meg csak kiáltozott utána.

– Biztos, hogy nem a maga kutyája? – kérdezte gyanakodva Alec. Amennyire én tudom, itt maga az egyetlen éteres. – Szemét le nem vette Leóról.

Leo válaszolni készült, elmondani, hogy mi is történt; fontos volt, hogy megértesse velük. Ám ekkor mindenféle előjel nélkül a két fejlett terrai eltűnt; a füves mező, az emlékmű, a kutya – az egész táj semmivé foszlott, mintha a gépet, mellyel mindez ki lett vetítve, egyszerűen kikapcsolták volna. Csak fehér semmit látott, fókuszált izzást, mintha most nem lenne diakép a 3-D vetítőben. Ez a fény szolgál alapjául annak a jelenségnek, gondolta, amit úgy nevezünk: “valóság”.

A következő pillanatban pedig a csupasz szobában ült Palmer Eldritch birtokán a Lunán, szemben az asztal, rajta az az elektronikus szerkentyű.

A szerkentyű, berendezés vagy micsoda azt mondta: – Igen, láttam az emlékművet. A jövők negyvenöt százalékában ott áll. Vagyis az esély nem túl nagy, úgyhogy olyan rettenetesen nem zavartatom magam miatta. Szivart? – A gép megint egy meggyújtott szivart nyújtott Leó felé.

– Nem – felelte Leó.

– Most elengedem egy rövid időre – folytatta a szerkezet –, úgy huszonnégy órára. Visszamehet a kis irodájába az aprócska vállalatához a Terrán. Amíg ott van, gondolkodjon el a helyzeten. Most már tudja, mire képes az Ét-R; megérti, hogy a maga özönvíz előtti Dra-Zs-ja még csak a közelébe se jön. Továbbá…

– Lószart – vágott közbe Leó. – A Dra-Zs messze felülmúlja ezt.

– Azért gondolja csak át – mondta az elektronikus szerkezet magabiztosan.

– Rendben. – Leó mereven felállt. Valóban járt a Sigma 14-B műholdon? Félix Blaunak való feladat; a szakértők ki tudják deríteni. Nincs értelme most ezen tépelődni. Addig is van itt elég komoly gond: még nem szabadult ki Palmer Eldritch ellenőrzése alól.

Csak akkor menekülhet, amikor – és ha – Palmer Eldritch úgy dönt, hogy elengedi. Akármilyen nehéz is elfogadni, ez a tényekkel igazolt valóság meztelen képe.

– Szeretnék rámutatni – mondta a szerkezet –, hogy kegyes voltam magához, Leó. Mondjuk úgy, hogy pontot is tehettem volna a mondat végére, amely a maga elég rövid életét írja le. Bármikor megtehetem. Ezért cserébe elvárom – ragaszkodom hozzá –, hogy nagyon komolyan gondolkodjon el azon, amit mondtam.

– Már mondtam, hogy átgondolom – felelte Leó. Ingerült volt, mintha túl sok kávét ivott volna. A lehető leggyorsabban távozni akart. Kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra.

Ahogy csukta be az ajtót maga mögött, az elektronikus szerkezet még utána szólt: – Ha úgy határoz, hogy nem csatlakozik hozzám, Leó, én nem fogok várni. Megölöm. Nincs más választásom, meg kell védenem magam. Érti?

– Értem – mondta Leó, és becsukta az ajtót. És nekem sincs választásom. Meg kell ölnöm… vagy mondhatjuk kevésbé direkten is, mint ahogy az állatokkal: “el kell altatnom” magát.

És nem csak magam miatt kell megtennem, hanem mindenkiért ebben a rendszerben, erre tudok támaszkodni. Például azért a két fejlett terraiért, akikkel az emlékműnél összefutottam. Miattuk, hogy legyen mit őrizniük.

Lassan végigsétált a folyosón. A túlsó végén riporterek egy csoportja állt; még nem mentek el, mert még nem kapták meg a beígért interjút… szinte nem is telt el idő. Szóval ebben igaza volt Palmernek.

A riporterekhez csatlakozva Leó megnyugodott, sokkal jobban érezte már magát. Talán most el tud szabadulni, talán Palmer Eldritch most tényleg elengedni. Újra szagolhatja, láthatja, ihatja a világot.

De mélyen belül nem hitte. Eldritch sosem engedi el, egyiküknek el kell pusztulni.

Remélte, hogy nem neki. De az a szörnyű megérzése támadt, hogy az emlékmű ellenére ez is könnyen megtörténhet.

7

Barney Mayerson belső irodájának ajtaja kivágódott, és Leó Bulero rontott be, a fáradtságtól megroggyant vállal, az utazástól megviselten. – Meg sem próbált segíteni rajtam!

Barney rövid szünet után válaszolt: – Valóban. – Semmi értelme nem volt magyarázkodni, nem azért, mert Leó nem értette volna meg vagy hitte volna el, hanem magából az okból kifolyólag. Egyszerűen nem volt illő.

– Ki van rúgva, Mayerson – mondta Leó.

– Rendben. – Magában Barney hozzátette: de legalább élek. Ha meg Leó után megyek, már nem élnék. Zsibbadt kézzel nekiállt összeszedni személyes holmiját az asztalon, egy üres dobozba dobálva mindent.

– Hol van Miss Fugate? – kérdezte Leó. – Ő veszi át a maga helyét. Közelebb ment Barneyhoz, és jól megnézte magának. – Miért nem jött értem? Mondjon egy rohadt okot, Barney.

– Előrenéztem. Túl sokba került volna nekem. Az életembe.

– De hát nem kellett volna személyesen jönnie. Ez egy nagy cég… szervezhetett volna egy csapatot, és innen irányítja őket. Nem igaz? Igaz volt. Neki még csak eszébe se jutott.

– Vagyis biztosan azt akarta, hogy valami végzetes dolog történjen velem – folytatta Leó. – Más magyarázat nem lehetséges. Talán tudatalatt. így van?

– Gondolom – ismerte el Barney. Mert hogy nem volt tudatában, az biztos. Mindegy, Leónak igaza volt; különben miért nem vállalta a felelősséget? Miért nem gondoskodott róla, hogy egy fegyveres csapat, mint ahogy Félix Blau javasolta, induljon el a P. P. Babaházak Rt.-ből a Lunára? Immár olyan egyértelmű volt. Olyan könnyen belátható.

– Rettenetes dolgokon mentem keresztül Palmer Eldritch hatalmában – mesélte Leo. – Az az ember egy rohadt varázsló, Barney. Mindenféléket csinált velem, olyasmiket, amik nekünk álmunkban se jutna eszünkbe. Például kislány alakjában jelent meg előttem, és megmutatta a jövőt, bár az talán nem volt szándékos, mindegy, egy egész univerzumot épített fel, beleértve egy iszonyú állatot, aminek glükk a neve, meg egy illuzórikus New York Cityt magával és Ronival egyetemben.

– Csüggedten rázta a fejét. – Most hová megy?

– Csak egyetlen helyre mehetek.

– Hová? – Leó nyugtalanul figyelte.

– Csak egyetlen embernek lehet szüksége a divatjósi tehetségemre.

– Akkor maga az ellenségem lesz!

– Már így is az vagyok. A maga szempontjából. – Hajlott rá, hogy elfogadja Leó ítéletét, Leó magyarázatát arról, miért nem cselekedett.

– Akkor magát is el fogom intézni – mondta neki Leó. – Azzal az elmebeteg bűvésszel, az úgynevezett Palmer Eldritchcsel együtt.

– Hogyhogy úgynevezett? – kapta fel a fejét Barney, abbahagyva a pakolást.

– Mert most még inkább meg vagyok róla győződve, hogy nem ember. Egyetlen egyszer sem láttam, csak amikor az Ét-R hatása alatt voltam; amúgy egy elektronikus készüléken keresztül érintkezett velem.

– Érdekes – mondta Barney.

– Az, mi? Maga meg annyira korrupt, hogy gondolkodás nélkül menne és állást kérne tőle. Még akkor is, ha csak egy parókás proxi, vagy még rosszabb, valami átkozott izé, ami valahogy felkerült a hajóra útközben oda vagy vissza, kint a mélyűrben, és elfoglalta Palmer Eldritch helyét. Ha látta volna azt a glükköt…

– Az isten szerelmére – mondta Barney –, akkor ne kényszerítsen rá! Tartson itt.

– Nem lehet. Nem, miután így kudarcot vallott a hűség terén. – Leó elfordította a tekintetét, és gyorsan nyelt egyet. – Bárcsak ne volnék ilyen hűvösen ésszerű, de… – Összeszorította az öklét. – Undorító volt, és végül megtette, megtört engem. Aztán belefutottam abba a két fejlett terraiba, ami segített. Amíg Eldritch meg nem jelent egy kutya alakjában, és lepisálta az emlékművet. – Elvigyorodott. – El kell ismernem, hogy igen plasztikusan demonstrálta a véleményét; nem lehetett nem kiérezni a lenézését. – Majd hozzátette, mintha magában beszélne: – Erősen hiszi, hogy győzni fog, ha még a plakettet látva sincs mitől félnie.

– Kívánjon szerencsét – mondta Barney, azzal kezet nyújtott. Kurtán, szertartásosan kezet ráztak, majd Barney kisétált az irodából, el a titkárnő asztala mellett, ki a központi folyosóra. Belül ürességet érzett, mintha íztelen-bűztelen hulladékkal lenne megtöltve. Ennyi volt.

Ahogy a liftre várt, Roni Fugate sietett oda hozzá, zihálva, arcán élénk aggodalom. – Barney… kirúgott? A férfi csak bólintott.

– Édes istenem – mondta a lány. – És most?

– Most át a másik oldalra. Lesz, ami lesz.

– De akkor hogyan élhetünk együtt, ha én itt Leónak dolgozom, te meg ott…

– Halvány gőzöm sincs – felelte Barney. Megérkezett az önműködő lift, belépett. – Majd látjuk egymást – mondta, és megérintette a gombot. Az ajtó becsukódott, kizárva Ronit. Majd látjuk egymást ott, amit az újkeresztények pokolnak neveznek, gondolta. Előbb nem valószínű. Hacsak ez már eleve nem a pokol, amire jó esély van.

Az utcaszinten lépett ki a P. P. Babaházak Rt.-ből, az antitermál védőernyő alatt állva várta egy taxi felbukkanását.

Meg is állt egy, ő éppen elindult felé, amikor egy hang kiáltott utána sürgetőn az épület bejáratából. – Barney, várj!

– Elment az eszed – mondta a lánynak. – Menj vissza. Ne vágd el a bimbózó, fényes karrieredet az enyémhez hasonlóan, ami már romokban hever.

– Úgy volt, hogy együtt dolgozunk, emlékszel? Hogy együtt áruljuk el Leót. Akkor most miért ne maradhatnánk együtt?

– Minden megváltozott. Az én beteges és deprimált makacsságom, tehetetlenségem, vagy mit tudom én micsoda miatt, hogy nem mentem Leó után a Lunára. – Immár másként vélekedett önmagáról, már nem abban az ultra-együttérző fényben látta magát. – Ne akarj velem maradni, de komolyan – mondta. – Egy nap majd nehéz helyzetbe kerülsz, a segítségemre lesz szükséged, én meg pontosan azt csinálom, amit Leóval: hagylak elsüllyedni, a kisujj ám se mozdítom.

– De a saját életed forgott…

– Mindig ez van – mutatott rá. – Bármit is teszel. Ez a komédia neve, amiben benne ragadtunk. – Ez nem volt mentség, legalábbis a saját szemében nem. Beszállt a taxiba, bele se gondolva megadta a komforttorony címét, s ahogy felemelkedett a tűz szikkasztotta délidei égbe, hátradőlt az ülésen. Messze lent, az antitermál függöny alatt Roni Fugate szemét ernyőzve nézett utána. Biztosan azt hitte, mindjárt meggondolja magát és visszafordul.

De nem tette.

Bizonyos mérvű bátorságra vall, gondolta a férfi, ha szembenézel magaddal és őszintén kijelented: rohadt alak vagyok. Aljas dolgot cselekedtem és megteszem majd újra. Nem véletlen volt, az igazi, autentikus énemből eredt.

A taxi már ereszkedett is. A zsebébe nyúlt a tárcájáért, amikor megdöbbenve látta, hogy ez nem az ő komforttornya. Pánik fogta el. Próbált rájönni, hol lehet. És eszébe jutott. Ez a 492-es komforttorony. Emily címét adta meg a taxinak.

Sutty! Vissza a múltba. Amikor még mindennek volt értelme. Amikor még volt karrierem, gondolta, amikor még tudtam, mit akarok a jövőtől, a szívemben tudtam, miről vagyok hajlandó lemondani, feláldozni… és miért. De most…

Most feláldozta a karrierjét, mert úgy látszott, ezzel megmentheti az életét. Ugyanezzel a logikával annak idején Emilyt áldozta fel az életéért; ilyen egyszerű az egész. Nincs is ennél egyszerűbb. Nem idealista cél volt, semmi puritán, kálvinista elhivatottság; egyszerűen csak az ösztön, ami minden laposférget is hajt. Jézusom, gondolta. Tényleg megtettem: először Emily, aztán Leó elé helyeztem magam. Miféle ember vagyok? És ahogy őszintén megmondtam Roninak, ő lett volna a következő. Elkerülhetetlen.

Talán Emily tud rajtam segíteni, mondta magában. Talán azért vagyok itt. Mindig is okos volt az ilyesmiben, ő átlátott az önmagamat igazoló csalásokon, amiket azért emeltem magam köré, hogy eltakarjam a belső valóságot. És persze emiatt még inkább meg akartam szabadulni tőle. Sőt ez maga elég ok volt, mármint a magamfajtának. De… talán most jobban bírom.

Pár pillanat múlva Emily ajtaja előtt állt. Becsengetett.

Ha szerinte is csatlakoznom kellene Palmer Eldritch gárdájához, megteszem. Ha meg nem, akkor nem. Persze ő meg a férje most neki dolgoznak; akkor hogyan mondhatnák, hogy ne tegyem? Vagyis előre el van döntve. És talán tudtam is.

Nyílt az ajtó. Emily bámult rá elkerekedett szemmel. Nedves és száraz agyaggal pettyes kék munkaruhát viselt.

– Hello! – köszönt Barney. – Leo kirúgott. – Hiába várt, a nő nem szólt semmit. – Bejöhetek?

– Igen. – Az asszony bevezette a lakásba; a nappali közepén hatalmas helyet foglalt el az ismerős fazekaskorong. – Dolgoztam. Örülök, hogy látlak, Barney. Ha kérsz egy csésze kávét…

– Tanácsot kérni jöttem – mondta a férfi. – De éppen most döbbentem rá, hogy felesleges. – Az ablakhoz sétált, letette tömött táskáját, és kinézett.

– Zavar, ha folytatom a munkát? – kérdezte Emily. – Támadt egy jó ötletem, legalábbis akkor jónak tűnt. – Megdörgölte a homlokát, majd megmasszírozta a szemét. – De most már nem tudom… és nagyon fáradt vagyok. Nem tudom, nem az E Terápia miatt van-e.

– Evolúciós terápia? Ilyesmiben veszel részt? – Azonnal a nő felé fordult és figyelmesen nézte. Megváltozott fizikailag?

Úgy tűnt neki – de talán csak túl régen látta az asszonyt –, hogy a vonásai mintha eldurvultak volna. A kor, vélte. Mégis…

– És hat? – kérdezte.

– Hát még csak egy alkalom volt. De tudod, a fejem olyan zavaros. Valahogy nem bírok tisztán gondolkodni, minden ötletem összekavarodik.

– Szerintem akkor jobb, ha abbahagyod a terápiát. Még ha ez is a divat. Még ha mindenki ezt csinálja is.

– Talán. De olyan elégedettnek tűntek. Richárd és dr. Denkmal. – Az asszony lehorgasztotta a fejét; a jól ismert reakció. – Tudnák, ha baj lenne, nem?

– Senki sem tudja, feltérképezetlen terület. Hagyd abba. Mindig hagyod, hogy az emberek átgázoljanak rajtad. – Parancsoló hangon mondta, az együtt töltött évek alatt számtalanszor használta vele ezt a hangot, általában be is jött. Bár nem mindig.

És azonnal látta, hogy ez a ritka alkalmak egyike; Emily szemében megjelent az a makacs kifejezés, a dac, hogy csak azért sem lesz szokás szerint passzív. – Azt hiszem, ez az én dolgom – felelte önérzetesen. És folytatni akarom.

Barney vállat vonva rótta a lakást. Nincs hatalma az asszony felett, de nem is érdekli. De valóban igaz ez? Tényleg nem érdekli? Egy kép jelent meg a fejében: Emily visszafejlődik… ugyanakkor próbál kreatív maradni, dolgozni a kerámiáin. Vicces volt. És rettenetes.

– Figyelj – mondta durván. – Ha az a pali tényleg szeret…

– Már mondtam – felelte Emily. – Az én döntésem. – Visszaült a koronghoz, amelyen egy magas edény készült. A férfi odament és megnézte. Szép darab, gondolta. Csak valahogy… ismerős. Nem csinált már ilyet? Mindenesetre nem szólt semmit, csak tanulmányozta. – Mire gondolsz, mit fogsz csinálni? – kérdezte tőle Emily. – Kinek tudsz dolgozni? – Együttérzőnek látszott, ami eszébe juttatta Barneynak, hogy nem is olyan régen ő viszont megakadályozta, hogy eladhassa a kerámiáit a P. P. Babaházak Rt.-nek. Az asszonynak minden oka meglett volna az ellenségességre, de jellemző volt rá, hogy nem így viselkedett. Pedig természetesen tudta, hogy Barney utasította vissza Hnattot.

– A jövőm tulajdonképpen el van döntve – mondta. – Sorozási értesítést kaptam.

– Te jó ég! A Marsra mész? El se tudom hinni.

– Ott legalább nyugodtan rághatok Dra-Zs-t. Csak éppen… – Pisze Pat helyett nekem Emily modellem lesz, gondolta. És a fantáziavilágban visszatérek hozzád, vissza ahhoz az élethez, aminek szándékosan, idióta módon hátat fordítottam. Életem egyetlen igazán boldog időszakához, amikor valóban elégedett voltam. De persze nem tudtam, mert nem volt mivel összehasonlítanom… mint most. – Esetleg nincs kedved jönni?

Emily rábámult, ő meg vissza; mindketten megdöbbentek a javaslaton.

– Komolyan gondolom – tette hozzá.

– Mikor döntötted el?

– Nem számít, hogy mikor döntöttem. Csak az számít, hogyan érzek.

– És az is számít, én hogyan érzek – felelte Emily halkan, azzal folytatta a munkát. – Márpedig én tökéletesen boldog vagyok Richárddal. Pompásan kijövünk. – Az arca békés volt; kétségtelenül komolyan gondolt minden szót. Barney úgy érezte, hogy elátkozták, sorsa beteljesült, várja a gödör, amit a maga számára vájt ki. És meg is érdemli. Ezt mindketten tudták, ki sem kellett mondani.

– Azt hiszem, megyek – mondta.

Emily most sem tiltakozott, csak bólintott.

– A rohadt életbe, remélem, nem fejlődsz vissza! – mondta Barney. Mert szerintem igen. Például látom az arcodon. Nézz a tükörbe. – Ezzel távozott, becsukta maga után az ajtót. Azonnal megbánta, amit mondott. Bár még jól is jöhet… még segíthet is Emilyn, vélte. Mert tényleg láttam. És ezt nem akarom, senki se akarja. Még az a seggfej férje se, akit többre tart nálam… hogy miért, sosem fogom megtudni, kivéve, hogy ennek a házasságnak van valamiféle végzetessége. Emily végzete az, hogy Richárd Hnatt-tal éljen, hogy ne legyen többé az én feleségem. Az idő folyását nem lehet megfordítani.

Pontosabban Dra-Zs-t rágva igen, javította ki magát. Vagy azt az újat, az Ét-R-t. Az összes telepes ezt csinálja. A Földön nem szerezhető be, de a Marson, Vénuszon, Ganümédeszen, bármelyik határkolónián igen.

Ha minden más csődöt mond, ez még ott van.

És talán minden más már csődöt mondott. Mert…

Most, hogy jól belegondol, nem mehet Palmer Eldritchhez. Azután nem, ami az tett – vagy akart tenni – Leóval. Erre kint jött rá, miközben taxira várt. A délidei hőségben csillámlott előtte az utca, ő meg azt gondolta: Mi lenne, ha kilépnék oda? Megtalálnának, mielőtt meghalok? Valószínűleg nem. Ez is van olyan jó módszer, mint bármelyik másik…

Szóval az utolsó reménybeli állásom is elúszott. Leót érdekelné, hogy itt meghátrálok. Meglepné és talán örülne is.

A hecc kedvéért azért felhívom Palmer Eldritchet, döntötte el, megkérdezem, hátha mégis ajánl munkát.

Keresett egy vidfonfülkét, és felhívta Palmer Eldritch lunai birtokát.

– Barney Mayerson vagyok. Korábban Leó Bulerónak dogoztam, mint vezető divatjós konzultáns. Tulajdonképpen a helyettese voltam a P. P. Babaházak Rt.-nél.

Eldritch személyzeti igazgatója a homlokát ráncolta. – Igen? És mit akar?

– Szeretnék érdeklődni, lenne-e munkájuk a számomra.

– Nem veszünk fel divatjósokat, sajnálom.

– Azért megkérdezné Mr. Eldritchet, kérem?

– Mr. Eldritch már véleményt mondott az ügyben. Barney letette. Kilépett a vidfonfülkéből.

Nem volt igazán meglepve.

Ha azt mondták volna: Jöjjön el a Lunára megbeszélésre, elment volna? Igen, gondolta. Elmegyek, aztán közben visszakozom. Miután megbizonyosodom róla, hogy nekem akarják adni az állást.

Visszament a vidfonfülkébe, és felhívta az ENSZ központi sorozóirodáját. – Mr. Barney Mayerson vagyok. – Megadta a hivatalos azonosító kódját. – A minap kaptam meg az értesítést. Szeretném kihagyni a formalitásokat, és egyenesen bevonulni. Emigrálnék, amilyen gyorsan csak lehet.

– A fizikai vizsgálatokat nem lehet elkerülni – adta tudtára az ENSZ-tisztviselő. – Sem a pszichikait. De ha gondolja, bejöhet és leteheti mindkettőt, akár most is.

– Rendben, megyek.

– És mivel önként jelentkezik, Mr. Mayerson, megválaszthatja…

– Nekem bármelyik bolygó vagy hold megfelel – mondta. Letette, kilépett a fülkéből, keresett egy taxit, és megadta neki a komforttornya közelében lévő toborzóiroda címét.

Ahogy a taxi New York belvárosa felett zümmögött, egy másik taxi vágott elé, oldalsó vezérsíkjaival integetve.

– Kapcsolatba akarnak lépni velünk – informálta a taxi autonóm áramköre. – Óhajt reagálni?

– Nem – felelte Barney. – Gyorsítsunk. – Aztán mégis meggondolta magát. – Meg lehet kérdezni, ki az?

– Rádión talán. – A kocsi egy pillanatra elnémult, majd azt mondta: -

Állítólag üzenetük van magának Palmer Eldritchtől; mégpedig hogy alkalmazza magát és ne…

– Vegyük ezt még egyszer – mondta Barney.

– Mr. Palmer Eldritch, akit képviselnek, alkalmazná önt, ahogy nemrégiben kérte. Noha az általános szabály…

– Hadd beszéljek velük – kérte Barney. Egy mikrofon nyúlt elé.

– Ki az? – szólt bele Barney.

Egy ismeretlen férfi hangja felelt: – Icholtz vagyok. A bostoni Ét-R Gyártóüzemtől. Leszállhatnánk, hogy úgy beszéljük meg munkába állása feltételeit cégünknél?

– Úton vagyok a toborzóirodába. Hogy feladjam magam.

– De még nincs semmi írásba foglalva, ugye? Még nem írta alá? -Nem.

– Helyes. Akkor még nem késő.

– De a Marson rághatok Dra-Zs-t.

– Miért akarna ilyesmit csinálni, az isten szerelmére?

– Hogy Emilyvel lehessek.

– Ki az az Emily?

– A volt feleségem. Akit kirúgtam, mert terhes lett. Most pedig rájöttem, hogy az volt életem egyetlen boldog időszaka. Sőt jobban szeretem, mint valaha, a szerelmem nem múlt el, csak nőtt.

– Nézze – kezdte Icholtz. – Tőlünk annyi Ét-R-t kap, amennyit csak akar, ami sokkal magasabb színvonalú, mint a Dra-Zs. Változatlan tökéletességben élhet a feleségével örökre. Szóval semmi gond.

– Lehet, hogy nem is akarok Palmer Eldritchnek dolgozni.

– De hát maga jelentkezett!

– Kételyeim támadtak – felelte Barney. – Komoly kételyeim. Tudja, mit? Ne hívjanak, majd én keresem magukat. Már ha nem állok be a seregbe. – Visszaadta a mikrofont a taxinak. – Köszönöm.

– Hazafias cselekedet katonának állni – mondta neki a taxi.

– Törődj a magad dolgával.

– Szerintem helyesen cselekszik – vélekedett a taxi.

– Bárcsak mentem volna el a Sigma 14-B-re Leóért – sóhajtott Barney.

– Vagy a Limára? Ahol volt, már nem is emlékszem. Az egész olyan, mint egy torz álom. Mindegy, a lényeg, hogy ha megtettem volna, még mindig neki dolgoznék, és minden rendben lenne.

– Mind hibázunk – jelentette ki ájtatosan a taxi.

– De némelyikünk végzetesen. – Először a szeretteinkkel, feleségünkkel és gyerekeinkkel, aztán a főnökünkkel.

A taxi suhant tovább.

Aztán, folytatta magában, még elkövetünk egy utolsó hibát. Az egész életünkkel, úgy ahogy van. Hogy Palmer Eldritchhez álljunk-e be vagy a seregbe. És bármelyiket is választjuk, pontosan tudjuk:

Rossz döntés volt.

*

Egy óra múlva túlesett a fizikai vizsgálaton, sikeresen, és jöhetett a pszichikai teszt, melyet egy Mosoly dokihoz hasonló valami végzett el.

Azon is átment.

Kábán letette az esküt (“Esküszöm a Földre mint anyára és vezetőre”, stb.), majd egy aktányi tájékoztató információval visszaküldték a lakásába pakolni. Huszonnégy órája maradt, mielőtt a hajó elindul… oda, ahová küldik. Azt még nem mondták meg. A célról való értesítés majd biztos úgy kezdődik: “Mene, mene, tekel.” Legalábbis így illene, figyelembe véve a lehetőségek korántsem széles skáláját.

Besoroztak, mondta magában, és mindenfélét érzett egyszerre: örömet, megkönnyebbülést, rémületet, majd melankóliát, mely elsöprő kudarcérzéssel egyetemben érkezett. Na mindegy, gondolta útban a komforttornya felé. Hogy is mondják, csak a veszett kutyák meg az angolok mennek ki a déli napra? Hát én simán überelem őket.

Vagy mégsem?

Akárhogy is, lassabb, az biztos, így tovább tart meghalni, talán ötven évig is, és ez jobban tetszett neki. Hogy miért, azt viszont nem tudta.

És bármikor felgyorsíthatom, ha úgy tetszik, tette hozzá.. A telepesek világában bizonyára van rá ugyanannyi lehetőség, mint itt, talán még több.

Mialatt pakolt, még utoljára kiélvezve drága, megérdemelt komfortlakását, csengett a vidfon.

– Mr. Bayerson… – Egy lány, egy alacsonyabb rangú tisztviselő az ENSZ kitelepítési apparátusának föld alatti irodájából. Mosolyogva.

– Mayerson.

– Igen. Tudja, azért hívtam, hogy elmondjam, az ön végcélja – maga szerencsés, Mr. Mayerson! – a Mars egy termékeny övezete, mely a Homokszép Vidék néven ismert. Tudom, hogy tetszeni fog magának. Hát isten önnel, uram, és sok szerencsét! – A lány rendületlenül mosolygott, amíg Barney ki nem kapcsolta a képet. Egy olyan ember mosolya volt, akinek nem kell mennie.

– Sok szerencsét magának is – dörmögte.

Homokszép Vidék. Hallott már róla; tulajdonképpen tényleg termékeny volt, mármint viszonylag. Legalábbis az ottani telepeseknek volt kertjük, nem úgy, mint más részeken, ahol fagyott metánkristályok és gázok záporoznak vad, véget érni nem akaró viharok során egész éven át. Hihetetlen, de ott időről időre még a felszínre is felmehet, kiléphet a bunkerból.

A nappali sarkában pihent a táska Mosoly dokival; bekapcsolta és azt mondta: – Doki, el sem fogod hinni, de a továbbiakban nincs szükségem a szolgálataidra. Isten veled és sok szerencsét, hogy a lány szavaival éljek, aki nem jön velem. – Magyarázat gyanánt hozzátette: – Önként jelentkeztem.

– Szdrikssssssz – kerregett Mosoly doki, ahogy a komforttorony alagsorában egy fogaskerék ugrott egyet. – De a maga típusával… ez szinte lehetetlen! Mi volt az oka, Mr. Mayerson?

– Halálvágy – felelte és kikapcsolta a pszichiátert. Csendben folytatta a pakolást. Istenem, gondolta. Nem is olyan régen még Ronival micsoda nagyra törő terveink voltak, el akartuk árulni Leót, méghozzá nagyban, és óriási hullámokat kavarva átállni Palmer Eldritchhez. Mi történt mindezzel? Megmondom én, mi történt, mondta magának: Leó lépett előbb.

És most Ronié az állásom. Pontosan, ahogy akarta. Minél többet gondolkodott rajta, annál dühösebb lett; dühösebb és zavartabb. De már semmit nem tehetett, legalábbis nem ebben a világban.

Talán ha elrág egy kis Dra-Zs-t vagy Et-R-t, olyan világba kerül, ahol… Kopogtak az ajtón.

– Hello! – köszönt Leó. – Bejöhetek? – Belépett a lakásba, összehajtott zsebkendővel törölgetve hatalmas homlokát. – Forró egy nap. Belenéztem a homeolapokba, azt mondják, felmehet…

– Ha azért jött, hogy visszavegyen – vágott közbe Barney, megszakítva a pakolást –, elkésett, már beléptem a seregbe. Holnap indulok a Homokszép Vidékre. – Micsoda irónia lenne, ha Leó békét kötni jött volna; a teremtés vak kerekének végső fordulata.

– Nem akarom visszavenni. És tudom, hogy bevonult, vannak informátoraim a toborzóknál. Meg Mosoly doki is közölte. Fizettem neki, persze a maga tudta nélkül – hogy jelentse nekem, hogyan halad a stressztűrésben.

– Akkor mit akar?

– Azt akarom, hogy fogadja el Félix Blau ajánlatát. Már minden ki van dolgozva.

– Életem végéig Homokszép Vidéken maradok – mondta halkan Barney. – Hát nem fogja fel?

– Csak nyugi. Igyekszem a legjobbat kihozni egy pocsék helyzetből, és az jobb, ha maga is ezt teszi. Mindketten elkapkodtuk a dolgot, én hogy kirúgtam, maga meg hogy feladta magát azoknál a Drakula toborzóknál. Barney, azt hiszem, tudom, hogyan csaljam csapdába Palmer Eldritchet. Végigvettem Blauval, és neki is tetszik az ötlet. Maga telepesnek állítja be magát… – Leó kijavította magát: – Vagyis éljen tényleg telepesként, illeszkedjen be a csoportba. Aztán hamarosan, talán már jövő héten, Eldritch emberei megkezdik az Ét-R terítését a térségben. Talán azonnal magát környékezik meg, legalábbis reméljük. Számítunk rá.

