Tartalom

- Északi fény

- Oxford

- 1. Egy palack tokaji

- 2. Északon

- 3. Lyra és Jordan

- 4. Az aletiométer

- 5. A koktélparti

- 6. A vetőháló

- 7. John Faa

- 8. Kudarc

- 9. A kémek

- Bolvangar

- 10. A konzul és a medve

- 11. A páncél

- 12. Az elveszett kisfiú

- 13. Párbaj

- 14. Bolvangar fényei

- 15. A daimónketrecek

- 16. Az ezüstguillotine

- 17. A boszorkányok

- Svalbard

- 18. Köd és jég

- 19. Fogság

- 20. Élethalálharc

- 21. Lord Asriel

- 22. Árulás

- 23. Híd a csillagokba

- A titokzatos kés

- A titokzatos kés

- 1. A macska és a gyertyánfa

- 2. Boszorkányok között

- 3. Gyerekvilág

- 4. Koponyalékelés

- 5. Légiposta

- 6. Fényes szárnyak

- 7. A Rolls-Royce

- 8. Az Angyalok Tornya

- 9. Tolvajok

- 10. A sámán

- 11. A pavilon

- 12. Mit mesél a képerenyő

- 13. Æsahættr

- 14. Alamo szurdok

- 15. Vérmoha

- A borostyán látcső

- A borostyán látcső

- 1. Az elvarázsolt alvó

- 2. Balthamos és Baruch

- 3. Dögevők

- 4. Ama és a denevérek

- 5. Az őrtorony

- 6. Megelőlegezett feloldás

- 7. Mary, maga

- 8. Vodka

- 9. Fel a folyón

- 10. Kerekek

- 11. A szitakötők

- 12. A szakítás

- 13. Tialys és Salmakia

- 14. Tudás

- 15. A műhely

- 16. A szándékjárgány

- 17. Olaj és lakk

- 18. A holtak elővárosai

- 19. Lyra és a halála

- 20. Fára mászás

- 21. A hárpiák

- 22. A suttogók

- 23. Kiúttalanság

- 24. Mrs. Coulter Genfben

- 25. Saint-Jean-les-Eaux

- 26. A szakadék

- 27. A megfigyelőállás

- 28. Éjfél

- 29. Csata a síkon

- 30. A felhős orom

- 31. Nincs tovább fennhatóság

- 32. Reggel

- 33. Marcipán

- 34. Megvan

- 35. Át a lankákon, messze el

- 36. Törött nyílvessző

- 37. Homokbuckák

- 38. A botanikus kert

- Köszönetnyilvánítás

Philip Pullman

Északi fény

ALEXANDRA

Északi fény

A titokzatos kés

A borostyán látcső

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Philip Pullman: Northern light Scholastic Children's Books Scholastic Ltd., London, 1995

Harmadik kiadás

Copyright © Philip Pullman, 1995

A borítóképet a Scholastic Ltd. és a New Line Cinema engedélyével adjuk közre.

Borító copyright © MMVII New Line Productions, Inc; A „The Golden Compass” és valamennyi alak, hely, név és egyéb vonatkozás a New Line Productions, Inc védjegye.

Hungarian translation © Borbás Mária, 1997, 2007

Minden jog fenntartva. Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került. Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2007

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.

Telefon: (72) 777-000

e-mail: info@alexandra.hu

www.alexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója Felelős szerkesztő N. Kiss Zsuzsa A kiadványt Tóth Gábor tördelte Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen Felelős vezető Bördős János igazgató Megjelent 24,49 (A/5) ív terjedelemben

…E szörnyü Mélybe,

a Lét méhébe (és sírjába tán),

ahol se tenger nincs, se part, se tűz,

se levegő, de mindez viselős

csiráiban keveredve csatázik,

hacsak sötét anyagát uj világok

rendjébe nem gyúrja az Alkotó –

e szörnyü Mélybe nézett ki Pokol

partján állva óvatosan az Ördög,

s utján tűnődött...

(John Milton: Az elveszett Paradicsom, II. könyv. Szabó Lőrinc fordítása)

Első rész

Oxford

1.

Egy palack tokaji

LYRA meg a daimónja végigosontak a sötétbe borult csarnokon, féloldalra húzódva, hogy a konyhából meg ne lássák őket. A csarnok hosszán végigfutó három nagy asztalt már megterítették; ami kis fény beszűrődött, megcsillant az ezüst evőeszközön, a poharakon; a hosszú lócákat már kihúzták, készen a vendégek fogadására. Hajdani Mesterek arcképei függtek magasan, a falak homályában. Lyra az emelvényhez ért; hátrapillantott a nyitott konyhaajtóra, de nem látott senkit, hát előremerészkedett a főasztalhoz. Itt arany volt az evőeszköz, és lóca helyett tizennégy bársonypárnás mahagóniszék szolgált ülőhelyül.

Lyra megállt a Mester széke mellett, és körmével óvatosan megpöccintette a legnagyobb poharat. A hang végigcsendült a csarnokon.

– Ne gyerekeskedj! – suttogta a daimónja. – Viselkedj rendesen!

Daimónjának Pantalaimon volt a neve, és pillanatnyilag barna éjjeli lepke alakját öltötte fel, hogy ne láthassák meg a sötét csarnokban.

– Olyan lármát csapnak a konyhában, úgyse hallják – suttogta vissza Lyra. – És a sáfár csak az első csengőszó után jön be.Hagyjál békén!

De azért rátenyerelt a visszhangzó kristálypohárra, Pantalaimon pedig tovarebbent, át az ejtőzőszoba résnyire nyitott ajtaján, az emelvény túlsó végén. A következő pillanatban megjelent.

– Nincs bent senki – suttogta. – De sietnünk kell.

Lyra legörnyedt a magas asztal mögött, és besurrant az ejtőzőszobába. Ott felegyenesedett és körülnézett. A szobát csak a kandallóban égő hasábok fénye világította meg, s ahogy odapillantott, szikraeső szökött fel a kéménybe. Lyra jóformán egész életében a kollégiumban lakott, de az ejtőzőszobát még sose látta; ide csak a tudósok és vendégeik léphettek be, de nők soha. Itt még a szobalányok se takarítottak. Ez a komornyiknak volt a dolga.

Pantalaimon Lyra vállára ült.

– Most boldog vagy? – suttogta. – Mehetünk?

– Ne butáskodj! Körül akarok nézni!

Nagy szoba volt, az ovális, fényezett rózsafa asztalon palackok, poharak álltak, egy ezüst dohánymalom és egy pipatórium; a fal mellett, a pohárszéken egy kis forraló meg egy kosárkában mákfejek.

– Ezek aztán tudják, mi a jó, igaz, Pan? – suttogta Lyra. Letelepedett az egyik zöld bőrfotelba. Annyira mély volt, hogy Lyra szinte elmerült benne, de menten felegyenesedett, maga alá húzta a lábát, és végignézett a falon függő arcképeken. Itt is csupa vén tudós: talár, szakáll, komor tekintet, mintha ünnepélyesen helytelenítő pillantást vetnének rá a keretükből.

– Mit gondolsz, miről beszélgetnek? – kérdezte Lyra... illetve kérdezte volna, mert még be sem fejezte a mondatot, amikor hangok hallatszottak odakintről.

– Gyorsan a szék mögé! – súgta Pantalaimon, Lyra pedig kipattant a fotelból, és mögéje kuporodott. Nem volt épp a legalkalmasabb búvóhely: a szoba kellős közepén állt, és hacsak nem marad nagyon-nagyon csöndben...

Nyílt az ajtó; a szobában világosabb lett: az érkezők egyike lámpást hozott, és letette a pohárszékre. Lyra csak a lábát látta, sötétzöld nadrágban, fényes fekete cipőben. Az egyik szolga az.

Aztán megszólalt egy mély hang:

– Megérkezett már Lord Asriel?

A Mester. Lyra visszafojtotta lélegzetét, és megpillantotta a szolga daimónját – kutya volt, mint legtöbb szolgáé –, amint beballagott és némán a gazdája lába elé telepedett. Aztán meglátta a Mester lábát is, a szokásos kopott fekete cipőjében.

– Nem, Mester – válaszolt a komornyik. – És a légikikötőből sem jött még hír.

– Alighanem éhes lesz, amikor megérkezik. Vezesse egyenesen a csarnokba, kérem.

– Igenis, Mester.

– És palackba töltötte már őlordsága különleges tokajiját?

– Igen, Mester. Az 1898-as évjáratból, ahogy rendelte, Mester. Emlékszem, őlordsága ezt különösen kedveli.

– Helyes. Most hagyjon magamra, kérem.

– Szüksége van a lámpásra, Mester?

– Igen, hagyja csak itt. Vacsora közben majd nézzen be, kérem, és nyírja meg a kanócot.

A komornyik meghajolt, megfordult, és kifelé indult. Daimónja engedelmesen kocogott utána. Lyra hevenyészett búvóhelyéről nézte, amint a Mester a szoba sarkában álló nagy tölgyfa szekrényhez lép, leakasztja vállfájáról a talárját, és körülményesen belebújik. A Mester élte virágjában erőteljes férfiú volt, de most már jócskán elmúlt hetvenesztendős, lassú és merev a mozgása. A daimónja holló alakját öltötte fel, s mihelyt a gazdája magára vette a talárt, leröppent a szekrényről, és szokásos helyére, a Mester jobb vállára telepedett.

Lyra érezte, hogy Pantalaimon aggodalmasan meg-megrebben, habár hangot nem adott. Őt magát kellemes izgalom töltötte el. Lord Asriel – a látogató, akit a Mester említett – a nagybátyja, akit csodál, és akitől rettenetesen fél. Állítólag beleszólása van a nagypolitikába, titkos felfedezőexpedíciókban, távoli hadjáratokban vesz részt, és sosem tudhatja az ember, mikor fog felbukkanni. Heves természetű férfi; ha itt találja őt, nem ússza meg szigorú büntetés nélkül – de hát azt még kibírja.

Hanem amit a következő pillanatban meglátott, menten egészen más színezetet adott mindennek.

A Mester összehajtogatott papírt vett elő a zsebéből, és az asztalra helyezte. Egy aranyló bort tartalmazó palacknak kivette a dugóját, a papírt széthajtogatta, fehér port szórt belőle a palackba, majd összegyűrte a papírt, és a tűzbe dobta. Azután egy ceruzát vett ki a zsebéből, s addig kavarta vele a bort, amíg a por fel nem oldódott – akkor megint bedugaszolta a palackot.

A Mester daimónja halk, kurta károgást hallatott. Gazdája csendesen válaszolt valamit, leeresztett szemhéja alól óvatosan körülkémlelt, majd hangtalanul távozott.

– Láttad, Pan? – suttogta Lyra.

– Hogyne láttam volna! De most mozgás, mert mindjárt jön a sáfár!

Ám alig mondta ki, már hallatszott is a csarnok túlsó végéből a csengőszó. Pantalaimon a csarnok ajtajához röppent.

– A sáfár már ott van – jelentette visszatérve. – A másik ajtón pedig nem tudsz kijutni...

A másik ajtó, amelyiken át a Mester jött, majd távozott, a könyvtár meg a tudósok társalgója közötti forgalmas folyosóra nyílt. A napnak ebben a szakában ugyancsak zsúfolt volt, vacsorához vették magukra a férfiak a talárjukat, vagy siettek, hogy letegyék irataikat, irattáskájukat a társalgóban, mielőtt a csarnokba lépnének. Lyra ugyanarra szeretett volna kimenni, amerről jött; arra számított, hogy lesz még néhány perce, mielőtt a sáfár csengője megszólal.

És ha nem látja, amint a Mester beleszórja a port a borba, megkockáztatta volna, hogy magára vonja a sáfár haragját, vagy abban bízott volna, hogy észrevétlenül kisurranhat a forgalmas folyosón. De a történtek megzavarták, és most tétovázott.

Ekkor súlyos lépteket hallott az emelvényről. A sáfár jött be, ellenőrizni, hogy készen várja-e minden a tudósokat a vacsora utáni ejtőzésre. Lyra a tölgyfa szekrényhez rohant, kinyitotta, belebújt, és épp akkor húzta be az ajtót, amikor a sáfár belépett. Pantalaimont nem kell félteni: a sötét szobában bármikor elrejtőzhet egy szék alatt.

Lyra hallotta a sáfár sípoló lélegzetét, és a szekrényajtó egy hasadékán át látta is, amint megigazgatja a pipákat a pipatóriumban, és pillantását végighordozza a palackokon-poharakon. Azután két tenyerével fülére simította haját, és mondott valamit a daimónjának. Szolga lévén kutya volt a daimónja, de mint magasabb rendű szolgának, magasabb rendű volt a kutyája is: vörös szetter alakját öltötte fel. Úgy látszott, a daimón gyanakszik; körülszaglászott, mintha betolakodót szimatolna, de Lyra határtalan megkönnyebbülésére nem indult a szekrény felé. Lyra félt a sáfártól, aki már kétszer elfenekelte.

Lyra halk suttogást hallott; Pantalaimon csak besurrant melléje.

– Most aztán itt ragadtunk! Miért nem tudsz egyszer rám hallgatni?! Lyra nem válaszolt, míg a sáfár ki nem ment. A sáfár dolga volt, hogy felvigyázza a főasztalnál a felszolgálókat. Lyra hallotta, amint a tudósok besorjáznak a csarnokba; halkan beszélgettek, lábuk neszezett a padlón.

– Még jó, hogy nem hallgattam rád – válaszolt suttogva. – Különben nem láttuk volna, amint a Mester megmérgezi a bort. Pan, az volt az a tokaji, amiről a komornyikot kérdezte! Meg akarják ölni Lord Asrielt!

– Nem tudhatod, hogy méreg volt-e.

– Ugyan már, mi más lett volna? Nem emlékszel, hogy kiküldte a komornyikot, mielőtt beletette? Ha valami ártatlan dolog, nem lett volna baj, ha a komornyik látja. És én igenis tudom, hogy valami van a levegőben – méghozzá politika.

A szolgák napok óta másról se beszélnek. Pan! Mi megakadályozhatunk egy gyilkosságot!

– Életemben még ilyen ostobaságot nem hallottam – vágott vissza Pantalaimon.

– Gondolod, hogy négy óra hosszat veszteg bírunk maradni ebben a fülledt szekrényben? Hadd menjek ki a folyosóra. Szólok, ha tiszta a levegő.

Lerebbent Lyra válláról, és látszott, amint a vékonyka fénysávban felbukkan a parányi árnyék.

– Akármit mondasz, Pan, én itt maradok – jelentette ki a kislány. – Van itt még egy talár vagy mi. Lerakom a szekrény aljába, és kényelembe helyezkedem. Egyszerűen muszáj látnom, mit csinálnak.

Eddig kuporgott; most óvatosan felállt, és nesztelenül körültapogatta a vállfákat. A szekrény nagyobb volt, mint gondolta. Több talár meg csuklya függött benne, némelyik szőrmével szegett, és majdnem mindegyik selyemmel bélelt.

– Vajon ez a holmi mind a Mesteré? – suttogta Lyra. – Talán amikor díszdoktorrá avatják mindenfelé, akkor kapja ezeket a cifra talárokat, és itt tartja őket, ha ki akar öltözni... Pan, komolyan azt hiszed, hogy nem mérget szórt a borba?

– Nem – felelte Pantalaimon. – Azt gondolom, amit te: hogy méreg volt. Továbbá, hogy semmi közünk hozzá. És hogy minden eddigi butaságodnál is százszor nagyobb butaság lenne, ha beleütnéd az orrodat. Nekünk nincsen ehhez semmi közünk.

– Ne beszélj hülyeségeket! – mondta Lyra. – Itt üljek és nézzem, ahogy megmérgezik?!

– Hát ne ülj itt! Gyere ki!

– Gyáva vagy, Pan.

– Hát persze. Méltóztatnál megmondani, mi a szándékod? Hipp-hopp, kiugrasz a szekrényből, és kikapod reszkető kezéből a poharat? Mégis, hogy gondolod?

– Nem gondolom sehogy – vágott vissza suttogva Lyra. – De mivel láttam, mit művelt a Mester, egyszerűen nincs más választásom. Talán te is hallottál már olyasmiről, hogy lelkiismeret, igaz? Azt hiszed, hogy szépen kisétálok és beülök a könyvtárba vagy valahova, és malmozok az ujjaimmal, miközben tudom, mit történik itt? Eszem ágában sincs, megnyugtathatlak.

– Ezt akartad kezdettől fogva – szólalt meg egy pillanatnyi hallgatás után Pantalaimon. – Ide bebújni és leskelődni. Miért is nem jöttem rá hamarabb?

– Hát jó, ezt akartam – felelte Lyra. – Mindenki tudja, hogy valami titkos dologban törik a fejüket. Holmi szertartást tartanak. És egyszerűen tudni akarom, hogy mi az.

– Nem a te dolgod! Ha el akarják játszani kisded játékaikat, legyints fölényesen, és hagyd rájuk. A bújócska meg a leskelődés buta gyerekeknek való.

– Pontosan tudtam, hogy ezt fogod mondani. De most már hagyjál békén! Egy darabig némán ültek; Lyra kényelmetlenül kuporgott a szekrény kemény padlatán, Pantalaimon önelégülten rezegtette ideiglenes csápjait az egyik taláron. Lyra fejében kergetőztek a gondolatok, borzasztóan szerette volna megosztani őket daimónjával, de büszkesége nem engedte. Talán nélküle is elrendezi magában a dolgokat.

Elsősorban is aggódott, méghozzá nem magáért. Annyiszor keveredett már bajba, hogy egészen hozzászokott. Ezúttal Lord Asriel miatt aggódott, meg hogy ez az egész mit is jelent. Lord Asriel ritkán látogatta meg a kollégiumot, s mert a mostani látogatása súlyos politikai feszültség idején történik, bizonyára nem egyszerűen azért jött, hogy néhány régi barátja társaságában egyék-igyék, pipázzon. Lyra tudta, hogy Lord Asriel is, a Mester is tagjai a kabinettanácsnak, a miniszterelnök különleges tanácsadó testületének, hát talán ezzel van kapcsolatban a látogatás – csakhogy a kabinettanács a Palotában szokott ülésezni, nem a Jordan-kollégium ejtőzőszobájában.

No meg aztán ott az a híresztelés, amiről a kollégium szolganépe napok óta suttog. A tatárok állítólag elfoglalták Moszkvát, és északnak zúdulnak, Szentpétervár felé. Onnan uralhatják az egész Balti-tengert, és meglehet, hogy idővel elözönlik egész Nyugat-Európát. És Lord Asriel fent járt messze Északon:

amikor Lyra legutóbb látta, épp lappföldi expedícióra készült...

– Pan – suttogta Lyra.

– Tessék!

– Mit gondolsz? Háború lesz?

– Még nem. Lord Asriel nem vacsorázna itt, ha jövő héten kitörne a háború.

– Szerintem sem. De mi lesz később?

– Csitt! Valaki jön.

Lyra felegyenesedett, és kikémlelt az ajtó repedésén. A komornyik jött be, hogy a Mester utasítása szerint megnyírja a lámpa kanócát. A társalgót és a könyvtárat anbárlámpák világították, de a tudósok jobban kedvelték az ejtőzőszoba régimódi, lágy fényű naftalámpáit. Amíg a Mester él, ezen nem változtatnak.

A komornyik megnyírta a kanócot, tett még egy hasábot a tűzre, aztán hallgatózott egy kicsit az ajtónál, majd belemarkolt a dohánymalomba, és kivett egy maréknyi dohánylevelet.

Épp annyi ideje volt, hogy visszategye a malom tetejét, amikor megmozdult a másik ajtó kilincse, mire a komornyik idegesen összerezzent. Lyrának nagy igyekezetébe került, hogy elfojtsa nevetését. A komornyik sietősen zsebébe tömte a dohányt, és a belépő felé fordult.

– Lord Asriel! – szólalt meg, és Lyra hátán végigfutott a hideg. Búvóhelyéről nem láthatta nagybátyját, de alig bírta ki, hogy odébb ne húzódjon, ahonnan szemügyre veheti.

– Jó estét, Wren! – szólt Lord Asriel. Lyra mindig örömmel elegy félelemmel hallotta ezt a nyers hangot. – Elkéstem a vacsoráról. Majd idebent várok.

A komornyik tétovázott. Vendég csak a Mester meghívására léphet be az ejtőzőszobába, és ezt Lord Asriel is tudja. Csakhogy a komornyik azt is észrevette, hogy Lord Asriel jelentőségteljes pillantást vet az ő dagadozó zsebére, és jobbnak látta, ha nem tiltakozik.

– Tudassam a Mesterrel, hogy lordságod megérkezett?

– Éppenséggel megteheti. És hozhat nekem egy csésze kávét.

A komornyik meghajolt és kisietett, daimónja alázatosan baktatott a sarkában. Lyra nagybátyja a kandalló elé lépett, kéjesen nyújtózott, és akkorát ásított, mint egy oroszlán. Útiruha volt rajta. És Lyrát most is, mint mindig, amikor viszontlátta, elfogta a rettegés. Most már szó sem lehet róla, hogy észrevétlenül kiosonjon. Muszáj lesz itt ücsörögni és reménykedni.

Lord Asriel mögött ott állt daimónja, egy hóleopárd.

– Itt fogod levetíteni a képeket? – kérdezte csöndesen.

– Itt. Kisebb lesz a felhajtás, mint ha átmennénk az előadóterembe. A példányokat is majd látni kívánják. Mindjárt hívatom a portást. Cudar időket élünk, Stelmaria.

– Pihenned kellene egy kicsit.

Lord Asriel elterült az egyik fotelban; Lyra már nem láthatta az arcát.

– Bizony. És átöltöznöm. Nyilván erre is van valami ósdi illemszabály. A végén még megbírságolnak vagy egy tucat palackra, mert nem megfelelő öltözékben léptem be. Legszívesebben három napig aludnék egyhuzamban. Szó, ami szó... Kopogtattak; a komornyik lépett be. Ezüsttálcán kávéskannát és csészét hozott.

– Köszönöm, Wren – mondta Lord Asriel. – Tokajit látok ott az asztalon?