Barney felállt. – Én meg ragadjam meg az alkalmat és vegyek.

– Pontosan.

– Miért?

– Benyújt egy panaszt az ENSZ-hez, a jogi osztályon a fiúk majd összeállítják magának. Kijelenti, hogy annak a rohadt, istenverte szarnak erős toxikus mellékhatása volt, hogy mi, az most nem fontos. Elvisszük egy tesztre, az ENSZ-szel betiltatjuk az Ét-R-t mint káros, veszélyes terméket… a Terrára sosem fog eljutni. Tulajdonképpen ideális is, hogy most vesztette el az állását és állt be a seregbe, nem is történhetett volna jobbkor. Barney a fejét rázta.

– Ez mit jelent? – kérdezte tőle Leó.

– Passzolom.

– Miért?

Barney vállat vont. Igazából maga sem tudta. – Azok után, hogy cserbenhagytam magát…

– Pánikba esett. Nem tudta, mit tegyen, ez nem a maga feladata. Mosoly dokin keresztül kapcsolatba kellett volna lépnem társaságunk rendőrségének a főnökével, John Seltzerrel. Rendben van, hibázott. Fátylat rá.

– Nem – mondta Barney. – Amiatt, amiket megtudtam magamról. Azokat nem felejthetem el. Azok a felismerések egyféle mutatnak, egyenesen a szívemre. És tele vannak méreggel.

– Ne töprengjen, az isten szerelmére. Mármint ez az egész olyan morbid, még maga előtt van az élet, akár a Homokszép Vidéken is. Úgy értem, amúgy is behívták volna, nem? Ugye? Nem igaz? – Leó ingerülten járkált fel-alá a szobában. – Micsoda káosz. Jól van, akkor ne segítsen nekünk, hagyja, hogy Eldritch meg azok a proxik csinálják, amit akarnak, foglalják el a Szol-rendszert, vagy még rosszabb, az egész univerzumot, velünk kezdve. – Megtorpant és Barneyra meredt.

– Hadd gondoljam át.

– Csak várja ki az Ét-R-t. Majd meglátja. Mindannyiunkat megfertőz, belülről halad a felszín felé… teljes elmezavar. – A megerőltetéstől lihegő Leót vad köhögőroham fogta el. – A túl sok szivar – mondta erőtlenül. – Jesszus. – Barneyt figyelte. – Az a fickó egy napot adott nekem, tudja ezt? Kapitulálnom kell, mert ha nem… – csettintett.

– Olyan gyorsan nem érek a Marsra – mondta Barney. – Pláne hogy még vásároljak egy kis Ét-R-t egy dílertől.

– Én is tudom. – Leó hangja kemény volt. – De ilyen gyorsan nem tud engem elpusztítani, hetekbe, talán hónapokba telik neki. És addigra lesz valaki a bíróság előtt, aki tanúsítja a káros hatást. Tisztában vagyok vele, hogy ez nem hangzik túl nagy dolognak, de…

– Keressen meg, ha a Marsra érek. A bunkeromban.

– Rendben! Rendben! – Majd, félig magának, Leó azt mondta: – Ez legalább ad magának egy okot.

– Hogyan?

– Semmi, Barney.

– Magyarázza meg.

Leó vállat vont. – A fenébe is, hát tudom, milyen helyzetben van. Ronié lett az állása, igaza volt. És figyeltettem, tudom, hogy egyenesen az exfeleségéhez rohant. Még mindig szereti, de ő nem akar magával menni, igaz? Jobban ismerem magát, Barney, mint saját maga. Pontosan tudom, miért nem jött el kiváltani engem, amikor Palmer elkapott; az egész élete arra irányult, hogy a helyembe lépjen, és most minden összeomlott, kezdhet mindent elölről. Nagy kár, de magának köszönheti, annak, hogy túl sokat akart markolni. Nézze, nekem eszem ágában sincs félreállni, soha nem is volt. Maga jó, de nem főnöknek, hanem divatjósnak. Mert túl kicsinyes. Emlékezzen, hogy elutasította Richárd Hnatt kerámiáit. Az árulás volt, Barney. Sajnálom.

– Semmi gond – mondta kis szünet után Barney. – Biztos igaza van.

– Szóval sok mindent megtudott önmagáról. És újrakezdheti a Homokszép Vidéken. – Leó hátba veregette. – Legyen a bunker vezetője, tegye őket kreatívvá, termelékennyé, vagy ami éppen kell. Mellette pedig Félix Blau kéme lesz, ami elég nagy feladat.

– Elmehettem volna Eldritchhez – mondta Barney.

– Igen, de nem ment. Kit érdekel, hogy mit tehetett volna?

– Maga szerint helyesen cselekedtem, amikor önként jelentkeztem?

Leó halkan visszakérdezett: – Pajtás, mi mást tehetett volna?

Erre nem volt válasz. Ezt mindketten tudták.

– Amikor elkapja magát az önsajnálat, jussak eszébe én – tanácsolta Leo. – Palmer Eldritch engem meg akar ölni. Én sokkal rosszabb helyzetben vagyok.

– Meglehet. – Igaznak tűnt, és Barneynak még egy megérzése volt ezzel kapcsolatban.

Az ő helyzete ugyanaz lesz, mint Leóé, abban a pillanatban, hogy bepereli Palmer Eldritchet. Nem mondhatni, hogy örömmel várta.

Aznap éjjel egy ENSZ-transzporton találta magát, melynek végcélja a Mars bolygó volt. Mellette egy csinos, ijedt, mégis elkeseredett-nyugodt lány ült, a haja sötét, az arcvonásai pedig olyan élesek, akár egy magazinmodellé. Anne Hawthorne a neve, mondta, amint a hajó elérte a szökési sebességet; láthatóan alig várta, hogy megtörje a feszültséget egy kis társalgással bárkivel, bármiről. Elkerülhette volna a behívást, mesélte kissé vágyakozó hangon, de nem tette; hiszi, hogy hazafias kötelesség elfogadni a dermesztő Üdvözöljük! behívót.

– Hogyan tudta volna elkerülni? – kíváncsiskodott Barney.

– Szívzörej – felelte a lány. – Meg aritmia, paroxizmikus tachikardia.

– Mi a helyzet az idő előtti zsugorodással, mondjuk pitvari, csomóponti, szívkamrai pitvartachikardia, meg pitvarremegéssel, pitvarfibrillációval, nem is szólva az éjszakai görcsökről? – kérdezett rá Barney, aki maga is belemélyedt a témába, igaz, sikertelenül.

– Tudtam volna mellettem szóló iratokat szerezni kórházaktól, orvosoktól és biztosító társaságoktól. – A lány jól megnézte magának, majd érdeklődve mondta: – Úgy hangzik, mintha maga is ki tudta volna kerülni, Mr. Payerson.

– Mayerson. Én önkéntes vagyok, Miss Hawthorne. – És nem kerülhettem volna el, legalábbis nem sokáig, tette hozzá magában.

– A kolóniákon nagyon vallásosak. Ezt hallottam. Maga milyen felekezethez tartozik, Mr. Mayerson?

– Ööö…

– Szerintem jobb, ha eldönti, mielőtt odaérünk. Megkérdezik majd, és elvárják, hogy eljárjon a szertartásokra. – Aztán hozzátette: – Főleg a drog miatt van… tudja, a Dra-Zs. Sokakat megtérített az ősi egyházaknak… igaz, sok telepes magát a drogot is elégséges vallásos élményként éli meg. Vannak rokonaim a Marson, az ő leveleikből tudom. Én a Homokszép Vidékre tartok. És maga?

Kutyaszorítóba, gondolta. – Ugyanoda – mondta hangosan.

– Akkor valószínűleg egy bunkerbe kerülünk – vélte Anne Hawthorne, precíz metszésű arcán elgondolkodó kifejezéssel. – Én az Új-amerikai Egyház, az Egyesült Államok és Kanada Újkeresztény Egyházának Reformágához tartozom. A gyökereink igen mélyre nyúlnak: i. e. 300-ban eleink püspökei részt vettek egy konferencián Franciaországban; korántsem olyan későn szakadtunk le a többi egyházról, mint azt sokan hiszik. Mint látja, Apostoli Leszármazottak vagyunk. – Ünnepélyesen, barátian mosolygott rá.

– Őszintén elhiszem – felelte Barney. – Bármit is jelent.

– Homokszép Vidéken van egy új-amerikai missziótemplom, és persze egy lelkész, egy pap is; remélem, havonta legalább egyszer tudok áldozni. És évente kétszer gyónni, ahogy kell, ahogy a Terrán is csináltam. Az egyházunknak sok szentsége van… befogadta már a két Nagyobb Szentség valamelyikét, Mr. Mayerson?

– Ööö…

– Krisztus meghatározta, hogy be kell fogadnunk két szentséget magyarázta türelmesen Anne Hawthorne. – A víz általi keresztséget és az úrvacsorát. Az utóbbit az Ő emlékezetére… az Utolsó Vacsorán vezették be.

– Ó, a kenyérre és a borra gondol.

– Tudja, a Dra-Zs evésével a résztvevő átváltozik – így hívják –, átkerül egy másik világba. Ez azonban világi átváltozás, mivel időleges és pusztán fizikai világról van szó. Ellenben a kenyér és a bor…

– Sajnálom, Miss Hawthorne – vágott közbe Barney –, azt hiszem, én nem tudom elhinni ezt a “test és vér” ügyet. Nekem túl misztikus. – És be nem bizonyított feltételezéseken alapszik, tette hozzá magában. De a lánynak igaza van, a Dra-Zs révén a szakrális vallásosság elszaporodott a telepesbolygókon és holdakon, ő is találkozni fog vele, ahogy Anne mondta.

– Ki fogja próbálni a Dra-Zs-t? – kérdezte Anne.

– Persze.

– Hisz benne. Pedig tudja, hogy az a Föld, ahová kerül, nem valóságos.

– Erről nem szeretnék vitatkozni – felelte Barney. – Az ember valóságosnak éli meg, ennyit tudok.

– Akárcsak az álmokat.

– Csakhogy ez erősebb – érvelt. – Tisztább. És… – majdnem kimondta, hogy egyesülésben végzik. – Társaságban végzik, másokkal, akik szintén átkerülnek. Vagyis nem lehet teljes egészében illúzió. Az álmok privát élmények, ezért is nevezzük őket illúziónak. Viszont Pisze Pat…

– Jó lenne tudni, mit gondolnak erről azok, akik a Pisze Pat modelleket csinálják – tűnődött Anne.

– Megmondhatom. Nekik ez csak üzlet. Mint ahogy a szent bor és ostya készítése is üzlet azoknak, akik…

– Ha kipróbálja a Dra-Zs-t egy új élet reményében, rábeszélhetem, hogy keresztelkedjen és bérmálkozzon meg az Új-amerikai Keresztény Egyházban? Hogy lássa, a mi hitünk is megéri-e? Vagy az Első Európai Reformált Keresztény Egyházba, ahol természetesen szintén betartják a két Nagyobb Szentséget. Ha csak egyszer részt vesz az úrvacsorán…

– Nem lehet – felelte a férfi. Hiszek a Dra-Zs-ban, mondta magában, és ha muszáj, az Ét-R-ben. Maga csak higgyen abban a huszonegy évszázados akármiben, én inkább választom az újat. Punktum.

Anne nem hagyta annyiban. – Hogy őszinte legyek, Mr. Mayerson, szándékomban áll a lehető legtöbb telepest a Dra-Zs-tól visszatéríteni a hagyományos kereszténységre, ez a fő oka, amiért nem igyekeztem felmentetni magam a besorozás alól. – Rámosolygott; kedves mosoly volt, Barneyt önkéntelenül is melegség járta át. – Ez rossz? Megmondom úgy, ahogy van: szerintem a Dra-Zs használata azt mutatja, micsoda mélyről fakadó éhség van ezekben az emberekben visszatérni ahhoz, amit mi az Új-amerikai Egyházban…

– Szerintem pedig – szakította félbe szelíden a férfi – hagyja azokat az embereket békén. – És engem is – tette hozzá. – Van elég bajom, ne tetézze még a maga vallásos fanatizmusával is. – Noha a lány nem nézett ki vallásos fanatikusnak, és nem is úgy beszélt, Barney nem értette, honnan ered ez az erős, állhatatos meggyőződése? Azt el tudta képzelni, hogy a kolóniákon megvan, ahol szükség is lehet rá, de a lány a Földön tett rá szert.

Azaz a Dra-Zs létezése, a csoportos átváltozás nem magyarázza meg. Talán az váltotta ki, ahogy a Föld fokozatosan átváltozott pokolszerű, kiégett senkiföldjévé, amit mindenki előre látott – egy fenét, átélt! Újraéledt egy másik élet reménye más feltételekkel.

Én meg, gondolta, vagyis aki voltam, Barney Mayerson, aki a P. P. Babaházak Rt.-nek dolgozott és egy jó nevű, sőt valószínűtlenül alacsony számú (33) komforttoronyban lakott, szóval én meghaltam. Annak az embernek vége, ki lett törölve, mintha szivaccsal törölték volna le egy tábláról.

Tetszik vagy sem, újjászülettem.

– A Marson telepesnek lenni – mondta fennhangon – nem ugyanaz, mint a Terrán élni. Talán ha odaérünk… – Elhallgatott. Azt akarta mondani: Jobban érdekel majd a maga dogmatikus egyháza. De ezt most még nem mondhatta őszintén, még mint feltevést sem; lázadozott a gondolat ellen, mely még idegen volt tőle. Csakhogy…

– Folytassa – mondta Anne Hawthorne. – Fejezze be a mondatot.

– Beszéljünk róla akkor, miután egy ideig már éltem egy bunker fenekén egy idegen világban. Miután elkezdtem az új életet, mint telepes, már ha ezt nevezhetjük életnek. – A hangja keserűen csengett; meglepte ez a vadság… ez már majdnem gyötrődés, ébredt rá szégyenkezve.

Anne higgadtan felelt: – Rendben. Örömmel állok majd a rendelkezésére.

Ezután csendben ültek; Barney egy homeolapot olvasott, mellette Anne Hawthorne, a Marsra tartó fanatikus misszionáriuslány pedig egy könyvet. A férfi megleste a címet; Eric Lederman nagyszerű munkája volt a telepesi életről: A zarándok tévútja. A jó ég tudja, a lány honnan szerezhette meg; az ENSZ elítélte, rendkívül nehéz volt hozzáférni. És éppen itt olvasni, egy ENSZ-hajón, igen nagy bátorságra vallott; Barney le volt nyűgözve.

Lopva a lányra pillantott és megdöbbenve látta, milyen vonzó is valójában; attól eltekintve, hogy kicsit vékonyka volt, nem viselt sminket, és sötét haj koronájának nagyját elfedte egy fátyolszerű, kerek fehér sapkával; úgy nézett ki, mintha egy hosszú útra indult volna, amely így vagy úgy, de végül templomba vezet. Akárhogy is, tetszett neki a lány beszéde, szenvedélyes, moduláló hangja. Összefutnak majd a Marson?

Remélte, hogy igen. Sőt – vagy ez már illetlenség? – remélte, hogy vele együtt vehet be majd Dra-Zs-t.

Igen, illetlenség, gondolta, mert én tudom, hogy mit akarok, hogy a közös átváltozás mit jelentene nekem.

Azért csak remélte, hogy így lesz.

8

Norm Schein a kezét nyújtotta, és szívélyesen így szólt: – Üdv, Mayerson, én vagyok a hivatalos fogadóbizottság. Isten hozta a… hm… a Marson.

– Fran Schein – mondta a felesége, és ő is kezet rázott Barney Mayersonnal. – Nagyon rendes, takaros kis bunkerunk van. Szerintem nem találja majd olyan szörnyűnek. – Majd hozzátette, mintha magában beszélne: – Csak elég szörnyűnek. – Mosolygott, de Mayerson nem viszonozta; komor volt, elcsigázott és csüggedt, mint a legtöbb új telepes, aki egy olyan életbe érkezik, melyről tudja, hogy nehéz és lényegében értelmetlen. – Ne várja tőlünk, hogy az erényekről papoljunk. Az az ENSZ dolga. Mi is csak áldozatok vagyunk, mint maga. Csak mi már egy ideje itt vagyunk.

– Azért ne fesd le ilyen rossznak – intette Norm.

– De hát ilyen – felelte Fran. – Mr. Mayerson is láthatja, nincs értelme szépíteni. Nem igaz, Mr. Mayerson?

– Pillanatnyilag tudnék mit kezdeni némi illúzióval – mondta Barney, ahogy lerogyott egy fémpadra a bunker bejárata mellett. A homokkotró, ami hozta, közben kirakta a felszerelését. A férfi zsibbadtan nézte.

– Sajnálom – mondta Fran.

– Nem gond, ha rágyújtok? – Barney elővett egy csomag terrai cigarettát. A Schein házaspár meredten figyelte, mire bűntudatosan megkínálta őket.

– Nehéz időben érkezett – magyarázta Norm Schein. – Éppen egy vita közepébe csöppent. – A többiekre nézett. – Mivel immár maga is a bunker lakója, nem látom be, miért ne kéne beavatnunk, hiszen magát is érinti.

– Talán ő… tudod. Kikotyogja – vélekedett Tod Morris.

– Megeskethetjük titoktartása – mondta Sam Regan, felesége, Mary pedig rábólintott. – A vita, Mr. Geyerson…

– Mayerson – javította ki Barney.

–…arról szól, hogy van a Dra-Zs nevű drog, a jó öreg, megbízható átváltoztató anyag, amitől függünk, és vele szemben az újabb, még ki nem próbált Ét-R; a központi kérdés pedig, hogy ejtsük-e a Dra-Zs-t egyszer s mindenkorra és…

– Ne itt fent – ráncolta a homlokát Norm Schein.

Tod Morris leült Barney Mayerson mellé a padra. – A Dra-Zs-nak kaput, túl nehéz beszerezni, túl sok bőrbe kerül, és személy szerint én unom Pisze Patet: túl mesterséges, túl felületes és anyagiságos… elnézést, mi így hívjuk a… – keresgélte a megfelelő szót. – Szóval a lakás, a kocsik, a napozás a parton, a menő ruhák… egy darabig élveztük, de aztán már nem elég, hiányzik a dolog nem-anyagiságos vetülete. Érti, Mayerson?

Norm Schein vette át a szót. – Jó, jó, de Mayerson még azt sem tapasztalta meg, még nem fáradt bele. Talán szeretné átélni.

– Mint ahogy mi is – értett egyet Fran. – És még különben sem szavaztunk, nem döntöttük el, hogy mostantól melyiket fogjuk venni és használni. Szerintem hagynunk kéne Mr. Mayersonnak kipróbálni mindkettőt. Vagy próbálta már a Dra-Zs-t, Mr. Mayerson?

– Igen – felelte Barney. – De nagyon régen. Olyan régen, hogy nem is emlékszem. – Leó adta neki, és azt mondta, bármikor kaphat még, amennyit csak akar. De ő visszautasította, nem tetszett neki.

– Elég szerencsétlen üdvözlés ez – mondta Norm Schein –, hogy így belekeveredik a vitánkba. De kifogytunk a Dra-Zs-ból, most vagy újra feltankolunk, vagy váltunk: ez a kritikus pillanat. Persze a Dra-Zs díler, Impy White nógat minket, hogy rendeljünk újra… ma éjjel döntenünk kell. És ez mindannyiunkra hatással lesz… az egész további életünkre.

– Szóval örüljön, hogy nem holnap jött – mondta Fran. – A szavazás után. – Bátorítóan rámosolygott, hogy otthon érezze magát; nem tudtak mást ajánlani neki, mint a köteléküket, az egymással való kapcsolatukat, amit most rá is kiterjesztettek.

Micsoda hely, futott át Barney Mayerson agyán. Egész további életemre… lehetetlen, mégis igaz. Az ENSZ sorozási törvénye alól nem lehetett kibújni. Ezzel pedig nem könnyű szembenézni; neki most már ezek az emberek jelentik a testületet… lehetne sokkal rosszabb is. A két nő fizikailag vonzó volt, és úgy vélte – úgy hitte –, hogy azok is, úgymond, érdeklődnek iránta; megérezte a szűkös bunker keretein belül kifejlődő többszörösen összetett kapcsolatok finom interakcióit. Mégis…

– A kiút, Mr. Mayerson – mondta neki halkan Mary Regan, ahogy leült a pad végébe Tod Morrisszal átellenben – az egyik vagy másik átváltoztató drog. Máskülönben, amint látja is… – Kezét Barney vállára tette, tessék, máris egy fizikai érintés. – Lehetetlen. A fájdalomtól egymást ölnénk meg.

– Igen, értem. – De ezt nem a Marsra érkezve tanulta meg; mint minden terrai, már régóta tudta, hallott a telepesi életről, a küzdelemről a csábítás ellen, hogy egyetlen gyors megadással elpusztítsanak mindent.

Nem csoda, hogy olyan kétségbeesetten küzdenek a sorozás ellen, mint ahogy ő is eleinte. Az életért folytatott küzdelem volt.

– Ma éjjel – folytatta Mary Regan – beszerezzük valamelyik drogot. Impy úgy hét körül ugrik be, itteni idő szerint; addig meg kell hoznunk a döntést.

– Szerintem máris szavazhatunk – javasolta Norm Schein. – Látom, hogy Mr. Mayerson, noha még csak most érkezett, már felkészült. Igazam van, Mayerson?

– Igen – felelte Barney. Az önműködő homokkotró befejezte a feladatát; csomagjai egy kupacban szomorkodtak, máris homokfoltokkal tarkítva; ha nem viszik le a bunkerba, hamarosan teljesen belepi a por. Ott egye meg a fene, gondolta, lepje be. Kötelék a múlthoz…

Köréje gyűltek a bunkerlakók, kézről kézre adogatták a bőröndjeit a szállítószalaghoz, mely a bunker felszín alatti részébe vezetett. Ha őt nem is érdekelte a holmija sorsa, társait igen; többet tudtak erről a világról.

– Megtanul majd napról napra élni – vigasztalta Sam Regan. – Ne gondolkodjon hosszú távban. Csak vacsoráig vagy lefekvésig. Behatárolt időintervallumok, feladatok és örömök. Menekvések.

Barney elhajította cigarettáját, és lehajolt a legnehezebb bőröndért. – Kösz. – Mélyen szántó tanács volt.

– Elnézést – mondta neki udvariasan Sam Regan, és ment felvenni az eldobott cigarettát.

*

A bunker társalgójában gyűltek össze, ahová mind befértek, és az újonnan jött Barney Mayersonnal együtt ünnepélyesen szavazásra készültek. Az idő: hat óra, a Homokszép Vidék időszámítása szerint. A szokásos közösen elköltött vacsorán túl voltak, az edényeket már a megfelelő gép mosta és szárította. Barney Mayerson úgy látta, senkinek sem maradt tennivalója, az üres idő súlya lógott a fejük fölött.

Az összegyűjtött szavazatokat válogató Norm Schein bejelentette: Négy Ét-R. Három Dra-Zs. Tehát ez a döntés. Rendben, ki akarja Impy White-tal közölni a rossz hírt? – Körbenézett az arcokon. – Nem fogadja könnyen, ezzel számolnunk kell.

– Majd én – ajánlkozott Barney.

A bunker népességét alkotó három házaspár döbbenten meredt rá. De hát maga nem is ismeri – tiltakozott Fran Schein.

– Majd azt mondom, az én hibám – mondta Barney. – Hogy én billentettem a mérleget az Ét-R javára. – Tudta, hogy belemennek, nagy nyűg volt ez nekik.

Fél órával később a bunker bejárata mellett álldogált a sötétben, dohányzott és a marsi éjszaka ismeretlen neszeit hallgatta.

Messze fent egy holdszerű tárgy haladt át az égbolton. A következő pillanatban fékezőrakétákat hallott. Mindjárt, gondolta. Karba tett kézzel várt, többé-kevésbé nyugodtan, gyakorolta magában, mit fog mondani.

Ekkor egy ormótlan overallba bújt, zömök női alak ballagott elé. Schein? Morris? Akkor Regan? – Infralámpája fényében hunyorogva nézte a férfit. – Nem ismerem magát. – Óvatosan megállt. – Lézerpisztoly van nálam. – Meg is jelent a kezében, rászegezte. – Beszéljen.

– Menjünk arrébb, hallótávon kívül – mondta Barney. Impatience White rendkívül elővigyázatosan elindult mellette, pisztolyát vészjóslóan rajta tartva. Elvette az azonossági pakkját, s a lámpa fényénél átfutotta. – Bulerónál dolgozott – mondta és megnézte magának. – Szóval?

– Szóval mi itt a Bárányhimlő Telepen átváltunk Ét-R-re.

– Miért?

– Csak fogadja el a tényt, és ne jöjjön többet. Ellenőrizheti Leóval a P. P.-nél vagy Conner Freemannel a Vénuszon.

– Meg is teszem – felelte Impatience. – Az Et-R szemét, szokásformáló, veszélyes, és ami még rosszabb, halálos menekülőálmot okoz, nem a Terrára, hanem… – A pisztollyal mutatott valamerre. – Valami groteszk, barokkos fantáziavilágba, ami infantilis és teljesen eszement. Magyarázza meg a döntést.

Barney nem mondott semmit, csak megvonta a vállát. Azért érdekesnek találta a nő ideológiai elkötelezettségét. Ez a fanatizmus éles kontrasztban állt azzal az attitűddel, amit a misszionáriuslány mutatott a hajón. A kérdésnek tehát nem volt szilárd alapja, ezt eddig észre sem vette.

– Holnap ugyanekkor találkozzunk – döntött végül Impatience White. – Ha igazat mondott, oké. Ha nem…

– Akkor mi van? – kérdezte lassan a férfi. – Erőszakkal akarja megvetetni velünk? Végül is illegális, kérhetünk ENSZ-védelmet.

– Maga még új – mondta a nő, határtalan megvetéssel. – Ebben a régióban az ENSZ tökéletesen tisztában van a Dra-Zs-terjesztéssel; rendszeresen fizetek nekik, hogy ne legyen gond. Ami az Ét-R-t illeti… – a pisztolyával hadonászott. – Ha az ENSZ védeni fogja, és tényleg bejön…

– Akkor átáll oda – fejezte be Barney.

A nő nem válaszolt; sarkon fordult és elballagott. Szinte azonnal beleolvadt a marsi éjszakába, a férfi még várt kicsit, majd visszaindult a bunkerhoz. Egy elhanyagolt, traktorszerű gép óriási, tornyosuló alakját követve tájékozódott.

– Nos? – kérdezte tőle Norm Schein, aki meglepetésére a bejáratnál várta. – Jöttem megnézni, hány lyukat lő az agyába.

– Sztoikusán fogadta.

– Impy White? – Norm élesen felnevetett. – Milliós üzletet irányít… “sztoikusán”, a büdös fenét. Mi történt?

– Visszatér, ha föntről megkapta a további utasítást. – Barney elindult lefelé a bunkerba.

– Aha, ez belefér. Ő kishal. Leo Bulero a Terrán viszont…

– Nekem mondja? – Nem látta okát, miért kéne titkolnia előéletét, amúgy is nyilvános anyag, az itteniek is ráakadnak előbb-utóbb. – Leó divatjósa voltam New Yorkban.

– És az Ét-R-re szavazott? – hitetlenkedett Norm. – Összeveszett Leóval, mi?

– Majd egyszer elmesélem. – Leért a rámpa aljára, és belépett a társalgóba, ahol a többiek vártak rá.

– Legalább nem sütötte ropogósra azzal a lézerpisztollyal, amit állandóan lenget – mondta megkönnyebbülten Fran Schein. – Biztos jól tud farkasszemet nézni.

– Megszabadultunk tőle? – kérdezte Tod Morris.

– Ezt majd holnap este tudjuk meg – felelte Barney.

Mary Regan szólalt meg: – Szerintünk maga nagyon bátor. Nagyon sokat tud adni ennek a csoportnak, Mr. Mayerson. Azaz Barney. Az új lúd jót tesz a morálnak, ha szabad ilyen képzavart használnom.

– Éhem, éhem – köhincsélt gúnyosan Helen Morris. – Kezdünk egy kicsit alpáriak lenni. Ennyire le akarjuk nyűgözni az új lakótársat?

Mary Regan elpirult. – Nem akartam lenyűgözni.

– Akkor hízelegni – mondta gyengéden Fran Schein.

– Még te beszélsz! – vágott vissza dühösen Mary. – Te voltál, aki nekiesett, alighogy lelépett a rámpáról… legalábbis akartál, és meg is tetted volna, ha nem vagyunk ott mind. Főleg ha nincs ott a férjed.

Norm Schein témát váltott: – Nagy kár, hogy ma éjjel nem tudunk átváltozni, még egyszer utoljára elővenni a jó öreg Pisze Pat modellt. Barney talán élvezné. Legalább látná, mit szavazott le. – Jelentőségteljesen végignézett egyenként mindenkin. – Ugyan már… valakinél csak van egy kis dugi Dra-Zs? A fal repedésébe dugva vagy a szennyvízülepítő tartály alá rejtve a szűkebb időkre? Ó, gyerünk, legyetek nagylelkűek az új lakótárshoz, mutassátok meg, hogy nem vagytok…

– Jól van! – robbant ki Helen Morris, sértődöttségében elpirulva. Nekem van még egy kicsi, úgy háromnegyed órára elegendő. De ennyi az egész, és mi van, ha az Ét-R-t még nem terítik felénk?

– Hozd azt a Dra-Zs-t – mondta neki Norm. Amikor a felesége kiment, azt mondta: – Ne aggódjatok, az Ét-R már itt van. Ma, amikor kimentem egy zsák sóért az utolsó ENSZ-szállítmányhoz, belefutottam az egyik dílerükbe. Odaadta a névjegykártyáját. – Megmutatta. Annyit kell tennünk, hogy este fél nyolckor felkapcsolunk egy közönséges stroncium-nitrát lámpát, és lejönnek a műholdról…

– Műhold?! – ámult el mindenki.

– Akkor ENSZ-engedélyük kell legyen – mondta izgatottan Fran. Vagy van egy modelljük, és a lemezlovasok a műholdról reklámozzák az új miniket?

– Azt még nem tudom – ismerte be Norm. – Pillanatnyilag még nagy a zűrzavar. Várjuk meg, amíg elül a por.

– Itt a Marson soha nem ül el – jelentette ki fakó hangon Sam Regan.

*

Körben ültek. Előttük a teljes és aprólékosan kidolgozott, hívogató Pisze Pat modell; érezték a vonzását, és Norm Schein eltűnődött, hogy ez bizony egy igazán szentimentális alkalom, hiszen soha többé nem csinálják ezt… feltéve persze, ha nem az Ét-R-rel. Vajon működne, töprengett. Érdekes kérdés…

Nem tudta megmagyarázni, de érezte, hogy az nem lenne ugyanaz.

És… talán csöppet se lenne ínyükre a különbség.

– Szóval – mondta Sam Regan az új tagnak, Barney Mayersonnak – az átváltozás alatt Pat új, Klasszikus Könyvek-animátorát halljuk-látjuk, tudja, ez az a szerkezet, amit most dobtak ki a Terrán… de hát maga biztosan jobban ismeri, mint mi, Barney, lehet, hogy inkább magának kéne elmagyaráznia nekünk.

Barney kötelességtudóan nekikezdett: – Belehelyezünk egy Klasszikus Könyvet, például a Moby Dick-et a tárolóba. Majd beállítjuk, hogy hosszú vagy rövid. Majd hogy vicces, mint-a-könyv vagy szomorú verzió legyen. Majd jöhet a stílusjelző, hogy melyik Klasszikus Művész stílusában keljen életre a könyv: Dali, Bacon, Picasso… a középár-kategóriás Klasszikus Könyv-animator tucatnyi stílusteremtő művész nyomán képes rajzfilmet generálni; ezeket a vásárláskor kell meghatározni. De vannak opciók a későbbi bővítéshez is.

– Remek! – Norm Schein szinte kicsattant a lelkesedéstől. – Szóval egészestés szórakozást kapunk, mondjunk a Hiúság vására Jack Wright stílusában szomorú verzióban. Ejha!

Fran álmodozva sóhajtott. – Micsoda visszhangot verhetett a lelkében, Barney, hogy mostanáig a Terrán élt. Még mindig sugárzik magából a vibráció.

– Eh, ha átváltozunk, mindannyiunkról sugárzik majd – mondta Norm. Türelmetlenül nyúlt a maradék kis Dra-Zs-ért. – Kezdjük. – Bevette a saját szeletét, és lelkesen rágni kezdte. – A Klasszikus, amit én kérek az egy teljes, vicces rajzfilm lesz De Chirico stílusában… – erősen gondolkodott – …ööö, mondjuk Marcus Aureliustól az Elmélkedések.

– Szellemes – mondta Helen Morris metsző hangon. – Én Szent Ágoston vallomásai-t Lichtenstein stílusában… persze viccesen.

– De most komolyan! Képzeljétek el: szürrealista perspektíva, elhagyatott, romos épületek, földön heverő dór oszlopok, üreges szoborfejek…

– Jobb, ha mind elrágjuk – tanácsolta Fran, bevéve a magáét –, hogy szinkronban legyünk.

Barney elvette az övét. A régi idők vége, gondolta rágás közben; ennek a bunkernak ez most az utolsó este, és mi jön utána? Ha Leónak igaza van, valami elviselhetetlenül rossz, ami össze sem hasonlítható ezzel. Na persze Leó aligha semleges fél. Viszont továbbfejlesztett. És bölcs.

Minizett tárgyak, amiket annak idején én fogadtam el, döbbent rá. Pár pillanat múlva egy olyan világba kerülök, ami ezekből áll, méretarányosan kicsinyítve. És a többiektől eltérően én össze tudom hasonlítani a modell nyújtotta élményt azzal, amit hátrahagytam.

És nagyon hamar meg kell ezt tennem az Ét-R-rel is, ötlött fel benne.

– Majd meglátja, milyen furcsa élmény – mondta neki Norm Schein –, amikor három másikkal kerül egy testbe. Egyet kell értenünk, hogy mit csináljon a test, de legalábbis döntő többség kell legyen, különben egyszerűen ledermedünk.

– Előfordul – bólogatott Tod Morris. – Majdnem minden második alkalommal.

Egyenként elrágták a maguk Dra-Zs-szeletét, Barney Mayerson utolsónak, vonakodva. A francba, gondolta hirtelen, azzal odament a mosdóhoz, és kiköpte a félig megrágott Dra-Zs-t.

A Pisze Pat modell körül a többiek máris kómába süllyedtek, senki nem figyelt rá. Hirtelen minden tekintetben magára maradt. A bunker pillanatnyilag csak az övé volt.

A nagy csendben körbejárt.

Egyszerűen nem tehetem, tépelődött. Nem vehetem be azt a rohadt anyagot, mint ők. Legalábbis még nem.

Csengőszó.

Valaki volt a bunker bejáratánál, és engedélyt kért belépni, tőle függött, beengedi-e. Hát felment a rámpán, remélve, hogy helyesen cselekszik, remélve, hogy ez nem az ENSZ egyik kommandója; nemigen tudná visszatartani őket, hogy megleljék a többieket a modell körül. Tetten ért Dra-Zs-használók.

A bejáratnál lámpával a kezében egy fiatal nő állt, behemót hőtűrő ruhában, amihez láthatóan még nem szokott hozzá, arcára volt írva, hogy roppant kényelmetlen neki. – Hello, Mr. Mayerson. Emlékszik rám? Azért kerestem meg magát, mert rettenetesen magányos vagyok. Bejöhetek? – Anne Hawthorne volt. A férfi döbbenten meredt rá. – Vagy nem ér rá? Visszajöhetek máskor. – Azzal már fordult is meg.

– Úgy látom, a Mars elég nagy sokként érte – szólalt meg végre Barney Mayerson.

– Bűnös dolog a részemről – felelte Anne –, de máris gyűlölök itt lenni, de teljes szívemből… tudom, hogy türelemmel kéne elfogadnom és a többi, csakhogy… – A lámpát a bunker mögötti tájra villantotta és remegő, elkeseredett hangon mondta: – Nem akarok semmi mást, csak valahogy visszajutni a Földre. Nem akarok senkit megtéríteni, semmit megváltoztatni, csak elmenekülni innen. – Morózusan hozzátette: – De tudom, hogy hiába. Hát gondoltam, meglátogatom magát. Érti?

A férfi megfogta a kezét, és levezette a rámpán a neki kijelölt lakrészbe.

– Hol vannak a bunkertársai? – nézett körbe éberen a lány. – El...

– Elmentek? – Kinyitotta a társalgóba vezető ajtót, és meglátta a modell körüli tunya testeket. – Ó, szóval így “el”. De maga nem. – Becsukta az ajtót, s a homlokát ráncolta. – Nem értem magát. Ahogy most érzem magam, én boldogan elfogadtam volna a Dra-Zs-t ma éjjel. Maga meg hozzám képest milyen jól viseli. Én olyan… alkalmatlan vagyok.

– Talán nekem több célom van itt – vetette fel a férfi.

– Nekem is rengeteg célom volt. – A lány levette a behemót ruhát, és leült, míg a férfi kávét készített. – Az én bunkertársaim – fél mérföldre északnak – is ugyanígy “el” vannak. Tudta, hogy ilyen közel vagyok? Megkeresett volna?

– Persze hogy meg. – ízléstelen díszítésű, műanyag csészéket talált, letette az összecsukható asztalra, majd összecsukható székeket vett elő. – Talán Isten nem ér el a Marsig. Talán amikor a Terrát elhagytuk…

– Ostobaság – csattant fel élesen Anne.

– Gondoltam, hogy ezzel felhúzom.

– Hát persze hogy fel. Ő mindenütt ott van. Még itt is. – A férfi részben kipakolt holmijára pillantott, a bőröndökre és lepecsételt dobozokra. – Nem sok mindent hozott magával. Az enyém nagy része még úton van, automata transzporttal. – Odament egy kupac olcsó, papírfedeles könyvhöz. – Krisztus követéséről – olvasta elámulva. – Thomas Kempist olvas? Nagyszerű, csodálatos könyv!

– Csak megvettem, – felelte a férfi – nem olvastam.

– Próbálta? Lefogadom, hogy nem. – Találomra felütötte és olvasni kezdett. – “Vegyük úgy, hogy az általa adott legkisebb ajándék is nagyszerű, és a legmegvetendőbb dolgok is különleges ajándékok, a szeretet zálogai.” Ebbe beleértendő a marsi élet is, nemde? Ez a megvetendő élet, bezárva ezekbe a… bunkerokba. Találó elnevezés, ugye? Isten szerelmére, miért… – A férfi felé fordult. – Miért nem lehet ez egy véges idő, aztán hazamehetnénk.

– Egy kolónia a definíciójánál fogva állandó – felelte Barney. – Gondoljon a Roanoke-szigetre.

– Igen – bólintott Anne. – Gondoltam. Bárcsak a Mars egyetlen nagy Roanoke-sziget lenne, és mindenki hazamehetne.

– És lassan megsülne.

– Részt vehetnénk gyorsított evolúcióban, mint a gazdagok. Tömegesen. – Hirtelen letette a Kempis-könyvet. – De azt se akarnám: a kitinpáncél meg a többi. Hát nincs válasz, Mr. Mayerson? Tudja, az újkereszténység azt tanítja, hogy utazók vagyunk egy idegen földön. Gyalogos utazók. Most pedig tényleg azok vagyunk: a Föld már nem a természetes világunk, ez pedig sosem lesz az. Nem maradt világunk! – A férfira meredt, orrlyuka remegett. – Nem maradt otthonunk!

– Hát, a Dra-Zs meg az Ét-R mindig ott van – felelte Barney kényelmetlenül.

– Magának van?

– Nincs.

A lány bólintott. – Akkor vissza Thomas Kempishez. – De nem vette a kezébe a könyvet, csak állt ott lehajtott fejjel, csüggedten. – Tudom, mi fog történni, Mr. Mayerson. Barney. Nem fogok senkit megtéríteni az új-amerikai kereszténységnek; ehelyett majd ők térítenek meg engem a Dra-Zs-ra vagy az Ét-R-re vagy az éppen soros bűnre. Amilyen menekülési lehetőség éppen akad. A szex. Tudja, itt a Marson rendkívül szaporák, mindenki mindenkivel lefekszik. Még azt is ki fogom próbálni, sőt már most is készen állok rá… egyszerűen nem bírom elviselni azt, ami van… jól megnézte a felszínt naplemente előtt?

– Igen. – A félig elhagyatott kertek és teljesen elhagyott felszerelés, a rohadó készletek halmai; a látvány nemigen kavarta fel. A nevelő-szalagokból már a Földön tudta, hogy a határvidék mindig ilyen; Alaszka is így nézett ki szinte egész mostanáig, és az üdülővárosoktól eltekintve az Antarktisz most is ilyen.

– Azok a telepesek a másik szobában… – kezdte Anne –, ha kivennénk a modellt, és darabokra törnénk, mi történne velük?

– Tovább fantáziálnának. – Immár be lett bizonyítva, hogy a kellék nem nélkülözhetetlen. – Miért tenne ilyet? – Volt a kérdésben valami határozottan szadista felhang, ami meglepte a férfit. Első találkozásukkor nem érzett ilyesmit a lányban.

– Képrombolás – felelte Anne. – Összetörném a bálványaikat, márpedig Pisze Pat és Walt bálvány. Összetörném, mert… – Elhallgatott. – Irigylem őket. Ez nem vallási buzgalom, csak hitvány kegyetlenség. Tisztában vagyok vele. Ha nem tudok csatlakozni hozzájuk…

– De tud. És fog is. És én is. Csak nem most. – Odanyújtotta a lánynak a csésze kávét, aki reflexszerűen vette el. A súlyos ruha nélkül karcsú volt, majdnem olyan magas, mint ő, magas sarkúban meg talán még magasabb. Az orra furcsa volt, szinte egy kis gömbben végződött, nem annyira vicces volt, mint inkább… földi. Mintha ez kötné a földhöz; Barneynak az angolszász és normann parasztok jutottak eszébe, ahogy négyszögletes, apró földjeiken dolgoznak.

Nem csoda, hogy a lány ki nem állhatja a Marsot, ősei történelmileg biztos a Terra szerelmesi voltak, a szagoké és a valódi anyagé, mindenek fölött pedig a benne megtestesülő emlékeké; a szerencsés flótások átalakult maradványaié, akik ott jártak-keltek, majd holtan estek össze, elpusztultak és visszaalakultak – no nem porrá – hanem gazdag humusszá. Hát kertészkedni itt is megpróbálhat a lány, mondjuk ott, ahol az itteniek már kudarcot vallottak. Milyen különös, hogy ennyire le van törve. Ez normális az újonnan érkezetteknél? Ó maga valamiért nem érezte. Talán valahol belül még azt hiszi, hogy visszajut a Terrára. Ebben az esetben ő az, akinek elment az esze. Nem Anne.

Hirtelen megszólalt a lány. – Van egy kis Dra-Zs-m, Barney. – Az ENSZ-féle vászon munkaruhája zsebébe nyúlt, kutatott kicsit, és előhúzott egy kis csomagot. – Az előbb vettem a bunkeromban. A Delidűne Telepen, ahogy a többiek hívják. A bunkertársaim, akiktől vettem, azt hiszik, az Ét-R mellett semmit sem fog érni, úgyhogy jó áron kaptam meg. Megpróbáltam bevenni… tulajdonképpen a számba is vettem. De végül, magához hasonlóan én se tudtam megtenni. A valóság, bármilyen nyomorúságos is, nem jobb, mint a legérdekesebb illúzió? Egyáltalán tényleg illúzió, Barney? Semmit nem tudok a filozófiáról, magyarázza el nekem. Én csak a vallásos hitet ismerem, az pedig nem készít fel erre. Az átváltoztató drogokra. – Gyors mozdulattal kinyitotta a csomagot, ujjai kétségbeesetten rángtak. – Nem bírom tovább, Barney.

– Várjon. – A férfi letette a csészéjét, és elindult a lány felé. De már elkésett, az már be is vette a Dra-Zs-t. – Elmulasztja a lényeget, nem lesz akivel megossza az átváltozást. – Megfogta a karját, kivezette a lakrészből, át a társalgóba, ahol a többiek hevertek. Leültette közéjük, és részvéttel mondta: – így legalább együttes élmény lesz, úgy tudom, az segít.

– Köszönöm – mondta a lány álmosan. Szeme lecsukódott, teste fokozatosan elernyedt.

Most már ő Pisze Pat, gondolta a férfi. Egy gondoktól mentes világban. Lehajolt és szájon csókolta.

– Még nem alszom – mormolta a lány.

– Akkor sem fogsz emlékezni rá.

– Ó, dehogyisnem – rebegte elhaló hangon Anne Hawthorne. Azzal távozott, a férfi érezte, mikor megy el. Barney magára maradt hét üres testburokkal. Visszament a saját lakrészébe, ahol még gőzölgött a két csésze kávé.

Bele tudnék szeretni ebbe a lányba, mondta magában. Nem Roni Fugate, nem Emily, hanem valami új. Jobb? Vagy ez csak elkeseredettség? Pontosan ugyanazért, amit most láttam: Anne lenyelte a Dra-Zs-t, mert nincs más, csak a sötétség. Vagy ez, vagy a semmi. És nem csak egy napig vagy hétig… örökké. Vagyis muszáj beleszeretnem.

*

Magában üldögélt részben kicsomagolt holmijai között, kávét szürcsölve és meditálva, mígnem nyögéseket és mocorgást hallott a társalgóból. Társai kezdtek magukhoz térni. Letette a csészét, és átment hozzájuk.

– Miért hátrált meg, Mayerson? – kérdezte tőle rosszallóan Norm Schein, a homlokát dörgölve. – Istenem, mennyire fáj a fejem! – Ekkor vette észre Anne Hawthorne-t, még eszméletlen volt, háta a falnak támasztva, feje előre kókadva. – Ki ez?

Fran is felállt, bár eléggé bizonytalanul. – A vége felé csatlakozott hozzánk, Mayerson barátja, a hajón ismerkedtek meg. Aranyos lány, de megszállottan vallásos, majd meglátjátok. – Kritikusan méregette Anne-t. – Nem néz ki rosszul. Igazán kíváncsi voltam rá: sokkal, nos, egyszerűbbnek képzeltem.

Sam Regan lépett oda Barneyhoz. – Vegye rá, hogy csatlakozzon magához, Mayerson. Örömmel megszavazzuk, hogy ideköltözhessen. Rengeteg itt a hely, és magának is kéne egy, mondjuk így: “feleség”. Ő is jól megnézte magának a lányt. – Aha, csinos. Szép hosszú, fekete haj, tetszik.

– Tetszik, mi? – mondta neki csípősen Mary Regan.

– Igenis tetszik, na és? – Sam Regan a feleségére meredt.

– Már döntöttem – mondta Barney. Mind kíváncsian nézték.

– Ez különös – vélte Helen Morris. – Mert amikor az előbb együtt voltunk vele, nem mondta, és amennyire meg tudtuk állapítani, maga meg ő csak…

Fran Schein közbevágott. – Nem okos dolog egy új kereszténnyel élni – intette Barneyt. – Tapasztalatból beszélek, tavaly ki kellett rúgnunk egy párt. Rettenetes bajt tudnak keverni itt a Marson. – Anne-re nézett. – Ne felejtse el, mi bent voltunk az agyában… elkötelezett tagja valamelyik egyháznak, a szentségekkel meg szertartásokkal együtt, az összes idejét múlt vacakkal, ő viszont tényleg hisz benne.

– Tudom – felelte mogorván Barney.

– Ez igaz, Mayerson, komolyan – mondta neki Tod Morris nyugtatólag. – Túlságosan szorosan kell élnünk itt ahhoz, hogy bármiféle terrai ideológiai fanatizmust elviseljünk. Megtörtént már más bunkerokban, tudjuk, miről beszélünk. Élni és élni hagyni, mindenféle abszolutista hitvallás és dogma nélkül. A bunker túl kicsi ahhoz. – Cigarettára gyújtott, és értetlenül nézte Anne Hawthorne-t. – Fura, hogy egy ilyen csinos lány ilyesmibe habarodjon bele. De hát mindenkinek a maga hülyesége.

– Élvezte az átváltozást? – kérdezte Barney Helen Morristól.

– Igen, bizonyos fokig. Persze felkavarta… az első alkalommal ez várható. Nem tudta, hogyan segítsen a test mozgatásában. De nagyon akart tanulni. Most teljesen az övé, biztosan könnyebben boldogul. Ez jó gyakorlás.

Barney Mayerson lehajolt és felvette a Pisze Pat babát, ami sárga sortot, piros csíkos vászonpólót és szandált viselt. Most ez Anne Hawthorne, mélázott. Olyan módon, amit senki sem ért. Elpusztíthatná a babát, összeroppanthatná, és Anne érintetlen maradna a szintetikus fantáziavilágban.

– El akarom venni – szaladt ki a száján.

– Kicsodát? – kérdezte Tod. – Pisze Patet vagy az új lányt?

– Pisze Patre gondol – kuncogott Norm Schein.

– Nem, nem rá – torkollta le Helen. – És szerintem ez jó, legalább négy pár lesz, és nem három pár meg egy egyedülálló férfi.

– Be lehet itt rúgni? – kérdezte Barney.

– Naná – felelte Norm. – Van likőr, igaz, hogy csak pótgin, de nyolcvan százalékos. A célnak megfelel.

– Akkor kérek – nyúlt a tárcájáért Barney.

– Ingyen van. Az ENSZ-ellátóhajók dézsaszám hozzák. – Norm egy bezárt szekrényhez ment, kulcsot vett elő és kinyitotta.

– Árulja el nekünk, Mayerson, miért akar berúgni? – kérdezte tőle Sam Regan. – Miattunk? A bunker miatt? Maga a Mars miatt?

– Nem. – Nem erről volt szó; a lányról és a lány személyiségének széteséséről. Hogy hirtelen mégis bevette a Dra-Zs-t, hogy képtelen volt hinni vagy megbirkózni a helyzettel, hogy feladta. Olyan intő jel volt ez, amely neki is szólt: magát látta a történtekben.

Talán ha segíteni tud a lányon, magán is segít. Ha meg nem tud… Az a megérzése támadt, hogy akkor mindkettejüknek vége. A Mars neki és Anne-nek is a halált jelenti. Méghozzá hamarosan.

9

Az átváltozásból felébredve Anne Hawthorne szótlan volt és rosszkedvű. Nem jó jel; Barney sejtette, hogy a lánynak is az övéhez hasonló baljós érzései vannak. Beszélni azonban nem beszélt róla; egyből ment a férfi lakrészébe ormótlan ruhájáért.

– Vissza kell mennem a Delidűne Telepre – magyarázta. – Köszönöm, hogy használhattam a modelljüket – mondta a többieknek, akik ott álltak és nézték, ahogy öltözik. – Sajnálom, Barney. – Lehorgasztotta a fejét. – Nem volt szép tőlem, hogy úgy itt hagytam magát.

A férfi elkísérte a lapos, éji homokmezőn a bunkerjáig; egyikük sem szólt, csak baktattak, éberen figyelve az itteni ragadozóra – mint ezt a lelkűkre kötötték –, egy sakálszerű, telepatikus marsi létformára. Egyelőre nyomát sem látták.

– Milyen volt? – kérdezte végül a férfi.

– Úgy érti, hogy szemtelen, szőke babának lenni a flancos ruháival meg a fiújával meg a kocsijával meg… – Anne megborzongott. – Rémes. Na jó, nem. Csak… értelmetlen. Nem találtam benne semmit. Mintha újra tinédzser lettem volna.

– Aha – értett egyet. Ez volt a Pisze Pat lényege.

– Barney – mondta halkan a lány –, találnom kell valami mást, méghozzá hamarosan. Segít nekem? Maga olyan okos, felnőtt és tapasztalt. Az átváltozás rajtam nem segít… az Et-R se lesz jobb, mert valami bennem lázadozik ez ellen, nem engedi, érti? Igen, maga érti, látom az arcán. Maga egyszer sem volt hajlandó kipróbálni, úgyhogy biztos, hogy érti. – Belekarolt a férfiba, és szorosan hozzásimult a sötétben. – Még valamit tudok, Barney. Ők is belefáradtak már. Mást sem csináltak, csak veszekedtek, amíg… amíg benne voltunk azokban a babákban. Egy pillanatra sem élvezték.

– Uhum.

Anne előre villantott a lámpájával. – Ami kár. Bárcsak élveznék. Jobban sajnálom őket, mint… – Elhallgatott. Egy darabig csendben mentek, majd újra megszólalt. – Megváltoztam, Barney. Belül, érzem. Szeretném, ha leülnénk itt, ahol vagyunk. Te meg én a sötétben. Aztán… tudod… ugye nem kell mondanom?

– Nem. Csakhogy utána megbánnád. És én is, miattad.

– Talán imádkozom. Imádkozni nem könnyű, tudni kell a mikéntjét. Az ember nem imádkozik magáért; mi így nevezzük: közbenjáró imát kell mondani, másokért. És akihez imádkozol, az nem Isten a mennyékben… a szentlélek, itt belül, ami nem ugyanaz, ő a Közbenjáró. Olvastál Pált?

– Milyen Pált?

– Az Új Testamentumban. Például a leveleit a korinthusiakhoz vagy a rómaiakhoz… tudod. Pál szerint a halál az ellenségünk, ő a végső ellenség, akit le kell győznünk, vagyis a legnagyobb, gondolom. Pál szerint mindannyian meg vagyunk mételyezve, és nem csak a testünk, a lelkünk is, ezért mindkettőnek meg kell halni, aztán újjászülethetünk, új testben, ami nem húsból van, ami megronthatatlan. Érted? Tudod, amikor az előbb Pisze Pat voltam… az a különös érzésem támadt, hogy… helytelen ilyesmit kimondani vagy hinni, de…

– De olyan volt, mintha abba kóstoltál volna bele – fejezte be helyette Barney. – Csakhogy számítottál rá, tudtál a hasonlóságról, meséltél róla a hajón. – És sokan mások is észrevették már, tette hozzá magában.

– Igaz – ismerte el Anne. – Amit viszont nem tudtam… – A férfi felé fordult, aki a sötétben alig látta. – A halál előtt az átváltozás az egyetlen célzás, amit kapunk arról., milyen lesz utána. Vagyis nagy kísértés. Ha nem volna az a szörnyű baba, az a Pisze Pat…

– Ott az Ét-R – vetette fel Barney Mayerson.

– Én is erre gondoltam. Ha tényleg olyan volna, amint amit Pál mond a megronthatatlan testet öltő romlott emberről… nem tudnám visszautasítani, Barney, bevenném az Ét-R-t is. Nem volnék képes életem végéig várni… akár ötven évet is elélhetünk még itt a Marson. Fél évszázadot! – Megborzongott. – Miért várnék, amikor megkaphatom most?

– Amikor utoljára beszéltem olyannal, aki megtapasztalta az Ét-R-t, azt mondta, élete legszörnyűbb élménye volt.

Ez megdöbbentette a lányt. – Hogyhogy?

– Olyan helyre került, amit egy abszolút gonosz valaki vagy valami uralt, akitől megrémült. Szerencséje volt – és ezt tudta is –, hogy el tudott szökni.

– Barney, te miért vagy a Marson? Ne mondd, hogy azért, mert besoroztak, egy olyan okos valaki, mint te, fordulhatott volna pszichiáterhez…

– Azért vagyok a Marson – hangzott a felelet –, mert elkövettem egy hibát. – A te terminológiádban bűnnek neveznék, tűnődött magában Barney. És az enyémben is.

– Ártottál valakinek, ugye? A férfi csak vállat vont.

– Szóval most életed hátralévő részére itt vagy – mondta Anna. – Barney, tudsz nekem szerezni Ét-R-t?

– Hamarosan. – Biztos volt benne, hogy rövid időn belül találkozik Palmer Eldritch egy dílerével. Megfogta a lány vállát. – De te is elég könnyen szerezhetsz magadnak.

A lány menet közben nekidőlt, ő pedig átölelte; Anne nem tiltakozott, sőt megkönnyebbülten sóhajtott. – Valamit akarok mutatni. Egy röpcédula, az egyik társamtól kaptam a bunkerban, azt mondta, előző nap egy egész köteget dobtak le. Az Ét-R-esek. – Kabátja zsebébe nyúlva matatott, majd egy összehajtott papírt tartott a lámpa fényébe. – Olvasd el. Majd megérted, miért érzem azt, amit érzek az Ét-R-rel kapcsolatban… miért annyira spirituális probléma nekem.

Barney a fénybe tartotta a lapot, és elolvasta a legfelső, óriási, rikító betűkkel írt sort:

AZ ÚR MEGÍGÉRTE AZ ÖRÖK ÉLETET. MI EL IS HOZZUK NEKED.

– Érted már? – kérdezte Anne.

– Értem. – A többit már el se olvasta, összehajtotta a lapot, és visszaadta a lánynak. Elcsüggedt. – Nem semmi szlogen.

– És igaz.

– Nem egy nagy hazugság, hanem egy nagy igazság. – Vajon melyik a rosszabb, mélázott. Nehéz megmondani. Ideális esetben Palmer Eldritchnek holtan kéne összerogynia a pamfletben égbekiáltott istenkáromlásért, de a jelek szerint semmi ilyesmi nem történik. Egy gonosz látogató oson be közénk a Prox-rendszerből, mondta magában, azt ajánlva fel, amiért kétezer éve imádkozunk. Akkor miért olyan érezhetően rossz ez? Nehéz megmondani, pedig az. Talán mert az Eldritchhez való kötődést jelenti, amit Leó megtapasztalt; mostantól Eldritch folyamatosan velünk lesz, életünk minden pillanatában. És Ő, ki a múltban megvédett minket, most csak ül ölbe tett kézzel.

Minden átváltozás alkalmával meglátjuk, no nem Istent, hanem Palmer Eldritchet. Fennhangon azt mondta: – Ha az Ét-R nem segít rajtad…

– Ilyet ne is mondj!

– Ha Palmer Eldritch nem segít rajtad, talán… – Elhallgatott, mert odaértek a Delidűne Telep bunkerhoz, a bejárati lámpa tompán világlőtt a marsi homályban. – Hazaértél. – Nem akaródzott elengednie Anne-t, karja a lány vállán volt, az meg szorosan kapaszkodott bele. Eszébe jutott, mit mondott róla a többieknek. – Gyere vissza velem mondta. – A Bárányhimlő Telepre. Törvényesen összeházasodunk.

A lány rámeredt, aztán kitört belőle a nevetés. A férfi el sem akarta hinni.

– Ez mit jelent? – kérdezte mereven.

– Mi az a “Bárányhimlő Telep”? Ó, persze, a bunkered kódneve. Sajnálom, Barney, nem akartalak kinevetni. De a válasz természetesen nem. – Elhúzódott tőle, kinyitotta a bunker bejárati kamrájának külső ajtaját. Aztán letette a lámpát, és a férfi felé lépett kitárt karral. – Szeretkezzünk.

– Ne itt a bejáratnál – mondta Barney.

– Ahol akarod. Vigyél valahová. – Átkarolta a nyakát. – Most. Ne várjunk.

Barney nem várt.

A karjába vette a lányt, és elvitte a bejárattól.

– Ejha! – mondta a lány, amikor odébb lefektette a sötétben; elállt a lélegzete, talán a hidegtől, ami hirtelen átfutott rajtuk, áthatolva az ormótlan ruhákon, amelyek már nem értek semmit, amelyek csak gátolták az igazi melegséget.

A termodinamika egyik törvénye, jutott Barney eszébe. A hőcsere; molekulák áramlanak közöttünk, az övé meg az enyém, összekeverednek… entrópiában? Ez még nem az, vélte.

– Ó – suttogta Anne a sötétben.

– Fáj?

– Nem. Bocs. Csináld.

A hidegben elzsibbadt a férfi háta, a keze; az égből sugárzott a hideg. Igyekezett nem odafigyelni, de egy takaróra gondolt, egy vastag, gyapjútakaróra… furcsa, hogy éppen ilyenkor jut eszébe ilyesmi. Áhítozva gondolt a takaró puhaságára, a bőrének dörzsölődő rostokra, a súlyára. Nem mint ez a szúrós, fagyos, ritka levegő, amitől úgy liheg, mintha rögvest ki akarná adni a lelkét.

– Csak… nem… haldokolsz? – kérdezte tőle a lány.

– Nem kapok levegőt. Olyan ritka.

– Szegény, szegény… te jó ég, elfelejtettem a neved!

– Hát ez szép.

– Barney!

A férfi megragadta.

– Ne! Ne hagyd abba! – A lány háta ívben megfeszült. Foga vacogott.

– Eszemben sem volt – felelt a férfi.

– Ááááá!

Barney nevetett.

– Nevess csak ki nyugodtan.

– Ez nem gúnyos nevetés.

Aztán sokáig csak csönd. Majd: – Ühm. – A lány megrándult, felvillanyozva, mint egy formális kísérlet sikerétől. Az én sápadt, büszke, ruhátlan tulajdonom, gondolta Barney: egy magas, nagyon vékony béka élettelen idegrendszere, melyet kívülről élesztgetnek. Egy áramlat áldozata, nem a sajátja, de nem is tiltakozott ellene. Tiszta és valóságos, befogadó. Régóta készen áll.

– Jól vagy?

– Igen – felelte a lány. – Igen, Barney. Nagyon is jól vagyok. Igen!

*

Ahogy később egyedül, tagjaiban ólmos fáradtsággal trappolt vissza a saját bunkerja felé, az jutott eszébe: lehet, hogy Palmer Eldritch munkáját végzem. Megtöröm Anne-t, demoralizálom… mintha már nem volna eleve megtörve. Mintha nem volnánk mind.

Valami elállta az útját.

Megtorpant, megkereste a kabátjában az oldalfegyvert, amit kapott; a rettenetes telepatikus sakál mellett éjjelente más vad organizmusok is előmerészkedtek, melyek csíptek és haraptak… óvatosan arra villantotta a lámpáját, bizarr, sokkarú, nyálkás micsodára számítva. Ehelyett egy parkoló hajót látott, azt a könnyű testű, apró és gyors fajtát; a fúvókák még füstöltek, vagyis az imént érhetett talajt. Biztosan úgy siklott le, vélte, hiszen nem hallotta a fékezők zaját.

Egy férfi mászott elő a hajóból, megrázta magát, felkattintotta a lámpáját, és Barney Mayersont meglátva felmordult. – Allan Faine vagyok. Már mindenütt kerestem, Leó azt akarja, hogy rajtam keresztül tartsák a kapcsolatot. Én üzenek kódolva a bunkerjába. Itt a kódkönyv. – Faine egy vékony füzetet nyújtott felé. – Tudja ki vagyok, ugye?

– A lemezlovas. – Furcsa, valószerűtlen volt ez a találkozás közte és a P. P. Babaházak Rt. műholdas embere között itt a marsi sivatagban. Kösz – vette el a kódkönyvet. – Hogy csináljam, írjam le, amit maga diktál, aztán osonjak ki a klotyóra dekódolni?

– Minden lakrészben privát tévévevőnek kell lennie, mi intéztük el, mondván, maga új lesz a Marson, vágyni fog…

– Jól van – bólintott Barney.