– A Mester rendeletére külön lordságodnak palackozták – jelentette a komornyik.

– Alig három tucat maradt már csak a '98-as évjáratból.

– Minden elmúlik egyszer. Hagyja itt a tálcát a kezem ügyében. És legyen szíves, kérje meg a portást, küldje fel a két ládát, amit a portásházban hagytam.

– Ide óhajtja lordságod?

– Igen, jóember, ide. Azonkívül szükségem van egy vetítővászonra meg egy vetítőlámpára, ugyancsak ide, és ugyancsak azonnal.

A komornyik alig állta meg, hogy meglepetésében el ne tátsa a száját; csak nehezen sikerült elfojtania az ajkára toluló kérdést meg a tiltakozást.

– Wren, maga megfeledkezik magáról – mondta Lord Asriel. – Ne kérdezősködjék; tegye, amit mondtam.

– Igenis, méltóságos uram – hajolt meg a komornyik. – De ha megengedi, hogy szóba hozzam, talán tudatnia kellene lordságodnak Mr. Cawsonnal, hogy mit tervez, különben kissé meg fog hökkenni, ha érti lordságod, hogyan gondolom.

– Rendben van. Szóljon neki.

Mr. Cawson a sáfár volt. Emberemlékezet óta dúlt közte és a komornyik között az ellenségeskedés. A sáfár volt a feljebbvaló, de a komornyiknak több alkalma nyílt a tudósok kegyeibe férkőzni, s ő élt is az alkalommal. Boldog lesz, ha módjában áll bizonyítani a sáfárnak, hogy többet tud az ejtőzőszobában történtekről.

Meghajolt és távozott. Lyra nézte, amint nagybátyja kitölt egy csésze kávét, egy hajtásra kiissza, majd kitölti a következőt, de ezt már lassan kortyolgatja. Lyra oldalát rettenetesen fúrta a kíváncsiság: egy ládára való példány? Vetítőlámpa? Ugyan mi fontosat-sürgőset akar bácsikája bemutatni a tudósoknak?

Lord Asriel felállt és elfordult a tűztől. Lyra megcsodálta: mennyire más jelenség a bácsikája, mint akár a hájas komornyik, akár a görnyedt-ernyedt tudósok. Lord Asriel magas, széles vállú férfi volt, sötét arca szilaj, szemében mintha állandóan kegyetlen nevetés villámlana. Uralkodónak, harcosnak az arca ez; sem lenézni, sem szánni nem tudná soha senki. Minden mozdulata széles, tökéletesen kiegyensúlyozott, mint holmi nemes vadé, s ha ilyesféle szobába lép, mintha a vadat zárták volna szűk ketrecbe.

Eltűnődő, szórakozott kifejezés ült e pillanatban Lord Asriel arcán. Daimónja melléje sompolygott, fejét gazdája derekának támasztotta, ő pedig kifürkészhetetlen tekintettel nézett le rá, majd elfordult, és az asztalhoz lépett.

Lyrának egyszeriben meglódult a gyomra, mert Lord Asriel kihúzta a dugót a palack tokajiból, és töltött belőle egy pohárral.

– NE!

A kiáltás kitört belőle, mielőtt elfojthatta volna. Lord Asriel hirtelen megfordult.

– Ki van ott?!

Lyra, szinte akarata ellenére, kizúdult a szekrényből, nagybátyjához botorkált, és kiragadta a poharat a kezéből. A bor kifröccsent, az asztal szélére, a szőnyegre, a pohár leesett, és szilánkokra zúzódott. Lord Asriel megragadta Lyra csuklóját, és keményen megcsavarta.

– Lyra! Mi az ördögöt művelsz?

– Eressz el, akkor megmondom!

– Előbb töröm el a karodat! Hogy merészelsz ide bejönni?

– Épp most mentettem meg az életedet!

Egy pillanatnyi csend támadt. A kislány vergődött fajdalmában, és keserves fintorokat vágott, hogy el ne kiáltsa magát; a férfi vészjósló arccal hajolt föléje.

– Mit mondtál? – kérdezte már halkabban.

– Azt a bort megmérgezték – motyogta összeszorított foga közül Lyra. – Láttam, amint a Mester beleszórt valami port.

Nagybátyja elengedte. Lyra a padlóra rogyott, Pantalaimon aggodalmasan a vállára rebbent. Lord Asriel visszafojtott dühvel meredt rá; Lyra nem mert a szemébe nézni.

– Bejöttem, mert kíváncsi voltam erre a szobára – mondta Lyra. – Tudom, hogy nem lett volna szabad. Ki akartam lógni, mielőtt bejönnének, csak aztán hallottam, hogy jön a Mester, és csapdába kerültem. Nem bújhattam el máshol, csak a szekrényben. És akkor megláttam, hogy azt a port beleszórja a borba. És hogyha én nem...

Kopogtak.

– A portás lesz – mondta Lord Asriel. – Vissza a szekrénybe.

Ha egy pisszenést is hallok, azt a napot is megátkozod, amikor a világra jöttél. Lyra hanyatt-homlok rohant vissza búvóhelyére. Alig húzta be maga mögött az ajtót, amikor Lord Asriel kikiáltott:

– Tessék!

Valóban a portás volt az.

– Ide, méltóságos uram?

Lyra látta, hogy az öreg tétován áll a küszöbön, mögötte megpillantotta egy nagy láda sarkát.

– Igen, Shuter, ide – mondta Lord Asriel. – Hozza be mind a kettőt, és tegye le az asztal mellé.

Lyra aggodalma egy kissé felengedett. Most már érzékelte vállában, csuklójában a fájdalmat. Más gyerek sírva fakadt volna, de Lyra nem volt bőgőmasina. Csak a fogát csikorgatta, és addig mozgatta óvatosan a karját, míg el nem lazult valamennyire.

Ekkor üvegcsörömpölés hallatszott, és kiömlő folyadék bugyogása.

– Az áldóját, Shuter, nem tud vigyázni? Ostoba vénség! Nézze, mit csinált! Lyra kikandikált az ajtó repedésén. Nagybátyjának sikerült a tokajis palackot levernie az asztalról, és azt a látszatot keltenie, mintha a portás volna a ludas. Az öreg óvatosan letette a ládát, és mentegetőzni kezdett.

– Roppantul sajnálom, méltóságos uram! Úgy látszik, túlságosan közel kerültem az asztalhoz...

– Hozzon valamit, takarítsa el ezt a mocskot. Gyorsan, mert beissza a szőnyeg! A portás és fiatal segédje kisietett. Lord Asriel közelebb lépett a szekrényhez.

– Ha már itt vagy – szólt fojtott hangon –, hasznossá teheted magadat. Figyeld nagyon a Mestert, amikor bejön. Ha tudsz valami érdekeset mondani róla, segítek, hogy ne keveredj még nagyobb bajba. Megértettél?

– Igen, bácsikám.

– Ha csak megpisszensz odabent, nem segítek. Magad felelsz magadért.

Odébb lépett, és megint háttal állt a kandallónak. Visszajött a portás, seprővel, szemétlapáttal, vödörrel, ronggyal felfegyverkezve.

– Nagyon sajnálom, méltóságos uram, könyörögve kérem, bocsásson meg. Igazán nem is tudom, mi...

– Csak takarítsa fel ezt a szemetet!

Amikor a portás itatgatni kezdte a bort a szőnyegről, kopogtattak. A komornyik lépett be, Lord Asriel Thorold nevű inasával. Súlyos, fényezett faládát cipeltek, rézfogantyújánál fogva. A portás buzgólkodása láttán megtorpantak.

– Igen, a tokaji volt – mondta Lord Asriel. – Sajnálom. Ez a vetítőlámpa? Tegye le a szekrény mellé, Thorold, legyen szíves.

A vetítővásznat a szoba túlsó végében állítjuk fel.

Lyra megértette: a szekrényajtó repedésén át látni fogja a vásznat meg amit rávetítenek. Vajon szándékosan rendezte így a bácsikája? Az inas nagy zajjal tekerte ki és tette fel állványára a merev vetítővásznat. Lyra élt az alkalommal.

– Látod? – suttogta. – Érdemes volt bejönni, igaz?

– Lehet – mondta leheletnyi lepkehangján zordul Pantalaimon. – De az is lehet, hogy nem.

Lord Asriel a kandalló előtt állva hörpintette fel kávéja maradékát, és komoran figyelte, amint Thorold kinyitja a vetítőlámpa ládáját, leveszi a lencse fedőjét, majd ellenőrzi az olajtartályt.

– Bőségesen van olaj, méltóságos uram – mondta az inas. – Hívassak egy technikust, hogy kezelje a gépet?

– Nem. Magam csinálom. Köszönöm, Thorold. Elköltötték már az urak a vacsorát, Wren?

– Majdnem, méltóságos uram – felelte a komornyik. – Ha jól értettem Mr. Cawsont, a Mester és vendégei azonnal jönnek, mihelyt megtudják, hogy méltóságod itt van. Kivihetem a kávéstálcát?

– Vigye és menjen.

– Igenis, méltóságos uram.

A komornyik meghajolt, és kivitte a tálcát. Thorold vele tartott. Mihelyt becsukódott mögöttük az ajtó, Lord Asriel a szoba túlsó végéből egyenesen a szekrényre nézett. Lyra szinte érezte szúrós pillantása erejét, mintha csak nyíl vagy dárda érné. Lord Asriel azután elfordította tekintetét, s halkan mondott valamit daimónjának. Az melléje lépett, és hangtalanul letelepedett. Éber volt, elegáns és fenyegető, zöld szeme éppoly vizsla tekintettel figyelte a szobát, mint gazdájának fekete szeme. Majd a csarnokból nyíló ajtó felé fordult, amikor megmozdult a kilincs. Lyra nem látta az ajtót, de meghallotta, ahogy az elsőnek belépő férfi meghőköl.

– Mester – üdvözölte Lord Asriel. – Igen, visszajöttem. Kérem, hozza be a vendégeit. Szeretnék önöknek valami igen érdekeset mutatni.

2.

Északon

– LORD ASRIEL – szólalt meg komoran a Mester, s előrelépett, hogy kezet nyújtson. Lyra búvóhelyéről figyelte a Mester tekintetét – és csakugyan, az asztalra rebbent, ahol előzőleg a tokaji állt.

– Mester – szólt Lord Asriel –, későn érkeztem, nem akartam megzavarni a vacsorájukat, hát itt helyezkedtem kényelembe. Üdvözlöm, rektorhelyettes úr. Örülök, hogy ilyen jó színben van. Elnézésüket kérem az öltözékemért, épp az imént szálltam le. Igen, Mester, a tokajinak vége. Azt hiszem, ön éppen abban áll. A portás leverte az asztalról, de az én hibám volt. Jó estét, káplán! Nagy érdeklődéssel olvastam legutóbbi értekezését...

Odébb lépett a káplánnal, és Lyrának jó kilátása nyílt a Mester arcára. Szenvtelen volt, de a vállán ülő daimónja a tollát borzolta, és nyugtalanul váltogatta a lábát. Lord Asriel máris uralta a szobát, s noha roppant udvariasan bánt a Mesterrel a birodalmában, nyilvánvaló volt, hogy kié a hatalom.

A tudósok betódultak, üdvözölték a vendéget, néhányan az asztalhoz telepedtek, mások fotelokba, és hamarosan beszélgetés moraja töltötte be a szobát. Lyra látta, hogy mindannyian törik a fejüket, mit jelenthet a láda, a vetítővászon meg a lámpa.

Jól ismerte a tudósokat: a könyvtárost, a rektorhelyettest, a vizsgálót meg a többit; ott voltak körülötte egész életében, tanították, fegyelmezték, vigasztalták, apró ajándékokat kapott tőlük, máskor meg elkergették a kert gyümölcsfái alól – rajtuk kívül nem is volt családja. Ha éppenséggel tudja, mi az a család, még akkor is úgy érezte volna, hogy ők a hozzátartozói, bár a kollégiumi szolgák valójában közelebb álltak hozzá. A tudósoknak fontosabb dolguk is volt, mint egy félig vad, félig civilizált kislány érzelmeivel törődni, akit a véletlen pottyantott közéjük.

A Mester meggyújtotta a kis forraló alatt a spirituszégőt, megmelegített egy kis vajat, aztán félbevágott féltucatnyi mákfejet, és a forralóba dobta. Lakoma után mindig mákot szolgáltak fel: tisztítja az elmét és serkenti a nyelvet, vagyis táplálja a tartalmas beszélgetést. Hagyományosan a Mester maga készítette el.

A vaj sercegése és a beszélgetés moraja közepette Lyra megmoccant, hogy kényelmesebben helyezkedjék el. Roppant óvatosan leakasztott vállfájáról egy hosszú szőrmetalárt, és a szekrény aljába terítette.

– Mért nem választottál valami szúrósabb ócskaságot – suttogta Pantalaimon. – Ha túl kényelmesen leszel, még elnyom az álom.

– A te dolgod, hogy felébressz – vágott vissza Lyra.

Leült és hallgatta a beszélgetést. Igencsak unalmas volt; csupa politika, méghozzá londoni politika, semmi izgalmas a tatárokról. A vajban sercegő mák és a dohánylevelek kellemes illata beszűrődött a szekrényajtón, és Lyra bizony néha azon kapta magát, hogy el-elbóbiskol. De végre meghallotta, hogy valaki megkoppintja az asztalt. A hangok elhallgattak, majd megszólalt a Mester.

– Uraim, bizonyára mindannyiunk nevében szólok, amikor üdvözlöm körünkben Lord Asrielt. Ritkán tisztel meg bennünket, de látogatása mindig nagy nyereség, és tudomásom szerint ma valami különlegesen érdekeset szándékozik nekünk bemutatni. Súlyos politikai feszültség idejét éljük, mint mindannyian tudjuk; Lord Asrielt holnap kora reggel már a Fehér Csarnokban várják; a vonat fűtött mozdonnyal, készenlétben áll, hogy Londonba vigye, amint befejeztük itteni beszélgetésünket, hát okosan kell élnünk az időnkkel. Az előadás után bizonyára lesz kérdeznivalójuk. Kérem, szorítkozzanak rövid, tárgyszerű kérdésekre. Lord Asriel, óhajtja elkezdeni?

– Köszönöm, Mester – válaszolt Lord Asriel. – Először is néhány képet szeretnék önöknek mutatni. Rektorhelyettes úr, azt hiszem, innen jobban látna. A Mester pedig talán szíveskedjék átülni a szekrény melletti székre.

Az öreg rektorhelyettest, kis híján vak lévén, udvarias volt a vetítővászon közelében kínálni hellyel. Előbbre húzódott, miáltal a Mester a könyvtáros mellé került, jóformán karnyújtásnyira a szekrényben kuporgó Lyrától. A Mester leült a fotelba, és Lyra meghallotta, mit suttog:

– Az ördög! Egész biztosan tudott a borról...

– Pénzbeli támogatást fog kérni – suttogott vissza a könyvtáros. – Ha kierőszakolja a szavazást...

– Abban az esetben minden ékesszólásunkat latba vetve kell ellene érvelnünk. A lámpa sziszegett, ahogy Lord Asriel erőteljesen felpumpálta.

Lyra megmoccant, hogy jobban lássa a vetítővásznat, amelyen most ragyogó fehér kör fénylett fel.

– Lenne szíves valaki lecsavarni a lámpát? – szólt Lord Asriel. Az egyik tudós felkelt, és teljesítette a kérést. A szoba elsötétült.

– Mint önök közül néhányan tudják – kezdte Lord Asriel –, tizenkét hónappal ezelőtt diplomáciai küldetésben északra indultam, Lappföld királyához. Legalábbis ez volt utam állítólagos célja. Valójában még északabbra igyekeztem, a jégre, hogy megpróbáljam kideríteni, mi történt a Grumman-expedícióval. Grummannak a berlini Akadémiához küldött egyik utolsó üzenete bizonyos természeti tüneményt emlegetett, amelyet csak az északi országokban látni. Eltökéltem, hogy megvizsgálom a dolgot, és megpróbálok lehetőleg minél többet megtudni Grummanról. Mindazonáltal az első kép, amelyet bemutatok önöknek, közvetlenül egyikre sem vonatkozik.

Betette az első képet a keretbe, és a lencse mögé tolta. Éles körvonalú fekete-fehér fotogram jelent meg a vetítővásznon. Éjszakai felvétel volt, teliholdnál, középen fakunyhó látszott, falai sötétlettek a hóban, amely a tetőt is vastag rétegben fedte. A kunyhó mellett egy sereg filozófiai műszer állt.

Lyra olyasminek nézte, mint amit a yarntoni úton, az Anbar Parkban látni: antennák, kábelek, porcelánszigetelők; mind csillogott a holdfényben, s mindet jégkéreg lepte. Egy szőrmébe bugyolált férfi, akinek az arcát jószerint elrejtette mély csuklyája, állt az előtérben, kezét mintegy üdvözlésre emelve. Oldalán egy kisebb alak. A hold mindent halvány fénybe vont.

– Ez a fotogram ezüst-nitrát emulzióval készült – magyarázta Lord Asriel. – Most pedig, kérem, nézzék meg a másikat, amely alig egy perccel később készült, ugyanonnan, egy speciálisan készített új emulzióval.

Kiemelte az első lemezt, és másikat helyezett a keretbe. Ez a kép sokkal sötétebb volt, mintha kiszűrték volna belőle a holdfényt. A horizont még látszott, a kunyhó sötét tömege és világos, hófödte teteje úgyszintén, de a bonyolult műszerek sötétségbe burkolóztak. Hanem a férfi merőben megváltozott: fényben fürdött, és felemelt kezéből villogó részecskék valóságos szökőkútja patakzott.

– Ez a fény... – kérdezte a káplán – emelkedik vagy ereszkedik?

– Ereszkedik – válaszolt Lord Asriel. – Csakhogy nem fény, hanem Por.

Szavai nyomán Lyra úgy képzelte, hogy a Por nagybetűvel értendő, mintha nem közönséges porról volna szó. A tudósok is hasonlóképpen fogadták a közlést:

Lord Asriel szavai nyomán egyszeriben csönd támadt, ám hamarosan hitetlenkedő felkiáltások törték meg.

– De hogyan...

– Hiszen ez...

– Lehetetlen, hogy...

– Uraim! – csattant fel a káplán hangja. – Hadd magyarázza meg Lord Asriel!

– Ez Por – ismételte Lord Asriel. – A lemezen fénynek látszik, mert ennek a Pornak a részecskéi úgy hatnak erre az emulzióra, ahogyan az ezüst-nitrát emulzióra a fotonok. Északi expedícióm első célja volt ennek a megvizsgálása. Mint látják, a férfi alakja tökéletesen látható. Most szíveskedjenek a bal oldalán álló alakra nézni.

És a kisebbik, elmosódó alakra mutatott.

– Azt hittem, hogy ez a férfi daimónja – mondta a vizsgáló.

– Nem. Daimónja a felvétel időpontjában kígyó alakjában a nyaka köré tekeredett. A homályosan látható alak egy gyerek.

– Elválasztott gyerek...? – kezdte valaki, s ahogy elhallgatott, abból kitűnt: olyasmit tud, amit nem lett volna szabad el kottyantania. Súlyos csend.

– Egész gyerek – szólalt meg higgadtan Lord Asriel. – És a Por természetét tekintve pontosan ez a lényeg, igaz?

Másodpercekig nem szólt senki. Aztán a káplán hangja törte meg a csendet.

– Ó – sóhajtott, mint amikor valaki hosszú szomjazás után iszik egy jó pohárral, és utána kiengedi a visszatartott lélegzetet. – És a Por áramlata...

– Az égből jön, és mintegy fényben füröszti. Vizsgálják meg tetszésük szerint bármilyen közelről a képet: itt fogom hagyni, amikor elmegyek. Azért mutatom be, hogy demonstráljam ennek az új emulziónak a hatását. Most pedig nézzenek meg egy másik képet.

Lemezt váltott. A következő felvétel is éjszaka készült, ezúttal azonban holdfény nélkül. Az előtérben sátrak kis csoportja rajzolódott halványan az alacsony látóhatárra, mellettük ládák rendezetlen halma meg egy szán. De a képen az ég volt a legérdekesebb. Fénynyalábok, fátylak csüggtek függöny módjára, láthatatlan kampókra hurkolódtak, függeszkedtek száz meg száz mérföld magasan, vagy lobogtatta őket holmi elképzelhetetlen szélfolyam.

– Ez micsoda? – hallatszott a rektorhelyettes hangja.

– Az Aurora.

– Kitűnő fotogram – állapította meg a Palmer-ház professzora. – Nem is igen láttam ennél jobbat.

– Elnézést tudatlanságomért – szólalt meg reszketeg hangján az öreg kántor –, de ha tudtam is valaha, mi az az Aurora, már elfelejtettem. Az az, amit Északi fénynek neveznek?

– Az. Számos neve van. Feszültség alatt álló részecskék viharaiból, valamint heves és különlegesen erős napsugarakból áll – önmagukban ezek láthatatlanok, mégis ezek okozzák a fénylő sugárzást, amikor kölcsönhatásba kerülnek a légkörrel. Ha lett volna rá idő, megszíneztettem volna ezt a lemezt, hogy lássák a színeket: halványzöld és rózsaszínű, és többnyire egy árnyalatnyi karmazsinvörös a függönyszerű formációk alsó széle mentén. Ez a lemez közönséges emulzióval készült. Most pedig vessenek egy pillantást a különleges emulzióval készült képre. Kivette a lemezt. Lyra meghallotta a Mester fojtott hangját:

– Ha szavazást erőltet, hivatkozhatunk az állandó lakosokra vonatkozó záradékra. Az elmúlt ötvenkét hétből nem volt harminc hétig a kollégium lakója.

– A káplánt már maga mellé állította... – suttogta válaszul a könyvtáros. Lord Asriel új lemezt csúsztatott a keretbe. A kép ugyanazt a tájat ábrázolta.

Mint az előző két kép esetében, a közönséges fénynél látható vonások közül sok lényegesen elmosódottabb volt. Az égen látható sugárzás függönyei úgyszintén.