– Szóval már kerített egy lányt – társalgott Faine. – Bocs, de használtam az infrakeresőt, mert…

– Nem bocsátom meg.

– Majd rájön, hogy a Marson ilyen ügyekben igencsak kevés a magánélet. Akár egy kisváros, a bunkerlakók ki vannak éhezve a hírekre, főleg a pletykákra. Én már csak tudom, az a feladatom, hogy tartsam velük a kapcsolatot és továbbadjam, amit lehet… mert persze sok van, amit nem lehet. Ki a lány?

– Nem tudom, sötét volt, nem láttam – felelte szarkasztikusán Barney. Azzal elindult, hogy kikerülje a hajót.

– Várjon! Valamit még tudnia kell: egy Ét-R díler már ügyködik a körzetben, számításaink szerint a maga bunkerjához már holnap este elérhet. Szóval legyen készenlétben. Tanúk jelenlétében vegye meg az adagot, látniuk kell a teljes tranzakciót. Aztán amikor elrágja, bizonyosodjon meg, hogy pontosan tudják, mit fogyaszt. Érti? – Faine még hozzátette: – És próbálja meg rászedni a dílert, hogy a lehető legnagyobb garanciát adja, persze csak szóban. Ne kérje az anyagot, vegye rá őt, hogy tukmálja magára. Érti?

– És mit kapok mindezért cserébe? – kérdezte Barney.

– Tessék?

– Leó egy szóval sem…?

– Majd én megmondom – felelte halkan Faine. – Elvisszük a Marsról. Ez lesz a fizetsége.

Barney csak kis szünet után tudott megszólalni: – Komolyan?

– Persze illegális lesz. Csak az ENSZ viheti vissza törvényesen a Terrára, az pedig nem fog megtörténni. Annyit tudunk tenni, hogy egy éjjel felszedjük, és elvisszük a Micimackó Pagonyba.

– És ott maradok.

– Amíg Leó sebészeitől nem kap új arcot, ujjlenyomatot, agyhullámmintát, szóval egy teljesen új személyazonosságot. Akkor előjöhet, valószínűleg visszakapja a régi állását a P. P. Babaházaknál. Úgy tudom, maga volt a New York-i ember. Két, két és fél év, és újra az lehet. Szóval ne adja fel a reményt.

– És mi van, ha én ezt nem akarom?

– Hogy? Még szép, hogy akarja! Minden telepes…

– Még meggondolom, és majd szólok – vágott közbe Barney. – De lehet, hogy mást akarok. – Anne járt az eszében. Visszamenni a Terrára és folytatni, talán éppen Roni Fugate-tel… személyiségének valamely mély, ösztönös rétegében nem találta olyan vonzónak az ötletet, mint hitte. Tehát a Mars – vagy a szeretkezés Anne Hawthorne-nal – máris megváltoztatta; jó lett volna tudni, melyik. Mindkettő. És különben is, gondolta, én kértem, hogy jöhessek, nem is igazán soroztak. Ezt sosem szabad elfelejtenem.

Allén Faine szólalt meg: – Sok mindent tudok a körülményekről, Mayerson. Maga most vezekel. Igaz?

Barney meglepődött: – Maga is? – Úgy látszott, itt az egész miliőt áthatja a vallásos felhang.

– Nem muszáj elfogadni ezt a szót – felelte Faine –, de akkor is ez a helyes kifejezés. Idehallgasson, Mayerson; mire eljuttatjuk a Micimackó Pagonyba, már eleget fog vezekelni. Van valami, amit még nem tud. Nézze meg ezt. – Vonakodva egy apró, műanyag csövet nyújtott neki. Egy tárhengert.

– Mi ez? – kérdezte Barney jeges rémülettel.

– A betegsége. Leó szerint, méghozzá szakértők tanácsára, nem elég, ha a bíróságon kijelenti, hogy az Ét-R kárt tett magában, ragaszkodnak majd az alapos vizsgálathoz.

– Mondja meg pontosan, mi is ez.

– Epilepszia, Mayerson. A Q-változat, amelynek az okát még senki sem ismeri, és hogy organikus eredetű-e vagy pszichogenetikus, azt még EEG-vel sem lehet kimutatni.

– És a szimptómák?

– A leghevesebbek. – Rövid szünet után hozzátette: – Sajnálom.

– Értem – mondta Barney. – És meddig szenvedek tőle?

– Csak a per után tudjuk beadni az ellenszert. Maximum egy év. Szóval most már érti, miért mondtam, hogy bőven fog vezekelni azért, hogy akkor nem váltotta ki Leót. Látja, hogy az a betegség, amit az Ét-R mellékhatásaként fogunk beállítani…

– Ja. Az “epilepszia” manapság az egyik legijesztőbb szó. Mint annak idején a rák. Az emberek halálra rémülnek tőle, mert tudják, hogy bármikor megtörténhet velük, minden figyelmeztetés nélkül.

– Főleg a legújabb, a Q-változat. Erről még elmélet sincs. A lényeg, hogy a Q-val az agy nem szenved organikus elváltozást, vagyis helyre tudjuk hozni magát. Tessék a tárhenger. Metabolikus méreg, hatásában a metrazolhoz hasonlít, de csak hasonlít, mert ez addig idézi elő a rohamokat – a megfelelően rossz EEG-mintával –, amíg nincs közömbösítve… amit majd megteszünk, mint mondottam.

– A vérteszt sem mutatja ki a méreg jelenlétét?

– Kimutatja egy méreg jelenlétét, és mi pontosan ezt akarjuk. Elővesszük a nemrég végzett fizikai és pszichikai vizsgálatok dokumentációit… és be tudjuk bizonyítani, hogy amikor a Marsra érkezett, nem volt Q-változatú epilepsziája, sem mérgezése. És Leó – pontosabban maga – azt állítja majd, hogy a vérében található méreg az Ét-R származéka.

– És még ha el is vesztem a pert…

– Az Ét-R-eladásnak jókora kárt okoz. A legtöbb telepesnek amúgy is van egy olyan érzése, hogy az átváltoztató drogok hosszú távon biokémiailag károsak. – Faine hozzátette: – A csőben lévő méreg viszonylag ritka. Leó igen speciális csatornákon keresztül tett szert rá. Azt hiszem, az lóról származik. Van egy orvos…

– Willy Denkmal – mondta Barney.

– Meglehet – vont vállat Faine. – Mindenesetre mostantól a maga kezében van a dolog. Amint ki volt téve az Ét-R-nek, vegye be. Próbálja úgy időzíteni az első rohamot, hogy a társai lássák, ne menjen el a sivatagba kertészkedni vagy vacakolni az önjáró homokkotrókkal. Amint felépült a rohamból, kapja fel a vidfont, és hívja az ENSZ egészségügyi szolgálatát. Vizsgáltassa meg magát az egyik pártatlan orvosukkal, ne is kérjen magánvizsgálatot.

– Talán jó ötlet lenne, ha az ENSZ-orvosok a roham alatt végeznének EEG-t.

– Abszolút. Úgyhogy ha lehet, próbálja meg felvetetni magát egy ENSZ-kórházba, összesen három van a Marson. Ehhez jó indoka lesz, mivel… – Faine láthatóan habozott. – Őszinte leszek: a méreg a roham során komoly destruktív hatást is kivált, önmaga és mások felé. Hisztérikus, agresszív rohamok lesznek, a végén teljesen elveszti majd az eszméletét. Az elejétől fogva nyilvánvaló lesz, hogy miről van szó, mivel – legalábbis nekem így mondták – tipikus görcsös fázist produkál, nagy izomrángással, és a rángásos fázist követi a ritmikusan váltakozó összehúzódás-ellazulás. Ami után természetesen beáll a kóma.

– Más szóval a klasszikus rángógörcs-séma.

– Ijesztő?

– Nem hiszem, hogy ez számít. Tartozom Leónak, maga, én meg Leó tudjuk. A “vezeklés” még mindig nem tetszik, de valószínűleg tényleg arról van szó. – Eltöprengett, hogy ez a mesterségesen előidézett betegség vajon hogyan fogja befolyásolni Anne-nel való kapcsolatát. Valószínűleg véget vet neki. Vagyis jó sok mindenről lemond Leó kedvéért. Persze Leó is tesz érte: elvinni a Marsról nem kis dolog.

– Arra alapozunk – folytatta Faine –, hogy nem próbálják megölni abban a pillanatban, hogy ügyvédet fogad. Mert…

– Most visszamegyek a bunkeromba – jelentette be Barney, és elindult. -Jól van?

– Rendben. Rázódjon bele az itteni életbe. De hadd adjak egy tanácsot a lánnyal. Doberman Törvénye – emlékszik, ő házasodott és vált el először a Marson – szerint ezen az átkozott helyen amilyen arányban kötődik érzelmileg valakihez, a kapcsolatuk úgy romlik. Én két hetet adok, nem azért mert maga annyira beteg lesz addigra, hanem mert ez az átlag. Ez a marsi vetésforgó. Az ENSZ meg támogatja, mert azt jelenti, hogy több gyerek lesz a telepen. Érti?

– Az ENSZ talán nem is helyeselné a vele való kapcsolatomat, mert nem egészen arra alapul, amit maga elmondott.

– Nem, tényleg nem – mondta Faine nyugodtan. – Maga talán másként látja, csakhogy én az egész bolygót szemmel tartom napról napra. Nem kritizálok, ez ténymegállapítás. Személy szerint én magának drukkolok.

– Kösz – felelte Barney, és továbbállt, a lámpájával kereste az utat a bunkerhoz. A torkára kötött apró csipogó, ami megmondta, mikor közeledik (vagy ami még fontosabb: mikor nem közeledik) a bunkerhoz, egyre hangosodott, akár egy tó a füle mellett egyetlen békával.

Beveszem a mérget, mondta magában. És bíróságra viszem a dolgot, beperelem a rohadtakat Leó kedvéért. Mert tartozom neki ennyivel. De nem megyek vissza a Földre; vagy itt, vagy sehol. Remélhetőleg Anne Hawthorne-nal, ha meg nem, akkor egyedül vagy valaki mással, beteljesítem Doberman Törvényét, ahogy Faine megjósolta. De mindenképpen itt, ezen a nyomorúságos bolygón, ezen az “ígéret földjén”.

Holnap reggel megkezdem ötvenezer évszázad porának elhordását, hogy kialakíthassam a saját veteményeskertemet. Ez lesz az első lépés.

10

Másnap reggel Norm Schein és Tod Morris is vele töltötték a kora délelőttöt, tanítgatták a bulldózerek és homokkotrók kezelésének csínjára-bínjára, melyek a szétesés különböző stációiban leledzettek; a felszerelés zömét, akár a kiöregedett kandúrokat, úgy kellett rábeszélni az újabb erőfeszítésre. Az eredmény azonban így se rúgott sokra, túl sokáig hevertek karbantartás nélkül.

Délre teljesen kimerült, így hát engedélyezett magának egy kis szünetet; megpihent egy rozsdás traktor mamutárnyékában, és Fran Schein jó szívének köszönhetően ette a hidegélelmet és kortyolta a langyos teát a termoszból.

Lent a bunkerban a többiek csinálták, amit máskor; őt nem érdekelte.

Körös-körül az elhagyott, pusztuló kertjeik látszottak, és elmerengett, vajon majd ő is így elhanyagolja-e. Talán minden új telepes így kezdi, ilyen agóniaszerű erőfeszítéssel. Aztán bekebelezi őket a tunyaság, a reménytelenség. De hát tényleg olyan reménytelen ez? Annyira azért nem.

Hozzáállás kérdése, vélte. És mi – mi mindannyian a P. P. Babaházak Rt.-nél – lelkesen hozzájárultunk. Biztosítottuk nekik a fájdalommentes és könnyű menekülést. Most pedig megérkezett Palmer Eldritch, hogy befejezze a dolgot. Mi készítettük neki elő az utat, magamat is beleértve, és most? Van bármi mód, hogy, ahogy Faine mondta, vezekeljünk?

Helen Morris bukkant fel és vidáman kiáltott: – Hogy megy a farmerkedés? – Leült mellé, és kinyitott egy vastag magkatalógust, benne mindenütt az ENSZ pecsétje. – Nézze, mennyi mindent adnak ingyen; mindent, ami itt megterem, beleértve a tulipánt is. – A férfinak dőlt, úgy forgatta a lapokat. – De van egy egérszerű kis emlős, ami késő éjjel jön a felszínre, jobb erre felkészülni. Mindent megeszik. Állítson fel egy-két önműködő csapdát.

– Rendben – mondta Barney.

– Nem semmi látvány, amikor egy ilyen homeosztatikus csapda üldözőbe veszi a marsegeret. Azok aztán rohannak ám! Mármint az egér is meg a csapda is. Még érdekesebb, ha fogad rájuk. Én általában a csapdára fogadok. Imádom őket.

– Azt hiszem, én is a csapdára szavazok. – Nagyon tisztelem a csapdákat, szőtte tovább gondolatban. Csapda, más szóval egy olyan helyzet, melyből nincs kivezető ajtó. Akármi is van arra az ajtóra írva.

– Az ENSZ ezen kívül még két robotot köteles a szolgálatára bocsátani, teljesen ingyen. Egy hat hónapot nem meghaladó időszakra. Szóval jó, ha előre gondosan eltervezi, mire akarja használni. A legjobb kiásatni velük az öntözőárkokat. A mieink már nem érnek semmit. Néha egy-egy árok kétszáz mérföldes vagy még hosszabb. Vagy köthet üzletet, hogy…

– Semmi üzletelés – vágott közbe Barney.

– De ezek jó üzletek! Keressen valakit az egyik közeli bunkerban, aki elkezdte, aztán abbahagyta a saját öntözőárkait, vegye meg és töltse fel. A lány a Delidűne Telepről nem jön át magához lakni? – nézett rá kíváncsian a nő.

Nem válaszolt, egy köröző hajót figyelt a fekete marsi égen a délidei csillagok között. Az Ét-R árus? Akkor elérkezett az ideje, hogy megmérgezze magát azért, hogy továbbélhessen egy gazdasági monopólium, egy mind terebélyesebb, csillagközi birodalom, amiből ő már semmit sem kap.

Elképesztő, milyen erős lehet az emberben az önpusztító erő, morfondírozott.

Helen Morris hunyorogva nézett fel. – Látogatók! Ráadásul nem is ENSZ-hajó! – Azonnal indult vissza a bunkerba. – Szólok nekik.

A férfi bal kezével a kabátjába nyúlt és megérintette a csövet a belső zsebében. Tényleg megteszem, tette fel magában a kérdést. Lehetetlen, nem volt semmi a személyiségében, ami ezt a döntést igazolná. Talán a kétségbeesés, gondolta, hogy mindent elvesztettem. De nem hitte el; nem, valami más lesz.

Ahogy a hajó nem messze földet ért a sivatagban, az futott át a fején: talán, hogy eláruljak valamit Anne-nek az Ét-R-ről. Még ha az egész bemutató hamis is. Mert ha beengedem a mérget a szervezetembe, gondolta, ő mégsem fogja kipróbálni az Ét-R-t. Erről erős megérzése volt. Aminek hitt.

A hajóból Palmer Eldritch lépett ki.

Senkivel nem téveszthette volna össze; amióta lezuhant a Plútón, a homeolapok egymás után közölték róla a képeket. No persze a képek jó tízévesek voltak, de akkor is ő volt az. Szürke és beesett arcú, jó száznyolcvan centi magas, lengő karok, különösen gyors járás. És az arca. Valahogy olyan lepusztult volt, olyan tönkrement, mintha felélte volna a zsírrétegét, mintha Palmer Eldritch valamikor saját magából lakmározott volna, jó étvággyal falva saját testének felesleges részeit. Óriási acélfogai voltak, melyeket a proxi út előtt ültettek be cseh sebészek, az állkapcsába voltak hegesztve örökre, velük fog meghalni. És… a jobb karja műkar volt. Tizenkét éve vesztette el egy vadászbalesetben a Kallisztón; az új persze még jobb is volt, hiszen tetszőlegesen le lehetett cserélni. Pillanatnyilag Eldritch az emberi, ötujjas végtagot részesítette előnyben, ami akár eredeti is lehetett volna, ha nincs a fémes ragyogása.

És vak volt. Legalábbis a vele született testében. Persze a helyettesítés megtörtént, olyan árért, melyet Eldritch megadhatott és meg is adott; a beavatkozást éppen a proxi út előtt hajtották végre brazil szemorvosok. Első osztályú munkát végeztek. A mesterséges szem pontosan illeszkedett a csontüregbe, viszont nem volt pupillája, sem izommozgása. Helyette egy nagylátószögű lencse, egy középen végigfutó vízszintes hasíték biztosított panorámaképet. A szemével történt baleset nem volt baleset; Chicagóban valaki savval támadt rá, a támadó ismeretlen, az ok ismeretlen… legalábbis a nyilvánosság felé. Eldritch valószínűleg tudta. Mindazonáltal nem mondott semmit, nem nyújtott be panaszt; egyenesen ment a brazil szemészekhez. A vízszintes hasítékú mesterséges szem láthatóan kielégítette; szinte azonnal megjelent az új St. George Operaház felszentelésén Utahban, ahol szégyenkezés nélkül társalgóit a főrendekkel. Az operáció még most, egy évtized múltán is ritkaságszámba ment, Barney Mayerson először látott nagylátószögű, Jensen luxvid szemeket; ez, meg a cserélhető kar jobban lenyűgözte, mint várta… vagy volt valami más is Eldritchben?

– Mr. Mayerson – mosolyodott el Palmer Eldritch, az acélfogsor megcsillant a gyenge, hideg, marsi fényben. Kezet nyújtott, amit Barney ösztönösen elfogadott.

A hangja, futott át Barney agyán. Nem a szájból jön, hanem… pislogott. Az egész alak anyagtalan volt, átderengett rajta a táj. Képzeletbeli volt, mesterséges. Értette ő az iróniát: ennek a férfinak annyi mindene mesterséges volt már eddig is, s most még az eddig hús-vér részek is. Tehát ez az, ami a Proxról hazaérkezett? Ha igen, akkor Hepburn-Gilbertet becsapták. Ez nem ember. Semmilyen értelemben sem.

– Még a hajón vagyok – mondta Palmer Eldritch; hangja a hajó testén elhelyezett hangszóróból dörgött. – Elővigyázatosság, mivel maga Leó Bulero alkalmazottja. – A képkéz megérintette Barney kezét, akinek átható hideg futott végig a testén, nyilván puszta ellenszenv-reakció, hiszen nem volt semmi, ami előidézze.

– Volt alkalmazottja – helyesbített Barney.

Mögötte közben előjöttek a többiek a bunkerből, Scheinék, Morrisék és Reganék; ahogy beazonosították a Barneyval szemben álló ködembert, óvatosan közeledtek.

– Mi folyik itt? – kérdezte Norm Schein nyugtalanul. – Ez egy szimulákrum. Nem tetszik ez nekem. – Barney mellé érve azt mondta: – A sivatagban élünk, Mayerson, egyfolytában délibábokat látunk, hajókat, látogatókat és idegen létformákat. Ez is az, ez a pasas nincs itt, és nincs a hajón sem.

Tod Morris hozzátette: – Valószínűleg hatszáz mérföldre van. Ez csak optikai jelenség. Majd hozzászokik.

– De hát hallanak engem – érvelt Palmer Eldritch, s a hangszóró dörgött és visszhangot vert. – Itt vagyok, mégpedig azért, hogy üzletet kössünk. Ki a bunker parancsnoka?

– Én – felelte Norm Schein.

– A kártyám. – Eldritch egy kis fehér kártyát nyújtott neki, Norm Schein pedig ösztönösen érte nyúlt. A kártya átvitorlázott a kezén, és a homokra hullt. Erre Eldritch elmosolyodott. Hideg, üres mosoly volt, vákuumrobbanás, mely mintha magába szippantott volna mindent a közeléből, még a ritka levegőt is. – Nézze meg – javasolta Eldritch. Norm Schein lehajolt és megnézte a kártyát. – Bizony – mondta Eldritch. – Azért jöttem, hogy szerződést kössünk. Hogy elhozzam…

– Kíméljen meg bennünket a szövegtől, hogy elhozza, amit Isten csak megígért – vágott közbe Norm Schein. – Csak mondja az árat.

– A versenytárs termékének egy tizede. Sokkal hatásosabb, és még modellre sincs hozzá szükség. – Palmer Eldritch egyenesen Barneyhoz intézte a szavait, tekintetét azonban nem lehetett behatárolni, méghozzá a lencse apertúrája miatt. – Tetszik itt a Marson, Mr. Mayerson?

– Jó móka – felelte Barney.

– Tegnap éjjel, amikor Allén Faine leereszkedett a buta kis műholdjáról magához… miről beszélgettek?

Barney mereven válaszolt. – Üzleti ügyekről. – Gondolatai vad száguldásba kezdtek, de a jelek szerint mégsem elég vadba; a következő kérdés már harsogott is a hangszóróból.

– Szóval még mindig Leónak dolgozik. Tulajdonképpen szándékosan küldték magát ide a Marsra, még mielőtt elkezdjük árusítani az Ét-R-t. Miért? Csak nem akarják megakadályozni? A csomagjai között nem volt semmiféle propaganda, röplapok vagy más nyomtatványok, csak könyvek. Akkor talán a pletyka. A szájhagyomány. Az Ét-R… milyen, Mr. Mayerson? Veszélyes a használóra?

– Nem tudom. Várom, hogy kipróbálhassam. Aztán majd meglátjuk.

– Mind várunk – szólt közbe Fran Schein, aki ölben hozta a dermát, hogy azonnal fizessen. – Tud most adni, vagy tovább kell várnunk?

– Az első adagot odaadhatom – felelte Eldritch.

A hajó oldalán kipattant egy nyílás, abból egy apró légtraktor bukkant elő és feléjük indult. Úgy másfél méternyire megállt s kipottyantott egy dobozt, ismerős barna papírcsomagolásban. A doboz a lábuk előtt hevert. Végül Norm Schein lehajolt és felvette. Nem délibáb volt. Norm óvatosan kibontotta.

– Ét-R – suttogta Mary Regan. – Atyaég, milyen sok! Mennyi, Mr. Eldritch?

– Mindössze öt derma – jött a felelet. A traktorból kinyúlt egy kis fiók, éppen akkora, hogy beleférjen a pénz.

A telepesek huzakodtak egy sort, majd megállapodtak és berakták az öt dermát a fiókba, ami azonnal becsukódott. A traktor hátra arcot csinált és visszament az anyahajóra. Az anyagtalan, szürke és nagy Palmer Eldritch maradt. Barney úgy látta, élvezi a helyzetet, nem zavarta, hogy Leó Bulero mesterkedik valamiben, sőt ez éltette.

Ez a felismerés elcsüggesztette Barneyt, félrevonult a megtisztított kis helyre, ahol majd a kertje lesz. Hátat fordított a bunkertársainak és Palmer Eldritchnek, és aktiválta az automatát, ami zihálva-zümmögve életre kelt és zajosan, nehézkesen szívni kezdte magába a homokot. A férfi eltöprengett, meddig bírja. És hogyan lehet a Marson megjavíttatni. Talán ki kell dobni, talán itt nincs is javítás.

Mögötte megszólalt Palmer Eldritch. – Mostantól, Mr. Mayerson, élete végéig rágódhat.

Barney önkéntelenül megfordult, mert ez nem szellemkép volt, a férfi végül valóban előjött. – Bizony – mondta. – És mi sem tesz boldoggá engem. – Tovább vacakolt az önműködő lapátolóval. – Hogyan lehet a Marson megjavíttatni a felszerelést? – kérdezte Eldritchtől. – Az ENSZ-nél?

– Honnan tudjam? – kérdezett vissza amaz.

A gép egy darabja letört és ott maradt Barney kezében. Mérlegelte. A vasdarab nehéz volt. Megölhetném vele, gondolta. Itt és most. Az nem lenne megoldás? Semmi méreg, semmi epilepszia, semmi pereskedés… persze megtorolnák. Órákkal, ha túlélném.

Mégis… nem érné meg?

Megfordult. És akkor megtörtént, olyan gyorsan, hogy nem is fogta fel, még az érzékei sem. A hajó alól egy lézernyaláb szökött elő, s érezte a becsapódást, ahogy a kezében tartott fémdarabot eltalálta. Ugyanakkor Palmer Eldritch hátratáncolt, ruganyosán, felfelé szökkenve az alacsony marsi gravitációban. Akár egy luftballon, elúszott – Barney nem akart hinni a szemének –, egyre vigyorgott acélfogsorával, csapkodott mesterséges karjával, s ösztövér teste lassan pörgött. Aztán, mintha láthatatlan kötéllel vontatnák, rángatózva, szinuszgörbét leírva a hajó felé haladt. És eltűnt. A hajó orra becsapódott, Eldritch bent volt. Biztonságban.

– Ezt miért csinálta? – kérdezte Norm Schein értetlenül és kíváncsian, ő meg többiek még mindig ugyanott álltak. – Mi az ördög történt itt?

Barney nem felelt, reszkető kézzel letette a fémdarab maradékát. Csupán hamuszerű valami maradt, törékeny és száraz, amint érintette a földet, szétporladt.

– Vitatkoztak – mondta Tod Morris a többieknek. – Mayerson és Eldritch, nem jöttek ki egymással.

– Mindegy, megvan az Ét-R – mondta Norm. – Mayerson, a jövőben jobb, ha távol tartja magát Eldritchtől, majd én nyélbe ütöm a tranzakciót. Ha tudtam volna, hogy azért, mert maga Leó Bulero alkalmazottja…

– Voltam – javította ki Barney ösztönösen, majd tovább babrált a hibás automata markolóval. Az első gyilkossági kísérlete Palmer Eldritch ellen kudarcot vallott. Kap még valaha esélyt?

Esély volt ez egyáltalán?

Úgy vélte, mindkét kérdésre nem a válasz.

*

Késő délután a Bárányhimlő Telep bunkerlakói összegyűltek Ét-R-t rágni. A hangulat feszült volt és ünnepélyes, szinte meg se szólaltak, miközben egyenként kicsomagolták és szétosztották az Ét-R szeleteket.

– Brr – vágott pofát Fran Schein. – Borzalmas az íze.

– Ki nem szarja le az ízét? – legyintett türelmetlenül Norm. Ó is bevette. – Igazad van. Mint a rohadt gomba. Sztoikusán nyelt egyet és tovább rágott. – Ghöö – hörgött, majd öklendezni kezdett.

– Mindezt modell nélkül… – ingatta a fejét Helen Morris. – Hová kerülünk? Én félek – közölte hirtelen. – Együtt leszünk? Biztos vagy benne, Norm?

– Kit érdekel – mondta rágás közben Sam Regan.

– Figyeljenek – szólt Barney Mayerson.

Kíváncsian ránéztek, volt valami a hangjában.

– Beeszem az Ét-R-t – mondta és megtette. – Látják, igaz? – Rágni kezdett. – Most rágom. – A szíve dübörgött. Istenem, gondolta, meg tudom csinálni?

– Igen, látjuk – bólintott Tod Morris. – És? Most felfújódik és elrepül, mint Palmer Eldritch, vagy mi? – Ekkor már ő is nekilátott az övének. Mindnyájan rágtak, mind a heten, ébredt rá Barney. Behunyta a szemét.

A következő pillanatban a felesége hajolt fölé.

– Azt kérdeztem, kérsz még egy Manhattant vagy nem? Mert ha kérsz, akkor kérnem kell még tört jeget.

– Emily – mondta Barney.

– Igen, drágám – felelte az asszony csípős hangon. – Valahányszor így mondod a nevemet, tudom, hogy mindjárt valamelyik leckéd következik. Most miről? – Leült vele szemben a kanapé karfájára, a szoknyáját simítva; az a feltűnő kék-fehér, kézi nyomású mexikói feltekerős szoknya volt, amit ő vett neki karácsonyra. – Kész vagyok – mondta Emily.

– Nincs… lecke – mondta Barney. Tényleg ilyen vagyok, tette fel a kérdést magában. Állandóan beszédet tartok? Kábán felállt; a feje lehúzta, meg kellett kapaszkodnia a lámpába.

– Mólés vagy – jelentette ki Emily.

Mólés. Főiskola óta nem hallotta ezt a szót; rég kiment a divatból, de Emily természetesen még használta. – Azt akartad mondani, hogy bekáfolt – mondta határozottan. – Megjegyezted? Bekáfolt. – Bizonytalanul kitántorgott a kredenchez a konyhába. Ott volt az ital.

– Bekáfolt – sóhajtott Emily. Szomorúnak látszott, a férfi észrevette, és nem értette, miért. – Barney, ne igyál annyit, rendben? Legyen mólés vagy bekáfolt, egyre megy. Azt hiszem, az én hibám, azért iszol annyit, mert nem vagyok elég jó neked. – Öklével gyorsan megtörölte a jobb szemét; bosszantó, ismerős, tikszerű mozdulat.

– Nem te vagy alkalmatlan, nekem vannak magas elvárásaim – felelte Barney. Arra tanítottak, hogy sokat követeljek meg másoktól, mondta magában. Megköveteljem, hogy olyan jó hírűek és magabiztosak legyenek, mint én, és ne érzelmeskedő puhányok, akik nem tudnak uralkodni magukon.

Igaz, hogy Emily művész. Vagy inkább úgynevezett művész. Egy bohém. Ez már inkább. Művészélet tehetség nélkül. Újabb italt kevert magának, ezúttal Bourbont vízzel, jég nélkül; üvegből öntötte az Old Crowt, nem is használt keverőt.

– Amikor így töltesz – mondta Emily –, tudom, hogy dühös vagy és mindjárt jön. Ki nem állhatom.

– Akkor menj el.

– Az isten verjen meg! – fakadt ki Emily. – Nem akarok elmenni! Nem tudnál… – tehetetlenül gesztikulált. – Kicsit kedvesebb lenni, vagy valami? Elnézni a… – hangja suttogássá halkult – …hiányosságaimat.

– Azokat nem lehet elnézni. Pedig szeretném. Szerinted szeretek olyasvalakivel élni, aki nem tud semmit befejezni? Nem tud elérni semmit társadalmilag? Például ott a… á, pokolba az egésszel! – Mi értelme? Emilyt nem lehet megváltoztatni, ő egy tahó. Neki az a jó nap, ha zsíros, ürülékszerű festékben dagonyázhat, vagy nedves, szürke anyagban turkálhat óraszám. Közben meg…

Menekül előlük az idő. És az egész világ – beleértve Mr. Bulero összes alkalmazottját, főleg a divatjósokat – fejlődik és bővül, felnőtté érik. Sosem leszek New York-i divatjós konzultáns, mondta magában. Örökre itt ragadok Detroitban, ahol semmi, abszolút semmi új nem születik.

Ha el tudnám csenni a New York-i divatjós konzultáns állást… az életemnek lenne értelme. Boldog lennék, mert olyan munkám lenne, amiben teljesen kihasználom a képességeimet. Mi másra lenne szükségem? Semmi másra, csak ennyit kérek.

– Elmegyek – mondta Emilynek, és letette a poharat. A szekrényhez ment a kabátjáért.

– Visszajössz lefekvésre? – Az asszony gyászos arccal követte a komforttorony ajtajáig, az 11139584. számú épületben (New York belvárosától számolva), ahol már két éve laktak.

– Meglátom – felelte és kinyitotta az ajtót.

A folyosón egy alak állt, egy magas, szürke férfi, kidudorodó acélfogakkal, halott, pupilla nélküli szemmel. Fényes, mesterséges jobb karját előrenyújtotta. – Hello, Mayerson. – Elmosolyodott, az acélfogak megcsillantak.