Ám az Aurora közepén, magasan a sivár táj fölött, Lyra valami szilárdat vélt felfedezni. Arcát az ajtó repedéséhez préselte, hogy jobban lásson, és észrevette, hogy a vetítővászon közelében ülő tudósok is előrehajolnak. Nagy ámulatára egy város félreismerhetetlen körvonala rajzolódott az égre: tornyok, falak, kupolák... épületek és utcák, és mind a levegőben lógott! Kis híja volt, hogy fel nem szisszent bámulatában.

– Hiszen ez olyan, mint egy... város – szólalt meg a Cassington-ház professzora.

– Pontosan – bólintott Lord Asriel.

– Város... – szólalt meg a dékán. – Kétségtelenül egy másik világban, ugyebár? – Megvető volt a hangja.

Lord Asriel mintha meg se hallotta volna. A tudósok körében izgatott sustorgás támadt, mintha csak látatlanban értekezést írtak volna az egyszarvú létezéséről, most meg elébük tálalnának egy frissiben elfogott eleven példányt.

– Ez a Barnard-Stokes-féle ügy talán? – kérdezte a Palmer-ház professzora.

– Éppen ezt szeretném megtudni – válaszolt Lord Asriel.

A megvilágított vetítővászon mellett állt. Lyra látta, amint fekete szeme végigfürkészi a tudósokat, ahogy az Aurora lemezét bámulják, és látta Lord Asriel daimónjának izzó zöld szemét is. A tisztes fejek mind előreszegeződtek, villogtak a pápaszemek; csak a Mester meg a könyvtáros dőlt hátra székén, a fejüket összedugták.

– Mint halljuk, Lord Asriel, ön a Grumman-féle expedícióról óhajtott híreket szerezni. Dr. Grumman netán szintén ezt a jelenséget vizsgálta?

– Azt hiszem, igen, és azt hiszem, hogy jócskán szerzett is róla információt. De nem tud róla beszámolni, mivel meghalt.

– Csak nem! – kiáltott fel a káplán.

– Sajnos igen. Tekintsék meg a bizonyítékot.

A felháborodás izgatott suttogása futott végig az ejtőzőszobán, amikor két vagy három fiatalabb tudós, Lord Asriel irányításával, a szoba elejébe vitte a faládát. Lord Asriel kivette a vetítőből az utolsó lemezt, de a lámpát nem oltotta el, és a fénykör drámai világánál lehajolt, hogy kifeszítse a ládát, Lyra hallotta, amint a nedves fából csikorogva szakadnak ki a szegek. A Mester is felállt, úgy nézte, ezáltal eltakarta a kilátást Lyra elől.

– Mint bizonyára emlékeznek – szólalt meg újra Lord Asriel –, Grumman expedíciója tizennyolc hónappal ezelőtt tűnt el. Grummant a német Akadémia küldte ki, hogy hatoljon fel egészen a mágneses pólusig, és végezzen különféle csillagászati megfigyeléseket. Ennek az útnak a folyamán figyelte meg az imént látott sajátos jelenséget. Röviddel ezután pedig eltűnt. Feltételezték, hogy baleset érte, és hogy teste azóta egy gleccserszakadékban hever. Valójában azonban nem baleset történt.

– Mi ez itt? – tudakolta a dékán. – Vákuumtartály?

Lord Asriel nem válaszolt azonnal. Lyra fémkapcsok kattanását hallotta, azután sziszegve tódult a levegő egy tartályba, majd csend támadt. De nem tartott sokáig. Egy-két másodperc múlva zavaros szóözön tört ki: elrettent kiáltások, harsány méltatlankodás, dühös és rémült kiabálás.

– De micsoda...

– ...szinte nem emberi...

– Csaknem...

– De hát mi történt vele?

A Mester hangja túldübörögte valamennyit.

– Lord Asriel, az isten szerelmére, mit hozott ide?

– Ez Stanislaus Grumman feje – hallatszott Lord Asriel hangja.

A hangzavarban Lyra meghallotta, amint valaki kitámolyog az ajtón, artikulálatlan hangokat hallatva. Hogy ő nem láthatja, amit a többiek látnak!

– A holttestet Svalbard jege tartósította – szólt Lord Asriel. – A fejjel a gyilkosai bántak így el. Láthatják a jellegzetes skalpoló mintát. Gondolom, rektorhelyettes úr, önnek ismerős.

– Tatároktól láttam ilyet – hallatszott az öreg ember higgadt hangja. – Ez a technika megtalálható Szibéria és Tunguzföld bennszülötteinél is. Onnan természetesen átterjedt a skraelingek földjére, bár tudomásom szerint Új-Dániában jelenleg tiltják.

Megnézhetném közelebbről, Lord Asriel? Kis szünet után szólalt meg újra.

– A szemem már nem a régi, a jég pedig szennyezett. De mintha úgy látnám, a koponya tetején van egy lyuk.

– Valóban.

– Trepanálás?

– Pontosan.

Izgatott moraj támadt. A Mester odébb lépett, és Lyra előtt ismét szabad volt a kilátás. Az öreg rektorhelyettes a lámpa fénykörében súlyos jégtömböt emelt közvetlenül a szeme elé: véres tömeg volt benne; emberi fejre alig emlékeztetett. Pantalaimon idegesen röpködött Lyra körül.

– Csitt – susogta a kislány. – Figyelj!

– Dr. Grumman egykor kollégiumunk tudóstestületének volt a tagja! – szólt hevesen a dékán.

– És hogy a tatárok kezére jutott...

– De ott, messze északon?...

– Alkalmasint messzebbre hatoltak, mint bárki elképzelte volna!

– Ha jól hallottam – kérdezte a dékán –, Svalbard közelében találta?

– Ott.

– Fel kell tehát tételeznünk, hogy a panserbjornénak volt ehhez valami köze? Lyra nem ismerte ezt a szót, de a tudósoknak hallhatólag nem volt idegen.

– Lehetetlen – jelentette ki határozottan a Cassington-ház professzora. – Sohasem élnének ezzel az eljárással.

– Akkor ön nem ismeri Iofur Raknisont – mondta a Palmer-ház professzora, aki maga is számos sarkvidéki expedícióban vett részt. – Egyáltalán nem lepne meg, ha kiderülne, hogy rákapott a tatárok skalpolási módszerére.

Lord Asriel gunyoros mosollyal figyelte a tudósokat, de nem szólt.

– Kicsoda Iofur Raknison? – tudakolta valaki.

– Svalbard királya – válaszolt a Palmer-ház professzora. – Igen, valóban, a panserbjorne egyike. Bitorlónak minősíthetnénk; tudomásom szerint csellel került a trónra; de nagy formátumú figura, és egyáltalán nem ostoba, nevetséges hóbortjai ellenére – importmárványból építtetett palotát... általa egyetemnek nevezett intézményt létesített...

– Kinek? A medvéknek? – kérdezte valaki, mire általános derültség támadt. A Palmer-ház professzora azonban zavartalanul folytatta:

– Mindezek ismeretében is az a véleményem, hogy Iofur Raknison igenis képes lehetett ilyesmit művelni Grummannal. Ugyanakkor megfelelő bánásmóddal – hízelgéssel – homlokegyenest ellenkező magatartásra is rávehető, ha a szükség úgy hozza.

– És ön ugyebár ismeri a módját, igaz, Trelawney? – gúnyolódott a dékán.

– Igen, ismerem. És tudják, mi az, amit mindennél jobban kíván? Még a díszdoktori címnél is jobban? Daimónt! Találják meg a módját, hogy daimónt adjanak neki, és lesni fogja a kívánságaikat.

A tudósok kedélyesen hahotáztak.

Lyra értetlenül hallgatta mindezt: amit a Palmer-ház professzora mond, annak se füle, se farka. De alig várta, hogy többet halljon a skalpolásról meg az Északi fényről, meg arról a rejtelmes Porról. Sajnos csalódnia kellett, mert Lord Asriel végzett az ereklyék meg a képek mutogatásával, és a beszélgetés hamarosan kollégiumi szócsatává fajult: adjanak-e neki pénzt vagy sem újabb expedíció felszerelésére. Összecsaptak az érvek, Lyra szeme pedig lecsukódott. Hamarosan mélyen aludt, Pantalaimon meg kedvenc alvóalakjában, hermelinként tekeredett a nyaka köré.

Lyra felriadt, amikor valaki megrázta a vállát.

– Csöndesen – szólt nagybátyja. A szekrény ajtaja nyitva állt, Lord Asriel guggoló alakját körülrajzolta a fény. – Elmentek, de még a közelben van néhány szolga. Most eredj a hálószobádba, és ügyelj, hogy a hallottakról egy szót se szólj senkinek.

– Megszavazták a pénzt? – tudakolta álmosan Lyra.

– Meg.

– Mi az a Por? – kérdezte Lyra, és nagy nehezen talpra kecmergett. Elgémberedett a hosszú kuporgásban.

– Semmi közöd hozzá.

– De igenis van! – jelentette ki Lyra. – Azt akartad, hogy kémkedjek a szekrényben, hát akkor mondd is el, hogy mi után kémkedek. Megnézhetem azt az emberfejet?

Pantalaimon fehér hermelinszőre felborzolódott: Lyra érezte, amint a nyakát csiklandozza. Lord Asriel kurtán felnevetett.

– Undorító, miket beszélsz! – mondta, és a lemezeit kezdte berakosgatni a dobozukba. – Figyelted a Mestert?

– Figyeltem. Legelső dolga volt, hogy a bort kereste.

– Igen. Egyelőre sarokba szorítottam. Csináld, amit mondtam, eredj lefeküdni.

– Es te hová mégy?

– Vissza Északra. Tíz perc múlva indulok.

– Veled mehetek?

Lord Asriel keze megállt rakosgatás közben. Úgy nézett Lyrára, mintha most látná először. Daimónja is Lyra felé fordította nagy, zöld párducszemét, és kettejük szúrós pillantására Lyra elpirult. De keményen állta a tekintetüket.

– Neked itt a helyed – jelentette ki végül nagybátyja.

– De miért? Miért van nekem itt a helyem? Miért nem mehetek veled északra? Én is akarom látni az Északi fényt meg a medvéket meg a jéghegyeket! Mindent! És tudni akarom, mi az a Por. Meg a város a levegőben. Egy másik világ?

– Nem jössz velem, gyermek! Verd ki a fejedből. Veszedelmes időket élünk. Tedd, amit mondtam, eredj lefeküdni, és ha jó kislány leszel, hozok majd neked egy rozmáragyart, eszkimó faragással. Elég a vitából, mert megharagszom.

Daimónja mély, torokhangú morgást hallatott, és Lyra egyszeriben megsejtette, milyen is lenne, ha fogak vájnának a nyakába.

Lyra összeszorította ajkát, és csúnyán nézett nagybátyjára. Lord Asriel kiszivattyúzta a levegőt a vákuumtartályból, és ügyet sem vetett a gyerekre; mintha már meg is feledkezett volna róla. A kislány összepréselte száját, szeme összeszűkült. Hátat fordított, és daimónjával együtt indult lefeküdni.

A Mester és a könyvtáros régi barátok és harcostársak voltak. Emberpróbáló jelenetek után rendszerint megittak kettesben egy pohár borpárlatot, és vigasztalták egymást. Amikor tehát kikísérték Lord Asrielt, átballagtak a Mester szállására, s jetelepedtek a dolgozószobájában. A függönyt összehúzták, a tüzet felélesztették, daimónjaik szokásos helyükön – térden, vállon –, és nekifogtak végiggondolni a történteket.

– Csakugyan azt gondolod, hogy tudott a borról? – kérdezte a könyvtáros.

– Persze hogy tudott. Fogalmam sincs, honnan, de tudta, és ő maga borította fel a palackot. Hát persze, hogy ő.

– Bocsáss meg, Mester, de óhatatlanul is megkönnyebbültem. Sehogyan sem örültem a gondolatnak...

– Hogy megmérgezik?

– Igen. Hogy meggyilkolják.

– Aligha örülne ennek bárki is, Charles. Csak az volt a kérdés, vajon mi lenne rosszabb: ha megtörténik, vagy viselni a következményeket, ha nem történik meg. Nos, a Gondviselés közbelépett, és nem történt meg. Csak azt sajnálom, hogy terheltelek ezzel, és tudnod kellett róla.

– Ugyan, ugyan – protestált a könyvtáros. – Bár többet is elmondtál volna!

– Igen... – szólalt meg kis hallgatás után a Mester. – Talán valóban többet kellett volna elmondanom. Az aletiométer hajmeresztő következményekre figyelmeztet, ha Lord Asriel folytatja kutatását. Mindentől eltekintve a gyermek is bele lesz vonva, márpedig őt, ameddig csak lehet, biztonságban akarom tartani.

– Lord Asriel dolgának van valami köze az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék új kezdeményezéséhez? Minek is hívják... Az Áldozárok Testületéhez?

– Lord Asrielnek? Dehogyis! Épp ellenkezőleg. Az Áldozárok Testülete sem tartozik teljes felelősséggel az Egyháztanácsi Büntető Törvényszéknek. Félig-meddig magánkezdeményezés; a vezetője nem állhatja Lord Asrielt. Egyik félelmetesebb, Charles, mint a másik.

Most a könyvtároson volt a hallgatás sora. Amióta Kálvin János pápa áttette Genfbe a pápai székhelyet és megalapította az Egyháztanácsi Büntető Törvényszéket, az egyház az élet minden területén abszolút hatalommal rendelkezik. Kálvin halála után magát a pápaságot is eltörölték, a helyében a bíróságok, kollégiumok, tanácsok valóságos szövevénye jött létre, amely magisztérium gyűjtőnéven ismeretes. Ezek a szervezetek nem voltak mindig egységesek, időnként ádáz versengés támadt közöttük. A múlt század nagy részében a püspöki kollégium volt a leghatalmasabb, de az utóbbi években az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék lépett a helyébe, mint valamennyi egyházi testület közül a legtevékenyebb és a legrettegettebb.

Mindamellett elképzelhető volt, hogy független szervezetek lépnek fel a magisztérium egy másik ágazatának oltalma alatt, és az Áldozárok Testülete, amelyre a könyvtáros utalt, ezeknek egyike. A könyvtáros nem tudott róla sokat, de amit hallott, az egyáltalán nem tetszett neki, félt is tőle, és tökéletesen átérezte a Mester aggályait.

– A Palmer-ház professzora egy nevet említett – szólalt meg egy percnyi hallgatás után. – Barnard-Stokes? Micsoda az a Barnard-Stokes-ügy?

– Ó, az nem a mi területünk, Charles. Tudomásom szerint a Szentegyház tanítása szerint két világ van: mindannak a világa, amit láthatunk, hallhatunk, megérinthetünk, és a másik: a menny és a pokol spirituális világa. Barnard és Stokes két – hogy is mondjam – renegát teológus volt, akik a miénkhez hasonlatos számos egyéb világ létét feltételezték, ami nem menny, nem is pokol, hanem anyagi természetű és bűnös. Itt vannak, a közelben, de láthatatlanok és elérhetetlenek. A Szentegyház természetesen helytelenítette ezt a förtelmes eretnekséget, és Barnardot meg Stokesot elhallgattatták.

Azonban – a magisztériumra nézve sajnálatosan – épkézláb matematikai érvek támasztják alá ezt a másik világ elméletet. Jómagam sohasem foglalkoztam vele, de a Cassington-ház professzora ésszerűnek tartja.

– És most Lord Asriel leképezett egy ilyen „másik” világot – bólintott a könyvtáros. – Mi pedig anyagi eszközökkel láttuk el, hogy menjen és keresse meg. Értem.

– Úgy van. És az Áldozárok Testülete, valamint nagy hatalmú pártfogói szemében ezentúl a Jordan-kollégium az eretnekség támogatásának melegágya. Nekem pedig fenn kell tartanom az egyensúlyt az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék és az Áldozárok Testülete között, Charles; a gyermek meg közben növekszik. Nem fognak róla megfeledkezni. Előbb-utóbb mindenképpen belekeveredett volna, de most bevonják, akár meg akarom óvni, akár nem.

– De hát az isten szerelmére, honnan tudod? Már megint az aletiométer?

– Igen. Lyrának szerepe lesz ebben, méghozzá nem is kicsi. A dolog iróniája, hogy meg kell tennie, anélkül hogy tudná, mit csinál. Mindamellett segíthetünk neki, és hogyha a tervem a tokajival sikerül, még egy darabig biztonságban lehetett volna. Szerettem volna megkímélni az északi utazástól. Mindenekfölött pedig azt szeretném, ha megmagyarázhatnám neki...

– Oda se figyelne – vélte a könyvtáros. – Túlságosan jól ismerem. Ha az ember valami komolyat szeretne mondani neki, fél füllel odahallgat vagy öt percig, aztán fészkelődni kezd. És mire legközelebb kérdeznéd felőle, a dolog mindenestül kiment a fejéből.

– No és ha a Porról beszélnék vele? Arra odafigyelne, mit gondolsz?

A könyvtáros felhorkant, mintegy érzékeltetendő, mennyire valószínűtlennek tartja.

– Mégis miért figyelne? – tudakolta. – Miért érdekelne egy elvont teológiai rejtvény egy egészséges, gondtalan gyermeket?

– Azért, amit majd át kell élnie. És ebben benne foglaltatik egy nagyszabású árulás...

– Ki fogja elárulni?

– Nem, nem, hisz épp ez a szomorú: ő lesz az áruló, és az élmény szörnyű lesz. Természetesen nem szabad erről tudnia, de arra semmi ok, hogy ne tudhasson a Por problémájáról. És lehetséges, Charles, hogy tévedsz: talán felkelti az érdeklődését, ha egyszerű szavakkal magyarázzák el neki. És később a segítségére lehet. Nekem mindenesetre segítség lenne, hogy kevésbé aggódjam miatta.

– Ez az öregek kötelessége – bólintott a könyvtáros. – Hogy aggódjanak a fiatalokért. És a fiatalok kötelessége, hogy fittyet hányjanak az öregek aggályainak.

Elüldögéltek még egy darabig, azután elváltak, mert későre járt, és ők öregek voltak és aggodalmasak.

3.

Lyra és Jordan

OXFORD valamennyi kollégiuma közül a Jordan-kollégium volt a legelőkelőbb és leggazdagabb. Talán a legnagyobb is, de ezt senki sem tudta bizonyosan. A három szabálytalan négyszögű udvar körül csoportosuló épületek a korai középkortól a tizennyolcadik század közepéig keletkeztek. Az épületegyüttest soha senki meg nem tervezte, apránként növekedett, mindenütt ölelkezett a múlt a jelennel, és az összhatás zűrzavaros, átláthatatlan elegancia volt. Némelyik része összeomlással fenyegetett, és a kollégium öt nemzedéken át egy és ugyanazon család, a Parslow-k tagjait foglalkoztatta teljes munkaidőben mint kőműveseket és állványozókat. A jelenlegi Mr. Parslow fiának adta tovább a mesterséget; ők ketten meg három munkás, akár a szorgos hangyák, kúsztak-másztak a könyvtár sarkában emelt állványzaton vagy a kápolna tetején, vagy húztak fel a magasba fényes, új kőtömböket, ragyogó ólomtekercseket, vaskos gerendákat.

A kollégiumnak egész Brytaniában voltak gazdaságai, földbirtokai. Azt beszélték, hogy az ember elgyalogolhat Oxfordtól Bristolig, a másik irányban pedig Londonig, és mindvégig Jordan-birtokot tapos. A királyság minden zugában voltak festőműhelyek és téglaégetők, erdők és atomerőműhelyek, amelyek Jordannek fizették a bért. A negyedévi bérfizetési napokon a számtartó és írnokai mindent egybevetettek, a végeredményt jelentették a főtanácsnak, és megrendeltek egypár hattyút az ünnepi lakomára. A pénz egy részét félretették beruházásra – a főtanács nemrégiben hagyta jóvá egy manchesteri irodatömb megvásárlását –, a többiből fedezték a tudósok szerény illetményét meg a szolgák bérét (valamint a Parslow-két és a kollégium szolgálatában álló többi, tucatnyi iparosét és kereskedőét), gondoskodtak a borospince bőséges ellátásáról, vásároltak könyveket és anbarográfokat a Melrose-udvar egyik oldalát kitöltő óriási könyvtárnak, amely a föld alatt is több emelet mélységben megannyi vakondjáratként húzódott, nem utolsósorban pedig ebből vásároltak a kápolna felszerelésére szolgáló korszerű filozófiai műszereket. A kápolnát mindennél fontosabb volt naprakészen tartani, mivel a Jordan-kollégiumnak sem Európában, sem Új-Franciaországban nem volt párja, mint a kísérleti teológia központjának. Ennyit legalább Lyra is tudott. Büszke volt kiváló kollégiumára, szívesen dicsekedett vele az utcagyerekeknek, rongyos kis csavargóknak, akikkel a csatorna partján vagy az agyagbányában játszott, és a másunnan látogató tudósokat és kiváló professzorokat szánalommal elegy megvetéssel szemlélte – hiszen nem tartoznak a Jordanhez, tehát kevesebb tudomány van szegényeknek a fejében, mint Jordan legszerényebb másodtudósaiéban.

A kísérleti teológia mibenlétéről Lyrának se volt több fogalma, mint az utcakölyköknek. Olyasformán képzelte el, hogy mágiával kapcsolatos, a csillagok meg a bolygók mozgásával, az anyag parányi részecskéivel, de ez valójában csak találgatás volt. A csillagoknak is bizonyára éppúgy van daimónjuk, mint az embereknek, és a kísérleti teológia abból áll, hogy azokkal beszélgetnek. Lyra elképzelte, amint a káplán fennkölt beszédet intéz hozzájuk, majd meghallgatja a csillagdaimónok megjegyzéseit, aztán igazságosztón bólogat, vagy szánakozva csóválja a fejét. De hogy valójában milyen társalgás folyik közöttük, arról nem volt halvány fogalma sem.