– Palmer Eldritch – mondta Barney Mayerson. Emily felé fordult. Láthattad a képét a homeolapokban, ő az a hihetetlenül híres iparmágnás. – Természetesen azonnal felismerte a férfit. – Hozzám jött? – kérdezte tőle habozva; az egészben volt valami titokzatos, mintha mindez már megtörtént volna, csak nem egészen így.

– Hadd beszéljek egy pillanatra a férjével – mondta Eldritch Emilynek rendkívül gyengéd hangon; intett, és Barney kilépett a folyosóra. Az ajtó becsukódott mögötte, Emily engedelmesen betette. Eldritch immár nem volt se gyengéd se mosolygós; kifejezetten komornak látszott. – Mayerson, elpocsékolja az idejét. Nem csinál semmi mást, csak megismétli a múltat. Akkor minek adtam magának Ét-R-t? Maga egy perverz, nem is láttam még ilyet. Adok még tíz percet, aztán visszahozom a Bárányhimlő Telepre, ahová tartozik. Szóval jobb, ha nagyon gyorsan kitalálja, mit is akar, és hogy kezd-e már valamit érteni az egészből.

– Mi a franc az az Ét-R? – kérdezte Barney.

A műkéz megmozdult, Palmer Eldritch hihetetlen erővel meglökte. Barney elesett.

– Hé! – tiltakozott erőtlenül, próbált küzdeni, ellenszegülni a férfi hatalmas erejének. – Mi a…

Aztán már a hátán feküdt. A feje zúgott, fájt. Nagy nehezen kinyitotta a szemét, és körülnézett. Ébredezett, látta, hogy pizsamában van, de nem a sajátjában, még sosem látta ezt a pizsamát. Valaki más lakásában van, más ruhájában? Egy másik férfiéban…

Pánikszerűen megnézte az ágyat, be a paplan alá. Mellette…

Mellette egy ismeretlen lány aludt nyugodtan. Szájon át lélegzett, fehér haja akár egy gyapjúköteg, sima válla csupasz.

– Elkések – szólalt meg Barney. Hangja torz és rekedt volt, alig ismerte fel.

– Nem késel – morogta a lány, ki sem nyitva a szemét. – Lazíts már. Beérünk a munkába… – ásított és kinyitotta a szemét –…tizenöt perc alatt. – Rámosolygott a férfira, láthatóan élvezte a zavarát. – Mindig ezt mondod, minden reggel. Csinálj kávét. A lelkemet egy kávéért.

– Oké – mászott ki az ágyból.

– Nyuszi úr – gúnyolódott a lány. – Annyira meg vagy ijedve. Miattam, a munkád miatt… és mindig rohansz.

– Istenem – sóhajtott a férfi –, mindennek hátat fordítottam.

– Mi mindennek?

– Emilynek. – A lányra nézett. Roni Valamicsoda. – Most nincs semmim.

– Na szép – mondta Roni keserűen. – Akkor most mondjak én neked kedves dolgokat, hogy jobban erezd magad?

– És most történt az egész – tette hozzá a férfi. – Nem évekkel ezelőtt. Most, mielőtt Palmer Eldritch bejött.

– Hogyan tudna Palmer Eldritch “bejönni”? Kórházban van a Jupiter vagy a Szaturnusz körzetében. Az ENSZ vitte oda, miután kifeszegették a hajója roncsai közül. – A lány hangja korholó volt, de azért érződött benne a kíváncsiság.

– Palmer Eldritch az imént jelent meg nekem – makacskodott a férfi. Azt gondolta: Vissza kell jutnom Emilyhez. A ruháihoz oldalazott, lehajolt és felkapta őket, majd bebotorkált a fürdőszobába, és becsapta maga mögött az ajtót. Gyorsan megborotválkozott, felöltözött, aztán kilépve azt mondta a még mindig az ágyban heverő lánynak: – Mennem kell. Ne vedd magadra, nem tehetek mást.

Pár pillanat múlva a reggelit kihagyva lement a földszintre, majd az antitermál pajzs alatt megállva várt egy taxit.

A szép, fényes, új modellű taxi szinte semmi idő alatt Emily komforttornyához repítette; a férfi oda sem figyelve fizetett, beszaladt és már liftezett is fel. Mintha nem is telt volna el idő, mintha az idő megszűnt volna, és minden megdermedve őrá várna; a lefagyott dolgok világában ő volt az egyetlen mozgó elem.

Emily ajtajánál megnyomta a csengőt.

Az ajtó kinyílt, egy férfi állt ott. – Igen? – Magas volt, jóképűnek mondható; bozontos, de gondosan fésült szemöldök, kissé hullámos haj. A reggeli lapot tartotta a kezében. Mögötte Barney reggelihez megterített asztalt látott.

– Maga… Richárd Hnatt – mondta.

– Igen. – A férfi jól megnézte magának. – Ismerem magát?

Emily jelent meg, szürke, garbónyakú pulóverben és foltos farmerban. – Te jó ég, ez Barney – mondta a férfinak. – Az exem. Gyere be. Kitárta az ajtót, és Barney belépett. Emily arcán látszott, hogy örül a viszontlátásnak.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Hnatt semleges hangon, s már nyújtotta volna a kezét, majd meggondolta magát. – Kávét?

– Köszönöm. – Barney leült a reggelizőasztalhoz az egyik meg nem terített helyre. – Idehallgass – mondta Emilynek. Nem várhatott, ki kellett mondani most, még ha Hnatt jelen volt is. – Hibát követtem el, amikor elváltam tőled. Házasodjunk össze újra. Legyen minden, ahogy régen.

Emily vidáman felnevetett – Barney emlékezett erre a nevetésre –; meg volt hatva, nem is tudott felelni, hát ment, hogy hozzon neki csészét. A férfi kíváncsi volt, válaszol-e egyáltalán, könnyebb neki,– a benne lévő lusta ribancnak –ha csak nevet. Jézusom, gondolta és mereven maga elé meredt.

Hnatt leült vele szemben és azt mondta: – Házasok vagyunk. Azt hitte, hogy csak együtt élünk? – Az arca sötét volt, de uralkodott magán.

Barney nem neki, hanem Emilynek címezte a választ. – A házasságot fel lehet bontani. Hozzám jössz megint? – Felállt és habozva az asszony felé indult, aki abban a pillanatban megfordult és nyugodtan a kezébe nyomta a csészét.

– Ó, dehogy – felelte még mindig mosolyogva. Szeméből fény sugárzott, a részvét fénye. Megértette, hogy mit érez a férfi, hogy ez nem csak egy ösztönös sugallat. De a válasz akkor is nem, és az is marad, még csak dönteni sem kellett; az asszony számára, egyszerűen nem létezett az a valóság, amire a férfi utalt. Barney arra gondolt: egyszer ellöktem, eltaszítottam annak biztos tudatában, hogy mit is csinálok, és ez az eredmény; ez a kenyér, ahogy mondják, ami a vízbe dobva most visszasodródik hozzám, hogy megfulladjak miatta, víz áztatta kenyér, hogy a torkomon akadjon, nem tudom se lenyelni, se kiköpni. Pontosan ezt érdemlem, mondta magában, én teremtettem ezt a helyzetet.

A konyhába visszamenve zsibbadtan leült. Az asszony megtöltötte a csészéjét, ő meg a kezét nézte. Valaha a feleségem keze volt, futott át az agyán. És feladtam. Önpusztítás: látni akartam a saját halálomat. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Vagy csak ennyire hülye lettem volna? Nem, a hülyeségben nincs benne ekkora szörnyűség, ilyen totális, szándékos…

– Hogy mennek a dolgok, Barney? – kérdezte Emily.

– Ó, hát remekül. – A hangja remegett.

– Hallom, egy csinos kis vörössel élsz – mondta Emily. Leült a helyére, és folytatta az evést.

– Annak már vége – felelte Barney. – A múlté.

– Akkor ki van? – társalgott az asszony. Elüti velem az időt, mintha egy régi barát lennék vagy egy szomszéd a ház egy másik lakásából, gondolta Barney. Őrület! Hogy érezheti (érezheti?) ezt? Képtelenség. Csak játszik, hogy elrejtsen valamit a mélyben.

Fennhangon azt mondta: – Félsz, hogy ha megint összekerülsz velem, én megint… kidoblak. Aki megégette magát, vigyázzon. De nem foglak, sosem tennék többé olyat.

Emily nyugodt, társalkodó hangon felelt: – Sajnálom, hogy ilyen rossz hangulatban vagy, Barney. Nem jársz pszichiáterhez? Valaki azt mondta, hogy látott egy táskapszichiáterrel.

– Mosoly doki – jutott eszébe. Biztos Roni Fugate lakásában hagyta. – Segítened kell – mondta Emilynek. – Nem lehetne… – elharapta a végét. Megváltoztatni a múltat, fejezte be magában. Nyilván nem. Az ok-okozat csak egy irányban hat, a változás pedig valós. Vagyis ami elmúlt, az elmúlt, akár mehetek is innét. Felállt. – Biztos elment az eszem – mondta Emilynek és Richárd Hnattnak. – Elnézést. Még nem vagyok teljesen magamnál; ma reggel olyan zavaros a fejem. Akkor kezdődött, amikor felébredtem.

– Igya meg a kávét – javasolta Hnatt. – Nem kér mellé krémest? – A sötétség már eltűnt az arcáról, ő is nyugodt, közömbös volt, akárcsak Emily.

– Nem értem – csóválta a fejét Barney. – Palmer Eldritch mondta, hogy jöjjek ide. – Vagy nem ezt mondta? Valami ilyesmit; biztos volt benne. – Azt hittem, ez menni fog – mondta tehetetlenül.

Hnatt és Emily összenéztek.

– Eldritch kórházban van valahol… – kezdte Emily.

– Valami nincs rendben – vélte Barney. – Eldritch biztos elvesztette az irányítást. Meg kell keresnem, ő meg tudja magyarázni. – Elöntötte a pánik, higanyszerű, folyékony, mindent átható pánik, még az ujja hegyében is érezte. – Viszlát – sikerült kinyögnie, azzal elindult az ajtó felé. Menekülni.

Mögötte Richárd Hnatt szólalt meg. – Várjon.

Barney megfordult. A reggelizőasztalnál ott ült Emily, arcán merev, halvány mosoly, a kávéját kortyolgatta, vele szemben pedig Hnatt, arccal Barney felé. Hnatt jobb keze, amivel a villát fogta, műkéz volt, és amikor a tojást a szájához emelte, Barney meglátta a hatalmas, kimeredő acélfogsorát. És Hnatt arca beesett volt, üres, a szeme halott, termete pedig sokkal nagyobb, szinte betöltötte a szobát. De még mindig Hnatt volt. Nem értem, gondolta Barney, megállva az ajtóban, nem ment se kijjebb, se beljebb; azt tette, amit Hnatt mondott, várt. Ez nem olyan, mint Palmer Eldritch? A képeken… műkeze, acélfogsora és Jensen-szeme volt. Pedig ez akkor sem Eldritch.

– Úgy tisztességes, ha elmondom – közölte Hnatt közönyösen –, hogy Emily sokkal jobban kedveli magát, mint azt mutatja. Tudom, mert elmondta. Sokszor. – Emilyre pillantott, és neki folytatta. – Kötelességtudó vagy. Úgy érzed, most erkölcsi kötelességed elnyomni a Barney iránti érzelmeidet, legalábbis egész eddig ezt csináltad. De felejtsd el a kötelességet. Arra nem építhetsz egy házasságot, spontaneitásnak is kell benne lennie. Még ha úgy is érzed, hogy rossz… – bizonytalanul intett – …mondjuk úgy, megtagadni engem, akkor is őszintén szembe kéne nézned az érzéseiddel, nem pedig takargatni őket az önfeláldozás álcájával. Mert ez csináltad Barneyval; hagytad, hogy kirúgjon, mert úgy gondoltad, kötelességed nem hátráltatni a karrierjében. – Hozzátette: – Még most is ezt csinálod, és még most is hiba. Légy őszinte magadhoz. – Hirtelen Barneyra mosolygott, és egyik halott szeme felcsillant, mintegy mesterséges kacsintásban.

Immár Palmer Eldritch volt. Teljes mértékben.

Emily azonban nem vette észre, a mosolya lehervadt, zavartnak, felkavartnak látszott, és egyre mérgesebbnek. – Annyira feldühítesz! mondta a férjének. – Megmondtam, mit érzek, és nem vagyok kétszínű. És nem szeretem, ha ezzel vádolnak!

A vele szemben ülő férfi azt mondta. – Csak egy életed van. Ha inkább Barneyval akarod leélni…

– Nem! – meredt rá Emily.

– Én megyek – mondta Barney, és kinyitotta az ajtót. Reménytelen.

– Várjon. – Palmer Eldritch felállt és odament hozzá. – Lekísérem. Kettesben ballagtak a folyosón a lépcső felé.

– Ne adja fel – tanácsolta neki Eldritch. – Ne felejtse el: ez csak az első alkalom, hogy Ét-R-t használ, később még megismételheti. Addig-addig próbálkozik, amíg végül eléri, amit akar.

– Mi a fene az az Ét-R?

*

Egészen közel egy női hang ismételgette: – Barney Mayerson. Gyerünk! – Valaki rázta; pislogva-hunyorogva kinyitotta a szemét. Anne Hawthorne térdelt mellette és fogta a vállát. – Milyen volt? Erre jártam és beugrottam, de nem találtam senkit. Aztán benéztem ide, és itt voltatok mind, teljesen kiütve. És ha ENSZ-tiszt lettem volna?

– Felébresztettél – mondta Anne-nek. Nehezteléssel vegyes csalódást érzett. Mindenesetre az átváltozásnak egyelőre vége, és kész. De érezte magában a vágyakozást, az epekedést, hogy újra csinálja, amint lehet. Minden más lényegtelen, még ez a lány is, még szanaszét heverő tunya, csöndes bunkertársai is.

– Jó volt? – kérdezte Anne figyelmesen. Megfogta a kabátját. – A mi bunkerünket is meglátogatta. Vettem tőle. A férfi a furcsa foggal és szemmel, az a szürke, nagy férfi.

– Palmer Eldritch. Vagy egy szimulákrum. – Az izületei sajogtak, mintha órákig görnyedve ült volna, pedig az órájára pillantva látta, hogy pár másodperc, maximum egy perc telt el. – Eldritch mindenhol ott van – mondta Anne-nek. – Add nekem az Ét-R-ed.

– Nem.

A férfi vállat vonva próbálta leplezni a csalódottságát, az elvonás éles, fizikai tünetét. Palmer Eldritch úgyis visszatér, biztos tisztában van a termékének hatásával. Talán még ma.

– Mesélj róla – kérte Anne.

– Egy illuzórikus világ, amiben Eldritch istenként tartja a kezében a kulcspozíciókat. Megadja a lehetőséget, hogy olyasmit csinálj, amit a valóságban nem tehetnél… visszaállítsd a múltat úgy, ahogy lennie kellett volna. De ez még neki is nehéz. Időbe telik. – Elhallgatott, sajgó homlokát nyomogatta.

– Úgy érted, nem csak csettintesz, és megkapd, amit akarsz? Mint az álomban?

– Egyáltalán nem hasonlít az álomhoz. – Rosszabb, gondolta. Sokkal inkább a pokolhoz. Igen, ilyen lehet a pokol: ismétlődő és merev. De Eldritch szerint idővel, elégséges türelemmel és erőfeszítéssel meg lehet változtatni.

– Ha visszamész… – kezdte Anne.

– “Ha”? – A lányra meredt. – Muszáj visszamennem. Semmit sem sikerült elérnem elsőre. – Ezredszerre talán. Lehet, hogy annyi időbe telik. – Figyelj rám, add nekem az Ét-R-ed, az isten szerelmére! Tudom, hogy meg tudom győzni Emilyt. Eldritch mellettem áll, kitartóan dolgozunk. Emily most dühös, megleptem vele… – elhallgatott és Anne Hawthorne-ra meredt. Valami nincs rendben, gondolta. Mert…

Anne egyik keze műkéz volt, a műanyag-fém ujjak centikre voltak tőle, jól látta. És az arcába nézve azt a csillagközi ürességet látta, melyből Eldritch előbukkant. A halott szemek, mögöttük beláthatatlan terekkel, már sok világot láttak.

– Majd később még kapsz – mondta higgadtan Anne. – Naponta egy alkalom elég. – Elmosolyodott. – Különben kifogynál a dermából, nem tudnál venni többet, és akkor mihez kezdenél?

Mosolyában a rozsdamentes acél fénylett.

Körülötte nyögve magukhoz tértek a bunkerlakók, lassan, kínlódva ébredeztek; felültek, motyogtak, próbálták betájolni magukat. Anne elment valahová. Barney Mayerson maga is felállt. Kávét, gondolta. Lefogadom, hogy kávét főz.

– Ejha – nyögte Norm Schein.

– Hol jártatok? – kérdezte akadozó nyelvvel Tod Morris. Álmosan felállt, majd segített a feleségének. – Újra tinédzser voltam, iskolába jártam, és először volt rendes randim… az első sikeres, értitek, ugye? Azzal idegesen pillantott Helenre.

– Sokkal jobb, mint a Dra-Zs – jelentette ki Mary Regan. – Összehasonlíthatatlan. Ó, ha elmondhatnám, mit csináltam… – zavartan vihogott. – De nem lehet. – Az arca tűzpiros volt.

Barney átment a saját lakrészébe, bezárta az ajtót, és elővette az Allén Faine-től kapott csövet. A kezében tartva arra gondolt: Itt az idő. De vajon… tényleg visszatértünk? Amit láttam, az csak Palmer Eldritch emlékmása volt Anne-ra vetülve? Vagy igazi megérzés, a valóság érzékelése, a feltétlen helyzeté, nem csak Eldritché, hanem mindannyiuké.

Ha pedig így van, akkor ez még nem a méreg ideje. Ezt az ösztöne súgta.

Mégis lecsavarta a kupakot.

A nyitott hengerből egy vékony, halk hang csipogta: – Figyelik magát, Mayerson. És ha taktikázni akarna, kénytelenek leszünk közbelépni. Keményen korlátozni fogjuk. Sajnálom.

Visszahelyezte a kupakot, és remegő ujjakkal jól rászorította. De hát a henger üres volt… üres!

– Mi van? – bukkant fel Anne; lakrészének a konyhájából jött ki, felvett egy kötényt, amit ott talált valahol. – Mi az? – kérdezte, megpillantva a csövet.

– Menekülés – krákogta a férfi. – Ettől.

– Pontosan mitől is? – A lány megjelenése újra a normális volt, minden helyreállt. – Komolyan betegnek látszol, Barney, de tényleg. Az Ét-R mellékhatása?

– Másnaposság. – Palmer Eldritch tényleg benne van ebben, töprengett a lezárt csövet vizsgálva. Ide-oda forgatta a tenyerén. – Kapcsolatba lehet lépni Faine-ék műholdjával?

– Hát, gondolom, igen. Biztos fel lehet hívni vidfonon vagy ahogy itt szokás…

– Kérd meg Norm Scheint, hogy hozza létre az összeköttetést. Anne engedelmesen távozott, mögötte becsukódott az ajtó. Barney azonnal előkereste a tűzhely alól a kódkönyvet, amit Faine-től kapott. Ezt muszáj kódolni.

A kódkönyv lapjai üresek voltak.

Akkor nem kódolom, és kész. Megteszem, ami tőlem telik, aztán hadd menjen.

Kinyílt az ajtó, Anne lépett be. – Mr. Schein felhívja neked. Azt mondja, amúgy is állandóan kérnek tőle zeneszámokat.

Barney követte a lányt a folyosón egy zsúfolt kis helyiségbe, ahol Norm ült egy adóvevő előtt. Amikor Barney belépett, odafordult. Charlotte van a vonalban, ő is jó?

– Allent – mondta Barney.

– Na jó – felelte Norm. – Itt van a Jó Öreg Padlizsán Al. – Odaadta a mikrofont Barneynak. Az apróképernyőn megjelent Allén Faine joviális arca. – Egy új honpolgár akar beszélni magával – magyarázta Norm a mikrofonba. – Barney Mayerson, ismerkedjen meg a csoport felével, akik segítenek itt a Marson megőrizni az életünket és a józan eszünket. – Magában azt motyogta: -Jézusom, szétreped a fejem. Elnézést. – Kiszállt az adóvevő előtti székből, és tántorogva eltűnt a folyosón.

– Mr. Faine – kezdte Barney óvatosan –, ma beszéltem Palmer Eldritchcsel, aki szóba hozta kettőnk korábbi beszélgetését. Tudott róla, úgyhogy szerintem nincs értelme…

– Miféle beszélgetést? – kérdezte hidegen Allén Faine. Barneynak elakadt a szava.

– Biztos van egy infrakamerájuk – folytatta nagy nehezen. – Talán egy műholdon, ami épp akkor járt erre. Mindenesetre úgy láttam, hogy amiről beszéltünk, az még nem…

– Magának nincs ki a négy kereke – mondta Faine. – Nem ismerem magát. Sosem beszéltem magával. Na, ember, akar valamit dalt kérni, vagy nem? – Az arca közönyös volt, elhomályosította a távolságtartás, és nem látszott rajta, hogy szimulált lenne.

– Nem tudja, hogy ki vagyok? – hitetlenkedett Barney.

Faine bontotta a vonalat, s az apró vidernyő csak az ürességet, a semmit mutatta. Barney kikapcsolta az adóvevőt. Nem érzett semmit. Apátia. Elment Anne mellett, ki a folyosóra, ott megállt, elővett egy csomag terrai cigarettát – az utolsó? –, rágyújtott és arra gondolt: Amit Eldritch Leóval tett a Lunán vagy a Sigma 14-B műholdon vagy akárhol, ugyanazt tette velem is. És végül mindannyiunkat tőrbe csal. Pont így. Egyenként. A közösségi világnak vége. Legalábbis a számomra, velem kezdte.

És én meg egy üres csővel küzdjek ellene, amiben egy ritka, drága, agyromboló méreg volt vagy nem volt – de amiben most csak Palmer Eldritch van. És még neki is csak a hangja.

A gyufa az ujjara égett. Észre sem vette.

11

Jegyzeteit lapozva Felix Blau kijelentette: – Tizenöt órája egy ENSZ-engedéllyel rendelkező Ét-R hajó landolt a Marson, és kiosztotta az első adagokat a Homokszép Vidék körzet bunkeréinek.

Leó Bulero a képernyő felé hajolt, összefonta kezét. – A Bárányhimlő Telepen is?

Félix kurtán bólintott.

– Akkor mostanra be kellett volna vennie azt az agyrohasztó mocskot – mondta Leó –, és hallanunk kellett volna felőle a műholdrendszeren keresztül.

– Tudatában vagyok.

– William C. Clark még készenlétben áll? – Clark volt a P. P. Babaházak Rt. fő jogi szakértője a Marson.

– Igen – felelte Félix –, de Mayerson vele sem vette fel a kapcsolatot, senkivel sem. – Félrelökte a papírjait. – Pillanatnyilag ennyit tudunk.

– Talán belehalt – vélte Leó. Komor volt, az egész ügy rettentően nyomasztotta. – Talán olyan heves rohamot kapott, hogy…

– Arról is hallanunk kellett volna, mert az ottani három ENSZ-kórház közül valamelyik értesített volna.

– Hol van Palmer Eldritch?

– A szervezetemnek nem sikerült megtudni – válaszolt Félix. – Elhagyta a Lunát és felszívódott. Egyszerűen elvesztettük.

– Odaadnám a jobb karomat, hogy tudjam, mi történik abban a bunkerben, a Bárányhimlő Telepen, ahol Barney van.

– Menjen el a Marsra.

– Azt nem – vágta rá Leó. – Nem hagyom el a P. P. Babaházak épületét, főleg nem azután, ami a Lunán történt velem. Nem tudja bejuttatni egyik emberét, hogy közvetlen nekünk jelentsen?

– Ott van a lány, Anne Hawthorne. De még ő sem jelentkezett. Lehet, hogy én megyek a Marsra. Ha maga nem.

– Én aztán nem – ismételte Leó.

– Nem lesz olcsó – figyelmeztette Félix Blau.

– Naná. Kifizetem. De legalább lesz esélyünk. Jelenleg nem tudunk semmit. – És végünk van, tette hozzá magában. – Csak küldje a számlát.

– Van fogalma róla, mennyibe kerülne magának, ha meghalnék? Ha elkapnának a Marson? A szervezetem…

– Kérem – tiltakozott Leó. – Hallani sem akarok erről. Mi a Mars? Temető, amit Palmer Eldritch ás? Eldritch valószínűleg keresztben lenyelte Barney Mayersont. Jól van, menjen maga, keresse fel a Bárányhimlő Telepet. – Bontotta a vonalat.

Mögötte ült Roni Fugate, a New York-i divatjós, és feszülten figyelt. Nem mulasztott el egy szót sem, gondolta Leó.

– Eleget hallott? – kérdezte durván.

– Ugyanazt csinálja vele, amit ő csinált magával – mondta Roni.

– Kicsoda? Mit?

– Barney félt követni magát, amikor maga eltűnt a Lunán. Most maga fél…

– Csak nem bölcs dolog. – Elhallgatott. – Jól van, túl beijedtem Palmertől, hogy kilépjek az épületből. Eszem ágában sincs a Marsra menni. Tökéletesen igaza van.

– Csakhogy magát senki se rúgja ki érte – mondta halkan Roni. Mint maga Barneyt.

– Magamat rúgom ki. Belül. Fáj.

– De annyira nem, hogy elmenjen a Marsra.

– Jól van! – Vadul rácsapott a vidfonra, és tárcsázta Félix Blaut. Blau, visszaszívom. Magam megyek. Pedig őrültség.

– Őszintén szólva szerintem ezzel pont azt teszi, amit Palmer Eldritch akar. A bátorság…

– Eldritch ereje a drogon keresztül hat – mondta Leó. – Ha nem tudja nekem beadni, semmi gond. Viszek magammal pár testőrt innen, akik majd vigyáznak, hogy ne tudjon nekem beadni egy injekciót, mint legutóbb. Hé, Blau, azért maga is jöjjön, jó? – hátrafordult Ronihoz. – Ez így jó?

– Igen – bólintott a lány.

– Látja? Azt mondja, jó. Szóval velem jön a Marsra, és tudja… fogja a kezem.

– Hát persze, Leó – felelte Félix Blau. – És ha elájul, életre legyezem. Találkozunk az irodájában… – a karórájára pillantott – két óra múlva. Kidolgozzuk a részleteket. Álljon készen egy gyors hajó. És én is hozok pár embert, akikben megbízom.

– Megvan – mondta Leó Roninak, ahogy kikapcsolta a vidfont. – Látja, mire rá nem vett? Megkaparintotta Barney állását, és ha nem térek vissza a Marsról, talán az enyémet is. – A lányra meredt. A nők bármire rá tudják venni az embert, futott át az agyán. Anya, feleség, még alkalmazott is; úgy csavarnak az ujjuk köré, akár a felforrósodott termőműanyagot.

– Valóban ezért csináltam, Mr. Bulero? Komolyan ezt hiszi?

Leó hosszan, keményen megnézte magának. – Igen. Mert a hataloméhsége kielégíthetetlen. Komolyan ezt hiszem.

– Téved.

– Ha nem jövök vissza a Marsról, maga utánam jön? – Várt, de a lány nem válaszolt. Látta az arcán, hogy habozik, erre elnevette magát. – Naná hogy nem.

Roni Fugate mereven mondta: – Vissza kell mennem az irodámba. Új tányérok érkeznek, azokat kell elbírálnom. Modern minták Fokvárosból. – Azzal felkelt és távozott. Leó nézte és arra gondolt: ő az igazi. Nem Palmer Eldritch. Ha visszatérek, ki kell találnom valamit és csöndben megszabadulni tőle. Nem szeretem, ha manipulálnak.

Hirtelen eszébe jutott, hogy Palmer Eldritch kislány alakban jelent meg – nem is szólva a későbbi kutyáról. Talán nincs is Roni Fugate, csak Eldritch.

A gondolattól megfagyott ereiben a vér.

Amivel itt szemben állunk, gondolta, az nem proxik, idegen lények inváziója a Föld ellen. Nem egy ál-emberi faj légióinak támadása. Nem. Palmer Eldritch az, aki mindenütt jelen van, egyre terebélyesedik, akár a vadul szaporodó gaz. Lehet, hogy túl nagyra nő és szétrobban? Eldritch összes manifesztációja a Terrán, a Lunán és a Marson felpuffad és szétpukkan: pukk, pukk, PUKK! Ahogy Shakespeare mondja, elég egy apró tű a páncél alá, és isten veled, király.

Csakhogy most mi legyen a tű? És hol a védtelen hely, ahová bökjük? Nem tudom se én, se Félix, és ami Barneyt illeti, lefogadom, hogy a leghalványabb sejtelme sincs, hogyan lehet elbánni Eldritchcsel. Raboljuk el Zoét, a ronda, felnőtt lányát? Palmert hidegen hagyná. Hacsak Zoe is nem Palmer, talán nincs is független személyiségű Zoe. És mind így végezzük, ha csak ki nem találjuk, hogyan pusztítsuk el. Replikák, Palmer Eldritch kiterjesztései laknák a három bolygót és a hat holdat. Az az ember egy protoplazma, terjed, szaporodik és osztódik, mindezt a zuzmószármazék, a nem terrai drog, a szörnyű, iszonyatos Ét-R segítségével.

Újra fogta a vidfont, és tárcsázta Allén Faine műholdját. Kissé anyagtalanul és gyengén, de azonnal megjelent első számú lemezlovasának arca. – Igen, Mr. Bulero?

– Biztos benne, hogy Mayerson nem akart kapcsolatba lépni magával? Odaadta neki a kódkönyvet, ugye?

– Oda, de még semmi. A Bárányhimlő Telep minden hívását ellenőrizzük. Láttuk, hogy Eldritch hajója leszállt a bunker közelében, órákkal ezelőtt, láttuk, hogy Eldritch kiszáll és odamegy a bunkerlakókhoz, és bár a kamerák nem mutatták, biztos vagyok benne, hogy akkor megtörtént az első tranzakció. – Majd Faine hozzátette: – És Barney Mayerson is azok között volt, akikkel Eldritch beszélt.

– Azt hiszem, tudom, mi történt – mondta Leó. – Jól van, kösz, Al. Bontotta a vonalat. Barney és a többiek lementek a bunkerbe az Ét-Rrel, gondolta. És azonnal leültek és elrágták, és ott volt a vége, mint nekem a Lunán. A taktikánk szerint Barneynak el kellett rágnia, és ezzel Palmer mocskos műkezére játszottunk. Amint a drog bejutott Barney szervezetébe, a tervünknek lőttek. Mert Eldritch valamiképpen uralja a drog indukálta összes hallucinált világot, tudom – tudom! –, hogy az a görény ott van mindben.

Az Ét-R indukálta fantáziavilágok Palmer Eldritch fejében vannak, ébredt rá. Ahogy személyesen is megtapasztaltam. És az a gond, hogy amint az ember belép az egyikbe, képtelen teljes egészében visszakeveredni; részben ott marad, még ha azt is hiszi, hogy megszabadult. Egyirányú kapu, lehet, hogy én is még mindig benne vagyok.

Bár ez nem látszott valószínűnek. De azt jól mutatja, gondolta, hogy mennyire meg vagyok ijedve, mint arra Roni Fugate rámutatott. Eléggé (beismerem) ahhoz, hogy otthagyjam Barneyt, ahogy ő engem. Ráadásul Barney használta a prekog képességét, előre látta az egészet, majdnem eddig, ahol most vagyunk, ahonnét én visszanézek. Előre tudta azt, amit nekem tapasztalat alapján kellett megtudnom. Nem csoda, hogy visszakozott.