És különösebben nem is érdekelte. Lyra sok tekintetben barbár volt. Legszívesebben felmászott a kollégium tetejére kebelbarátjával, Rogerrel, a konyhai kisinassal, onnan köpdöstek a szilvamagot az elhaladó tudósok fejére, vagy huhogtak, akár a bagoly, az ablak előtt, ahol éppen szeminárium folyt; máskor a keskeny utcákon rohangásztak, vagy almát csentek a piacon, vagy hadat viseltek. Ahogy Lyrának fogalma sem volt a kollégiumi ügyek felszíne alatt zajló politikai folyamatokról, a tudósok előtt is rejtve maradt a szövetségek és ellentáborok, vérbosszúk és paktumok fortyogó elegye, ami az oxfordi gyerekek élete volt. Játszadozó gyermekek: minő kellemes látvány! Mi is lehetne ártatlanabb és bajosabb? Ám a valóságban Lyra és a vele egyívásúak halálos hadviselést folytattak. Kezdetben egyik kollégium gyerekei (a szolganép fiatalabbja, a cselédek gyerekei és Lyra) viseltek hadat a másikéi ellen. Ám ezt az ellenségeskedést menten elsöpörte, amikor városi gyerekek megtámadtak egy kollégiumot: akkor aztán összeállt valamennyi kollégium, és hadat üzentek a városiaknak. Több száz éves hagyomány volt ez a vetélkedés, mélyreható és szívet melengető.

Ám még ez is feledésbe merült, amikor más ellenség fenyegetett. Az egyik öröktől való volt: a téglavetők gyerekei, akik az agyagbánya mellett éltek, és kollégiumiak, városiak egyesült megvetésében részesültek. Az elmúlt esztendőben Lyra és néhány városi fegyverszünetet kötött, és megtámadta az agyagbányaiakat. Agyagkoloncokkal bombázták a téglavetők gyerekeit, ledöntötték rogyadozó agyagvárukat, aztán magukat a gyerekeket hempergették meg a létalapjukul szolgáló ragacsos masszában, hogy végül győzők és legyőzöttek egyaránt egy csorda sivító gólemre emlékeztettek.

A másik örök ellenség időszakos volt. A csatorna lakóhajóin élő gyiptus családokat a tavaszi meg az őszi vásár hozta oda, és velük mindig harcba lehetett bocsátkozni. Kivált az egyik család tért vissza rendszeresen a város Jerikó néven ismert kerületében lévő horgonyzóhelyére, s velük Lyra azóta élt Örökös harcban, amióta csak el bírt hajítani egy kődarabot. Amikor a gyiptusok legutóbb Oxfordban tanyáztak, Lyra és Roger meg még néhány konyhai kisegítő gyerek a Jordanből meg a Szent Mihály-kollégiumból lesben álltak, és addig hajigálták a sarat a gyiptusok tarkabarkára mázolt hajójára, míg az egész család elő nem jött, hogy elkergesse őket – amikor is a Lyra parancsnoksága alatt álló tartalék csapat megrohanta a hajót, eloldozta horgonyáról, és leúsztatta a csatornán, ahol minden egyéb vízi közlekedést eltorlaszolt, miközben Lyra rohamcsapata az orrától a tatjáig tűvé tette a hajót a dugasz után, Lyra szentül hitt ebben a dugaszban. Ha kihúzzák, ígérte csapatának, a hajó menten elmerül; csakhogy nem találták, és hanyatt-homlok menekültek a visszatérő gyiptusok elől; csuromvizesen és diadalmas kukorékolással rohantak végig Jerikó sikátorain.

Ez volt Lyra világa és gyönyörűsége. Nyers és mohó kis vadember volt többnyire. De valahol mélyen élt benne a homályos érzés, hogy nem ez az ő egész világa; hogy lényének egy része a Jordan-kollégium nagyszerűségéhez és szertartásrendjéhez tartozik; és hogy az élete valahol a nagypolitikának Lord Asriel képviselte világához kapcsolódik. Ennek a tudatnak egyetlen megnyilvánulása az volt, hogy fennhordta az orrát a többi kölyök között, és parancsolgatott nekik. Többre egyáltalán nem is volt kíváncsi.

Így telt hát Lyra gyerekkora, amolyan félvadmacska módra. Életébe azok a rendszertelen alkalmak hoztak változatosságot, amikor Lord Asriel meglátogatta a kollégiumot. Gazdag, nagy hatalmú nagybácsival dicsekedni jó dolog, csakhogy ára is volt a dicsőségnek: a legfürgébb tudós nyakon csípte, becipelte a házvezetőnőhöz, aki megmosdatta, tiszta ruhát adott rá, majd bekísérték (cudar fenyegetések árán) a tudósok társalgójába, hogy Lord Asriellel teázzon. Néhány idősebb tudóst is meginvitáltak. Lyra ilyenkor lázadását azzal hirdette, hogy elhevert egy karosszékben, míg csak a Mester rá nem parancsolt, hogy üljön egyenesen, miután Lyra olyan ádáz képpel méregette valamennyiüket, hogy még a káplán is elnevette magát.

Ezeknek a kényszeredett, formális látogatásoknak mindig azonos volt a menetrendje. Uzsonna után a Mester meg a többi néhány meghívott tudós magára hagyta Lyrát nagybátyjával, aki viszont maga elé állította, és kikérdezte, mit tanult legutóbbi látogatása óta. Lyra elmotyogta szerény tudományát geometriából vagy arabból vagy történelemből vagy anbarológiából, nagybátyja pedig hátradőlt, keresztbe vetette a lábát, és kifürkészhetetlen arccal figyelte Lyrát, amíg ő ki nem fogyott a szóból.

Az elmúlt esztendőben, az északi expedíció előtt, nagybátyja megtoldotta szokásos szavait.

– És mivel töltöd az idődet, amikor épp nem tanulsz szorgalmasan? – kérdezte.

– Hát csak játszom – motyogta Lyra. – A kollégium körül. Én tényleg csak... játszom.

– Mutasd a kezedet, gyermek – mondta erre nagybátyja.

Lyra előretartotta két tenyerét, Lord Asriel szemügyre vette, aztán megfordította, hogy Lyra körmeit is megszemlélje.

Mellette szfinx módjára hevert a daimónja, csak néha lendítette meg a farkát, és rezzenetlen szemét Lyrára szegezte.

– Piszkos – állapította meg Lord Asriel, és ellökte Lyra kezét. – Nem szoktattak itt mosakodásra?

– De igen. De a káplán körme is mindig piszkos. Még az enyémnél is piszkosabb.

– Ő tudós férfiú. Mi a mentséged?

– Biztos azután piszkolódott be, hogy megmosakodtam.

– Hol játszol, hogy ilyen piszkos leszel?

Lyra nagybátyjára sandított. Gyanította, hogy a tetőre tilos felmászni, bár ezt így senki sem mondta.

– A régi szobákban – mondta végül.

– És még?

– Néha az agyagbányában.

– És?...

– Jerikóban. Meg a kikötő körül.

– Máshol nem? – Nem.

– Hazudsz. Tegnap láttalak fent a tetőn.

Lyra az ajkába harapott, és nem felelt. Nagybátyja gunyorosan figyelte.

– Tehát a tetőn is játszol – folytatta. – Bemégy valaha is a könyvtárba?

– Nem. De a könyvtár tetején találtam egy varjút!

– Igen? Meg is fogtad?

– Sérült volt a lába. Meg akartam ölni és megsütni, de Roger azt mondta, gyógyítsuk meg. Adtunk neki ételmaradékot meg bort, aztán jobban lett és elrepült.

– Roger kicsoda?

– A barátom. Kisegít a konyhán.

– Értem. Tehát összevissza mászkáltál az egész tetőn...

– Nem az egészen. A Sheldon-ház tetejére nem lehet feljutni, mert át kellene ugrani a Zarándok-toronyról. Igaz, nyílik oda egy padlásablak, de azt nem érem fel.

– Mindenhol járkáltál a tetőn, csak a Sheldon-ház tetején nem. Hát a föld alatt?

– A föld alatt?!

– A kollégiumból legalább annyi van a föld alatt, mint fölötte. Csodálom, hogy még nem jöttél rá. Nos, egy perc múlva indulok. Eléggé egészségesnek látszol. Nesze, Zsebébe túrt, előhúzott egy marék pénzt, és adott belőle Lyrának öt aranytallért.

– Nem tanítottak meg rá, hogy megköszönd, ha kapsz valamit? – kérdezte.

– Köszönöm – motyogta Lyra.

– Engedelmeskedel a Mesternek?

– Hát persze.

– És tiszteled a tudósokat?

– Igen.

Lord Asriel daimónja halkan felkacagott. Most hallatta először a hangját, és Lyra arcát elfutotta a pír.

– No, eredj játszani – mondta Lord Asriel.

Lyra megkönnyebbülten sarkon fordult, az ajtóhoz rohant, de még idejében feleszmélt. Hátrafordult és kinyögte:

– Viszontlátásra!

Ilyen volt tehát Lyra élete addig a napig, amikor elhatározta, hogy elbújik az ejtőzőszobában, és első ízben hallott a Porról.

És persze a könyvtáros tévedett, amikor azt mondta a Mesternek, hogy Lyrát nem érdekelné a Por. Lélegzet-visszafojtva figyelt volna bárkire, aki mesél neki a Porról. Az eljövendő hónapokban sokat fog róla hallani, és idővel többet tud majd a Porról, mint bárki a világon; de addig még ott zajlik körülötte a Jordan eseménydús élete.

És különben is van egyéb gondolkodnivalója. Már hetek óta egy hír szállong az utcákon: egy hír, amelynek hallatán némelyek nevetnek, mások elnémulnak – ahogy némelyek gúnyolódnak a kísérteteken, mások meg tartanak tőlük. Senki még csak elképzelni sem tudta az okát, de Oxfordban gyerekek kezdtek eltünedezni.

A dolog a következőképpen történt.

Haladj keletnek, az Isis folyó hatalmas országútján, ahol tolonganak a lomha téglaszállító uszályok, aszfaltszállító vontatók, gabonafuvarozó tartályhajók, lefelé, lefelé, Henley és Maidenhead mentén Teddingtonig, ahová felhatol a Német-óceán dagálya, s még onnan is tovább, Mortlake mentén, dr. Dee, a nagy varázsló háza mellett; elhagyva Falkeshall vidámparkjainak szökőkútjait, tarka lobogóit nappal, fákra aggatott lampionjait, tűzijátékait estelente, el a Fehér Csarnok mellett, ahol a Király tart heti államtanácsot, el a söréttorony mellett, ahol szüntelenül csorog az olvadt ólom a medencék átlátszatlan vizébe; s még annál is lejjebb, ahol az immár széles és szennyes folyó nagy kanyart ír le dél felé. Ez itt Limehouse, és itt él az a gyerek, aki csakhamar eltűnik.

A neve Tony Makarios. Anyja úgy véli, kilencesztendős, de az emlékezőtehetségét szétmarta az ital: Tony nyolcesztendős is lehet, vagy éppenséggel tíz. Családneve görög eredetre utal, de akárcsak a korát, anyja ezt is csak találgatja, hiszen Tony inkább látszik kínainak, mint görögnek, s anyai részről jócskán keveredik benne az ír, a skraeling és az indus vér. Tony nem nagyon eszes, de bujkál benne valami idomtalan gyengédség, minek folytán néha ügyetlenül átöleli anyját, és ragadós csókot nyom az arcára. Szegény asszony rendszerint túlságosan kapatos, semhogy maga kezdeményezzen efféle műveletet, de mihelyt ráébred, mi is történik, hasonló melegséggel válaszol.

E pillanatban Tony a Pástétom utcai piacon ténfereg. Korog a gyomra. Estére jár, de otthon nem kap vacsorát. Zsebében lapul egy shilling, egy katonától kapta, akinek a babájához vitt üzenetet, de Tony ezt nem óhajtja ennivalóra pazarolni, hiszen ingyen is sok mindenhez hozzájuthat az ember.

Kószál hát a piacon, az ócskások bódéi meg a jövendőmondók sátrai között, kerülgeti a gyümölcsárusok és a halsütők pultját, daimónja, egy kis veréb a válláról pislog ide-oda, s amikor egy árus meg a daimónja épp másfelé pillant, gyorsan csipog egyet, s Tony keze kilő, majd egy almát vagy pár szem diót, s végül egy meleg húsos táskát rejt bő ingébe.

Az árus észreveszi, ordít, macska daimónja szökken, de Tony verebe magasra szárnyal, maga Tony pedig már messze jár. Szitkok kísérik útján, de nem megy messzire. Megtorpan a Szent Katalin-imaház lépcsőjénél, letelepszik, előszedi az agyonnyomorgatott meleg húsos táskát, s végigcsorgatja a levével az ingét. Minden mozdulatát figyelik. Vagy hat lépcsővel feljebb, az imaház kapujában áll egy hölgy, hosszú, sárgásvörös rókabundában. Gyönyörű fiatal hölgy, fényes fekete haja kibukkan szőrmével bélelt csuklyája alól. Végére járhat az istentisztelet, mert mögötte fény árad ki a kapun, bent orgona szól, és a hölgynek ékkövekkel díszes imakönyv van a kezében.

Tony mit sem tud erről. Boldogan habzsolja a húsos táskát, lábujjai befelé görbülnek, csupasz sarkát összeszorítja, ül és rág és nyel, miközben daimónja egér alakját ölti fel, és a bajszát ápolgatja.

A fiatal hölgy daimónja előbújik a rókabunda mellől. Alakja majomé, de nem közönséges majomé: bundája hosszú szőrű, selymes, a színe mély, fénylő arany. Kígyózó mozdulatokkal araszol a gyerek felé, és letelepszik egy lépcsővel feljebb.

A majom figyeli a verebet; a veréb figyeli a majmot.

A majom lassan előrenyúl. Kicsi keze fekete, karmai szép formájúak, mozgása szelíd, hívogató. A veréb nem tud ellenállni. Előbbre szökdel, még előbbre, majd megrebbend szárnyát, és felszáll a majom kezére.

A majom felemeli, jól megnézi, majd feláll, s visszalendül gazdájához. A veréb daimónt magával viszi. A hölgy lehajtja ápolt fejét, suttog.

Tony most önkéntelenül hátrafordul.

– Borzas! – kiált fel ijedten, tele szájjal.

A veréb csiripel. Tehát biztonságban van. Tony lenyeli a falatot, és bámul.

– Szervusz – szól a szépséges hölgy. – Hogy hívnak?

– Tony.

– Hol laksz, Tony?

– A Clarice közben.

– Mi van abban a húsos táskában?

– Bifsztek.

– Szereted a csokokávét?

– Marhára!

– Kaptam egy jókora kancsóval, de nem tudok vele megbirkózni. Eljössz hozzám, és segítesz meginni?

És Tony már el is veszett. Abban a pillanatban veszett el, amikor lomha eszű daimónja a majom kezére röppent. Tony követi a gyönyörű szép fiatal hölgyet meg az aranymajmot végig a Dánia utcán, a Hóhér-dokk mentén, le a György király lépcsőn, egészen egy magas raktár oldalába vágott kicsi, zöld ajtóig.

A hölgy kopog, az ajtó kitárul; belépnek, az ajtó becsukódik. Tony soha többé nem fog kijönni – legalábbis nem ezen az ajtón; és soha többé nem látja viszont az édesanyját. Az meg, szegény ittas teremtés, azt fogja hinni, hogy Tony elszökött, s amikor eszébe jut a fia, azt hiszi, hogy ő tehet mindenről, és kisírja szánalmas szívét.

A kis Tony Makarios nem az egyetlen gyerek, akit az aranymajom gazdája, a szép hölgy elfogott. Tony tucatnyi gyerekre bukkan a raktár pincéjében: fiúk, lányok, egyik sem több tizenkét esztendősnél, ámbár mivel valamennyiüknek olyasfajta a története, mint Tonyé, senki sem lehet biztos a koruk felől. Azt persze Tony nem veszi észre, hogy mi a közös valamennyiükben. Azt nevezetesen, hogy abban a meleg, gőzös pincében található gyerekek közül egyik sem érte még el a pubertáskort.

A kedves hölgy leülteti Tonyt a fal mellé egy lócára, aztán egy hallgatag szolgáló visz neki a vaskályhán gőzölgő edényből egy csésze csokokávét. Tony megeszi a húsos táska maradékát, megissza az édes, meleg italt – nem sok ügyet vet a környezetére, a környezete sem őrá.

A kézenfekvő kérdést egy másik fiú teszi fel:

– Hé, nagysága! Minek hozott ide bennünket?

Durva képű kölyök, ajka fölött sötét csokokávé bajusz, daimónja girhes fekete patkány. A szép hölgy az ajtó mellett áll, egy hajóskapitány-forma zömök férfival beszélget, s amikor megfordul, hogy a kérdésre válaszoljon, olyan a naftalámpa sziszegő fényében, mint egy földre szállt angyal. A gyerekek elcsendesednek, és tátott szájjal bámulják.

– Azt szeretnénk, ha segítenétek nekünk – mondja a hölgy. – Ugye, szívesen fogtok segíteni?

Senki nem bír kinyögni egy szót sem. Csak néznek elgyávultan. Ilyen szép hölgyet még sose láttak: olyan kecses és szelíd, és kedves, hogy a gyerekek úgy érzik, meg sem érdemlik, hogy ilyen nagy szerencse érte őket. Boldogan teljesítik, bármit kér tőlük, csak a közelében maradhassanak.

És a hölgy elmondja, hogy hajóútra indulnak. Kapnak enni, kapnak meleg ruhát, és aki akar, üzenhet a családjának, hogy tudassa: biztonságban van. Magnusson kapitány hamarosan felviszi őket a hajójára, és mihelyt beáll az apály, kihajóznak a tengerre, és elindulnak Észak felé.

Az a néhány gyerek, aki szeretne üzenetet küldeni otthonra – már amilyen az az otthon –, ott ül a szépséges hölgy körül, ő pedig leírja a néhány sort, amit tollba mondanak, aztán nézi, amint tántorgó X-eket kaparnak a lap aljára. A lapokat illatos borítékba teszi, azokat pedig megcímezi úgy, ahogy a gyerekek diktálják. Tony is szeretne üzenetet küldeni az édesanyjának, de nemigen hiszi, hogy el tudná olvasni. Ezért aztán megrángatja a rókabunda ujját, és a szép hölgy fülébe suttogja: szeretné megizenni az anyukájának, hová megy meg mindent, és a szép hölgy közelebb hajtja gyönyörű fejét Tony gyanús szagú kis testéhez, hogy jobban hallja, és megsimogatja a fejét, és megígéri, hogy továbbítja az üzenetet. Aztán a gyerekek köréje gyűlnek, hogy elbúcsúzzanak. Az aranymajom megsimogatja valamennyiük daimónját, ők pedig kabalából megérintik a rókaprémet, mintha a szép hölgyből akarnának erőt vagy reményt, vagy jóságot meríteni. A hölgy elköszön tőlük, és a derék kapitány gondjaira bízza őket, aki felkíséri valamennyit a rakpartnál horgonyzó parti gőzösre.

Már sötét az ég, a folyón fénypontok ringnak. A szép hölgy ott áll a rakparton, és integet, amíg csak el nem tűnnek a szeme elől.

Azután visszasétál a raktárba – aranymajma a keblén kuporog –, a kis levélköteget bedobja a kályhába, majd elmegy ugyanarra, amerről jött.

A nyomornegyedek gyerekeit nem volt nehéz elcsalogatni, de idővel mégiscsak feltűnt a dolog, és nagy nehezen a rendőrség is tettre szánta magát. Egy darabig nem is tűnt el több gyerek. Csakhogy szárnyra kelt a hír, apránként változott, növekedett, terjedt, és idővel gyerekek tűntek el Norwichból, majd Sheffieldből, végül már Manchesterből is, az ottaniak pedig, akik hallottak a más vidékek eltűnt gyerekeiről, hozzátették a magukét a történethez, és a hír egyre terebélyesedett.

Így keletkezett azután a legenda a rejtelmes varázslókról, akik eltüntetik a gyerekeket. Némelyek úgy tudták, egy szép hölgy a vezérük, mások szerint egy vörös szemű, magas férfi, a harmadik történet pedig egy kacagó ifjúról szólt, aki énekszavával csalogatja birka módra utána kullogó áldozatait.

Abban sem egyeztek a történetek, hogy hova viszik ezeket az elveszett gyermekeket. Némelyek szerint a pokolba, mások úgy vélték, a föld alá, de volt, aki Tündérországot emlegette. Aztán híre járt, hogy a gyerekeket egy gazdaságban hizlalják – és idővel majd feltálalják őket. Mások szerint a gyerekeket rabszolgának vásárolják meg gazdag tatárok... És így tovább.

Egy dologban azonban mindenki egyetértett. A láthatatlan gyermekrablók nevében. Hiszen nevet kellett adni nekik, hogy emlegethessék őket, mert beszélni róluk kellemesen borzongató – kivált, ha valaki biztonságban van kényelmes otthonában vagy a Jordan-kollégiumban. És a név, amely rájuk ragadt – hogy miért, nem tudta senki –, ez volt: Átkosok.

– Gyere haza sötétedés előtt, mert elkapnak az Átkosok!

– Az unokanővérem Northamptonban ismer egy asszonyt, akinek a kisfiát elvitték az Átkosok...

– Már Stratfordban járnak az Átkosok! Közelednek dél felé! Azután persze már ez következett:

– Gyere, játsszunk Átkosokat!

Lyra szólt így Rogerhez, a Jordan-kollégium konyhai kisinasához, aki a világ végére is követte volna.

– Azt meg hogy kell?

– Elbújsz, én pedig megkereslek és felhasítalak. Pontosan, ahogy az Átkosok.

– Nem tudhatod, mit csinálnak. Lehet, hogy egészen mást.

– Félsz tőlük – mondta Lyra. – Látom.

– Nem igaz. Különben se hiszek bennük.

– Én igen – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Lyra. – De én se félek. Azt fogom csinálni, amit a bácsikám, amikor legutóbb a Jordanben járt. Láttam. Az ejtőzőszobában az egyik vendég udvariatlan volt vele, és a bácsikám csak ránézett csúnyán, és az az ember ott esett össze holtan, és habzott a szája.

– Ugyan már... – kétkedett Roger. – A konyhában ezt nem mondta senki. Különben se szabad bemenned az ejtőzőszobába.

– Persze. Szolgák előtt ilyesmiről nem beszélnek. És igenis voltam az ejtőzőszobában. A bácsikám különben is mindig ezt csinálja. Egyszer elkapták a tatárok. Gúzsba kötötték, és ki akarták vágni a szívét, de amikor az első odalépett a késsel, a bácsikám egyszerűen csak ránézett, az meg ott rogyott össze holtan. Aztán jött a következő, de az is úgy járt, és a végén már csak egyetlenegy maradt. A bácsikám azt mondta, megkíméli az életét, ha kioldja a kötelékeit, mire az ki is oldotta, de a bácsikám mégis megölte, hadd tanuljon a leckéből.

Roger ezt már nem hitte annyira, mint az Átkosokat, de a történet jó volt, kár lett volna elpazarolni, hát váltogatva voltak Lord Asriel vagy az elhalálozó tatárok, és szénsavas üdítőt ittak, hogy habos legyen a szájuk.

De hát ez csak amolyan mellékvágány volt; Lyra most is legszívesebben Átkosokat játszott, és magával csalta Rogert a borpincébe, ahová a komornyik tartalék kulcsával sikerült bejutniuk. Végigosontak a nagy bolthajtások alatt, ahol hosszú esztendők pókhálója lepte a kollégium tokajiját, kanári-szigeteki édes fehér borát, burgundiját, borpárlatát. Ódon árkádok emelkedtek fölébük, tíz fatörzsnyi vastag pilléreken, talpuk alatt egyenetlenre koptatott macskakő, kétoldalt állvány állvány hátán, polc fölött polc, rajtuk rengeteg palack és hordó. Lenyűgöző látvány. Feledve ismét az Átkosokat, a két kis kölyök lábujjhegyen osont végig a pincén, reszkető kezükben gyertyával, bekémleltek minden sötét zugba, s Lyra egyre sürgetőbb kíváncsiságot érzett: vajon milyen ízű a bor?

Erre könnyű válaszolni. Lyra – mit sem törődve Roger heves tiltakozásával – kiválasztotta a legporosabb, leghasasabb, legzöldebb palackot. Nem volt mivel kihúznia a dugót, hát egyszerűen letörte a nyakát. A legtávolabbi sarokba kuporodva szürcsölték a nehéz, karmazsinszínű italt, várták, mikor lesznek már részegek, és töprengtek: ugyan miből fogják tudni, hogy már berúgtak. Lyrának nemigen ízlett a bor, de úgy érezte, hogy roppant felnőttes, amit művelnek. A legmókásabb az volt, ahogy a daimónjaik egyre kótyagosabbak lettek, egymásba gabalyodtak, értelmetlenül vihogtak, és minduntalan alakot változtattak, versengve, hogy melyik költözik undorítóbb testbe.

Végezetül, és szinte mind a ketten egyszerre, felfedezték a gyerekek, milyen is az, ha valaki részeg.

– És ezt tényleg szeretik? – pihegte Roger, miután kiadósat rókázott.

– Igen – lihegte Lyra, ugyanolyan állapotban. – És én is! – tette hozzá dacosan. Az esetből Lyra mindössze azt a következtetést vonta le, hogy ha az ember Átkosokat játszik, néha érdekes helyekre téved. Emlékezett, mit mondott bácsikája legutóbbi beszélgetésük alkalmával, és nekilátott, hogy felderítse a kollégium föld alatti világát, hiszen az egésznek csupán kis része van a föld felett. Akárcsak holmi irdatlan gombaféle, amelynek a gyökérrendszere hektárokat fog át, a föld fölötti térért egyik oldalt a Szent Mihály-kollégiummal, másik oldalt a Gabriel-kollégiummal, hátul az egyetemi könyvtárral vetélkedő Jordan-kollégium valamikor még a középkorban a felszín alatt kezdett terjeszkedni. Az alagutak, aknák, boltozatok, pincék, lépcsők annyira kivájták a földet a kollégium alatt és több száz év során körülötte is, hogy odalent jóformán ugyanannyi volt a levegő, mint idefent; a Jordan-kollégium úgyszólván szivacsos kőalapzaton állt.

És most, hogy Lyra rákapott a felderítés ízére, hátat fordított szokásos vadászterületének, a kollégiumi tetők szabálytalan alpesi világának, és Rogerrel együtt ebbe az alvilágba vetette magát. Már nem játszották, hanem üldözték az Átkosokat, hiszen mi is lehetne valószínűbb, mint hogy a föld alatt lappanganak láthatadanul?

Egy napon tehát Lyra és Roger behatolt a templom alatti kriptába. Mesterek nemzedékeinek volt ez a temetkezőhelye; a kőfalak mentén pihentek ólombélésű tölgyfa koporsójukban. A fülkék alatt kőtábla tudatta az ott nyugvó nevét:

Simon le Clerc Mester 1765–1789 Cerebaton

Requiescant in pace

– Ez meg mit jelent? – tudakolta Roger.

– Az első rész a neve, az utolsó rész meg rómaiul van. A közepén a dátum pedig amikor ő volt a Mester. És a másik név biztosan a daimónja.

Lépkedtek a néma bolthajtás alatt, betűzték a feliratokat:

Francis Lyall Mester 1748–1765 Zohariel

Requiescant inpace

Ignatius Cole Mester 1745–1748 Musca

Requiescant in pace

Lyra érdeklődéssel tapasztalta, hogy mindegyik koporsón rézlemez ábrázol egy-egy lényt: ez itt baziliszkusz, amaz szép nő, ez kígyó, az majom.

Rájött, hogy ezek a holt férfiak daimónjai. Amikor valaki eléri a felnőttkort, daimónja elveszíti az átváltozás képességét, és felölti végleges alakját.

– Ezekben a koporsókban csontvázak vannak! – suttogta Roger.

– Rothadó hús! – súgta Lyra. – Kukacok és férgek tekergőznek a szemgödreikben.

– Biztos kísértetek is vannak idelent – borzongott kellemetesen Roger.

Az első kriptán túl kőpolcokkal szegélyezett folyosóra bukkantak. Mindegyik polcot négyszögletes rekeszekre osztották, mindegyik kockában egy-egy koponya nyugodott.

Roger daimónja, lába közé csapott farokkal, megborzongott, és halkan felmordult.

– Kuss – szólt rá Roger.

Lyra nem látta Pantalaimont, de tudta, hogy éjszakai pille alakjában a vállán lapul, és biztosan ő is megborzong. Felnyúlt, és óvatosan kiemelte nyugvóhelyéről a legközelebbi koponyát.

– Mit csinálsz? – riadt meg Roger. – Nem szabad hozzányúlni!

Lyra ügyet sem vetett rá. Ide-oda forgatta a koponyát – s egyszer csak az alján lévő lyukon át kipottyant valami, átcsúszott Lyra ujjai között, és koppanva ért földet. Kis híja volt, hogy Lyra ijedtében el nem ejtette a koponyát.

– Nézz oda! – emelte fel a fémdarabot Roger. – Pénz! Talán kincset találtunk! Közelebb tartotta a gyertyához, és tágra nyílt szemmel bámulták. Nem pénzdarab volt, hanem egy kis bronzlemez, rajta egy macska elnagyoltan bevésett képe.

– Olyan, mint ami a koporsókon van – mondta Lyra. – Biztosan a daimónja.

– Rakd csak vissza – javasolta idegesen Roger.

Lyra felfordította a koponyát, visszapottyantotta a lemezt örök nyugvóhelyére, majd a koponyát visszatette a polcra. Hamarosan megállapították, hogy mindegyik koponyában van daimónérme, rajta gazdájának hű társa, aki sem életében, sem halálában nem hagyta el.

– Kik lehettek ezek életükben? – töprengett Lyra. – Biztosan tudósok. Koporsó csak a Mestereknek járt. Biztos annyi tudós volt sok száz év alatt, hogy nem fértek el, nem tudták mindet rendesen eltemetni, hát lecsapták a fejüket, és csak azt tartották meg. Különben is az a legfontosabb részük.

Átkosokat nem találtak, de a templom alatti katakombák napokra ellátták Lyrát és Rogert munkával. Egyik alkalommal Lyra megpróbált kitolni néhány halott tudóssal: kicserélte az érméiket, úgyhogy ki-ki a más daimónját kapta meg. Pantalaimont ez annyira felzaklatta, hogy denevérré változott, fel-alá repdesett, éles rikoltásokat hallatott, Lyra arcába csapkodott a szárnyával. A kislány azonban ügyet se vetett rá: nagyon is jónak találta a tréfát. Később azonban megfizetett érte. A tizenkettes lépcsőház legfelső emeletén, keskeny szobácskájában éjszakai jelenés kereste fel, és Lyra sikoltva ébredt, amint az ágya mellett álló három, lepelbe burkolt alak rászegezte csontvázujját, majd hátravetette kámzsáját, és a fejük helyén véres csonk látszott. Csak amikor Pantalaimon oroszlánná változott és rájuk bődült, akkor vonultak vissza, beleolvadtak a falba, már csak a karjuk látszott, azután sárgásszürke karomkezük, azután görcsös ujjuk, azután semmi. Lyrának reggel az volt az első dolga, hogy lerohant a katakombába, és visszatette a daimónérméket a helyükre. – Bocs!

Bocs! – suttogta közben a koponyáknak.

A katakomba sokkal nagyobb volt, mint a borpince, de egyszer annak is a végére jutottak. Amikor már minden zegét-zugát felderítették, és megbizonyosodtak felőle, hogy itt nincsenek Átkosok, figyelmük másra terelődött – csakhogy mielőtt kiosontak volna a kriptából, rajtakapta őket a közbenjáró, és visszahívta őket az imaházba.

A közbenjáró, a kövérkés, idősödő Heyst atya dolga volt, hogy megtartsa a kollégiumban az istentiszteletet, prédikáljon, imádkozzon, gyóntasson. Régebben Lyra lelki épülésére is gondja volt, de hamarosan felbosszantotta a kislány alamuszi közönye és álságos bűnbánata. Lelkileg nem sokat ígér, döntötte el az atya.

Hívására Lyra és Roger kelletlenül visszafordultak, és ólomlábon bevánszorogtak a dohos szagú, homályos imaházba. A szentképek előtt gyertyák pislákoltak; az orgonakarzatról halk, távoli kopácsolás hallatszott: javítottak valamit. Egy szolga a rézpulpitust fényesítette. Heyst atya a sekrestye ajtajából intette őket magához.

– Hol voltatok? – kérdezte. – Néhányszor már láttalak itt benneteket. Miben sántikáltok?

Nem volt vádló a hangja, inkább őszinte érdeklődés csengett benne. Vállán gubbasztó daimónja a gyerekekre öltötte gyíknyelvét.

– Meg akartuk nézni a kriptát – mondta Lyra.

– Ugyan miért?

– A... a koporsók miatt. Meg akartuk nézni az összes koporsót.

– De miért?

Lyra vállat vont. Rendszerint ez volt a válasz, ha feleletet akartak kicsikarni tőle.

– Hát te – fordult Rogerhez az atya. Roger daimónja aggodalmasan csóválta terrierfarkát, hogy megengesztelje az atyát. – Hogy hívnak?

– Rogernek, Atya.

– Ha szolga vagy, hol dolgozol?

– A konyhán, Atya.

– Nem ott volna a helyed?

– De igen, Atya.

– Akkor lódulj!

Roger sarkon fordult és elszaladt. Lyra egyik lábáról a másikra állt.

– Ami pedig téged illet, Lyra – szólt Heyst atya –, örömmel látom, hogy érdeklődsz az imaház iránt. Szerencsés gyermek vagy, hogy ennyi történelem vesz körül.

– Mhm – motyogott Lyra.

– De csodálom, hogy nem válogatod meg a játszótársaidat. Magányos gyermek vagy?

– Nem.

– Talán... Talán nélkülözöd más gyermekek társaságát?

– Nem.

– Nem Rogerre, a konyhainasra gondolok. Magadfajta gyermekekre. Előkelő születésű gyermekekre. Szeretnél magadfajta játszótársakat?

– Nem.

– De talán leánykákat...

– Nem.

– Tudd meg, gyermekem, egyikünk sem szeretné, ha nélkülöznéd a gyermekkor szokásos örömeit, foglalatosságait. Olykor elgondolom, milyen magányos lehet az életed ott az idős tudósok között, Lyra. Te is így érzed?

– Nem.

Az atya összekulcsolt ujjai fölött idegesen dobolt a hüvelykujjával. Mit is kérdezhetne még ettől a konok gyermektől?

– Ha bánt valami – mondta végül –, mindig eljöhetsz hozzám, és elmondhatod. Ugye tudod?

– Igen.

– Szoktál imádkozni?

– Igen.

– Derék leányka. Nos, szaladj.

Lyra alig leplezett sóhajjal sarkon fordult és elinalt.

Minthogy a föld alatt nem lelt Átkosokra, Lyra ismét az utcán kóborolt. Ott érezte otthon magát.

Aztán, épp amikor elvesztette irántuk az érdeklődését, az Átkosok felbukkantak Oxfordban.

Lyra akkor hallott róluk először, amikor egy ismerős gyiptus családból tűnt el egy fiú.

A lóvásár idején történt. A csatorna zsúfolva volt kisebb-nagyobb hajókkal, nyüzsögtek a kupecek, az utazók, Jerikó rakpartja mentén tarkállott a sok fényes lószerszám, csattogtak a patkók, folyt a harsány alkudozás. Lyra mindig nagy élvezetét lelte a lóvásárban, s néha sikerült alattomban megülnie némelyik lovat, ha a gazdája épp nem nézett oda, arról nem is szólva, hogy szinte végtelen lehetőség nyílt a hadviselésre. És ebben az esztendőben Lyra igazán nagyszabású tervet dédelgetett. Az előző esztendei hajófoglalás ihletésére ezúttal valódi folyami utat szándékozott megtenni, mielőtt rajtakapnák. Ha ő meg a konyhai cimborái eljutnának egészen Abingdonig, micsoda pompás kavarodást gerjeszthetnénk a duzzasztónál...

Ám ebben az évben nem lesz háború. Ahogy a Meadow kikötő sólyatere mentén kószált a délelőtti napsütésben pár utcagyerek társaságában, kézről kézre adva egy lopott cigarettát, és tüntetően fújva ki a füstöt, Lyra fülét igencsak ismerős hang ütötte meg.

– Te átokfajzat! Mit műveltél vele?!

Erőteljes hang volt, női hang, de ennek a nőnek vastüdeje lehetett. Lyra tekintete nyomban a hang forrását kereste, hiszen ez Costa mama, aki kétszer is kékre-zöldre püfölte Lyrát, de három ízben nyomott a markába friss mézeskalácsot, és akinek a családja híres a hivalkodóan cifra hajójáról. Costáék valósággal hercegek a gyiptusok között, Lyra nagy bámulója Costa mamának, de jobbnak látja, ha egy darabig még nem kerül a keze ügyébe – ugyanis a Costa családé volt az a bizonyos hajó, amit elkötött.

A hangorkán hallatán Lyra egyik cimborája ösztönszerűen felkapott egy követ, de Lyra rászólt:

– Tedd le. Costa mama dühöng. Úgy ketté bírná roppantani a gerincedet, mint egy gyufaszálat.

Costa mama valójában inkább aggódott, mint dühöngött. A lókupec, akit a sárga földig lehordott, a vállát vonogatta, és széttárta a karját.

– Honnét tudnám – mondogatta. – Egyik percben itt volt, a másikban sehol. Nem láttam, hova ment...

– Neked segített! A te nyomorult gebéidet fogta!

– Hát mér nem maradt, ahol volt? Elvállalja a munkát, azt' fogja magát, és elszalad...

Tovább nem mondhatta, mert Costa mama teljes erejéből fültövön csapta, aztán olyan szitoközönt zúdított rá – további ütlegek kíséretében –, hogy a kupec felordított és eliramodott. A közelben álldogáló lókupecek gunyoros röhögésben törtek ki, egy csikó riadtan felágaskodott.

– Mi folyik itt? – kérdezte Lyra egy szájtáti gyiptus gyerkőctől. – Mért olyan dühös?

– A kölke miatt – válaszolt a purdé. – A Billy miatt. Assziszi, az Átkosok kapták el. Tán úgy is volt.

– Az Átkosok? Hát ideértek Oxfordba?

A gyiptus kölyök a barátai felé fordult, akik mind Costa mamát bámulták.

– Ez azt se tudja, mi folyik! Nem tudja, hogy megjöttek az Átkosok!

Fél tucat kölyök fordult csúfondárosan Lyra felé, ő meg ledobta a cigarettáját, mert érezte, hogy megkapta a végszót a verekedésre. Valamennyi daimón is nyomban nekibuzdult: mindegyik gyerek körül agyarak, karmok meredeztek, szőr borzolódott, Pantalaimon pedig, aki megvetette a gyiptus daimónok korlátolt fantáziáját, vizsla nagyságú sárkánnyá változott.

Mielőtt azonban kitört volna az általános csetepaté, maga Costa mama lépett a színre, félrepofozott az útjából két gyiptust, és ökölvívóállásba plántálta magát Lyra elé.

– Te láttad? – rivallt rá. – Láttad az én Billymet?

– Nem – válaszolt Lyra. – Csak most értünk ide. Billyt hónapok óta nem láttam. Costa mama daimónja a feje körül körözött: héja volt, vad, sárga szeme ide-oda rebbent, de egyet se pislogott. Lyra megrémült. Ha egy gyerek órákig nem mutatkozik, rá se rántanak, kivált ha gyiptus gyerek az: a szorosan összeforrt gyiptus hajósvilágban minden gyerek féltett és drága kincs, és minden anya tudja, ha épp nincs is a kölyke a szeme előtt, mindig van, aki az oltalmába vegye. És most Costa mama, királynő a gyiptusok között, retteg, mert eltűnt a gyereke. Mi folyik itt?

Costa mama kábán nézte a gyerekek kis csoportját, aztán átbotladozott a rakparti tömegen, és a fia nevét üvöltözte. A gyerekek menten összebújtak; Costa mama fájdalma feledtette velük a vérbosszút.

– Kik azok az Átkosok? – tudakolta Simon Parslow, Lyra egyik cimborája.

– Hisz tudod – mondta egy gyiptus gyerek. – Lopdossák a srácokat országszerte. Kalózok...

– Kalózok ám a fenét – helyesbített egy másik gyiptus. – Kalibánok. Felfalják a kölyköket, elevenen.

– Felfalják a srácokat? – tudakolta Hugh Lovat, Lyra másik cimborája, konyhai kisinas a Szent Mihály-kollégiumban.

– Senki se tudhassa – válaszolt az első gyiptus. – Elkapják őket, oszt soha többé nem lássa őket senki.

– Ezt tudjuk – közölte Lyra. – Mi már rég Átkosokat játszottunk, mikor ti még a hírüket se hallottátok. De látni még nem láttátok őket, lefogadom.

– De igenis láttuk! – állította egy fiú.

– Halljam, kicsoda? – szólt gúnyosan Lyra. – Talán te? Honnan tudod, hogy nem csak valami közönséges gyerekrabló volt az?

– Charlie látta őket Banburyben! – vágta ki egy gyiptus kislány. – Jöttek és megszólítottak egy nénit, egy ember meg közben ellopta a kisfiát a kertből.

– Bizony! – kukorékolt közbe a Charlie nevű gyiptus kisfiú. – Én láttam őket!

– Hogy néztek ki? – tudakolta Lyra.

– Hát... nem tudtam jól megnézni őket – mondta Charlie. – De az autójukat láttam! Nagy, fehér autó volt. Bedugták azt a kissrácot, oszt elhajtottak.

– Northamptonban egy lánynak a kisöccsét vitték el – tódította egy fiú –, és azt mondja a lány, az emberek, akik elvitték a kissrácot, aszonták, hogy meg fogják enni. Mindenki tudja. Felfalják őket.

Egy ott álldogáló gyiptus kislány sírva fakadt.

– Az ottan a Billy unokatesója – magyarázta Charlie.

– Ki látta utoljára Billyt? – kérdezte Lyra.

– Én – hangzott fél tucat hang. – Láttam, amint fogta a Johnny Fiorelli vén gebéjét... Láttam a vattacukorárus bódéjá nál. .. Láttam, ahogy a darun hintázott... Mire Lyra kibogozta a válaszokat, arra a meggyőződésre jutott, hogy Billyt vagy két órája látták utoljára.

– Akkor hát az elmúlt két órában járhattak itt az Átkosok-állapította meg. Riadtan néztek körül a gyerekek, hideg futott végig rajtuk, pedig melegen sütött a nap, körülvette őket a zsúfolt rakpart, a kátrány, a lovak, a dohánylevél ismerős szaga. Az a baj, hogy mivel senki sem tudja, hogyan is néznek ki azok az Átkosok, bárki lehet Átkos, magyarázta Lyra az elképedt kis csapatnak, akik most már mind lenyűgözve álltak körülötte, kollégiumiak, gyiptusok egyaránt.

– Muszáj, hogy úgy nézzenek ki, mint a mindennapi emberek – magyarázta –, különben mindjárt észrevennék őket.

Ha csak éjszaka jönnének, akárhogy nézhetnének ki. De mivel nappal jönnek, hát muszáj, hogy olyanok legyenek, mint mindenki más. Itt akit csak láttok, mindenki lehet Átkos...

– Nem igaz... – motyogta tétován egy gyiptus gyerek. – Én mindenkit ismerek.

– Na jó – engedett Lyra. – Ezek itt nem, de akárki más. Gyerünk, keressük meg őket! Meg a nagy, fehér autójukat!

És már indult is a portya! A kutatóexpedícióhoz hamarosan mások is csatlakoztak, és kisvártatva harmincnál is több gyiptus gyerek rohangált fel-alá a rakparton, ki-be a bódékba, hanyatt-homlok botladoztak át a darukon, rakodógémeken a sólyaparton, ugráltak ki a kerítésen a tág mezőre, tízesével hintáztak a zöld víz fölött az ódon forgóhídon, száguldoztak teljes gőzzel Jerikó szűk utcáin, a kis tégla sorházak között, be Patikárius Szent Barnabás szegletes tornyú, nagy imaházába. Fele társaság se tudta, mit keresnek, jó mulatság volt számukra az egész, de a Lyra körül tömörülők szívében őszinte rettegés támadt, valahányszor magányos alakot pillantottak meg egy sikátor végében vagy az imaház homályában: vajon nem Átkos...?