Ki lesz az áldozat, tette fel a kérdést magának. Én, Barney Mayerson, Félix Blau? Melyikünk olvad el, hogy Palmer felszippanthassa? Mert potenciálisan ezek vagyunk neki: elfogyasztandó étel. A Prox-rendszerből egy orális dolog érkezett vissza, egy hatalmas száj, ami eltátva vár ránk.

Csakhogy Palmer nem kannibál. Mert azt is tudom, hogy nem is ember; Palmer Eldritch bőrében nem ember lakik.

De hogy pontosan mi, arról fogalma sem volt. Annyi minden történhetett a Szol és a Proxima közötti irdatlan térben az oda és a visszaúton. Talán az odaúton történt, morfondírozott; vagy talán az ott öltött tíz év alatt felzabálta a proxikat, tisztára nyalta a tányért, hát visszajött értünk. Pfúj. Megborzongott.

Nos, még kétórányi független élet, gondolta, plusz a marsi utazás. Talán tíz óra privát élet, aztán… nagyot nyelt. És közben az egész Marson terjed az az iszonyú drog; még elképzelni is rossz a Palmer illuzórikus világaiba zárt emberek számát, az általa szőtt csapdákat! Minek nevezik a buddhisták az ENSZ-ben? Maja. Az illúzió fátyla. Pfúj, gondolta undorodva, és rácsapott az interkomra, hogy kérjen egy gyors hajót az útra. És egy jó pilótát, jutott eszébe, az utóbbi időben túl sok automata leszállás végződött rosszul; nem szándékozom ripityára robbanni a földet éréskor… pláne nem azon a földön.

– Ki a legjobb csillagközi pilótánk? – kérdezte Miss Gleasont.

– Don Davis – felelte gondolkodás nélkül Miss Gleason. – Tökéletes a kartonja a… tudja. A vénuszi utakon. – Nem beszélt nyíltan a Dra-Zs-ról, hátha az interkomot lehallgatják.

Az utazási előkészületek tíz perc múlva nyélbe ültettek.

Leó Bulero hátradőlt a székében, meggyújtotta nagy, zöld Havannalevél szivarját, amit héliummal töltött páratartó tokban tároltak, talán évekig… ahogy leharapta a végét, a szivart száraznak, törékenynek találta; megreccsent a foga alatt. Csalódottnak érezte magát. Olyan jónak látszott, olyan tökéletesnek a héliumos koporsójában. Az ember sose tudhatja, gondolta. Csak ha oda kerül a sor.

Kinyílt az iroda ajtaja. Miss Gleason lépett be, kezében a hajóigénylő papírok.

A papírokat a műkezében fogta; Leó jól látta a nem is álcázott, csillogó fémet, és azonnal felemelte fejét, hogy jobban megnézze a nőt. Neandervölgyi fogak, gondolta, így néztek ki azok az óriási rozsdamentes őrlőfogak. Kétszázezer éves visszafejlődés, förtelmes. És luxvid vagy vidlux vagy milyen szemek, pupilla nélkül, csak a vízszintes hasíték. A chicagói Jensen laboratórium terméke.

– Az isten verje meg magát, Palmer Eldritch.

– Én vagyok a pilóta is – mondta Palmer Eldritch Miss Gleason alakjában. – És gondoltam rá, hogy én fogadom magát a landoláskor. De az már túl sok.

– Adja azt a papírt, hadd írjam alá – nyúlt érte Leó.

Palmer Eldritch meglepődött. – Még mindig el akar utazni a Marsra? – Kifejezetten döbbentnek látszott.

– Hát persze – felelte Leó, és türelmesen várta a papírokat.

*

Beveszed az Ét-R-t, és megszabadulsz. Legalábbis a dogmatikus, ájtatos, fanatikus Anne Hawthorne így mondaná. Elkövetni egy bűnt, gondolta Barney Mayerson; ez a rabszolgaság előfeltétele. Mint a bibliai bűnbeesésé. És a kísértés is hasonló.

Csak az hiányzik, hogyan szabadulhatnánk meg. A Proxra kell mennünk érte? Talán még ott sem lehet. Talán sehol az univerzumban.

Anne Hawthorne jelent meg a bunker rádiószobájának ajtajában. Jól vagy?

– Hát persze – felelte Barney. – Tudod, saját magunkat kevertük bele ebbe. Senki nem kényszerített, hogy rágjunk Ét-R-t. – A cigit a padlóra dobta és csizmája orrával kioltotta az életét. – Te meg nem akarod nekem adni a tiédet. – Pedig nem Anne tagadta meg tőle. Palmer Eldritch állt ellen neki a lányon keresztül.

Akkor is elvehetnem tőle, gondolta.

– Ne – mondta a lány. Vagy inkább az a dolog.

– Hé! – kiáltotta Norm Schein a rádiószobából, és értetlenül ugrott fel. – Mit művel, Mayerson? Engedje el…

Erős műkéz ütötte meg; fémujjak mélyedtek a testébe, és ez majdnem elég is volt. A nyakán másztak, a pont felé, ahol a leggyorsabban lehet halált okozni. De ő már megkaparintotta az Ét-R-t, és elengedte a teremtményt.

– Ne vedd be, Barney – mondta halkan a lány. – Túl gyorsan jönne az első adag után. Kérlek.

A férfi válasz nélkül otthagyta, ment a saját lakrésze felé.

– Megtennél valamit nekem? – szólt utána a lány. – Felezzük meg, hadd vegyem be veled. Hogy együtt legyünk.

– Miért?

– Talán segít, ha ott vagyok.

– Egyedül is megy – felelte Barney. Ha odaérek Emilyhez a válás előtt, még mielőtt Richárd Hnatt felbukkan… ahogy először. Csak ott van esélyem. Újra és újra, gondolta. Próbálkozni! Amíg csak nem sikerül.

Bezárta az ajtót.

Ahogy bevette az Ét-R-t, eszébe jutott Leó Bulero. Elmenekültél, Leó. Biztos, mert Palmer Eldritch gyengébb volt nálad. Ezért? Vagy Eldritch egyszerűen engedett a szorításon, hagyott fickándozni? Idejöhetnél és megállíthatnál. Nem, nincs megállás. Még Eldritch is figyelmeztetett Anne Hawthorne-on keresztül; még neki is túl sok volt. És akkor? Olyan messzire mentem, hogy még az ő látóköréből is kikerültem? Ahová már Palmer Eldritch sem jut el, ott semmi sem létezik.

És persze én se juthatok vissza.

Fájt a feje, önkéntelenül is behunyta a szemét. Mintha az agya, mely eleven volt és rémült, fizikailag megmoccant volna. Érezte, hogy reszket. Megváltozott agyműködés, gondolta. Sokk. Sajnálom, kért elnézést szomatikus részétől. Rendben?

– Segítség – mondta hangosan.

– Á, segítség… egy frászt! – csikorogta egy férfihang. – Mi akar, mit csináljak, fogjam a kezét? Nyissa ki a szemét, vagy tűnjön el innét. A Marson töltött idő tönkretette magát, nekem meg elegem van. Gyerünk már!

– Pofa be! – mondta Barney. – Rosszul vagyok, túl messzire mentem. Nem tud mást, csak lehordani engem? – Kinyitotta a szemét, és szembenézett Leóval, aki nagy, zsúfolt íróasztala mögött trónolt. – Idefigyeljen. Ét-R-n vagyok, nem tudom megállítani. Ha nem segít, végem van. – Ahogy a közeli székhez ment, hogy leüljön, lábai úgy hajlottak, mintha el akarnának olvadni.

A szivarozó Leó elgondolkodva méregette. – Ét-R-n van? Most? – haragosnak tűnt. – Az már két éve…

– Be van tiltva?

– Igen. Be van tiltva. Istenemre. Nem is tudom, érdemes-e beszélni magával. Mi maga? Valami szellemkép a múltból?

– Hallotta, mit mondtam: rajta vagyok. – Ökölbe szorította a kezét.

– Jól van, jól van. – Leó dühösen eregette a hatalmas, szürke füstfellegeket. – Csak semmi izgalom. A pokolba, én is előrementem és láttam a jövőt, és nem haltam bele. Az isten szerelmére, maga ráadásul prekog… legalábbis volt. Na mindegy… – hátradőlt a székében, forgott egyet, majd keresztbe tette a lábát. – Láttam az emlékművet, érti? Találja ki, kinek állították. Nekem. – Nézte-nézte Barneyt, majd vállat vont.

– Ebből az időintervallumból az égvilágon semmit nem nyerhetek. A feleségemet akarom. Emilyt. – Nőtt benne a düh, forrt a keserűség. A csalódás epéje.

– Emily. – Leo Bulero biccentett. Majd beleszólt az interkomba. Miss Gleason, kérem, egy darabig ne zavarjanak. – Újra Barney felé fordította a figyelmét; szúrós tekintettel vizsgálgatta. – Azt a Hnatt nevű alakot – így hívták, ugye? – bevitte az ENSZ-rendőrség Eldritch szervezetének többi tagjával együtt. Tudja, Hnatt aláírt egy szerződést Eldritch ügynökének. Nos, választhatott a börtön – jól van, elismerem, hogy tisztességtelen, de ne engem okoljon – vagy az emigráció között. Emigrált.

– És Emily?

– Azzal a kerámiázással? Hogy a fenébe boldogulna azzal a marsi sivatag alatti bunkerban? Természetesen ejtette azt a hülyét. Látja, ha várt volna…

– Maga tényleg Leó Bulero? Vagy Palmer Eldritch? Most még rosszabbul leszek, ugye?

Leó szemöldökét ráncolta. – Palmer Eldritch meghalt.

– De ez akkor sem valóság, csak drogos fantázia. Átváltozás.

– Egy fenét nem valóság – villantotta rá a szemét Leó. – Akkor én mi vagyok? Na idehallgasson – bökött mérgesen Barneyra. – Én teljesen valóságos vagyok. Maga egy istenverte szellemkép a múltból, ahogy mondta is. Hiszen a helyzetet is teljesen fordítva látja! Hallja ezt? – Teljes erejével az asztalra csapott. – A valóság hangja. És mondom, hogy az exfelesége és Hnatt elváltak; tudom, mert Em most nekünk készít kerámiákat minizésre. Éppen múlt csütörtökön járt Roni Fugate-nél. Zsörtölődve szívta a szivart, egyfolytában Barneyt bámulva.

– Akkor csak meg kell keresnem – mondta amaz. – Ilyen egyszerű.

– Ó, igen – bólintott rá Leó. – Csak egyvalami. Mi akar csinálni Roni Fugate-tel? Ugyanis ebben a világban, amit maga a jelek szerint nem tart valósnak, vele él.

– Két év után is? – ámult el Barney.

– Ráadásul Emily tudja, hiszen amióta Ronin keresztül adja el nekünk a kerámiáit, igen közel kerültek egymáshoz, barátnők lettek, még a titkaikat is megosztják. Nézze a dolgot Em szemszögéből. Ha visszafogadja magát, Roni valószínűleg nem fogadja el többé a munkáit. Lefogadom, hogy Em nem vállalja ezt a kockázatot. Ugyanis Roninak abszolút döntési hatalma van, mint magának annak idején.

– Emily sosem helyezné a karrierjét a magánélete elé.

– Maga megtette. Talán Em tanult magától, vette az üzenetet. És különben is, még ha az a Hnatt fickó el is tűnt a képből, miért menne vissza magához? Nagyon sikeres, bolygószerte híres keramikus, csak úgy gyűlik a derma a számláin… akarja tudni az igazat? Bármelyik férfit megkaphatja. Bármikor. Emnek nincs szüksége magára, nézzen szembe ezzel, Barney. És mi a baj Ronival? Őszintén szólva én nem bánnám…

– Szerintem maga Palmer Eldritch – mondta Barney.

– Én? – ütött a mellére Leo. – Barney, én öltem meg Eldritchet, ezért emelték nekem azt az emlékművet. – A hangja halk volt, de mélyen elpirult. – Van rozsdamentes acélfogam? Van műkarom? – Mindkét kezét felemelte. – Van? És a szemem…

Barney az iroda ajtaja felé indult.

– Hová megy? – szólt rá Leó.

– Biztos vagyok benne – mondta Barney, ahogy kinyitotta az ajtót –, hogy ha láthatom Emilyt, akár pár percre is…

– Nem lehet, haver – mondta Leó, és szigorúan rázta a fejét. Barney azt gondolta a folyosón, a liftre várva: talán tényleg Leó volt.

És minden igaz.

Vagyis Palmer Eldritch nélkül nem megyek semmire.

Anne-nek igaza volt, vissza kellett volna adnom neki az adag felét, és akkor együtt próbálkozhattunk volna. Anne, Palmer… egyre megy, mind ugyanaz: a teremtő. Mindenki és minden ő. Minden világ az övé. Mi csak lakunk bennük, és amikor úgy hozza kedve, ő is beköltözik. Megjelenik, szétrúgja a díszletet, kényére-kedvére változtatja a dolgokat. Ha akar, bármelyikünkbe beleköltözhet. Sőt, ha akar mindegyikünkbe. Örök, kívül áll az időn és a szegmensekből összeillesztett mindegyik dimenzión… még olyan világba is beléphet, ahol ő maga halott.

Palmer Eldritch emberként ment a Proxra, és istenként tért vissza.

A liftre várva Barney fennhangon mondta: – Palmer Eldritch, segítsen! Szerezze vissza a feleségemet. – Körülnézett, senki nem hallotta.

Megérkezett a lift. Félresiklott az ajtaja. A liftben négy férfi és két nő várakozott némán.

Mind Palmer Eldritch volt, egyforma férfiak és nők: műkéz, acélfogsor… az ösztövér, beesett arc a Jensen-szemmel.

A hat ember lényegében egyszerre szólalt meg, kis eltéréssel, mintha versenyeztek volna, ki mondja ki elsőként: – Innen nem fog visszajutni a saját világába, Mayerson, ezúttal túl messzire ment, komolyan túladagolta. Figyelmeztettem rá, amikor elvette tőlem a Bárányhimlő Telepen.

– Nem tud nekem segíteni? – kérdezte Barney. – Vissza akarom kapni Emilyt.

– Még mindig nem érti – mondták a Palmer Eldritchek kollektív fejcsóválás közepette; ugyanaz a mozdulat volt, mint az előbb Leóé, ugyanaz a határozott nem. – Már megmondtuk: mivel ez a jövője, már ide van rendelve. Nincs plusz hely a maga számára, egyszerű logika. Kinek ejtsem csapdába Emilyt? Magának? Vagy a legitim Barney Mayersonnak, aki természetesen él? És ne higgye, hogy ő nem próbálta visszaszerezni Emilyt. Nem gondolja – bár a jelek szerint nem –, hogy amint Hnatt elvált, a mostani maga, azonnal lépett? Akkor megtettem érte mindent, amit tudtam. Jó néhány hónapja történt, rögtön miután Richárd Hnatt-tot elvitték a Marsra. Szegény egész úton rúgkapált és tiltakozott. Személy szerint én nem hibáztatom; mocskos dolog volt, amit természetesen Leó vezényelt. És nézze meg magát. – A hat Palmer Eldritch lenézően intett. – Maga egy szellemkép, ahogy Leó mondta, szó szerint átlátok magán. De megmondhatom sokkal pontosabb szóval is, mi maga. – És a hat alak kimondta a nyugodt, szenvtelen ítéletet: – Maga egy kísértet.

Barney rájuk bámult, azok meg higgadtan, nyugodtan vissza.

– Próbálja az életét erre építeni – folytatta Palmer Eldritch. – Megkapta, amit Szent Pál ígér, amiről Anne Hawthorne zagyvált: többé már nem a romlandó, hústestben van… légies testet kapott helyette. Hogy tetszik, Mayerson? – A hangjuk gúnyos volt, de mind a hat arcon részvét tükröződött, részvét csillant bizarr, mechanikus szemükben. – Nem hal meg. Nem eszik, iszik, lélegzik… ha akar, átmehet a falakon, sőt bármilyen anyagi tárgyon. Majd idővel megtanulja. A damaszkuszi úton Pál is hasonló jelenséget látott. Meg még sok egyebet. – Aztán a Palmer Eldritchek hozzátették: – Mint látja, hajlok egyetérteni a korai és az újkeresztény egyház álláspontjával, amit Anne is vall. Sok mindent megmagyaráz.

– És maga, Eldritch? Maga halott, két évvel ezelőtt megölte Leó. – És tudom, hogy ugyanattól szenved, mint én, gondolom; útközben ugyanaz a folyamat fertőzte meg. Túladagolta az Ét-R-t, és most maga se tud visszatérni a saját idejébe és világába.

– Az az emlékmű igencsak pontatlan – felelte a hat Palmer Eldritch. Mormolásuk olyan volt, akár a távolban zörgő szél. – Az egyik hajóm futólag összecsapott Leóéval a Vénusz közelében. Én az enyémen voltam, illetve úgy volt, hogy rajta leszek, Leó meg az övén. Megbeszélést tartottunk a Vénuszon mi ketten, meg Hepburn-Gilbert, és a visszaúton a Terrára Leó megragadta az alkalmat, hogy megtámadjon. Az emlékművet e feltételezés alapján emelték, köszönhetően Leó erős gazdasági nyomásának, melyet a megfelelő politikai személyekre fejtett ki. Egyszer s mindenkorra bekerült a történelemkönyvekbe.

Egy jól öltözött, menedzserféle fiatalember és egy lány, a jelek szerint titkárnő, közeledett a folyosón; kíváncsian néztek Barneyra és a hat lényre a liftben.

A lények már nem Palmer Eldritch voltak, a változás a szeme előtt történt. Egyik pillanatról a másikra hat individuum, közönséges férfiak és nők lettek. Teljesen heterogének.

Barney Mayerson otthagyta a liftet. Bizonytalan ideig rótta a folyosókat, majd egy rámpán leereszkedett a földszintre, ahol a P. P. Babaházak Rt. címtára volt. Ott kikereste a saját nevét és az irodája számát. Ironikus módon – ez már majdnem túl sok volt neki is – azt a titulust birtokolta, amit nem is olyan régen megpróbált kierőszakolni Leótól; divatjós felügyelő volt, kétségtelenül minden konzultáns főnöke. Szóval ha várt volna…

Azaz Leó minden kétséget kizáróan hazahozta a Marsról. Megmentette a bunkervilágból. Ez pedig sokat sejtetett.

A tervezett pereskedés – vagy valami más taktika – sikeresnek bizonyult. Vagyis fog. Talán hamarosan.

Palmer Eldritch, a lelkek horgásza által kibocsátott hallucinációs köd roppant hatásos volt, de nem tökéletes. Hosszú távon nem. Tehát ha az első adag után nem vett volna be több Ét-R-t…

Talán nem volt véletlen, hogy Anne Hawthorne-nál volt még. Így vették rá, hogy még egyszer gyorsan bevegye. Ha pedig így van, akkor Anne tiltakozása hamis volt, a lány is akarta, hogy bevegye, ő meg, akár az állat egy érthetetlen labirintusban, a megpillantott fény felé törekedett. S egész végig Palmer Eldritch manipulálta.

Vissza pedig nem vezetett út.

Ha hihet Eldritchnek, aki León keresztül beszélt. Meg mindenkin keresztül. De ez a kulcsszó: ha.

Lifttel felment saját irodájának emeletére.

Amikor kinyitotta az irodája ajtaját, az asztalnál ülő férfi felemelte a fejét. – Csukja be. Nincs sok időnk. – A férfi, aki ő maga volt, felállt. Barney jól megnézte, majd reflexszerűen becsukta az ajtót. – Kösz – mondta jövőbeli énje jegesen. – És ne aggódj annyit, hogyan jutsz vissza a saját idődbe, visszajutsz. Palmer Eldritch többnyire nem csinált mást – vagy csinál, ha így jobban tetszik –, mint felszíni változásokat idéz elő: a dolgok úgy jelennek meg, ahogy akarja, de ez nem jelenti, hogy azok is. Követsz?

– Én… a szavadon foglak.

– Tudom, hogy én könnyen beszélek – folytatta a jövőbeli én. Eldritch időnként még mindig megjelenik, néha nyilvánosan, de én tudom, és mindenki, a legócskább homeolapok olvasójáig mindenki tudja, hogy ez már csak szellemkép. Az igazi Palmer Eldritch a Sigma 14-B műholdon sírban fekszik. Ez biztos. A te helyzeted más. Számodra az igazi Palmer Eldritch bármikor megjelenhet, ami neked valóság, az nekem délibáb, és ez lesz igaz, amikor visszatérsz a Marsra. Az eleven Palmer Eldritchcsel fogsz találkozni, és komolyan nem irigyellek érte.

– Csak mondd meg, hogyan jutok vissza.

– Már nem is érdekel Emily?

– Félek. – Érezte, hogy végigperzseli saját tekintete, mely ismeri és érti a jövőt. – Jól van – tört ki –, mit tegyek, játsszam meg magam, hogy lenyűgözzelek? Különben is átlátnál rajtam.

– Ahol Eldritchnek megvan az előnye, hogy mindenkit a hatalmában tart, aki Ét-R-t fogyasztott, ott a drog utáni felépülés rendkívül lassú és fokozatos; egymás utáni szintek, mindegyik fokozatosan kevésbé illuzórikus és sokkal inkább az autentikus valóságra épül, mint az előző. A folyamat néha évekig is eltart. Ha későn is, de ezért tiltotta be az ENSZ és fordult Eldritch ellen; Hepburn-Gilbert először jóváhagyta, mert komolyan hitte, hogy segíti a használót a konkrét valóság mögé behatolni, de aztán nyilvánvaló lett mindenkinek, aki bevette vagy tanúja volt ennek, hogy pontosan az…

– Vagyis még az első adagból sem épültem fel.

– Nem, sosem jutottál vissza a színtiszta valósághoz. Ahhoz még huszonnégy órányi önmegtartóztatás kellett volna. Akkor a közönséges anyagra vetített Eldritch-szellemképek teljesen kikopnak, te pedig szabad lettél volna. De Eldritch rávett a második, erősebb adagra, tudta, hogy azért küldtek a Marsra, hogy ellene tegyél valamit, bár fogalma sem volt, hogy mit. Félt tőled.

Furcsa volt ezt hallani, hamisan csengett. Eldritch, aki annyi mindent tehetett és tett is… igaz, hogy látta a jövőbeli emlékművet, tudta, hogy valamiképpen mégis meg fogják ölni.

Hirtelen kitárult az iroda ajtaja.

Roni Fugate nézett be és meglátta kettejüket. Meg sem tudott szólalni, csak bámult leesett állal. Végül nagy nehezen kinyögte: – Egy szellemkép! Azt hiszem, az, amelyik áll, a hozzám közelebbi. – Remegve belépett az irodába, becsukta maga után az ajtót.

– Így van – mondta Barney jövőbeli énje, élesen szemmel tartva a lányt. – Letesztelheted: dugd át rajta a kezed.

A lány megtette, Barney Mayerson látta, hogy a lány keze átmegy a testén és eltűnik. – Már láttam szellemképet – mondta a lány, visszahúzva a kezét. Kicsit már összeszedte magát. – De a tiédet még nem, drágám. Mindenki, aki bevette azt a rettenetet, előbb-utóbb szellemkép lett, de mostanában ez egyre ritkább. Úgy egy éve még mindenhol látni lehetett őket, amerre csak fordult az ember. – Hozzátette: – Végül Hepburn-Gilbert is meglátta önmagát. Meg is érdemelte.

– Tudod, hogy Eldritch hatalma alatt áll – mondta jövőbeli énje Roninak –, még ha nekünk az a férfi halott is. Szóval óvatosnak kell lennünk. Eldritch bármikor elkezdheti manipulálni az érzékeit, és akkor nem lesz választása, aszerint kell cselekednie.

Roni Barneyhoz fordult. – Mit tehetünk érted?

– Vissza akar jutni a Marsra – felelt helyette jövőbeli énje. – Egy roppant bonyolult tervet eszeltek ki, hogy Eldritchet a bolygóközi bíróság segítségével elpusztítsák. Ehhez be kell vennie egy Ióról származó, epilepsziát előidéző anyagot, a KV-7-et. Vagy már erre sem emlékszel?

– De az ügy nem is került bíróságra – mondta Roni. – Peren kívül megállapodtak. A vádat ejtették.

– Visszavihetünk a Marsra a P. P. Babaházak Rt. egyik hajóján – mondta jövőbeli énje Barneynak. – De azzal nem érsz el semmit, mert Eldritch nem csak hogy követne és veled lenne egész úton, ráadásul ott várna megérkezéskor… ez a kedvenc szórakozása. Ne felejtsd el, hogy egy szellemkép bárhová eljuthat, nem köti sem az idő, sem a tér. Ezért szellemkép, ezért és mert nincs anyagcseréje, legalábbis nem abban az értelemben, ahogy általában használjuk a szót. Furcsa módon a gravitáció hat rá. Újabban több tanulmány is foglalkozott a kérdéssel, de egyelőre nem sok minden derült ki. – Jelentőségteljesen hozzátette: Főleg a kapcsolódó kérdéssel foglalkoztak: hogyan lehet egy szellemképet a saját téridejébe visszaküldeni… elűzni.

– Ennyire meg akartok szabadulni tőlem? – kérdezte Barney. Csontjait hideg járta át.

– Hát persze – felelte nyugodtan jövőbeli énje. – Ahogy te is ennyire vissza akarsz jutni. Már tudod, hogy hibáztál, tudod, hogy… – Ronira pillantott és azonnal elharapta. Nem akart a lány előtt Emilyről beszélni.

– Folytattak kísérleteket magasfeszültségű, alacsony amperszámú elektrosokkal – mondta Roni. – És mágneses mezőkkel. A Columbia University…

– A legtöbbet a Nyugati Parton, a Cal fizikai részlegében érték el – vágott közbe a jövőbeli én. – A szellemképet bétarészecskékkel bombázzák, ezzel szétporlasztva a proteinbázist, ami ahhoz szükséges, hogy…

– Jól van, megyek már – mondta Barney. – Meglátogatom a Cal fizikai részlegét, meglátjuk, mit tudnak csinálni. – Teljes vereség, még saját maga is cserbenhagyta, gondolta vad, tehetetlen dühvel. Jézusom!

– Ez fura – mondta Roni.

– Micsoda? – kérdezte a jövőbeli én. Hátradőlt a székben, s karját összefonva nézett a lányra.

– Amit a Cal-ról mondasz – felelte Roni. – Amennyire én tudom, ott egyáltalán nem kísérleteztek szellemképekkel. – Odasúgta Barneynak. – Kérd meg, hogy mutassa meg mindkét kezét.

– A kezedet – mondta Barney, de az ülő alak alattomos átváltozása máris megkezdődött, főleg az állán látszott, a jellegzetes dudort azonnal felismerte. – Hagyjuk – mondta rekedten. Zúgott a feje.

Jövőbeli énje gúnyolódva mondta: – Isten segít azokon, akik segítenek magukon, Mayerson. Tényleg azt hiszi, hogy van értelme megálmodni embereket, hátha valaki megsajnálja magát? A pokolba, én sajnálom magát, megmondtam, hogy ne vegye be a második adagot. Elengedném, ha tudnám, hogy hogyan, márpedig én többet tudok erről a szerről, mint bárki.

– Mi lesz vele? – kérdezte Roni a jövőbeli ént, aki már nem volt jövőbeli én, a metamorfózis beteljesedett, a magas és beesett arcú Palmer Eldritch ült a székben enyhén hintázva; egy hatalmas adag időtlen pókháló, fennhéjázó gesztusként félig emberi alakban. – Te jó isten, így fog kóborolni örökké?

– Jó kérdés – mondta Palmer Eldritch ünnepélyesen. – Bárcsak tudnám, magam miatt és miatta. Én már sokkal mélyebben vagyok nála, ne felejtse. – Barneyhoz fordult. – Érti, ugye, hogy magának már nem szükséges visszanyerni a normális Gestaltot, lehet kő, fa, légtaxi vagy az antitermál ernyő egy darabkája. Én már voltam mindez és még sokkal több. Ha élettelen dologgá változik, mondjuk, egy vén fatuskóvá, nem lesz tudatában az idő múlásának. Érdekes megoldás olyasvalakinek, aki menekülni akar a szellemkép-léttől. Én nem akarok. – A hangja elmélyült. – Mert számomra a saját téridőmbe való visszatérés Leó Bulero uszítása miatt a halált jelenti. Ellenkezőleg, én csak ebben az állapotban tudok élni. De maga… – halvány mosollyal intett. – Legyen kő, Mayerson. Várja ki, amíg a drog elmúlik, akármeddig is tart. Tíz év, száz. Egymillió. Vagy legyen kövület egy múzeumban. – A tekintete szelíd volt.

Egy idő múlva Roni szólalt meg: – Talán igaza van, Barney.

Barney az íróasztalhoz ment, felvett egy üveg papírnehezéket, majd letette.

– Mi nem érinthetjük meg – figyelte meg Roni –, de ő…

– A szellemkép azon képessége, hogy manipulálni tudja a tárgyakat – magyarázta Palmer Eldritch –, azt mutatja, hogy valóban jelen van, nem csak kivetülés. Emlékezzen a Poltergeist-jelenségre… a kopogószellemek is képesek voltak tárgyakat mozgatni, pedig nekik sem volt testük.

Az iroda falán megcsillant egy plakett; Emily kapta három évvel Barney ideje előtt, egy show-ban bemutatott kerámiájáért. Itt volt, megtartotta.

– Az a plakett akarok lenni – döntött Barney. Rézből és keményfából készült, valószínűleg mahagóniból; tartós, ráadásul most már tudta, hogy jövőbeli énje sosem válik meg tőle. A falhoz indult, kíváncsi volt, milyen lesz, amikor megszűnik embernek lenni, és egy falon lógó fa-réz tárggyá lesz.

– Akarja, hogy segítsek? – kérdezte Palmer Eldritch.

– Igen.

Valami erő felkapta. Kinyújtotta a kezét, hogy kitámassza magát, aztán zuhant, egy szűkülő, végtelen alagútban ereszkedett, érezte, ahogy a falak egyre szorulnak körülötte, és tudta, hogy rosszul ítélte meg a dolgot. Palmer Eldritch megint csak gyűrűket gondolt köré, demonstrálta az erejét mindenki fölött, aki Ét-R-t rág; Eldritch csinált valamit, és ő még azt sem tudta, mit, de biztosan nem azt, amit mondott. Nem azt, amit megígért.

– Az isten verje meg, Eldritch! – mondta Barney, de nem hallotta a saját hangját, nem hallott semmit. Egyre csak ereszkedett, súlytalanul, már szellemkép sem volt, a gravitáció sem hatott rá, az is elmúlt.

Hagyjon meg nekem valamit, Palmer, fohászkodott magában. Kérem. Ez az ima már elhangzott és nem talált meghallgatásra, értette meg; Palmer Eldritch már réges-rég cselekedett – túl késő volt, mindig is az volt. Akkor beperelem, gondolta Barney; valahogy visszajutok a Marsra, beveszem a mérget, és életem hátralévő részében a bolygóközi bíróságon harcolok vele… és nyerek. Nem Leóért meg a P. P. Babaházakért, hanem magamért.

Ekkor nevetést hallott. Palmer Eldritch nevetését. De honnan… ?

Önmagából.

Lenézett a kezeire, jól látta a balt: rózsaszín, sápadt, a húst bőr és apró, szinte láthatatlan szőrszálak fedték; no és a jobb: fényes, izzó, makulátlan gépi tökély, az eredetihez képest határtalanul felsőbbrendű kar.

Immár tudta, mit tettek vele. Óriási átváltozás – legalábbis az ő szemszögéből – ment végbe, valószínűleg egész eddig minden emiatt történt.

Leó Bulero engem fog megölni, jött rá. Rólam fog szólni az emlékmű.

Én vagyok Palmer Eldritch.