De persze nem az volt. Idővel, sikertelenül, s Billy valóságos eltűnésének árnyékában ízét veszítette a mulatság. Közeledett a vacsora ideje, amikor Lyra meg a két kollégiumi fiú elindult Jerikóból, s meglátták a rakparton gyülekező gyiptusokat Costáék ott horgonyzó hajója közelében.

Néhány asszony hangosan zokogott, a férfiak dühös csoportokba verődtek, izgatott daimónjaik fel-felrebbentek, vagy árnyékokra vicsorogtak.

– Lefogadom, hogy ide nem merészkednek be az Átkosok – mondta Simon Parslow-nak Lyra, amikor átlépték a Jordan portásházának küszöbét.

– Nem is – mondta Simon, de bizonytalan volt a hangja. – De azt tudom, hogy a piacról eltűnt egy lány.

– Kicsoda? – Lyra jóformán valamennyi gyereket ismerte a piacon, de erről még nem hallott.

– Jessie Reynolds, a nyergeséktől. Tegnap záráskor nem volt ott, pedig csak halért küldték, az apukájának vacsorára. Nem jött vissza, és azóta se látták. Végigkutatták pedig az egész piacot.

– És én még csak nem is hallottam róla! – fakadt ki Lyra. Micsoda mulasztás! Hogy az alattvalói ilyesmit elhallgatnak előle!

– Hát csak tegnap történt. Lehet, hogy azóta előkerült.

– Megkérdezem – fordult sarkon Lyra. De még a portásház kapujához sem ért, amikor a portás utána kurjantott.

– Hallod-e, Lyra! Ma már nem mehetsz el! A Mester utasítása.

– Mért nem?

– Megmondtam: a Mester utasítása. Azt mondta, ha hazajössz, itt is maradsz.

– Fogj meg! – kiáltotta Lyra, és elszelelt, mielőtt az öreg kiléphetett volna az ajtón.

Átrohant a keskeny utcán, vissza a sikátorba, ahol a teherautókról rakták le az árut a fedett piachoz. Már zártak; alig néhány teherautó állt ott, de pár süvölvény csoportba verődve cigarettázott a Szent Mihály-kollégium szemközti magas kőfalának központi kapuja előtt. Lyrának ismerőse akadt közöttük: egy tizenhat esztendős suttyó, akinek nagy csodálója volt, mert mindenki másnál messzebbre tudott köpni. Odasomfordált hát, és alázatosan várta, hogy észrevegyék.

– No, mit akarsz? – kérdezte nagy sokára a legényke.

– Igaz, hogy Jessie Reynolds eltűnt?

– Igaz hát. Miért?

– Mert ma egy gyiptus srácnak is nyoma veszett.

– Nagy eset. Eltűnnek azok minden lóvásár után.

– Akárcsak a lovak – röhögött egyik cimborája.

– Ez más – mondta Lyra. – Ez egy kissrác. Egész délután kerestük, és a többi srác azt mondja, az Átkosok kapták el.

– A micsodák?

– Az Átkosok. Nem hallottatok az Átkosokról?

A többi suttyó számára is merő újdonság volt ez. Néhányan elröhögték magukat, de a többi végighallgatta Lyra mondókáját.

– Átkosok! – legyintett a Dick névre hallgató köpőbajnok. – Micsoda hülyeség. Ezek a gyiptusok mindenféle süledenséget kitalálnak.

– Azt mondják, két hete Banburyban jártak az Átkosok – csökönyösködött Lyra –, és öt srácot elvittek. Most már biztosan ideértek Oxfordba, innen szedik össze a gyerekeket. Biztosan ők kapták el Jessiet!

– Odaát Cowleyban is eltűnt egy srác – mondta az egyik fiú. – Már emlékszem. A nénikém volt ott tegnap, kocsiról árul halat meg sült krumplit, és ő hallott róla... Valami kissrác, igen... De hogy szervezett banda volna...? Nem hiszem. Az csak mese.

– Igenis vannak! – erősködött Lyra. – A gyiptusok látták őket. Azt mondják, felfalják a gyerekeket, akiket elkapnak, és...

Mondat közben elhallgatott, mert hirtelen eszébe jutott valami. Az a különös este, amikor elbújt az ejtőzőszobában... Lord Asriel mutatott egy lemezt, amelyiken egy férfi a magasba tart egy pálcát, abba fényfolyamok zúdulnak, és a férfi mellett áll egy kisebb alak, akörül kisebb a fény; és Lord Asriel azt mondta, hogy az egy gyerek; és valaki megkérdezte, hogy vajon elválasztott gyereke, és a bácsikája azt mondta, nem, és éppen ez a lényeg. Lyra emlékezett rá:

„elválasztott” annyit jelent, hogy félbevágott.

Aztán egyszer csak szíven ütötte valami: hol van Roger? Reggel óta nem látta... Elfogta a félelem. Pantalaimon, miniatűr oroszlán képében, morogva a karjába ugrott. Lyra elköszönt a kapunál ácsorgó suttyóktól, és visszaballagott a Turl utcába, ott aztán teljes gőzzel berontott a Jordan portásházának ajtaján, nyomában immár leopárd alakját öltött daimónja.

– Kénytelen voltam felhívni a Mestert és szólni neki – közölte ájtatos ábrázattal a portás. – Nem örült, azt megmondhatom. Nem szívesen volnék a helyedben...!

– Hol van Roger? – tudakolta Lyra.

– Nem láttam, ö is megkapja a magáét. Csak kapja el a grabancát Mr. Cawston... Lyra berontott a forró, zsivajgó, gőzölgő konyhába.

– Hol van Roger? – kiáltotta teli torokból.

– Tisztulj innét, Lyra! Nem érünk rá!

– De hol van? Előkerült vagy nem?

A dolog láthatólag senkit sem érdekelt.

– De hát hova ment? Biztosan hallottátok! – kiabált Lyra a konyhafőnökre, mire az képen legyintette, és rárivallt, hogy takarodjon.

Bernie, a cukrász megpróbálta megnyugtatni, de Lyra vigasztalhatatlan maradt.

– Elkapták! Azok a rohadt Átkosok! Mért nem fogják már el őket és tekerik ki a nyakukat?! Gyűlölöm valamennyit! Ti nem törődtök Rogerrel! Nem szeretitek!

– Lyra, valamennyien szeretjük Rogert...

– Nem igaz! Akkor mért nem hagytok itt mindent, és keresitek meg most, azonnal?! Titeket is gyűlöllek!

– Ezer oka lehet, hogy Roger mért nem került elő. Térj már észre! Egy óra múlva fel kell szolgálnunk a vacsorát. A Mesternek vendégei vannak a szállásán, odaát esznek, vagyis a főnöknek gondoskodnia kell róla, hogy gyorsan odakerüljön az étel, mielőtt kihűlne. Ki se látszunk a dologból, Lyra! Az élet nem állhat meg. Roger majd előkerül...

Lyra sarkon fordult és kiszáguldott a konyhából, közben feldöntött egy rakás ezüst tálfedőt, de meg se hallotta a nyomában felzúgó szitokáradatot. Lerohant a lépcsőn, át a belső udvaron, a kápolna meg a Palmer-torony között, ki a Yaxley-udvarra, ahol a kollégium legöregebb épületei álltak.

Pantalaimon előtte szaporázott, miniatűr leopárd alakjában szinte repült fel a lépcsőn a legfelső emeletre – ott volt Lyra hálószobája. Lyra berontott az ajtón, rozoga székét az ablakhoz rántotta, kicsapta az ablakszárnyakat, és kimászott. Az ablak alatt kétarasznyi széles, ólombélésű kőcsatorna húzódott, Lyra belelépett, majd megfordult, és a recés tetőcserepeken felkapaszkodott a háztető gerincéig. Ott torkaszakadtából elkiáltotta magát. Pantalaimon, aki menten madárrá változott, mihelyt fent volt a tetőn, körbe-körbe szállt, és varjúkárogással csatlakozott Lyrához.

Barackszín, rózsapiros, krémfehér kis fagylaltfelhők bodorodtak a tágas, narancsszínű égen. Oxford tornyai, csúcsai körülöttük sorakoztak, velük egy magasságban, Cháteau-Vert és White Ham erdei keletnek és nyugatnak nyújtózkodtak. Valahol varjak károgtak; harangszó kondult, és Oxford távoli lankái felől gázmotor egyenletes lüktetése jelezte, hogy most száll fel a Királyi Postaszolgálat esti londoni léghajójárata. Lyra nézte, amint felkúszik az égre, és eltűnik a Szent Mihály-kápolna tornya mögött: kezdetben akkora, mint a kisujja hegye, mikor kinyújtja a karját, aztán egyre kisebb lesz, végül már csak parányi pont a gyöngyházszínű égen.

Lyra megfordult és lenézett: a belső udvarra már árnyék vetült, a fekete taláros tudósok egyesével-kettesével szállingóztak az étterem felé, daimónjaik peckesen lépdeltek vagy szálldostak mellettük, vagy éppenséggel nyugodtan üldögéltek gazdájuk vállán. A csarnokban már kigyúltak a fények; Lyra látta, amint a festett üvegablakok sorra felizzanak, ahogy a szolgák asztaltól asztalig járva meggyújtják a naftalámpákat. Felhangzott a sáfár csengőszava, jelezte, hogy fél óra van még vacsoráig.

Ez az ő világa. Bárcsak ilyen maradna örökkön-örökké – de hát máris változik, hiszen valaki odakint gyerekeket lopdos. Lyra üldögélt a háztető gerincén, állát tenyerébe támasztotta.

– Meg kell mentenünk, Pantalaimon – mondta. Pantalaimon varjúhangján válaszolt a kémény mellől:

– Veszedelmes lesz.

– Hát aztán!

– Emlékezz, mit beszéltek az ejtőzőszobában.

– Mit?

– Valami gyerekről, fent a sarkvidéken. Arról, aki nem vonzza a Port.

– Azt mondták, hogy egész gyerek...

– Na és?

– Talán ezt akarják csinálni Rogerrel meg a gyiptusokkal, meg a többi gyerekkel.

– Mit?

– Hát mit jelent az, hogy egész?

– Nemtom. Talán kettévágják őket. Vagy rabszolgát csinálnak belőlük. Úgy több lenne a hasznuk. Odafent biztos vannak bányák. Uránbányák az atomműhelyekhez. Lefogadom, hogy ez az. És ha felnőtteket küldtek le a bányába és meghaltak, akkor inkább gyerekeket használnak helyettük, mert azok kevesebbe kerülnek. Ezt csinálták Rogerrel is.

– Én azt gondolom...

Egyelőre azonban nem derült ki, mit gondol Pantalaimon, mert lentről kiabálás hallatszott.

– Lyra! Lyra! Azonnal bejössz!

És megdöngették az ablakkeretet. Lyra jól ismerte a türelmetlen hangot: Mrs. Lonsdale az, a házvezetőnő. Előle nemigen lehet elbújni.

Lyra mérgesen lecsusszant a tetőről az ereszcsatornába, aztán bemászott az ablakon. Mrs. Lonsdale vizet folyatott a kis csorba mosdóba, a vízvezetékcsövek hörgésének-gurgulázásának kíséretében.

– Hányszor mondtam már, hogy ne menj ki oda... Nézd csak meg magadat! Nézd meg a szoknyádat – csupa mocsok! Azonnal vesd le, és mosakodj meg, én pedig keresek valami tisztességes, ép ruhát. Hogy mért vagy olyan szutykos meg rendetlen...

Lyra duzzogása közepette meg se kérdezte, vajon miért kell megmosakodnia, felöltöznie, márpedig a felnőttek maguktól soha semminek nem adják okát. Fején át leráncigálta magáról a ruhát, ledobta a keskeny ágyra, és tessék-lássék megmosakodott. Pantalaimon, immár kanári alakjában, egyre közelebb szökdécselt Mrs. Lonsdale daimónjához, egy közönyös vizslához, de sehogy sem sikerült felingerelnie.

– Nézd csak meg, milyen állapotban van a szekrényed! Hetek óta semmit fel nem akasztottál! Nézd csak meg, milyen gyűrött ez a...

Nézd meg ezt, nézd meg azt... Lyra semmit sem akart megnézni. Lehunyta szemét, miközben a vékony törülközővel dörzsölte arcát.

– Muszáj lesz így felvenned. Már nincs időm kivasalni. Az isten szerelmére, te lány, a térded – nézd csak meg, milyen állapotban van...

– Nem akarok semmit megnézni – motyogta Lyra. Mrs. Lonsdale meglegyintette a lába szárát.

– Mosakodni! – sziszegte ádázul. – Szedd le magadról ezt a sok koszt!

– Miért? – kérdezte nyűgösen Lyra. – Sose szoktam megmosni a térdemet. Senki sem fogja a térdemet nézni. Minek ez az egész? Maga éppúgy nem szereti Rogert, mint a főnök. Én vagyok az egyetlen, aki...

Újabb legyintés, ezúttal a másik lába szárára.

– Elég ebből a butaságból. Én született Parslow vagyok, akár csak Roger apja. Másod-unokatestvérek vagyunk. Ezt bezzeg nem tudtad, kedves Lyra kisasszony. Nekem mondod, hogy nem szeretem azt a gyereket? Isten látja lelkemet, én még téged is szeretlek, pedig édeskevés okom van rá. Megköszöntél te nekem már ebben az életben valamit?

Megragadta a mosdókesztyűt, és olyan ádázul dörzsölte meg Lyra térdét, hogy kis híján lejött róla a bőr – de tiszta lett.

– Hogy minek ez az egész? Mivelhogy a Mesterrel meg a vendégeivel fogsz vacsorázni. Adná az Isten, hogy tisztességesen viselkedj. Akkor beszélj, ha szólnak hozzád, maradj csöndben, légy udvarias, mosolyogj szépen, és ha kérdeznek valamit, azt ne válaszold, hogy „Nemtom”!

Lyra vézna alakjára húzta az ünneplőruháját, egyenesre rángatta, a fiókban lévő gombolyagból kiráncigált egy piros szalagot, és drótkefével alaposan megkefélte Lyra haját.

– Csak tudtam volna hamarabb, rendesen megmostam volna a hajad. Hát most már nem segíthetünk rajta. Ha nem néznek meg alaposabban... No, megvagyunk. Húzd ki magad! Hol a rendesebbik lakkcipőd?

Öt perc múlva Lyra bekopogott a Mester szállásának ajtaján. A jókora, meglehetősen komor épület a Yaxley-udvarra nyílt, mögötte terült el a könyvtár parkja. Pantalaimon, aki udvariasságból hermelin alakba költözött, Lyra lábához dörgölőzött. Cousins, a Mester inasa és Lyra esküdt ellensége nyitott ajtót, de mindketten tudták, hogy most el kell ásni a csatabárdot.

– Mrs. Lonsdale azt mondta, jöjjek el – közölte Lyra.

– Igen – engedett utat Cousins. – A Mester a szalonban van.

Bevezette Lyrát a könyvtár parkjára néző nagy szobába. A könyvtár és a Palmer-torony között behatoltak a nap utolsó sugarai, bearanyozták a súlyos festményeket meg a Mester ódon ezüstgyűjteményét. Megvilágították a jelenlévőket is, és Lyra már tudta, miért nem a csarnokban vacsoráznak: három nő is volt a vendégek között.

– Ó, Lyra – szólalt meg a Mester. – Örülök, hogy eljöttél. Cousins, hozna valami üdítőitalt? Hannah úrnő, azt hiszem, még nem ismeri Lyrát... Lord Asriel unokahúga.

Hannah Relf őméltósága az egyik női kollégium igazgatója volt, idősebb, ősz hajú hölgy, daimónja egy fehér selyemmajom. Lyra tőle telhetőleg udvariasan nyújtott kezet, majd a többi vendégnek is bemutatták: akárcsak Hannah őméltósága, más kollégiumok tudósai voltak, és merőben érdektelenek. Azután a Mester az utolsó vendéghez érkezett.

– Mrs. Coulter – mondta –, ez a mi Lyránk. Lyra, gyere, köszönj Mrs. Coulternek.

– Szervusz, Lyra – mondta Mrs. Coulter.

Szép volt és fiatal. Arcát selymes fekete haj keretezte, daimónja egy aranymajom volt.

4.

Az aletiométer

– REMÉLEM, mellettem fogsz ülni vacsoránál – mondta Mrs. Coulter, miközben helyet engedett a kereveten Lyrának. – Nem vagyok hozzászokva a Mester szállásának eleganciájához. Majd megmutatod, ugye, hogy melyik kést-villát használjam.

– Maga tudósnő? – tudakolta Lyra. Illő, Jordan-beli megvetéssel tekintett a tudósnőkre: kétségtelen, vannak ilyenek, de szegényeket igazán nem lehet komolyabban venni, mint ha állatok öltenének jelmezt és játszanának színházasdit. Mrs. Coulter ellenben semmiféle tudósnőhöz nem hasonlított, akit Lyra valaha is látott, és legkevésbé sem a többi hölgy vendéghez, a két komoly, idősebb nőhöz. Lyra tagadó választ várt a kérdésére, hiszen Mrs. Coulter olyan ragyogó, olyan elbűvölő jelenség! Le sem tudta venni róla a szemét.

– Nem igazán – válaszolt Mrs. Coulter. – Tagja vagyok Hannah őméltósága kollégiumának, de a munkám javarészt távol tart Oxfordtól... Mesélj magadról, Lyra. Mindig a Jordan-kollégiumban éltél?

Öt perc sem telt bele, Lyra mindent elmesélt félvad életéről: kedvenc útjait a háztetőkön, az agyagbánya csatáját, azt, amikor Rogerrel megfogtak és megsütöttek egy varjút, abbéli szándékát, hogy elköti a gyiptusok egyik hajóját és elhajózik Abingdonba, és így tovább. Sőt – minekutána körülnézett és suttogóra fogta hangját – még azt is elmesélte, milyen csínyt eszeltek ki Rogerrel a kriptában.

– Aztán jöttek azok a szellemek, egészen a hálószobámba, és nem volt fejük! Beszélni nem tudtak, csak úgy gurguláztak, de azért megértettem, mit akarnak. Le is mentem másnap, és visszatettem a pénzeiket. Különben biztos megöltek volna.

– Tehát nem félsz a veszedelemtől? – tekintett rá ámulattal szomszédnője. Már vacsoránál ültek, és ahogy Mrs. Coulter remélte, egymás mellett kaptak helyet. Lyra ügyet sem vetett a másik oldalán ülő könyvtárosra, és egész vacsora alatt Mrs. Coulterrel beszélgetett.

Amikor a hölgyek visszavonultak, hogy elfogyasszák a kávét, Hannah őméltósága szólalt meg:

– Mondd csak, Lyra: iskolába fognak küldeni?

– Nemt... Nem tudom – bámult rá Lyra. – Nem hiszem – tette hozzá a biztonság kedvéért. – Nem szeretnék gondot okozni – folytatta ájtatosan. – Se költséget. Azt hiszem, jobb, ha továbbra is a Jordanben élek, és az itteni tudósok tanítanak, amikor van egy kis idejük. Úgyis itt vannak, hát biztos nem kerül semmibe.

– Hát Lord Asriel bácsikádnak nincsenek veled tervei? – kérdezte a másik hölgy, a másik női kollégium tudósa.

– De igen – válaszolt Lyra. – Azt hiszem. De nem akar iskolába küldeni. Legközelebb, amikor Északra megy, elvisz magával.

– Emlékszem, mondta is – szólt Mrs. Coulter.

Lyra pislogott. A két tudósnő kissé felegyenesedett, habár daimónjaiknak – vagy túlságosan jó modorúak voltak, vagy érzéketlenek – épp csak hogy megrebbent a szemük.

– A Királyi Sarkvidéki Intézetben találkoztunk – folytatta Mrs. Coulter. – Történetesen ez a találkozás is az egyik oka, hogy ma itt vagyok.

– Maga is felfedező? – kérdezte Lyra.

– Bizonyos mértékig. Többször jártam Északon. Tavaly három hónapot töltöttem Grönlandon, megfigyeléseket végeztem az Aurorával kapcsolatban.

Helyben vagyunk! Lyra számára ezentúl senki és semmi egyéb nem létezett. Áhítatosan bámult Mrs. Coulterre, lenyűgözve, némán hallgatta meséit jégkunyhóépítésről, fókavadászatról vagy arról, hogyan tárgyalt a lappföldi boszorkányokkal. A két tudósnőnek nem volt semmi érdekes hozzáfűznivalója, hát szótlanul ültek, míg be nem jöttek a férfiak.

Később, amikor a vendégek már búcsúzkodtak, a Mester visszatartotta Lyrát.

– Maradj még egy kicsit. Szeretnék néhány percig beszélni veled. Menj be a dolgozószobámba, gyermek; ülj le, és várj meg.

Lyra zavartan, fáradtan, de felvillanyozottan fogadott szót. Cousins, az inas bevezette, majd tüntetőleg nyitva hagyta az ajtót, hogy a hallból, ahol a vendégek kabátját segítette föl, láthassa, miben sántikál Lyra. A kislány tekintete Mrs. Coultert kereste, de már nem látta sehol. Azután bejött a dolgozószobába a Mester, s becsukta az ajtót.

Nehézkesen leereszkedett a kandalló melletti karosszékbe. Daimónja a szék támlájára röppent, gazdája feje mellé telepedett, és öreg, beesett szemét le nem vette Lyráról. A lámpa halkan sziszegett.

– Nos, Lyra – szólalt meg a Mester –, beszélgettél Mrs. Coulterrel. Érdekes volt, amit mondott?

– Nagyon!

– Figyelemre méltó hölgy.

– Csodálatos! Nála csodálatosabb lénnyel még sohasem találkoztam!

A Mester sóhajtott. Fekete öltönyében, fekete nyakkendővel szinte a mása volt daimónjának. Lyra egyszer csak rádöbbent, hogy egy napon, talán nagyon hamar, a Mestert is eltemetik majd az imaház alatti kriptában, egy művész rávési a daimónja képét a koporsó rézlemezére, és a kettejük neve egymás mellé kerül.