Arra azért kíváncsi lennék, gondolta, miközben a környezete megszilárdult és kitisztult, ő hogyan jön ki Emilyvel.

Remélem, hogy pocsékul.

12

Széttárt karja elért a Proxima Kentauri rendszertől egészen a Terráig. Nem ember volt, nem emberként tért vissza. És hatalmas ereje volt. Legyőzte a halált.

Mégsem volt boldog. Azon egyszerű oknál fogva, hogy magányos volt. Hát megpróbált először is ezen változtatni, fáradtságot nem kímélve csábított másokat a saját útjára.

Többek között Barney Mayersont.

– Mayerson – társalgótt –, mi a fene vesztenivalója van? Gondolja végig: jelenleg magának kampec, elvesztette a nőt, akit szeret, a múltját legszívesebben visszacsinálná. Tudja, hogy kisiklott az élete, és csak saját magának köszönheti. Helyrehozni meg nem lehet. Még ha a jövő millió évig tart is, nem hozza helyre azt, amit, hogy úgy mondjam, a saját kezével tett tönkre. Érti, amit mondani akarok?

Nincs válasz.

– És elfelejt valamit – folytatta kis várakozás után. – Az a nő visszafejlődött attól a nyomorúságos evolúciós terápiától, amit az a nácifajta német orvos csinált a klinikáján. Igen, volt annyi esze – pontosabban a férjének –, hogy azonnal abbahagyja a kezelést, és még mindig tud eladható kerámiát csinálni; annyira azért nem fejlődött vissza. De… maga már nem tudná szeretni. Tudja, kicsit sekélyesebb, árnyalatnyit butább. Még ha visszakapná, akkor sem lenne olyan, mint a múltban. Megváltozott.

Ismét várt. Ezúttal jött a válasz. – Jól van!

– Hová szeretne menni? – kérdezte ekkor. – A Marsra? Lefogadom. Na jó, akkor vissza a Terrára.

Barney Mayerson, aki nem volt önmaga, azt mondta: – Nem. Önként jöttem el. Végeztem a Terrával, kész.

– Jól van. Nem a Terra. Lássuk. Hm – tűnődött. – A Prox. Maga még sosem látta a Proxot és az ottaniakat. Tudja, én vagyok a híd. A két rendszer között. Akkor jönnek ide a Szolrendszerbe, amikor csak akarnak… és amikor engedem. De eddig még nem engedtem. Pedig mennyire szeretnének! – kuncogott. – Szinte sorban állnak. Mint a gyerekek a szombat délutáni matinéra a moziban.

– Változtasson kővé.

– Miért?

– Hogy ne érezzék – felelte Barney Mayerson. – Rám sehol nem vár semmi.

– Még az sem tetszik, hogy velem homogén organizmussá változott? Nincs válasz.

– Osztozhat az ambícióimban. Rengeteg van, nagyok… Leó mellettük porszem. – Persze Leó nemsokára megöl engem, gondolta. Legalábbis “nemsokára”, az átváltozáson kívüli időszámítás szerint. Megismertetem egy ambíciómmal. Egy kisebbel. Talán feltüzeli magát.

– Kétlem – felelte Barney.

– Bolygóvá változom. Barney nevetett.

– Viccesnek találja? – Dühös volt.

– Szerintem maga bolond. Akár ember, akár egy izé a csillagközi űrből: magának elment az esze.

– Még nem magyaráztam el – mondta méltósággal –, hogy pontosan mit is értek alatta. Úgy értem, hogy én leszek mindenki a bolygón. Tudja, melyik bolygóról beszélek.

– A Terráról.

– Egy fenét. A Marsról.

– Miért a Mars?

– Mert… – keresgélte a szót. – Új. Fejletlen. Tele potenciállal. Én leszek minden telepes, aki megérkezik ide. Én irányítom a társadalmukat, én leszek maga a társadalom!

Nincs válasz.

– Ugyan már. Mondjon valamit.

– Hogyan lehet, hogy ha maga annyi mindenné átváltozhat, akár egy egész bolygóvá is, én nem lehetek az a plakett az irodámban a P. P. Babaházaknál?

– Ööö – ez felkészületlenül érte. – Jól van, jól van. Legyen az a plakett, mit érdekel engem? Legyen, ami akar… bevette a drogot, joga van hozzá, hogy a tetszése szerint átváltozzon. Persze nem lesz valóság. Ez az igazság. Beavatom a legféltettebb titkomba: az egész csak hallucináció. Attól tűnik valóságosnak, hogy bizonyos profetikus jelleg vegyül az élménybe, pont mint az álmoknál. Milliónyi úgynevezett “átváltozott” világban jártam, láttam mind. És tudja, mik? Semmik. Mint egy fehér egér, aminek az agya bizonyos részét elektromos impulzussal ingerlik újra meg újra… undorító.

– Értem – mondta Barney Mayerson.

– Ennek tudatában is egy ilyenbe akar kerülni?

Barney kis szünet után válaszolt. – Persze.

– Hát jó! Kő lesz, és leteszem egy tengerparton, heverhet ott és hallgathatja a hullámokat pármillió évig. Ez biztos tetszeni fog. – Maga hülye seggfej, gondolta. Még hogy kő! Istenem!

– Meg akar puhítani vagy mi? – kérdezte Barney Mayerson. Hangjában először érződött a kétség erős zöngéje. – Ezt akarták a proxik? Ezért küldték magát?

– Nem küldtek. Magamtól jöttem. Jobb, mint a forró csillagok közti halott űrben élni. – Kuncogott. – Amúgy maga tényleg puha… és kő akar lenni. Figyeljen rám, Mayerson, maga nem kő akar lenni. Maga halott akar lenni.

– Halott?

– Úgy érti, nem is tudta? – hitetlenkedett. – Ó, ugyan már!

– Nem. Tényleg nem tudtam.

– Nagyon egyszerű, Mayerson. Adok egy átváltozott világot, amiben maga egy elgázolt kutya rothadó teteme egy árokban… gondolja meg, micsoda megkönnyebbülés lenne. Én leszek maga, én már maga vagyok, és Leó Bulero magát öli meg. Ez a döglött kutya, Mayerson, ez a tetem az árokban. – Én meg tovább élek, mondta magában. Ez az én ajándékom magának, és ne feledje: az “ajándék” szó, a maga angol anyanyelvén gift, németül mérget jelent. Hagyom, hogy maga haljon meg helyettem pár hónap múlva. A Sigma 14-B műholdon felépül az emlékmű, én viszont tovább élek a maga testében. Amikor a Marsról visszatér dolgozni a P. P. Babaházak Rt.-be, én leszek maga. így elkerülöm a végzetemet.

Ilyen egyszerű.

– Jól van, Mayerson – fejezte be, belefáradva a monológba. – Dologra, ahogy mondják. Vegye úgy, hogy ejtettem magát, már nem vagyunk egyetlen organizmus. Újra külön, saját végzetünk van, ahogy akarta. Maga Conner Freeman hajójában van, távozóban a Vénuszról, én meg a Bárányhimlő Telepen; a felszínen virul a kiskertem, és akkor fekszem le Anne Hawthorne-nal, amikor csak akarok. Ami engem illet, kellemes élet. Remélem, a magáé is… – És abban a pillanatban előbukkant.

A lakrészének konyhájában állt a Bárányhimlő Telep bunkerban, helyi gombát sütött serpenyőben… a levegőben vaj és fűszerillat szállt, a nappaliban a hordozható magnón Haydn egy szimfóniája szólt. Milyen békés, gondolta örömmel. Pontosan, amire szükségem van: békesség és csend. Végül is úgy hozzászoktam már a csillagközi űrben. Ásított, jót nyújtózott, majd azt mondta: – Megcsináltam.

A nappaliban ülő Anne Hawthorne, aki az egyik hírszolgáltató ENSZ-műholdról szerzett homeolapot olvasta, felnézett: – Mit csináltál meg, Barney?

– Eltaláltam a helyes fűszerezést – felelte még mindig kitörő örömmel. Palmer Eldritch vagyok, és itt vagyok, nem ott. Túl fogom élni Leó támadását, és tudom, hogyan élvezzem, hogyan használjam ki ezt az életet itt, amit Barney nem tudott vagy nem akart. Majd meglátjuk, mennyire fog neki tetszeni, amikor Leó részecskékre robbantja a hajóját. És a keserűen megbánt élet véget ér.

*

Barney Mayerson hunyorgott a föntről jövő erős fényben. A következő pillanatban rájött, hogy egy hajón van; a helyiségben nem volt semmi különös, a hálószoba és a társalgó keveréke, de a lerögzített bútorok elárulták. És a gravitáció is furcsa volt, mesterséges, nem is hasonlított a földihez.

És a kilátás. Az ablak nem volt nagy, mint egy méhviaszlép. De a vastag műanyagon így is átlátszott az üresség. Odament, hogy jobban lásson. A vakító Szol kitöltötte a panoráma egy részét; ösztönösen nyúlt, hogy felkattintsa a fekete szűrőt. És ahogy nyúlt, meglátta a kezét. Fémből készült, rendkívül hatékony műkezét.

Azonnal kiment a kabinból, végig a folyosón a bezárt pilótafülkéig. Acélöklével bekopogott, és a megerősített ajtó nemsokára kitárult.

– Igen, Mr. Eldritch? – kérdezte tiszteletteljesen a fiatal, szőke pilóta.

– Üzenetet akarok küldeni.

A pilóta tollat vett elő, és kezelőpult szélére erősített jegyzetfüzet fölé tartotta. – Kinek, uram?

– Leó Bulerónak.

– Leó… Bulero – írta gyorsan a pilóta. – A Terrára akarja sugározni, uram? Mert ha igen…

– Nem. Leó itt van a közelünkben a saját hajóján. Mondja meg neki… – sebesen dolgozott az agya.

– Szeretne beszélni vele, uram?

– Nem akarom, hogy megöljön – felelte. – Ezt akarom megmondani neki. És hogy velem együtt magát is. Meg mindenkit ezen a lassú hajón, ezen az ostobán nagy célponton. – De reménytelen, jött rá. Félix Blau valamelyik embere, akit előrelátóan a Vénuszra küldtek, látott felszállni. Leó tudja, hogy itt vagyok. Mindennek vége.

– Ennyire kemény az üzleti verseny? – kérdezte a pilóta döbbenten. Teljesen elfehéredett.

A lánya, Zoe Eldritch jelent meg, dirndli ruhában és szőrmepapucsban. – Mi az?

– Leó itt van. Az ENSZ engedélyével szerzett egy fegyveres hajót, csapdába csaltak minket. Nem lett volna szabad a Vénuszra jönnünk. Hepburn-Gilbert is benne volt. – Odafordult a pilótához. – Próbálja meg elérni. Visszamegyek a kabinomba. – Itt nem tehetek semmit, mondta magában, és elindult.

– Egy fenét, beszéljen vele maga! Elvégre magát akarja elkapni – fortyant fel a pilóta, és kiszállt a székéből.

Barney Mayerson sóhajtott, leült és bekapcsolta a rádiót. Vészfrekvenciára állította, és kezébe vette a mikrofont. – Leó, maga rohadt szemét. Elkapott: idecsalt, ahol megtámadhat. Maga meg az átkozott flottája már amúgy is benne voltak az üzletben, amikor visszatértem a Proxról. Előnnyel indultak. – Most inkább volt dühös, mint rémült. A hajónkon nincs semmi. Abszolút semmi, amivel védekezhetnénk… fegyvertelen célpontra akar támadni. Ez egy teherhajó. – Elhallgatott, töprengett, mit is mondhatna még. Hogy Barney Mayerson vagyok, és Eldritchet sosem kapja el, mert egyik életből a másikba csempészi át magát? Hogy valójában olyasvalakit öl meg, akit ismer és kedvel?

– Mondj már valamit! – szólt rá Zoe.

– Leó – mondta a mikrofonba –, engedjen vissza a Proxra. Kérem! Várt, hallgatta a hangszóróból hallatszó sztatikus zörejt. – Jól van folytatta. – Visszaszívom. Sosem hagyom el a Szol-rendszert, és maga sosem tud megölni, még Hepburn-Gilbert segítségével sem, vagy bárkivel is működik együtt az ENSZ-nél. – Zoehoz fordult. – Na? Tetszik? – Leejtette a mikrofont. – Végeztem.

Az első lézernyaláb kis híján kettévágta a hajót.

Barney Mayerson a pilótafülke padlóján hevert, hallotta, ahogy a vészpumpák recsegve, kattogva életre kelnek. Megkaptam, amit akartam, gondolta. Vagyis amit Palmer szerint akartam. Meghalok.

Leó Bulero ENSZ-hadihajója beállt a második, végső lövéshez. A pilóta képernyőjén látta a fúvókák füstjét. Nagyon közel volt.

Fekve várta a halált.

Aztán lakrészének nappalijában volt és Leó Bulero sétált feléje.

Anne Hawthorne érdeklődő tekintettel felállt. – Szóval maga Leó Bulero. Jó néhány kérdésem van, mind a maga termékével, a Dra-Zs-val kapcsolatban…

– Én nem gyártok semmiféle Dra-Zs-t – felelte Leó. – Határozottan tagadom a pletykát. Kereskedelmi vállalkozásaim egyike sem illegális. Figyeljen, Barney, bevette vagy nem a… – leengedte a hangját, és Barney Mayersonhoz hajolva suttogta – tudja, mit?

– Kimegyek – mondta Anne tapintatosan.

– Ne! – mordult rá Leo. Felix Blauhoz fordult, aki biccentett. – Tudjuk, hogy maga Blau egyik embere. – Majd ismét dühösen Barney Mayersonra meredt. – Szerintem nem vette be – mondta, félig magának. Megmotozom. – Átkutatta Barney kabátzsebeit, majd az ingét. – Na tessék. – Előhúzta a mérget tartalmazó csövet. Letekerte a kupakot, és belekukkantott. – Megvan – mondta Blaunak, erős undorral. – Még szép, hogy Faine nem hallott felőle. Meghátrált.

– Nem hátráltam meg – mondta Barney. Messze jártam, gondolta. Hát nem látja rajtam? – Az Ét-R-rel. Nagyon messze.

– Ja, nagyjából két percig – felelte lenézően Leó. – Akkor értünk ide, amikor bezárkózott. Az egyik társa – Norm valami – engedett be az álkulccsal. Azt hiszem, ő a bunkerfelelős.

– Ne felejtse el – szólt közbe Anne –, hogy a szubjektív Ét-R élmény független a mi időnktől, számára órák vagy akár napok is eltelhettek. Együttérzőn nézett Barneyra. – így van?

– Meghaltam -jelentette ki Barney. Felült. Hányinger környékezte. Maga megölt.

Döbbent csend állt be.

– Mármint hogy én? – kérdezte végül Félix Blau.

– Nem – mondta Barney. Nem számít. Legalábbis amíg megint be nem veszi a drogot. Akkor eljön a vég, Palmer Eldritch győzedelmeskedik, sikerül túlélnie a halálát. És ez volt az elviselhetetlen; nem a saját halála – ami előbb-utóbb amúgy is bekövetkezne –, hanem Palmer Eldritch halhatatlansága. Halál, gondolta, hogyan győzöd le ezt a… valamit?

– Most megbántott – panaszkodott Félix Blau. – Mi ez az egész, hogy valaki megöli, Mayerson? A francba is, kómából keltettük fel! Ráadásul hosszú, nehéz út volt, és véleményem szerint Mr. Bulerónak, a kliensemnek kockázatos is, mivel Eldritch itt ügyködik. – Óvatosan körülnézett. – Vetesse be vele azt az anyagot – tanácsolta Leónak –, aztán menjünk vissza a Terrára, mert valami szörnyűség készülődik. Érzem. – Azzal elindult az ajtó felé.

– Beveszi, Barney? – kérdezte Leó. – Nem.

– Miért nem? – Fáradtság. Türelem.

– Túlontúl drága az életem. – Úgy döntöttem, hogy elég a vezeklésből, gondolta. Most már elég.

– Mi történt magával az átváltozás alatt? Felállt, épphogy sikerült.

– Úgysem mondja el – vélte Félix Blau az ajtóban állva.

– Barney, nem tudtunk mást kieszelni – mondta neki Leó. – Elvitetem a Marsról, ezt tudja. És a Q-epilepszia nem jelenti…

– Csak az idejét pocsékolja – szólt közbe Félix, és még egyszer undorodva Barneyra nézett. – Nagy hibát követett el, hogy erre az alakra bízta magát. – Kilépett a folyosóra.

– Igaza van, Leó – mondta Barney.

– Sosem menekül a Marsról – érvelt Leó. – Nem fogom kiügyeskedni, hogy visszajusson a Terrára. Akármi is történik mostantól.

– Tudom.

– De nem érdekli. Egész életében azt a drogot fogja szedni – meredt rá értetlenül Leó.

– Soha többé.

– Akkor?

– Itt élek – felelte Barney. – Telepesként. Gondozom a kertemet, meg amit kell. Öntözőrendszert építek, ilyesmi. – Fáradt volt és a hányinger sem múlt el. – Sajnálom.

– Hát még én – mondta Leó. – És nem értem. – Anne Hawthorne-ra pillantott, de tőle sem kapott választ, hát vállat vont és az ajtóhoz ment. Ott megint mondani akart valamit, de aztán mégsem. Félix Blauval együtt távozott. Barney hallgatta a léptek dobogását a bunker kijárata felé, majd a zaj elhalt, csend lett. A mosogatóhoz ment és töltött egy pohár vizet.

Kis idő múlva Anne szólalt meg. – Én értem.

– Tényleg? – A víz jólesett, elmosta az Ét-R utóízét.

– Egy részed Palmer Eldritch lett. Ő meg részben te. Többé nem tudtok teljesen különválni, örökre…

– Elment az eszed – mondta. A kimerültségtől nekirogyott a mosogatónak, a lábai már alig bírták el.

– Eldritch megkapta tőled, amit akart – jelentette ki Anne.

– Nem. Mert túl hamar visszajöttem. Még öt-tíz percet ott kellett volna lennem. Amikor Leó másodszor lövet, Palmer Eldritch lesz a hajón, nem én. – Ezért is nem kell az agyamat tönkretennem egy elkapkodott, őrült terv miatt, amit a kétségbeesés szült. Amúgy is meghal.

– Értem – mondta Anne. – És biztos vagy benne, hogy amit az átváltozás alatt láttál a jövőből…

– Érvényes. – Mert nem függött attól, ami az élmény alatt a rendelkezésére állt.

Megvolt mellé a prekog képessége.

– És Palmer Eldritch is tudja, hogy érvényes – folytatta. – Megtesz, meg fog tenni mindent, hogy kikerüljön belőle. De nem tud. Nem fog tudni. -Vagy legalábbis, korrigált, valószínű, hogy nem. Mert ez a jövő lényege: az egymásba gabalyodó lehetőségek. És ő már rég elfogadta ezt, megtanult boldogulni vele, ösztönösen tudta, melyik idővonalat válassza. Ez volt a munkája Leónál.

– De emiatt Leó nem fog tenni érted semmit – mondta Anne. – Tényleg nem fog visszavinni a Földre, komolyan gondolja. Nem fogod fel ennek a komolyságát? Rá volt írva az arcára: amíg él, sosem…

– A Földön már jártam. – Ő is komolyan gondolta, amit a marsi életéről mondott.

Ha ez jó Palmer Eldritchnek, neki is jó. Mert Eldritch sok életet megélt, óriási, megbízható bölcsesség halmozódott fel abban az emberben, lényben vagy micsodában. Az átváltozás alatti Eldritchcsel való fúzió nyomott hagyott benne, az örökkévalóság pecsétjét: az abszolút tudat egy formáját. Eltöprengett, vajon Eldritch kapott-e valamit cserébe. Van bármim, aminek hasznát veheti? Egy megérzés? Egy hangulat, egy emlék vagy egy elv?

Jó kérdés. Amire a válasz, döntötte el, határozott nem. Az ellenség egy kifejezetten ronda és idegen valami, ami behatolt a fajunkba, akár egy betegség, a Terra és a Prox közötti hosszú utazás során… és mégis többet tudott véges életünk értelméről, mint én, aki itt élek. Perspektívában látta. Évszázadokig sodródott a semmiben, várva, hogy arra tévedjen valamiféle létforma, amivé átváltozhat… talán ez tudásának a forrása: nem a tapasztalat, csak a végtelen, magányos elmélkedés. És vele szemben én nem tudok – nem tettem – semmit.

Norm és Fran Schein jelent meg a lakrész ajtajában. – Hé, Mayerson, milyen volt? Mi a véleménye az Ét-R-ről a második körben? – Beléptek, várva a válaszát.

– Nem fogják venni – jelentette ki.

Norm csalódottan mondta: – Én nem így éreztem. Nekem tetszett, sokkal jobban, mint a Dra-Zs. Kivéve… – elhallgatott, homlokát ráncolta, és aggódva nézett a feleségére. – Ahol én voltam, éreztem valami hátborzongató jelenlétet. Valahogy megfertőzte a dolgokat – magyarázta. – Persze visszajöttem…

– Mr. Mayerson nagyon kimerültnek tűnik – vágott közbe Fran. – A részleteket majd később elmondod.

Norm Schein Barneyt méricskélte. – Maga aztán fura madár, Barney. Az első adagból alig eszmélt fel, máris elvette ettől a lánytól, Miss Hawthorne-tól az övét, bezárkózott, hogy nyugodtan bevehesse, most meg azt mondja… – sztoikusán vállat vont. – Talán megülte a gyomrát. Nem tud mértéket tartani, pajtás. Én, igenis, kipróbálom megint. Persze óvatosan. Nem úgy, mint maga. – Mintha magát nyugtatná, hangosan megismételte: – Komolyan, nekem tetszett.

– Kivéve a jelenlétet, ami ott volt – mondta Barney.

– Én is éreztem – mondta halkan Fran. – Többet meg se próbálom. Félek tőle. Akármi is volt. – Megborzongott és közelebb húzódott a férjéhez, aki ösztönösen átölelte.

– Ne féljen tőle – mondta Barney. – Csak élni akar, mint mi mind.

– De olyan volt, mint a… – kezdte Fran.

– Mindent kellemetlennek látnánk, ami ilyen öreg – vélte Barney. Fel sem érhetjük ésszel azt a kort.

– Úgy beszél, mintha tudná, mi volt az – mondta Norm.

Tudom is, gondolta Barney. Mert ahogy Anne mondta, egy része itt van bennem. És én pedig az ő struktúrájában, amíg pár hónap múlva meg nem hal. Úgyhogy amikor Leó megöli, kemény pillanat lesz nekem is. Kíváncsi vagyok, ő mit fog érezni…

– Annak a dolognak van egy neve – mondta mindnyájuknak, de főként Norm Scheinnek és a feleségének –, amit felismernének, ha kimondanám. Bár ő sosem nevezné így magát. Mi neveztük el így. Tapasztalat alapján, több ezer év távolságból. De előbb-utóbb szembe kellett kerülnünk vele. És most nincs távolság. Sem idő.

– Úgy érted, Isten – mondta ki helyette Anne Hawthorne. Nem is kellett válaszolnia, elég volt biccenteni.

– És… gonosz? – suttogta Fran Schein.

– Csak egy aspektusa – felelte Barney. – Mi így tapasztaljuk meg. Semmi több. – Hát nem mutattam már be világosan, kérdezte magában. Meséljem el, hogyan próbált a maga módján segíteni rajtam? És hogy ő is milyen dühös volt a sors erőire, ami minden élőt áthat, őt is éppúgy, mint bennünket?

– A kutyafáját – mondta Norm, s a szája sarka lefittyedt; egy pillanatra úgy nézett ki, mint egy becsapott kisfiú, aki rögtön sírva fakad.

13

Később, amikor már meg bírt állni a lábán, felvitte Anne Hawthorne-t a felszínre, és megmutatta neki kezdetleges kertjét.

– Tudod, bátorságra vall cserbenhagyni valakit – mondta neki Anne.

– Úgy érted, Leót? – Tudta jól, hogy érti, kétség sem lehetett afelől, mit tett éppen az imént Leóval, Félix Blauval meg a P. P. Babaházak Rt.-vel és az egész Dra-Zs szervezettel. – Leó felnőtt férfi – érvelt. Majd túlteszi magát rajta. Rájön, hogy magának kell elbánni Palmer Eldritchcsel, és el is fog. – Márpedig az Eldritch elleni perrel nem ért volna el annyit, gondolta, a prekog előérzetem súgja.

– Répa – húzta el a száját Anne, aki közben leült az egyik automata traktor sárhányójára, és most egy csomag magot vizsgált. – Utálom a répát. Úgyhogy, kérlek, ne ültess egyet se, még azt a mutánst fajtát se, amelyik zöld, magas, vékony és olyan az íze, mint a műanyag ajtókilincsnek.

– Gondolkodtál azon, hogy ideköltözöl? – kérdezte a férfi.

– Nem. – A lány lopva megnézte a traktor homeosztatikus kezelőszekrényét, és megbökte az egyik áramvezető kábel rojtos, részben megégett szigetelését. – De időnként a te csoportoddal vacsorázom. Ti vagytok a legközelebbi szomszédok, ha tetszik, ha nem.

– Figyelj, az a lepusztult rom, amiben laktok… – elhallgatott. A személyiségem, gondolta Barney; máris ennek a selejtes közösségnek a szabályai szerint alakul a személyiségem, pedig rájuk férne ötvenévnyi folyamatos, részletes javítónevelés. – Az én bunkerem simán legyőzi a tiédet – mondta. – A hét bármelyik napján.

– Mit szólsz a vasárnaphoz. Akkor kétszer is megy?

– Vasárnap nem lehet. A bibliát olvassuk.

– Ezzel ne viccelj – feddte meg Anne halkan.

– Nem vicceltem. – Tényleg nem, esze ágában sem volt.

– Amit Palmer Eldritchről mondtál…

– Egyvalamit akartam mondani vele – szólt Barney. – Maximum kettőt. Először is, hogy ő – tudod, kire gondolok –, valóban létezik, valóban ott van. Habár nem úgy, ahogy eddig hittük és megtapasztaltuk… talán nem úgy, hogy valaha is képesek leszünk. Másodszor… – tétovázva elhallgatott.

– Mondd csak.

– Nemigen segíthet rajtunk. Kicsit talán. De üres kézzel áll ott. Érti a helyzetet, és segíteni akar. Próbál. Csakhogy… csakhogy nem ilyen egyszerű. Ne kérdezd, hogy miért nem. Talán még ő sem tudja. Talán őt is elgondolkoztatja. Még ennyi idő után is át kell gondolnia. – És majd később is, amikor megszabadul Leó Bulerótól. A közülünk való, ember Leótól. Vajon Leó tudja, mivel áll szemben? És ha igen… akkor is megpróbálja, végigviszi a tervét?

Leó igen. Egy prekog megérzi az előre elrendelt dolgokat.

– Ami megszállta Palmer Eldritchet – mondta a lány –, amivel szemben állunk, az hozzánk képest felsőbbrendű, és mint mondod, nem ítélhetjük el és nem érthetjük meg a szándékait vagy tetteit; titokzatos, túlmutat rajtunk. Csakhogy én tudom, hogy tévedsz, Barney. Ha valami üres kézzel áll, az nem lehet Isten. Csak egy lény, amit egy nála magasabb rendű erő hozott létre, mint minket. Istent viszont nem úgy hozták létre, és Isten nem értetlen.

– Éreztem rajta az isteni jelenlétet – mondta Barney. – Ott volt. Főleg abban a pillanatban, amikor Eldritch fellökött, gondolta, amikor igyekezett rávenni, hogy én is próbálkozzam.

– Hát persze – értett egyet Anne. – Azt hittem, ezt már érted. Ő mindnyájunkban benne van, egy olyan magasabb rendű létformában pedig, amiről beszélsz, még inkább manifesztálódik. De… hadd meséljem el a macskás viccet. Nagyon rövid és egyszerű. Vendégség, a háziasszony egy szép kis két és fél kilós bélszínt tett a konyhában a kredencre, hogy majd megsüti, de addig is a nappaliban tereferél a vendégekkel, iszogatnak satöbbi. Aztán elnézést kér és kimegy a konyhába megsütni a bélszínt… ami eltűnt. A sarokban pedig a család macskája elégedetten mosdik.

– A macska megette a bélszínt – véli Barney.

– Gondolod? Bejönnek a vendégek és tanakodni kezdenek. A bélszín eltűnt, mind a két és fél kiló, a macska meg ott ül, látszólag vidáman és jóllakva. Mérjük meg a macskát, mondja valaki. Ittak már párat, hát jó ötletnek találják. Átmennek a fürdőszobába, és megmérik a macskát a mérlegen. Pontosan két és fél kiló. Mind megnézik, és valaki azt mondja: “Jól van, ennyi. Itt a bélszín.” Elégedettek, hogy tudják, mi történt, megvan az empirikus bizonyíték. Aztán egyiküknek lelkiismeret-furdalása támad, és értetlenül mondja: “De akkor hol a macska?”

– Hallottam már ezt a viccet – mondta Barney. – Különben sem látom, mi köze bármihez is.

– Ebben a viccben fogalmazódik meg legtökéletesebben az ontológia problémája. Ha elég sokáig töprengsz rajta…

– Egy fenét – vágott közbe mérgesen a férfi. – Két és fél kilós macska, hülyeség… ha a mérleg két és fél kilót mutat, akkor nincs macska.

– Gondolj a borra meg az ostyára – emlékeztette halkan Anne. A férfi rámeredt. Egy pillanatig azt hitte, érti.

– Igen – mondta Anne. – Nem a macska volt a bélszín. De lehetett a bélszín pillanatnyi manifesztációja. Ne mondd nekünk, Barney, hogy ami beleszállt Palmer Eldritchbe, az Isten, mert nem tudsz Őróla ennyit, senki sem tud. De az lehet, hogy az a csillagközi űrből való lény az Ó alakjára van formálva, akárcsak mi. Ezt választotta, hogy megmutassa magát nekünk. A térkép nem a táj, az edény nem a fazekas. Szóval ne beszélj ontológiai szinten, Barney, ne mondd, hogy van meg nincs. – Reménykedve mosolygott rá, megértette-e.

– Egy nap majd imába foglaljuk azt az emlékművet.

Nem Leó Bulero cselekedete, gondolta, bármilyen bámulatos is volt (pontosabban lesz), nem az lesz imádatunk tárgya. Nem, mi mindannyian mint kultúra úgy teszünk majd, amire én máris hajlok: felruházzuk a végtelen hatalomról alkotott fogalmunkkal, gyöngén, szánalmasan. És bizonyos szempontból igazunk lesz, mert az az erő ott van. De ahogy Anne mondja, a pontos természetét illetően…

– Látom, szívesebben maradnál magadra a kertedben – mondta Anne.

– Azt hiszem, visszaindulok a bunkerembe. Sok szerencsét. És Barney… – megfogta a férfi kezét, és szeretetteljesen megszorította. Sose alázkodj meg. Istennel vagy akármilyen felsőbbrendű lénnyel is találkoztunk, nem akarhatja ezt, és ha igen, akkor se tedd meg. – Előrehajolt, megpuszilta, majd elindult.

– Szerinted igazam van? – szólt utána Barney. – Érdemes itt kerttel próbálkozni? Vagy mi is úgy végezzük…

– Ne engem kérdezz. Nem értek hozzá.

– Téged csak a saját spirituális megváltásod érdekel – mondta Barney durván.

– Már az sem érdekel – felelte Anne. – Szörnyen, szörnyen össze vagyok zavarodva, és itt minden csak még jobban felkavar. Figyelj. – Visszament hozzá. A szeme sötét volt, árnyékos. – Amikor megragadtál, hogy elvedd az Ét-R-t, tudod, mit láttam? Nem csak hittem, de tényleg láttam?