– Már régebben alkalmat kellett volna találnom rá, hogy beszélgessek veled, Lyra – szólalt meg néhány pillanatnyi hallgatás után a Mester. – Mindenképpen sort akartam keríteni rá, de közben elrepült az idő. Itt, a Jordanben biztonságban voltál, kedvesem. Remélem, boldog voltál. Nehezedre esett, hogy engedelmeskedj nekünk, de mi nagyon kedvelünk téged, és nem voltál rossz gyermek. Sok jóság, kedvesség van a természetedben, és jókora adag elszántság.

Minderre nagy szükséged lesz. Sok minden zajlik a nagyvilágban, amitől szerettelek volna megkímélni – azzal ugyanis, hogy itt tartottalak a Jordanben –, de ez már nem lehetséges.

Lyra csak nézett rá nagy szemekkel. El akarják küldeni?

– Tudtad, hogy idővel iskolába kell menned – folytatta a Mester. – Néhány dologra megtanítottunk, de nem jól, nem módszeresen. A mi tudásunk másfajta. Olyasmit is kell tudnod, amire idősebb férfiak nem tudnak megtanítani, kivált nem a mostani korodban. Ezt bizonyára magad is tudod. Nem vagy szolgák gyermeke, nem adhattunk ki a városba nevelőszülőkhöz. Ők bizonyos mértékig gondoskodhattak volna rólad, de neked másra van szükséged. Azt igyekszem mindezzel a tudtodra adni, Lyra, hogy életednek az a része, amely a Jordan-kollégiumhoz kötődik, a végéhez közeleg.

– Én nem akarok elmenni a Jordanból! – szólalt meg Lyra. – Szeretek itt lenni. Örökké itt akarok maradni!

– A fiatalok azt hiszik, hogy minden örökké tart. Sajnálatos módon ez nem így van. Nemsokára – alig néhány év múlva – már nem leszel gyermek, Lyra. Fiatal hölgy lesz belőled. Akkor már nem lenne könnyű a Jordan-kollégiumban élned.

– De mikor ez az otthonom!

– Ez volt az otthonod. Most másra van szükséged.

– De nem iskolára! Nem megyek iskolába!

– Nőnemű társaságra van szükséged. Női útmutatásra.

Nőnemű? Ez a szó a tudósnőket juttatta Lyra eszébe, és önkéntelenül vágott egy grimaszt. Hogy száműzzék a nagyszerű, nagy tudományú Jordanból Oxford északi végébe valami kollégium piszkos, téglafalú internátusába, ahol a lompos tudósnőknek káposzta - és molyirtószaga van, mint vacsoránál annak a kettőnek?! A Mester figyelmét nem kerülte el Lyra arckifejezése, és az sem, hogy Pantalaimon görényszeme vörösen villog.

– No és ha történetesen Mrs. Coulter volna az...? – kérdezte.

Pantalaion bundája piszkosbarnáról menten habfehérré változott. Lyra szeme elkerekedett.

– Igazán?

– Mrs. Coulter ismerőse Lord Asrielnek. Nagybátyád természetesen szívén viseli sorsodat, és amikor Mrs. Coulter hallott rólad, nyomban felajánlotta a segítségét. Mr. Coulter egyébként nincsen; a hölgy özvegy, férje néhány esztendeje egy sajnálatos balesetben vesztette életét. Ezt tartsd észben, mielőtt kérdezősködni kezdenél.

Lyra buzgón bólogatott.

– És ő igazán... törődne velem? – kérdezte.

– Szeretnéd?

– Igen!

Nem bírt nyugton maradni. A Mester elmosolyodott. Oly ritkán mosolygott, hogy egészen kijött a gyakorlatból, és aki látja (Lyra nem volt olyan állapotban, hogy észrevegye), azt mondhatta volna, hogy szomorú grimaszra húzza az arcát.

– Nos, akkor talán hívjuk be, hogy megbeszéljük – mondta a Mester.

Kiment, s mire a következő percben visszatért Mrs. Coulterrel, Lyra már talpon volt – izgalmában nem tudott ülve maradni. Mrs. Coulter mosolygott, daimónja pedig örömteli manóvigyorban villantotta ki fehér fogsorát. Mrs. Coulter futólag megérintette Lyra haját, Lyra pedig úgy érezte, meleg áramlat fut végig rajta, és elpirult.

A Mester töltött egy pohárka borpárlatot Mrs. Coulternek, az pedig megkérdezte:

– Tehát segédet kapok, igaz, Lyra?

– Igen – válaszolta egyszerűen Lyra. Mindenre igenlően felelt volna.

– Munkámban sok segítségre van szükségem.

– Én tudok dolgozni!

– És lehetséges, hogy el kell utaznunk.

– Nem baj. Elmegyek bárhová.

– De veszedelmes lehet. Esetleg fel kell mennünk Északra. Lyra csak jó sokára talált szavakat.

– Hamarosan? – bökte ki végül.

– Talán – nevetett Mrs. Coulter. – De tudnod kell, hogy igen kemény munka vár rád. Matematikát, navigációt, csillagászati földrajzot kell tanulnod.

– Maga fog tanítani?

– Én. Te pedig jegyzetelsz majd, rendbe teszed az irataimat, elvégzel néhány alapszámítást, és így tovább. És mivel fontos embereket fogunk látogatni, kell szereznünk neked néhány csinos ruhát. Sok tanulnivalód lesz, Lyra.

– Nem baj. Mindent meg akarok tanulni.

– Bizonyára meg is tanulsz mindent. Híres utazó leszel, mire visszatérsz a Jordan-kollégiumba. Nos, holnap nagyon korán indulunk, a hajnali léghajóval, most tehát az a legokosabb, ha máris mégy lefeküdni. Reggelinél találkozunk. Jó éjszakát!

– Jó éjszakát! – mondta Lyra, majd felidézve hiányos jó modorát, az ajtóban visszafordult: – Jó éjszakát, Mester!

– Aludj jól – bólintott amaz.

– És köszönöm! – mondta még Mrs. Coulternek Lyra.

Sokára jött álom a szemére, de Pantalaimon még akkor sem nyugodott el, míg Lyra rá nem förmedt; akkor, hogy bosszantsa gazdáját, sündisznó alakot öltött. Még sötét volt, amikor valaki felrázta Lyrát.

– Lyra... csitt... halkan... ébredj, gyermek!

Mrs. Lonsdale volt az. Gyertyát tartott, az ágy fölé hajolva suttogott, és szabad kezével Lyrát fogta le, hogy zajt ne üssön.

– Figyelj! A Mester látni akar, mielőtt lemennél reggelizni Mrs. Coulterrel. Kelj fel gyorsan, és fuss át a szállásra. Menj a kertbe, és kopogtass a dolgozószoba franciaablakán. Érted?

Lyra szeméből kiment az álom. Értetlenül bólintott, majd csupasz lábát a cipőbe bújtatta, amit Mrs. Lonsdale tett elébe.

– Majd később mosakszol. Menj le, de gyere is vissza rögtön. Közben becsomagolom a holmidat, és kikészítek valami ruhát Siess!

A sötét belső udvart még csípős éjszakai levegő töltötte el. Fent még látszottak az utolsó csillagok, de kelet felől már fény szivárgott az égre a csarnok fölé. Lyra befutott a könyvtár parkjába, egy pillanatra megállt a végtelen csöndben, felnézett a kápolna csúcsos tornyaira, a Sheldon-ház gyöngyszínzöld domborodó tetejére, a könyvtár fehérre festett ablakos kupolájára. Most elbúcsúzik mindettől – vajon mennyire fognak hiányozni?...

A dolgozószoba ablakában megmoccant valami, egy pillanatra fény villant. Lyrának eszébe jutott, mit kell tennie, és megkoppintotta az üvegajtót. Azonnal kinyílt.

– Derék leányka vagy. Gyere be gyorsan! Nincs sok időnk – mondta a Mester, és amint Lyra belépett, megint összehúzta az ajtón a függönyt. Szokásos fekete öltözékét viselte.

– Mégse megyek el? – kérdezte Lyra.

– De igen; nem tudom megakadályozni – mondta a Mester. Lyra akkor észre sem vette, milyen furcsa ez a válasz. – Lyra, adok neked valamit, és meg kell ígérned, hogy titokban tartod. Megesküszöl erre?

– Igen.

A Mester az íróasztalhoz lépett, és egyik fiókjából elővett egy fekete bársonyba bugyolált kis csomagot. Amikor széthajtotta a kelmét, Lyra olyasmit pillantott meg, ami nagyobbfajta zsebórára emlékeztetett: vastag réz-és kristálylemezt. Talán iránytű lehet, vagy ahhoz hasonló.

– Mi ez? – kérdezte.

– Aletiométer. Mindössze hat darab készült belőle. Lyra, megint csak a lelkedre kötöm: ne szólj róla senkinek! Jó lesz, ha Mrs. Coulter sem szerez róla tudomást. A nagybátyád...

– Mire való ez a valami?

– Megmondja az igazat. Hogy hogyan kell leolvasni, azt magadnak kell megtanulnod. Most eredj – már világosodik –, siess vissza a szobádba, mielőtt észrevennének.

Visszahajtogatta a bársonyt a műszerre, és Lyra kezébe nyomta. Meglepően súlyos volt. Azután a Mester két kezébe fogta Lyra arcát, és szelíden tartotta egy pillanatig.

A kislány megpróbált felnézni rá.

– Mit akart mondani Asriel bácsiról?

– Ezt az aletiométert nagybátyád adományozta néhány esztendeje a Jordan-kollégiumnak. Lehet, hogy ő...

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, halkan, sürgetően megkoppintották az ajtót. Lyra érezte, hogy a Mester keze akaratlanul megremeg.

– Gyorsan, gyermek – mondta halkan a Mester. – E világ hatalmai igen erősek. El sem tudod képzelni, milyen vad áramlatok sodorják az embereket, s mindannyiunkat magukkal ragadnak. Járj szerencsével, Lyra; áldásom rád, gyermek. Hallgass a józan eszedre!

– Köszönöm, Mester – válaszolt kötelességtudóan Lyra.

A kis batyut melléhez szorítva lépett ki a dolgozószobából a kertbe, és gyorsan hátrapillantott: a Mester daimónja figyelte az ablakpárkányról. Már világosabb volt az ég; üdén rezzent a levegő.

– Mi ez itt nálad? – kérdezte Mrs. Lonsdale, és bekattintotta a rozoga kis bőröndöt.

– A Mestertől kaptam. Betehetem a bőröndbe?

– Már késő. Nem nyitom ki újra. Akármi is az, tedd a kabátod zsebébe. Most siess az étterembe; ne várakoztasd őket...

Elköszönt a néhány szolgától, aki már ébren volt, elbúcsúzott Mrs. Lonsdale-től is, amikor eszébe jutott Roger: elfogta a bűntudat, hiszen egyszer se gondolt rá, amióta Mrs. Coulterrel találkozott. Hogy rohannak az események!

És most már úton van London felé: ablak mellett ül a léghajón, bizony, és Pántalaimon hegyes kis hermelinkarmai a combjába vájnak, az elülső mancsai pedig az üvegnek támaszkodnak, ahogy kibámul az ablakon. Lyra másik oldalán Mrs. Coulter iratokba mélyedt, de hamarosan elrakta mindet, és beszélgetni kezdett Micsoda érdekes beszélgetés! Lyra valósággal elkábult belé; ezúttal nem az Északról folyt a szó, hanem Londonról: vendéglőkről és báltermekről, a nagykövetségeken vagy minisztériumokban rendezett estélyekről, a Fehér Csarnok és Westminster között folyó intrikákról. Lyrát szinte jobban elbűvölte mindez, mint a léghajó alatt változó táj. Mrs. Coulter mondatait a felnőttség aromája lengte körül, ami zavaró is volt, csábító is: az igézet illata.

A földre szállás a Falkeshall Parkban, a hajóút át a széles, barna folyó túlpartjára, a nagy lakótömb a parton, ahol egy tekintélyes ajtónálló (portásféle, kitüntetésekkel teleaggatva) tisztelgett Mrs. Coulternek, és rákacsintott a kifejezéstelenül bámuló Lyrára...

Azután pedig a lakás... Lyrának elakadt a lélegzete.

Sok szépet látott már rövid életében, de az Jordan-kollégiumféle szépség volt, Oxford-féle szépség – nagyszabású, és kőből való és férfias. A Jordan-kollégiumban sok minden pompás, de semmi sem csinos. Mrs. Coulter lakásában minden csinos. Csupa fény, mert a nagy ablakok délre nyílnak, a falat pedig halvány arany-fehér csíkos tapéta borítja. Elragadó képek aranyozott keretben, antik tükör, díszes falikarok fodros ernyőjű anbárlámpákkal, és fodrosak a párnák is, és virágos drapériák a függönyrúdon, és puha, zöld levélmintás szőnyeg a padlón, és minden felületet aranyos kis porcelánszelencék és porcelán pásztorlánykák és porcelánpojácák borítanak...

Mrs. Coulter elmosolyodott Lyra leplezetlen ámulata láttán.

– Bizony, Lyra, sok mindent kell neked megmutatnom! Vesd le a kabátodat, és gyere be a fürdőszobába. Megmosakodhatsz, azután megebédelünk, és elmegyünk vásárolni...

A fürdőszoba: újabb csoda. Lyra megszokta, hogy kemény sárga szappannal mosakszik a csorba mosdónál, ahol a csapból szivárgó víz legfeljebb langymeleg, s gyakran színezi rozsda.

De itt forró víz folyik a csapból, a szappan rózsaszínű és illatos, a törülköző vastag és felhőpuha. És a színezett tükör körül pici, rózsaszínű lámpák, hogy amikor Lyra belepillantott, a lágyan megvilágított alak, aki visszanézett rá, egyáltalán nem hasonlított az ismerős Lyrához.

Pantalaimon, aki Mrs. Coulter daimónjának alakját utánozta, a mosdó szélén kuporgott, és grimaszokat vágott Lyrára. Lyra belökte a szappanos vízbe, aztán hirtelen eszébe jutott az aletiométer a kabátja zsebében. A kabátot a szobában hagyta, egy széken. Megígérte a Mesternek, hogy titokban tartja Mrs. Coulter előtt...

Meg kell zavarodni. Mrs. Coulter annyira kedves és okos, és Lyra a tulajdon szemével látta, hogy a Mester meg akarja mérgezni Asriel bácsit. Melyiküknek tartozik engedelmességgel?

Gyorsan megtörülközött, és visszasietett a nappali szobába, ahol természetesen érintetlenül hevert a kabátja.

– Kész vagy? – kérdezte Mrs. Coulter. – Azt gondoltam, elmehetnénk ebédelni a Királyi Sarkvidéki Intézetbe. Egyike vagyok a kevés nőnemű tagnak, hát miért ne élhetnék előjogaimmal?

Húszperces sétával elértek a nagyszabású, kőhomlokzatú épülethez. A tágas ebédlőben hófehér abrosz és fényes ezüst evőeszköz csillogott az asztalokon. Mrs. Coulter szalonnával tűzdelt borjúmájat rendelt mindkettejüknek.

– A borjúmáj egészséges eledel – magyarázta. – A fókamáj is jó, de ha élelem híján vagy a sarkvidéken, nehogy medvemájat egyél! Színtiszta méreg; percek alatt végez az emberrel.

Evés közben Mrs. Coulter megmutogatta a többi asztalnál ülő személyeket.

– Látod azt a piros nyakkendős idősebb urat? Carborn ezredes.

Ő repült át elsőnek léggömbbel az Északi-sark fölött. Az ablaknál pedig az a magas férfi, aki éppen felállt, dr. Kettétört Nyíl.

– Ő skraeling?

Igen. Ő térképezte fel a Nagy-Északi-óceán áramlatait...

Lyra kíváncsisággal elegy áhítattal bámulta a nagy embereket. Kétségtelenül tudósok ők is, de felfedezők is. Dr. Kettétört Nyíl bizonyára mindent tud a medvemájról – a Jordan-kollégium könyvtárosa aligha...

Ebéd után Mrs. Coulter megmutatott Lyrának néhány sarkvidéki ereklyét az intézet könyvtárában – a szigonyt, amely véget vetett Grimssdur, a nagy cethal életének; az ismeretlen nyelvű írással telerótt követ, amelyet Lord Rukh, a nagy felfedező kezében találtak, aki halálra fagyott magányos sátrában; a tűzszerszámot, amelyet Hudson kapitány használt a Van Tieren-földre tett híres hajóútja során. Mrs. Coulter mindegyiknek a történetét elmesélte, és Lyra szívében csodálat ébredt a távoli, híres hősök iránt.

Azután pedig vásárolni mentek. Ezen a különleges napon minden új élmény volt, de a legbódítóbb a vásárlás. Bemenni egy óriási épületbe, ami telis-tele van gyönyörű ruhákkal, és szabad mindet felpróbálni, és az ember egyszerre sok tükörben nézheti meg magát... És a ruhák olyan szépek... Lyra Mrs. Lonsdale közvetítésével kapta a ruháit, legtöbbje levetett, jócskán javított holmi volt. Új ruhát ritkán kapott, s ha igen, azt inkább a célszerűség diktálta, nem a szépség, és soha semmit nem választhatott magának. És most Mrs. Coulter ezt ajánlja, amazt dicséri, és mindenért ő fizet, és még...

Mire végeztek, Lyra kipirult, és a szeme fáradtságtól csillogott. Mrs. Coulter becsomagoltatta a ruhák nagy részét azzal, hogy küldjék haza, csak egy-két holmit vitt magával, amikor Lyrával hazamentek.

Azután a fürdő, a sűrű, illatos habbal... Mrs. Coulter is bejött a fürdőszobába, hogy megmossa Lyra haját, de gyengéd volt a keze, nem dörzsölt olyan gorombán, mint Mrs. Lonsdale. Pantalaimon mohó kíváncsisággal bámult, míg Mrs. Coulter rá nem nézett, Pantalaimon pedig értett a pillantásból, és szemét szemérmesen elfordította a női titkokról, akárcsak az aranymajom. Eddig még soha nem vette le a szemét Lyráról.

A fürdő után meleg, fűszeres, tejes ital következett, és új, csipkés szélű, virágos flanelhálóing és halványkékre festett báránybőr papucs – azután az ágy.

És milyen puha az az ágy! Milyen szelíd az éjjeliasztalkán álló anbárlámpa fénye! És milyen hangulatos a hálószoba a kis szekrénykékkel, a fésülködőasztallal meg a fiókos szekrénnyel, ahová majd az új ruhák kerülnek, meg a faltól falig érő szőnyeggel, a csillagokkal, holdakkal, bolygókkal borított szép függönyökkel! Lyra mereven feküdt, fáradtságában nem jött álom a szemére, elbűvöltségében nem kérdezett semmit.

Amikor Mrs. Coulter halkan jó éjt kívánt és kiment, Pantalaimon meghúzkodta Lyra haját. Lyra elhessegette, de Pantalaimon a fülébe suttogta:

– Hol az az izé?

Nyomban tudta, mire gondol. Régi, kopott kabátja a szekrényben lógott; néhány másodperc elteltével Lyra ismét ágyban volt, törökülésben ült a lámpafényben, Pantalaimon pedig árgus szemekkel figyelt, amint Lyra széthajtogatta a fekete bársonyt, és ránézett a holmira, amit a Mestertől kapott.

– Mit is mondott, mi a neve? – suttogta Lyra.

– Aletiométer.

Hiába is kérdezte volna, hogy az mit jelent. Súlyos volt a kezében, a kristály számlap fényes, a réztest finom mívű műszer. Olyasmi volt, mint egy óra, vagy iránytű, mert mutatók irányultak különböző helyekre a számlap körül, de az órák vagy az iránytű sarkai helyett sok kis kép volt rajta; mindegyik művészi tökéllyel, aprólékos gonddal készült, mintha elefántcsontra festették volna a legfinomabb, legvékonyabb cobolyszőr ecsettel. Lyra forgatta a számlapot, hogy jól megnézhesse mindegyik képet. Volt ott egy horgony; homokóra, a tetején koponya; bika; méhkas... Összesen harminchat kép, és Lyrának fogalma sem volt, hogy mit is jelenthetnek.

– Nézz ide: egy kerék – szólalt meg Pantalaimon. – Nézd csak meg, hátha fel lehet húzni.

Valóban volt három kicsi, recés felhúzókerék, és mindegyikük megforgatott egyet-egyet a három rövidebb mutató közül, amelyek halk, kellemes ketyegéssel forogtak körbe a számlapon. Rá lehetett állítani őket bármelyik képre, és mihelyt helyrekattantak, mindegyik pontosan a kép közepére mutatott.

A negyedik mutató hosszabb és karcsúbb volt, és mintha tompább fémből készült volna, mint a többi három. Lyra ennek a mozgását nem tudta irányítani; oda lendült, ahová kedve tartotta, akár az iránytű tűje, csakhogy ez nem állapodott meg.

– A „méter” mértéket jelent – mondta Pantalaimon. – Mint a centiméter. A káplán mondta.

– Igen – suttogta Lyra –, csakhogy ez a könnyebbik része. De mit gondolsz, mire való?

Ezt már egyikük se tudta kitalálni. Lyra sokáig forgatta a mutatókat egyik képről a másikra (angyal, sisak, delfin; földgömb, lant, iránytű; gyertya, villám, ló), és figyelte, amint a hosszú mutató szüntelenül kalandozik. Nem értett ugyan semmit az egészből, de el volt ragadtatva a bonyolultságtól, az aprólékos részletektől Pantalaimon egérré változott, hogy közelebb férkőzhessen, parányi mancsait a műszer peremére támasztotta, fekete gombszeme kíváncsian ragyogott, ahogy figyelte, hogyan leng a mutató.

– Szerinted mit akart mondani a Mester Asriel bácsiról? – kérdezte Lyra.

– Talán azt, hogy jól vigyázzunk erre, aztán adjuk oda neki. – De hiszen a Mester meg akarta mérgezni! Lehet, hogy épp az ellenkezőjére gondolt. Talán azt akarta mondani, hogy ne adjuk oda neki.

– Nem – mondta Pantalaimon. – Őelőle kell titokban tartanunk... Az ajtón halkan kopogtak.