– A műkezemet. Az eltorzult államat. És a szememet…

– Igen – mondta a lány mereven. – A mechanikus szemet. Mit jelentett?

– Azt jelentette, hogy beleláttál az abszolút valóságba. A felszín mögötti lényegbe. – Amit láttál, gondolta, azt a te terminológiáddal stigmának hívják.

A lány egy darabig csak nézte. – Tényleg olyan vagy? – kérdezte aztán, és elhúzódott tőle, arcán jól látszott az undor. – Miért nem vagy ilyen, amilyennek látszol? Most nem vagy olyan. Nem értem. Reszkető hangon hozzátette: – Bárcsak ne mondtam volna el a viccet.

– Én ugyanazt láttam tebenned, kedvesem – felelte a férfi. – Abban a pillanatban. Nem a veled született ujjaiddal akartál megkarmolni. – És olyan könnyen a helyére csusszanhat megint minden. A Jelenlét velünk van, ha ténylegesen nem is, potenciálisan igen.

– Lehet, hogy ez egy átok? – tette fel a kérdést Anne. – Úgy értem, tudjuk, milyen volt az Úr egy valódi átka, ez most ugyanolyan?

– Ezt neked kéne tudnod. Emlékezz, mit láttál. A három stigma: a halott műkéz, a Jensen-szem és a radikálisan deformált áll. – Annak a jelképei, hogy belénk költözött. Itt van közöttünk. Hívatlanul. Kéretlenül. És nincs közbenső szentség, amivel védjük magunk; a gondos, időtálló, okos, aprólékos szertartásainkkal nem kényszeríthetjük, nem zárhatjuk be olyan kézzel fogható elemekbe, mint a kenyér és a víz vagy a bor és az ostya. Szabadon van, minden irányba kiterjed. A szemünkbe néz, és a szemünkből néz.

– Ez az ár – vélte Anne. – Fizetnünk kell. Amiért annyira vágytunk arra, hogy megtapasztaljuk az Ét-R-t. Mint annak idején az almát.

A hangja megdöbbentően keserű volt.

– Lehet, de szerintem már megfizettünk érte. – Legalábbis hajszálnyira voltunk tőle, gondolta. Az a valami, amit csak a terrai alakjában ismerünk, engem akart a maga helyébe tenni a pusztulása pillanatában; annak idején Isten halt meg érettünk, most pedig – ha egy pillanatra is – azzal néztünk szembe, hogy egy felsőbbrendű – a felsőbbrendű – erő arra kér, pusztuljunk el érte.

Ettől már gonosz lenne, tűnődött. Elhiszem, amit Norm Scheinnek mondtam? Hát kétségtelenül alacsonyabb rendű ahhoz képest, ami kétezer éve jött el. A jelek szerint se több, se kevesebb, mint – ahogy Anne mondta – egy porból teremtett lény vágya, hogy továbbörökítse magát; mindannyiunkban ott van ez, mindannyian szeretjük látni, hogy helyettünk egy kecskét vagy bárányt vágnak darabokra és égetnek el. Az áldozatokra szükség van. És nem mi akarunk azok lenni. Tulajdonképpen egész életünk ennek az eszmének van szentelve. Mint ahogy az övé is.

– Viszlát – mondta neki Anne. – Magadra hagylak, üldögélj csak a homokkotró fülkéjében és áss kedvedre. Talán ha legközelebb jövök, már kész öntözőrendszert találok itt. – Még egyszer kurtán rámosolygott, majd gyalog indult el a bunkeré felé.

Kis idő múlva a férfi felmászott a kotró fülkéjébe, és beindította a nyikorgó, homoktól fuldokló gépet. Az gyászos vonítással tiltakozott. Jobban szeretne tovább aludni, gondolta; a gép számára ez volt az utolsó ítélet fülhasogató hívása, és a kotró még nem állt készen.

*

Talán félmérföldnyi szabálytalan árkot ásott ki, még víz nélkül, amikor felfedezte, hogy egy bennszülött létforma, egy marsi valami próbálja meg becserkészni. Azonnal megállította a homokkotrót, és a hideg marsi napfényben hunyorogva igyekezett kivenni, mi is az.

Úgy festett, mint egy ösztövér, kiéhezett nagymama négykézláb, és rájött, hogy valószínűleg ez az a sakálszerűség, amire érkezése óta folyton figyelmeztették. Akármi is volt, a jelek szerint napok óta nem evett; mohón méregette, bár egyelőre tartotta a távolságot… aztán telepatikus úton megérintette. Szóval jól tippelt. Ez a telepatikus sakál.

– Megehetlek? – kérdezte az állat, és állkapcsát eltátva vadul lihegett. – Jézusom, dehogy! – felelte Barney. A kotró fülkéjében kutatott valami fegyver után; megmarkolt egy nehéz csavarkulcsot, és megmutatta a marsi ragadozónak, hadd beszéljen magáért: fontos üzenete volt a kulcsnak és annak, ahogy markolta.

– Tedd le azt a micsodát – üzente a marsi ragadozó gondolatban, a remény és a szükség elegyével. – Ott fent úgysem érlek el. – Ezt nyilván magában akarta gondolni, de valahogy ezt is kisugározta. A lénynek nem volt érzéke a finomságokhoz. – Várok – döntött. – Végül csak le kell, hogy jöjjön.

Barney megfordította a kotrót, és elindult vissza a Bárányhimlő Telep felé. A gép csörögve-zörögve haladt, őrjítőén lassan, minden méteren le akart állni. Barney érezte, hogy nem fog sikerülni. Talán a lénynek van igaza, gondolta, lehet, hogy le kéne szállnom és szembenézni vele.

A hihetetlenül magasabb rendű létforma, ami megszállta Palmer Eldritchet és bejutott a naprendszerünkbe, megkímélt engem, gondolta keserűen, és most felfal ez a satnya állat. Egy hosszú repülés vége, gondolta. A végső megérkezés, amit öt perce még prekog képességeimmel sem sejtettem, nem számítottam rá. Mert nem is akartam… biztos ezt mekegné Mosoly doki, ha itt lenne.

A kotró sivított, vadul köhögött, majd fájdalmasan megrázkódott és összerándult. Élete egy pillanatra felvillant, majd kialudt.

Barney Mayerson egy ideig csak ült a csendben. Közvetlen előtte állt a nagymama-sakál marsi húsevő, szemét le nem véve róla.

– Rendben – szólalt meg Barney. – Akkor jövök. – Leugrott a kotróról, kezében lengetve a csavarkulcsot.

A lény rárontott.

Másfél méterre járhatott, amikor hirtelen felnyüszített, irányt váltott és elszáguldott mellette, hozzá, sem érve. Barney utánafordult. – Tisztátalan – gondolta a lény. Biztonságos távolban megállt, és lógó nyelvvel, ijedten méregette. – Tisztátalan vagy – közölte vele undorral.

Tisztátalan, gondolta Barney Mayerson. Hogyan? Miért?

– Mert az vagy és kész – felelte a ragadozó. – Nézd meg magad. Nem ehetlek meg, megfertőznél. – Maradt, ahol volt, erejének utolsó cseppjét is kiszívta a csalódás… és az iszony. Halálra rémült a férfitól.

– Talán mindnyájan tisztátalanok vagyunk neked – vélte Barney. Mindnyájan, akik a Földről jöttünk. Idegenek ebben a világban. Ismeretlenek.

– Csak te – közölte vele a lény kereken. – Nézd meg a… fúj… a karod, a kezed. Valami förtelmesen nincs rendben veled. Hogyan tudsz így élni? Nem tudod valahogy megtisztítani magad?

Barney Mayerson nem nézett a karjára, sem a kezére, nem volt rá szükség.

Nyugodtan, minden büszkeségét összeszedve elindult a laza homokon a bunkeré felé.

*

Aznap este lefeküdni készült a Bárányhimlő Telep bunkerben, lakrészének szűk ágyában, amikor kopogtattak. – Hé, Mayerson! Nyissa ki. Felvette a köntösét, és ajtót nyitott.

– Visszatért az a kereskedőhajó – hadarta izgatottan Norm Schein, megragadva köntöse hajtókáját. – Tudja, az Et-R-es. Maradt még dérmája? Ha igen…

– Ha hozzám jöttek – felelte Barney, kifejtve köntösét Norm Schein ujjai közül –, le kell jönniük ide. Mondja meg nekik. – Azzal becsukta az ajtót.

Norm dübörgő léptekkel távozott.

Barney leült az asztalhoz, amelynél vacsorázott, a fiókból elővett egy csomag – az utolsó csomag – terrai cigarettát, és rágyújtott; csak ült és dohányzóit, hallgatta bunkertársai jövését-menését. Akár a túlméretezett egerek, gondolta. Akik megszimatolták a csalit.

Kinyílt lakrészének ajtaja. Nem nézett fel, szándékosan az asztalra szegezte a tekintetét, a hamutartóra, a gyufára és a csomag Camelre.

– Mr. Mayerson.

– Tudom, mit akar mondani – mondta Barney.

Palmer Eldritch belépett a lakrészbe, becsukta az ajtót, majd leült Barneyval szemben. – Helyes, barátom. Elengedtem magát, mielőtt megtörtént, mielőtt Leó másodszor is tüzelt. Gondosan mérlegelt döntés eredménye. Volt időm bőven átgondolni az ügyet, kicsivel több, mint három évszázad. Azt nem mondom meg, hogy miért tettem.

– Nem is érdekel – felelte Barney, továbbra is az asztalra meredve.

– Rám sem bír nézni? – kérdezte tőle Palmer Eldritch.

– Tisztátalan vagyok – közölte vele Barney.

– KITŐL HALLOTTA EZT?

– Egy állattól kint a sivatagban. És előtte még sosem látott, egyszerűen odajött és megérezte. – Jó másfél méterről, gondolta magában. Ami nincs is olyan közel.

– Hm. Talán az motiválta, hogy…

– Nem motiválta semmi. Ellenkezőleg… félig már éhen halt, alig várta, hogy megehessen. Úgyhogy igaz kell legyen.

– A primitív elme gyakran összekeveri a tisztátalant és a szentet magyarázta Eldritch. – Neki mindkettő csak tabu. Neki a szertartás…

– A pokolba már! – tört ki keserűen Barney. – Igaz, és ezt maga is tudja. Élek, nem fogok meghalni azon a hajón, de bemocskolódtam.

– Tőlem?

– Találgasson.

Kis szünet után Eldritch vállat vont. – Rendben. Száműztek egy csillagrendszerből – hogy melyikből, azt nem árulom el, mert nem érdekes –, és ott ütöttem fel a tanyám, ahol a maguk rendszeréből való vad, gazdagodjunk-meg-gyorsan üzletember megtalált. És ebből magának is jutott. Bár nem sok. Az évek folyamán majd lassan felépül, szép lassan teljesen elmúlik. A telepesbarátai meg észre se veszik, mert őket is megérintette; azonnal elkezdődött, amikor elrágták, amit eladtunk nekik.

– Szeretném tudni, mit akart elérni, amikor megismertette népünket az Ét-R-rel.

– Átörökíteni magam – felelte halkan vele szemben a lény. Erre a férfi is felnézett.

– A szaporodás egy formája?

– Számomra az egyetlen formája.

Barneyt elfogta az irtózás. – Istenem. Mindannyian a maga gyerekei lettünk volna.

– Ezen már nincs értelme bosszankodni, Mr. Mayerson – mondta a valami, és emberien, joviálisán nevetett. – Csak gondozza a kis kertjét ott fent, indítsa be az öntözőrendszert. Én őszintén vágyom a halált; örülni fogok, amikor Leó Bulero megteszi azt, amit már fontolgat… most állt neki kitervelni, most, hogy maga nem volt hajlandó bevenni az agyműködést gátló mérget. Na mindegy, sok szerencsét magának a Marson, magam is élveztem volna, de a dolgok másképp alakultak. Hát ennyi. – Eldritch ekkor felállt.

– Maga visszatérhet – mondta Barney. – Visszaveheti azt az alakját, amiben volt, amikor Palmer találkozott magával. Nem muszáj ott lennie, abban a testben, amikor Leó tüzet nyit a hajójára.

– Nem-e? – kérdezte az gúnyosan. – Talán ha nem leszek ott, valami még rosszabb vár rám. De maga erről mit sem tudhat, a magaféle lényeknek az élethossza viszonylag rövid, és ilyen rövid idő alatt sokkal kevesebb a… – töprengve elhallgatott.

– Ne mondja el – mondta Barney Mayerson. – Nem akarom tudni. Mire legközelebb felnézett, Palmer Eldritch már eltűnt.

Megint cigire gyújtott. Micsoda káosz, gondolta. Hát így reagálunk, amikor végre-valahára kapcsolatba kerülünk egy másik érző fajjal a galaxisban. És az is így viselkedik, éppoly pocsékul, mint mi, bizonyos tekintetben még rosszabbul. És nincs semmi, amivel jóvá lehetne tenni a helyzetet. Most még nem.

És Leó még azt hitte, hogy egy üvegcsényi méreggel van esélyünk Eldritch ellen. Ironikus.

És itt vagyok én, aki meg sem tettem a nyomorúságos dolgot, hogy pert indíthassunk, és mégis fizikailag, lényegileg tisztátalan lettem.

Talán Anne tehet valamit értem, gondolta hirtelen. Talán vissza lehet állítani az eredeti állapotot – még akkor is, ha már alig rémlik –, mielőtt a késleltetett komolyabb károsodás beáll. Megpróbált emlékezni, de keveset tudott az új kereszténységről. Akárhogy is, egy próbát megér; legalább sejteti, hogy van remény, márpedig neki szüksége lesz rá az elkövetkező években.

Végül is a mélyűrben lakozó teremtmény, amely felöltötte Palmer Eldritch alakját, igenis hasonlatos Istenhez; ha nem is maga Isten, mint ahogy ő gondolta korábban, akkor is Isten Teremtésének darabja. Vagyis valamennyi felelősség Őt is terheli. És Barney úgy látta, Ő valószínűleg elég érett, hogy felfogja ezt.

Bár rávenni, hogy ezt elismerje, az megint más.

Mindegy, akkor is érdemes beszélni Anne Hawthorne-nal; talán még azt is tudja, ezt hogyan lehetne elérni.

De valahogy nem bízott benne. Mert szörnyű megérzése támadt; egyszerű, könnyen elgondolható és elmondható megérzés, ami talán rá vonatkozott, a többiekre körülötte, erre a helyzetre.

Igenis van megváltás. Csak…

…nem mindenkinek.

*

A sikertelen marsi küldetés után úton voltak vissza a Terrára, és Leó Bulero egész idő alatt kollégájával, Félix Blauval vitatkozott-tárgyalt. Immár mindkettőjük előtt nyilvánvaló volt, mit kell tenniük.

– Egyfolytában ide-oda ingázik a Vénusz körüli főműhold, a többi bolygó körüli műhold plusz a lunai birtok között – foglalta össze Félix. – És mindannyian tudjuk, milyen sebezhető egy hajó az űrben, egyetlen apró sérülés és… – jelentőségteljesen gesztikulált.

– Szükségünk van az ENSZ együttműködésére – mondta Leó komoran. Mert ő meg a szervezete csak oldalfegyvert viselhetett. Az meg semmit sem ér egy hajó ellen.

– Erről van egy-két érdekes adatom – mondta Felix, a táskájában kutatva. – Az emberünk az ENSZ-nél be tud jutni Hepburn-Gilbert irodájába, mint tudja. Nem kényszeríthetjük semmire, de legalább megbeszélhetjük. – Elővett egy papírt. – A főtitkárt aggasztja, hogy Palmer Eldritch rendre megjelenik minden úgynevezett “reinkarnáció” során, melyet az Ét-R használók megtapasztalnak. Nem annyira ostoba, hogy ne értse, mit jelent ez. Vagyis ha ez folytatódik, kétségtelenül sokkal együttműködőbb lesz, legalábbis sub rosa. Például…

– Hadd kérdezzek valamit, Félix – vágott közbe Leó. – Mióta van műkarja?

Félix odanézett, majd meglepetésében felmordult. Aztán Leó Buleróra pillantva azt mondta: – Magának is az van. És valami van a fogával is, nyissa ki a száját, hadd nézzem.

Leó nem felelt, felállt és kiment a férfivécébe, hogy megnézze magát az egészalakos tükörben.

Kétsége sem lehetett felőle. Még a szem is. Megadóan visszatért a székbe Félix Blau mellé. Egy ideig egyikük sem szólt; Felix a papírjaival matatott gépiesen – te jó isten, futott át Leó fején, szó szerint gépiesen! –, Leó meg vagy őt figyelte, vagy csak bámult ki az ablakon a csillagközi űr sötétségébe.

Végül Félix törte meg a csendet. – Első pillantásra kiborítja az embert, mi?

– Tény – értett egyet Leó rekedten. – De hát, Félix… mit tehetünk?

– Elfogadjuk – felelte Félix. Mereven bámulta az utasokat a sorban. Leó követte a tekintetét, és ő is észrevette. Mindenkinek ugyanaz a deformált áll. Ugyanaz a fényes, mű jobb kéz, az egyik utas egy homeolapot tartott benne, a másik egy könyvet, a harmadik az ujjaival nyugtalanul dobolt. Végig a soron egész a pilótafülkéig. És ott bent is, döbbent rá. Mindannyian.

– De egyszerűen fel nem fogom, mit akar jelenteni – panaszkodott Leó tehetetlenül. – Mi történt? Átváltoztatott a drog és… Mindketten megőrültünk, igaz?

Félix Blau megkérdezte: – Használt Ét-R-t?

– Nem. Csak az az intravénás injekció a Lunán.

– Én sem – mondta Félix. – Egyszer sem. Vagyis terjed. Drog nélkül. Ott van mindenütt, mármint az a valami. De most jól is jön, mert Hepburn-Gilbert ettől biztosan átértékeli az ENSZ álláspontját. Pontosan látni fogja, mi is ez a dolog. Szerintem Palmer Eldritch hibát követett el, túl messzire ment.

– Talán nem tehet róla – vélte Leó. Talán ez az átkozott organizmus olyan, mint a protoplazma, muszáj emésztenie és nőnie… ösztönösen mind messzebb nyúlik. Hacsak a forrásánál el nem pusztítják, gondolta Leó. És nekünk kell megtenni, mert én fejlesztett homo sapiens vagyok: én itt, ebben a székben vagyok az emberiség jövője. Bárcsak segítene az ENSZ.

Én vagyok a fajunk Védelmezője, mondta magában.

Eltöprengett, vajon ez a betegség elérte-e már a Terrát is. Egy Palmer Eldritch-civilizáció, szürke és beesett arcú és meggörnyedt és elképesztően magas emberek, mindenki műkarral, furcsa fogsorral és mechanikus, reteszes szemmel. Nem lenne túl kellemes. Ő, a Védelmező visszariadt attól, hogy elképzelje. És ha eléri az agyunkat, töprengett. Nem csak anatómiailag, de mentálisan is átváltoznánk… mi történne a tervünkkel, hogy megöljük?

Lefogadom, hogy ez nem valóság; nekem van igazam, és Félix téved; még mindig annak az egy adagnak a hatása alatt állok; nem múlt el, ez a baj. Erre a gondolatra megkönnyebbülés öntötte el, mert ez azt jelentette, hogy akkor még létezik egy érintetlen Terra, csak ő áll befolyás alatt. Nem számít, bármilyen valóságosnak is tűnik a mellette ülő Félix meg a hajó meg a marsi látogatás emléke Barney Mayersonhoz.

– Hé, Félix – bökte meg. – Maga csak fantázia. Érti? Ez az én privát világom. Persze nem tudom bizonyítani, de…

– Sajnálom, de téved – felelte lakonikusan Félix.

– Ó, ugyan már! Egyszer csak felébredek, vagy minek nevezzük azt, amikor az a rohadt dolog végül kimegy a szervezetből. Majd sok folyadékot iszom, tudja, hogy kiöblítsem az ereimet. Stewardess! – intett. Italt kérünk. Nekem Bourbon és víz. – Kérdőn pillantott Felixre.

– Ugyanazt – morogta Félix. – És még egy kis jeget is. De ne túl sokat, mert ha elolvad, elveszi az ital ízét.

Már jött is vissza a stewardess egy tálcával. – A magáé a jeges? – kérdezte Felixet; szőke volt és csinos, zöld szeme akár a csiszolt kő, és amikor előrehajolt, hangsúlyos, gömbölyű melle kicsit elővillant. Leó észrevette és örült neki… sajnos a lány álla elrontotta az összbenyomást, és Leó úgy érezte, becsapták, elárulták. És most vette észre, hogy a szép, hosszú pillájú szemek közben eltűntek. Beültetés. Mogorván, csüggedten elfordult, míg a nő el nem ment. Különösen nehéz lesz a nőkkel, jött rá; például semmi örömet nem várt Roni Fugate látványától.

– Látta? – kérdezte Félix, miközben ivott.

– Igen. Ez is azt bizonyítja, hogy gyorsan kell cselekednünk – felelte Leó. – Amint leszállunk New Yorkban, megkeressük azt a minden hájjal megkent, idióta Hepburn-Gilbertet.

– Minek? – kérdezte Félix Blau.

Leó rámeredt, majd Félix mesterséges, fényes ujjaira mutatott, melyekkel a poharat fogta.

– Már egész megszerettem – tűnődött Félix.

Gondoltam, mondta magában Leó. Pontosan ezt vártam. De még mindig hiszem, hogy elkaphatom azt a dolgot, ha nem ezen a héten, akkor utána. Ha nem ebben a hónapban, akkor valamikor. Tudom, mert már ismerem magam, tudom, mire vagyok képes. Csak rajtam múlik. Ami jó. Eleget láttam a jövőben, hogy soha ne adjam fel, még ha én vagyok is az egyetlen, aki nem hódol be, aki még életben tartja a régi időket, a Palmer Eldritch előttit. Nem kell több, csak hinnem kell a kezdetben belém plántált erőben, abból meríthetek erőt, végül azzal győzhetem le. Vagyis bizonyos értelemben nem is én; valami bennem, amit még Palmer Eldritch sem érhet el és falhat fel, hiszen nem én vagyok, hát el sem veszthetem. Érzem, ahogy nő. Ellenáll a külső, nem lényegi változásoknak, a karnak, a szemnek, a fognak – nem érinti ezek egyike sem: az idegenség, az elmosódott valóság és a kétségbeesés negatív háromsága, melyet Palmer Eldritch magával hozott a Prox-rendszerből. Vagy az űrből.

Már így is több ezer éve élünk egy ősi átok alatt, mely részben megfertőzte és tönkretette a szent-létünket, márpedig az az átok egy Palmer Eldritchnél magasabb forrásból származott. És ha az nem tudta teljesen kitörölni a lelkünket, hogyan tudná ez? Vagy talán csak be akarja fejezni? Ha azt hiszi – ha Palmer Eldritch azt hiszi, hogy ezért van itt – téved. Mert ez a bennem rejtőző erő a tudomásom nélkül plántálódott belém – még az ősi, eredeti átok sem érte el. Ehhez mit szól, Palmer?

A gyorsított evolúcióval fejlesztett agyam mondja nekem mindezt. Azok az E Terápiás órák nem voltak hiába… bizonyos értelemben nem élek olyan régóta, mint Palmer Eldritch, más értelemben viszont százezer évet éltem, a gyorsított evolúció idejét, és roppant bölcs lettem, egyáltalán nem volt kidobott pénz. Ez már teljesen világos. Az antarktiszi üdülővárosban majd csatlakozom a hozzám hasonlókhoz, és megalakítjuk a Védelmezők céhét. Mi mentjük meg a többieket.

– Hé, Blau! – mondta, és nem mesterséges könyökével megbökte a kvázi-tárgyat maga mellett. – A maga leszármazottja vagyok. Eldritch egy másik térből bukkant fel, én meg egy másik időből. Érti?

– Uhum – mormolta Félix Blau.

– Nézze meg a duplájára nőtt homlokomat. Buborékfejű vagyok, érti? És a kitinhéj sem csak a fejemen van, hanem mindenhol. Szóval az én esetemben a terápia tökéletesen bejött. Úgyhogy ne adja fel. Higgyen bennem.

– Jól van, Leó.

– Tartson ki. Lesz még akció. Lehet, hogy a mesterséges Jensen luxvid szemen keresztül látom magát, de belül azért még én vagyok. Rendben?

– Rendben – mondta Félix Blau. – Ahogy akarja, Leó.

– ”Leó”? Miért hív folyton “Leó”-nak?

Félix Blau mereven felült a székben, mindkét kezével megtámaszkodott, és esdeklőn nézett rá. – Gondolkodjon, Leó. Az isten szerelmére, gondolkodjon!

– Ó, igen. – Kijózanodva bólintott; csalódottnak érezte magát. – Sajnálom. Pillanatnyi zavar volt. Értem, mire utal. Tudom, mitől fél. Még hozzátette: – Gondolkodni fogok, ahogy mondta. Többé nem felejtem el – és ünnepélyesen bólogatott.

A hajó pedig száguldott tovább, egyre közeledve a Földhöz.

A SZERZŐ JEGYZETE

Egy nap mentem a vidéki úton a kunyhómba, ahol nyolc óra írás várt rám, teljes elszigeteltségben minden emberi lénytol, s ahogy felnéztem az égre, megpillantottam egy arcot. Nem láttam pontosan, de ott volt, és nem emberi arc volt, hanem a tökéletes gonoszság ábrázata. Most belegondolva tudom, hogy mi váltotta ki (azt hiszem, akkor is sejtettem): a több hónapnyi elszigeteltség, az emberi kapcsolatok hiánya, sót az érzéki észleletek hiánya mint olyan… akárhogy is, a jelenést nem lehetett tagadni. Óriási volt, betöltötte az ég negyedét. A szeme helyén üres lyuk tátongott; fémből volt, kegyetlen volt, és ami a legrosszabb: Isten volt.

Áthajtottam a templomomba, a St. Columbia Episzkopális Templomba, és beszéltem a papommal. Arra a következtetésre jutott, hogy a Sátánt pillantottam meg, és kenetet adott; nem felsőbbrendü kenetet, csak gyógyító kenetet. Semmit nem használt, a fémarc maradt az égen. Minden nap el kellett mennem előtte.

Tíz évre rá – addigra már rég megírtam a Palmer Eldritch három stigmájá-t és eladtam a Doubledaynek, ez volt az első ott megjelent könyvem –, ráakadtam egy képre a Life magazin egyik számában. Egy első világháborús megfigyelőkupolát ábrázolt, amelyet a franciák építettek a Marne-nál. Apám harcolt a második marne-i csatában; az Ötödik Tengerészgyalogos hadosztállyal volt, talán az első csoport amerikai katona, akiket átküldték Európába abba az irtózatos háborúba. Amikor még nagyon kicsi voltam, apám megmutatta az egyenruháját meg a gázmaszkját, az egész gázszűrő berendezést, elmesélte, hogy gáztámadás során a katonák pánikba esnek, ahogy a szűrőben a faszén telítődik, és előfordul, hogy valaki letépi magáról a maszkot és futásnak ered. Gyermekként izgatottan hallgattam apám háborús történeteit, nézegettem és játszottam a gázmaszkkal meg a sisakkal; a legjobban mégis az ijesztett meg, amikor apám felvette a gázmaszkot. Eltűnt az arca. Már nem az apám állt előttem. Nem is volt ember. Csupán négyéves voltam. Aztán a szüleim elváltak, és évekig nem láttam apámat. De velem maradt a kép a gázmaszkkal, összekeveredve a történetekkel a kiontott belű bajtársakról meg a srapnel találta katonákról… Több évtizeddel később, 1963-ban, ahogy nap mint nap róttam azt a vidéki utat, s nem volt kihez beszéljek, nem volt kivel legyek, az a vak, fémből való, nem emberi arc újra megjelent nekem, de immár transzcendens volt, hatalmas és abszolút gonosz.

Úgy döntöttem, egyféleképp tudom elűzni: ha írok róla. Hát írtam róla, és valóban eltűnt. De a saját szememmel láttam a gonoszt, és akkor is azt mondtam, és most is azt mondom: “A gonosznak fémarca van.” Ha maguk is látni akarják, nézzék meg az attikai görögök háborús maszkjait. Amikor az emberek célja a rettegéskeltés és a mészárlás, ilyen fémarc mögé bújnak. A támadó keresztény lovagok, akikkel Alekszandr Nyevszkij harcolt, ugyanilyen maszkot viseltek; ha látták Ejzenstejn filmjét, tudják, miről beszélek. Mind egyformák voltak. Amikor a könyvet írtam, még nem láttam A jégmezők lovagjai, de később igen, és azt a valamit láttam benne, ami 1963-ban eltakarta az eget, azt, amivé apám változott gyerekkoromban.

Tehát a Palmer Eldritch három stigmája olyan erőteljes, atavisztikus félelmekből született, melyek kora gyerekkoromra nyúlnak vissza, és kétségtelenül kötődnek ahhoz a szomorúsághoz és magányhoz, hogy apám elhagyott minket. A regényben apám egyszerre Palmer Eldritch (a gonosz apa, az ördögi maszkapa) és Leo Bulero, a kissé nyers, de gyengéd, melegszívű, szerető ember. A regény a lehető legerősebb gyötrelemből kelt életre, 1963-ban újraéltem az apám elvesztésekor érzett elszigeteltséget, vagyis a regényben kifejezett rettegés és félelem nem az olvasó szórakoztatására kitalált érzelmek; lényem legmélyéről fakadnak: a vágy a jó apa iránt, és a félelem a gonosz apától, aki elhagyott.

A Pisze Patben találtam meg azt az eszközt, ami egy regény tematikus alapjául szolgálhat. Tudják, Pisze Pat az örökké hívogató szépség, das ewige Weiblichkeit – “az örök nő”, ahogy Goethe fogalmazott. A magány szülte a regényt, és a vágyakozás szülte a történetet, vagyis a regényben keveredik az elhagyástól való félelem és a gyönyörű nő utáni vágy, aki valahol vár ránk – valahol, de csak isten tudja, hol; ezt még ki kell találnom. De ha az ember nap mint nap egyedül ül az írógép előtt, egyik történetet írja a másik után, s nincs kihez beszéljen, nincs mellette senki, pedig pro forma van felesége és négy lánygyereke, akiknek a házából ki lett tiltva, egy vékony falú kunyhóba száműzve, ami télen olyan hideg, hogy a tinta szó szerint megfagy az írógépszalagon, nos akkor az ember hajlamos vak fémarcokról és vonzó fiatal nőkről írni. Én is így tettem. Még mindig ezt csinálom.

A Palmer Eldritch három stigmája vegyes reakciókat váltott ki. Angliában néhány kritika istenkáromlásnak minősítette. Terry Carr, aki akkoriban az ügynököm volt a Scott Meredithnél, utána azt mondta: “Ez egy őrült regény”, bár később visszavonta. Más kritikusok mély regénynek találták. Számomra csak ijesztő. A korrektúrát is képtelen voltam elolvasni, annyira megijesztett. Sötét utazás a misztikus, a természetfölötti és az abszolút gonosz birodalmába, már ahogy akkoriban ezeket értelmeztem. Mondjuk csak azt: szeretném, ha Pisze Pat bekopogna hozzám, ugyanakkor rettegek attól, hogy ha ajtót nyitnék, Palmer Eldritch állna kint. Hogy őszinte legyek, egyikük sem mutatkozott a regény megírása óta eltelt tizenhét vagy hány évben. Azt hiszem, erről szól az élet: amitől a legjobban félünk, sosem történik meg, de amit a legjobban vágyunk, az sem. Ez a különbség az élet és a fikció között. Azt hiszem, ez jó üzlet. De nem vagyok benne biztos.

(1979)

TARTALOM

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

A SZERZŐ JEGYZETE

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

A SZERZŐ JEGYZETE