– Lyra – szólt Mrs. Coulter –, a helyedben eloltanám a lámpát. Fáradt vagy, és holnap nehéz napunk lesz.

Lyra gyorsan a takaró alá dugta az aletiométert.

– Igen, Mrs. Coulter – válaszolt.

– Hát akkor jó éjszakát!

– Jó éjszakát!

Lyra kényelmesen elhelyezkedett az ágyban, és eloltotta a lámpát. De mielőtt elnyomta volna az álom, bedugta az aletiométert a párnája alá – a biztonság kedvéért.

5.

A koktélparti

A KÖVETKEZŐ napokban Lyra el nem maradt Mrs. Coulter sarkából – mintha csak a daimónja volna. Mrs. Coulternek rengeteg ismerőse volt, és a legkülönfélébb helyeken találkoztak. Délelőtt esetleg a Királyi Sarkvidéki Intézet geográfusai értekeztek, és Lyra ott ült és hallgatta őket; azután Mrs. Coulter egy politikussal vagy pappal ebédelt egy elegáns vendéglőben, és mind nagyon kedvesek voltak Lyrához, és különleges ételeket rendeltek neki, ő pedig megtanulta, hogyan kell spárgát enni, és milyen ízű a borjúmirigy.

Délutánonként megint vásárolni mentek, hiszen Mrs. Coulter expedícióra készült: bundákat, viharkabátokat, vízhatlan csizmákat kellett venni, no meg hálózsákokat, késeket és rajzeszközöket, Lyra nagy örömére.

Azután néha hölgyekkel teáztak, akik éppolyan elegánsak voltak, mint Mrs. Coulter, ha nem is olyan szépek vagy finomak: ezek az asszonyok annyira különböztek a tudósnőktől vagy a gyiptus hajósasszonyoktól meg a kollégiumi szolgálóktól, mintha egészen más, veszedelmes hatalommal és eleganciával, bájjal, kecsességgel felruházott nemhez tartoznának. Lyrát ezekre az alkalmakra csinosan felöltöztették, a hölgyek kényeztették, bevonták elmés, finom társalgásukba művészekről, politikusokról, szeretőkről.

És amikor beesteledett, Mrs. Coulter néhányszor színházba vitte Lyrát, és ott is ragyogó emberekkel lehetett beszélgetni és a hódolatukat fogadni, mert úgy látszott, Mrs. Coulter mindenkit ismer, aki csak számít Londonban.

A sok izgalmas tevékenység szüneteiben pedig Mrs. Coulter a geográfia és a matematika alapelemeire oktatta Lyrát. A kislány tudománya igencsak hézagos volt, mintha a világtérképet egerek rágták volna ki, mert a Jordanben ötletszerű, összefüggéstelen oktatásban részesült: olykor egy-egy tudósjelöltet bíztak meg, hogy kapja el a gyereket, és tanítsa erre meg arra, az órák egy komor héten át folytatódtak, míg aztán Lyra „elfeledkezett” a soron következő tanóráról, és távollétével tüntetett – a tudóspalánta nagy megkönnyebbülésére.

Vagy éppenséggel a tudós felejtette el, voltaképpen mit is kellene tanítania a gyereknek, és a maga kutatási területéről tartott hosszadalmas értekezést. Lyra sokat megtudott az atomokról és az elemi részecskékről, az anbaromágneses töltésről, a négy elemi erőről és a kísérleti teológia egyéb részletkérdéseiről – a Naprendszerről viszont egy kukkot sem. Így aztán amikor Mrs. Coulter rájött erre, és elmagyarázta, hogyan forog a Föld meg a többi öt bolygó a Nap körül, Lyra jót hahotázott a viccen.

Azt azonban mindenáron bizonyítani akarta, hogy ő is tud valamit, és amikor Mrs. Coulter az elektronokról beszélt, Lyra tudományosan közbevetette:

– Igen, azok negatív töltésű részecskék. Olyasmik, mint a Por, csak éppen a Pornak nincs töltése.

Alighogy ezt kimondta, Mrs. Coulter daimónja felkapta a fejét, kis testén tüskésen meredt fel az aranyszőr, mintha annak is töltése volna. Mrs. Coulter a hátára tette a kezét.

– Por? – kérdezte.

– Az. Tudja, az a Por, az űrből.

– Mit tudsz a Porról, Lyra?

– Hát hogy az űrből jön, és ha különleges kamerával nézzük, megvilágítja az embereket. Csak a gyerekeket nem. Gyerekekre nem hat.

– Ki mondta ezt neked?

Lyra most már érezte, hogy nagy a feszültség a szobában, mert Pantalaimon hermelin alakjában az ölébe mászott, és hevesen reszketett.

– Valaki a Jordanben – mondta közömbösen Lyra. – Már nem emlékszem, kicsoda. Talán valamelyik tudós.

– Lehetséges, hogy egy tanórán hallottál erről?

– Igen, lehet. Vagy pedig csak úgy véletlenül. Igen, úgy emlékszem, egy Új-Dániából való tudós mesélt a káplánnak a Porról, én épp arra jártam, és érdekesnek hangzott, hát muszáj volt megállnom és odahallgatnom. Valahogy így volt.

– Értem – bólintott Mrs. Coulter.

– És tényleg így van? Jól értettem?

– Nem tudom. Te biztosan sokkal többet tudsz erről, mint én. Nos, térjünk vissza az elektronokhoz...

– Emlékszel – kérdezte később Pantalaimon –, mikor úgy felállt a daimónjának a szőre? Én ott voltam a daimónja mögött, ő pedig olyan szorosan markolta a szőrét, hogy a keze feje egészen kifehéredett. Te nem láthattad. És a daimónjának csak jó sokára simult el a szőre. Féltem, hogy még neked ugrik.

Ez persze igen különös; de egyikük sem tudott belőle kiokosodni.

No és aztán voltak olyan szelíd és finom tanórák is, hogy egyáltalán nem érződtek tananyagnak. Hogy hogyan mosson hajat az ember; hogyan állapítsa meg, milyen szín áll a legjobban; hogyan kell valamit udvariasan visszautasítani; hogyan kell ajakrúzst, púdert, illatszert használni. Az utóbbi tudományra Mrs. Coulter nem közvetlenül oktatta Lyrát, de tudta, hogy a kislány figyeli, miközben sminkeli magát, és gondoskodott róla, hogy Lyra meglássa: hol tartja a szépítőszereit, s bízza rá, hogy majd nekiálljon felderíteni, és mindent ki is próbáljon.

Telt-múlt az idő, az ősz lassan télbe fordult. Lyrának olykor-olykor eszébe jutott a Jordan-kollégium, de igen kicsinek, csöndesnek látszott a mostani eseménydús életéhez képest. Néhanapján Roger is az eszébe ötlött, és kellemetlenül érezte magát, de hát operába kellett menni, új ruhát felvenni, vagy a Királyi Sarkvidéki Intézetbe látogatni, és Roger feledésbe merült.

Amikor Lyra már vagy hat hete élt nála, Mrs. Coulter elhatározta, hogy koktélpartit rendez. Lyra úgy vélte, valamit ünnepelnek, habár Mrs. Coulter nem említett ilyesmit. Virágot rendelt, a büfészolgálattal ízelítőkről, italokról tárgyalt, és egy egész estén át fontolgatták Lyrával, kiket kellene meginvitálni.

– Az érseket muszáj meghívnom. Nem engedhetem meg magamnak, hogy kihagyjam, bár szörnyűséges vén sznob.

Lord Boreal is itt van Londonban: ő igen jó humorú ember. És Postnikova hercegnő. Mit gondolsz, hívjam meg Erik Anderssont? Talán ideje lenne felkarolni...

Erik Andersson volt az évad legdivatosabb táncosa. Lyrának fogalma sem volt, mit jelent az, hogy „felkarolni”, de azért nagyon élvezte, hogy kikérik a véleményét. Hűségesen körmölte a Mrs. Coulter által említett neveket – förtelmes helyesírással –, s amikor Mrs. Coulter valamelyik ellen döntött, ugyanolyan hűségesen kiradírozta.

Amikor Lyra lefeküdt, Pantalaimon a párnáról a fülébe suttogott:

– Sose fog Északra menni. Örökre itt tart minket. Mikor szökünk már meg?

– De igenis megy – suttogta vissza Lyra. – Te egyszerűen nem szereted. Sajnálom, én akkor is szeretem. És miért tanítana navigációra, ha nem visz minket Északra?

– Azért, hogy ne türelmetlenkedj. Mért, te talán élvezed, hogy ott álldogálhatsz a koktélpartin, kiöltözve, és udvariaskodhatsz?

Kis kedvenc ölebet csinál belőled.

Lyra hátat fordított és lehunyta a szemét. Pedig Pantalaimonnak igaza van. Akármilyen kényelmes ez a jólnevelt-élet, úgy érzi, mintha ketrecbe zárták volna. Mit meg nem adna, ha egy napig megint az oxfordi rongyos cimboráival kószálhatna, hadakozhatnának az agyagbányában, rohangálhatnának a csatorna mentén! Csak azért bírt udvarias és figyelmes maradni Mrs. Coulter társaságában, mert éltette a remény, hogy Északra mehet. Talán találkoznak Lord Asriellel. Talán egymásba szeretnek Mrs. Coulterrel, összeházasodnak, őt pedig örökbe fogadják, aztán elmennek és kiszabadítják Rogert az Átkosok karmai közül...

A koktélparti délutánján Mrs. Coulter elvitte Lyrát egy divatos fodrászhoz, ahol merev, sötétszőke haját puha hullámokba szelídítették, körmét lereszelték, kifényesítették, sőt még egy kis sminket is raktak szemére-szájára, hogy lássa, hogyan csinálják az ilyet. Utána elmentek az új ruháért, amit Mrs. Coulter csináltatott neki, és lakkcipőt vásároltak, aztán már haza is kellett menni, ellenőrizni a virágokat, és felöltözni.

– Vedd le azt a válltáskát, drágám – mondta Mrs. Coulter, amikor Lyra kilépett hálószobájából, csinosságának tudatában tündökölve.

Lyra állandóan hordta a kis fehér bőr válltáskát, hogy a keze ügyében legyen az aletiométer. Mrs. Coulter meglazított az egyik vázában egy rózsacsokrot, s amikor látta, hogy Lyra nem mozdul, tüntetőleg az ajtóra pillantott.

– Jaj, Mrs. Coulter, nagyon kérem! Annyira szeretem ezt a táskát!

– De nem idebent, Lyra. Nevetséges, hogy válltáskát hordj a tulajdon otthonodban. Azonnal vedd le, és gyere, segíts ellenőrizni a poharakat...

Nem is a parancsoló hangja, mint a „tulajdon otthonodban” kifejezés keltett Lyrában konok ellenállást. Pantalaimon a padlóra röppent, azon nyomban görény lett belőle, s hátát görbítette Lyra fehér zoknis lába mellett. Lyra ezen felbátorodva szólalt meg:

– De igazán nem lesz útban. És ez az egyetlen, amit szívesen viselek. Szerintem nagyon jól illik...

Nem fejezhette be a mondatot, mert Mrs. Coulter daimónja arany szőrmegomolyagként ugrott le a kerevetről, és Pantalaimont valósággal a szőnyeghez szögezte, mielőtt egyet mozdulhatott volna. Lyra riadtan felkiáltott félelmében és fájdalmában, amikor Pantalaimon ide-oda tekergett, visítozva, vicsorogva, de nem tudott szabadulni az aranymajom markából. A majom néhány pillanat alatt legyőzte; egyik ádáz fekete mancsával a torkát szorongatta, két hátsó mancsa a görény hátsó lábát markolta, másik elülső mancsa Pantalaimon fülét cibálta, mintha csak le akarná tépni. Méghozzá nem is dühösen, hanem olyan különös, hideg erővel, amit látni is rémes volt, hát még érezni.

Lyra rémülten zokogott.

– Hagyd abba! Légy szíves! Fáj!

Mrs. Coulter felpillantott a virágokról.

– Akkor csináld, amit mondtam!

– Igen!

Az aranymajom ellépett Pantalaimontól, mintha egyszeriben elunta volna az egészet. Pantalaimon mindjárt Lyrához menekült, ő pedig felnyalábolta, arcához szorította, csókolgatta, simogatta.

– Lyra! – szólt rá Mrs. Coulter.

Lyra sarkon fordult, bevágtatott hálószobájába, de alig vágta be maga mögött az ajtót, az mindjárt ki is nyílt. Mrs. Coulter állt a küszöbön.

– Lyra, ha ilyen durván és közönségesen viselkedsz, össze fogunk veszni, és akkor te húzod a rövidebbet. Azonnal vedd le azt a táskát! És ne lássam a durcás képedet! Soha többé be ne csapd az ajtót, akár jelen vagyok, akár nem! Percek múlva érkeznek a vendégek, és tökéletes magaviseletű, kedves, aranyos, figyelmes, kellemes gyermeket fognak itt találni. Ez a kívánságom, Lyra. Megértettél?

– Igen, Mrs. Coulter.

– Akkor csókolj meg!

Lehajolt, és odatartotta orcáját. Lyrának lábujjhegyre kellett ágaskodnia, hogy megcsókolhassa. Érezte, milyen sima Mrs. Coulter arca, de a bőrének kicsit furcsa volt az illata: parfümös, de valahogyan fémes. Lyra elhúzódott, a válltáskát az öltözködőasztalára tette, azután követte Mrs. Coultert vissza a szalonba.

– Mi a véleményed a virágokról, drágám? – kérdezte bűbájosan Mrs. Coulter, mintha mi sem történt volna. – A rózsa mindig megfelel, de azt hiszem, kissé sok a jóból... Hoztak a szállítók elegendő jeget? Légy olyan aranyos, kérdezd meg. Nincs szörnyűbb, mint ha az ital meleg...

Lyra úgy találta, nem is nehéz derűsnek és bájosnak tettetni magát, bár Pantalaimon állandóan éreztette undorát és az aranymajom iránti gyűlöletét. Hamarosan megszólalt a csengő, és a szoba megtelt divatos öltözékű dámákkal és jóképű, előkelő urakkal. Lyra ízelítőt kínálgatott, bájosan mosolygott, és ha szóltak hozzá, udvariasan válaszolgatott. Mintha csak az egész szobára való vendégnek ő volna a kedvenc állatkája. És abban a pillanatban, amint ezt elmondta magában, Pantalaimon kitárta sármányszárnyát, és hangosan csiripelt.

Lyra érzékelte, hogy Pantalaimon örömmel ad neki igazat, és ezentúl kissé tartózkodóbban viselkedett.

– No és hová jársz iskolába, kedvesem? – szemlélte lornyonján át Lyrát egy nyájas dáma.

– Nem járok iskolába – válaszolta a kislány.

– Csakugyan? Azt hittem volna, hogy édesanyád az ő egykori iskolájába küld. Igen kiváló intézmény...

Lyra csak bámult, de aztán megértette, miről beszél az idős hölgy.

– Ó! Nem az édesanyám! Én csak segítek itt. Én vagyok az asszisztense! – jelentette ki büszkén.

– Úgy... Akkor tehát kik a tieid?

Lyrának megint törnie kellett egy kicsit a fejét, vajon mire gondol a hölgy.

– Gróf volt az édesapám. A szüleim légikatasztrófában haltak meg, fent Északon.

– Milyen gróf?

– Belacqua grófja. Lord Asriel fivére.

Az idős hölgy daimónja, egy bíborszínű arapapagáj idegesen váltogatta a lábát.

Az idős hölgy kíváncsian felvonta szemöldökét, mire Lyra bájosan elmosolyodott és odébbállt.

Egy nagy kerevet mellett néhány férfi és egy fiatal nő beszélgetett. Lyra fülét megütötte a „Por” szó. Már kellő társasági jártasságra tett szert, hogy észrevegye, ha férfiak és nők flörtölnek egymással, és lenyűgözve bámulta az efféle jeleneteket, de a Por említése még nagyobb lázba hozta, hát megállt, hogy hallgassa, miről folyik a szó. A férfiak tudósok lehettek, a fiatal nő pedig, a kérdéseiből ítélve, alighanem valamiféle egyetem hallgatója.

– Egy moszkovita fedezte fel... szóljon csak bátran, ha ezt már tudja – mondta éppen egy középkorú férfi, a fiatal nő pedig csodálattal bámult rá –, egy Ruszakov nevű férfi. Róla kapták a nevüket a Ruszakov-féle részecskék. Ezek elemi részecskék, semmiféle kölcsönhatásban nincsenek másokkal – igen nehéz őket észlelni, de a legkülönösebb az, hogy az emberi lények láthatólag vonzást gyakorolnak rájuk.

– Csakugyan? – ámult a fiatal nő.

– És még annál is különösebb, hogy némelyik emberi lény vonzása erősebb, mint másoké. Felnőttek vonzzák őket, de gyerekek nem. Legalábbis nem nagyon, és a serdülőkor előtt semmiképpen. Valójában épp ez az oka... – Hangját halkabbra fogta, közelebb lépett a fiatal nőhöz, kezét bizalmasan a vállára tette –, éppen ez az oka, hogy létrehozták az Áldozárok Testületét. Amiről a mi kedves háziasszonyunk mesélhetne magácskának.

– Igazán? Köze van az Áldozárok Testületéhez?

– Kedvesem, ő maga az Áldozárok Testülete. Az ő kizárólagos projektje... Többet is mondott volna, ha meg nem pillantja Lyrát. A kislány rezzenetlen tekintettel állta a pillantását, és a férfi talán a kelleténél többet ivott, vagy a fiatal nőnek akart imponálni, mert így folytatta:

– Ez a kis hölgy alighanem mindent tud róla. Te biztonságban vagy az Áldozárok Testületétől, kedves, ugyebár?

– Hogyne – vágta rá Lyra. – Itt mindenkitől biztonságban vagyok. Oxfordban, ahol azelőtt éltem, mindenféle veszedelmes dolog volt. Például a gyiptusok – ők gyerekeket rabolnak, és rabszolgának adják el őket a törököknek. A kikötőnél pedig teliholdnál előjön a godstow-i régi apácazárdából egy vérfarkas. Egyszer hallottam is az ordítását. Aztán ott vannak az Átkosok...

– Épp erről beszélek – mondta a férfi. – Így nevezik az Áldozárok Testületét, igaz?

Lyra érezte, hogy Pantalaimon hirtelen megremeg, de változatlanul példásan viselkedett. A felnőttek két daimónja, egy macska meg egy pillangó, láthatólag semmit sem vett észre.

– Átkosok? – kérdezte a fiatal nő. – Milyen különös név! Miért hívják őket Átkosnak?

Lyra már épp bele akart kezdeni az oxfordi gyerekek ijesztgetésére kitalált valamelyik vérfagyasztó históriájába, de a férfi megelőzte.

– Nyilván a kezdőbetűk adták az ötletet: Áldozárok Testületének Országos Központja. ÁTOK. A gondolat valójában igen régi. A középkorban a szülök az egyháznak áldozták gyermekeiket, hogy szerzetesek vagy apácák legyenek. A szerencsétlen kiskölyköket oblatusnak nevezték, ami „áldozat”-ot jelent, felajánlást, ilyesmit. És ezt a gondolatot vették elő, amikor a Porral kezdtek foglalkozni... Ahogy a mi kis barátnőnk bizonyára tudja. Miért nem mégy oda Lord Borealhoz, és beszélgetsz vele? – fordult közvetlenül Lyrához. – Bizonyára örülne, ha megismerhetné Mrs. Coulter pártfogoltját... Az ott ő, az az ősz hajú férfi, a kígyó daimónnal.

Meg akart szabadulni Lyrától, hogy meghittebben társaloghasson a fiatal nővel – a vak is láthatta, hát még Lyra. A fiatal nőt azonban változatlanul érdekelte Lyra, hátat fordított a férfinak, és a kislány után szólt.

– Állj csak meg egy percre... Mi a neved?

– Lyra.

– Én Adéle Starminster vagyok. Újságíró. Beszélgethetnénk valahol zavartalanul?

– Igen – mondta keresetlenül Lyra. Magától értetődőnek tartotta, hogy felnőttek beszélgetni akarnak vele.

A nő pillangó daimónja fellebbent, ide-oda szállt, aztán gazdája fülébe súgott valamit, amire Adéle Starminster ennyit szólt:

– Menjünk oda az ablaküléshez.

Történetesen ez volt Lyra kedvenc helye; a folyóra nézett, és ilyenkor éjszaka a déli part fényei csillogva tükröződtek a dagály sötét vizében. Vontatóhajó vonszolt felfelé a folyón egy sor uszályt. Adéle Starminster leült, és helyet csinált maga mellett Lyrának a párnázott ülésen.

– Azt mondta Docker professzor, hogy te valamilyen kapcsolatban vagy Mrs. Coulterrel?

– Igen.

– Miféle kapcsolatban? Csak nem vagy a gyereke? Azt valószínűleg tudnám...

– Dehogyis! – felelt Lyra. – A személyi asszisztense vagyok!

– Az asszisztense? Nem vagy ahhoz egy kicsit fiatal? Azt gondoltam, valamilyen rokonságban vagy vele. Mesélj: milyen ő?

– Nagyon okos – mondta Lyra. Tegnap talán még többet mondott volna – de hát változnak a dolgok.

– Igen, de személyesen – szívóskodott Adcle Starminster. – Úgy értem, barátságos vagy türelmetlen, vagy milyen? Itt laksz nála? Milyen ő a magánéletben?

– Nagyon kedves – mondta közönyösen Lyra.

– És te mi mindent csinálsz? Hogyan segítesz neki?

– Számításokat végzek, ilyesmit. Például navigációhoz.

– Aha... És honnan jöttél? Hogy is hívnak?

– Lyra. Oxfordból jöttem.

– És miért éppen téged választott Mrs. Coulter...

Hirtelen elhallgatott, mert maga Mrs. Coulter bukkant fel mellettük. Abból, ahogyan Adéle Starminster felnézett rá, ahogyan az izgatott daimónja röpdösött a feje körül, Lyra láthatta, hogy a fiatal nőnek egyáltalán semmi keresnivalója nincs az estélyen.

– Nem ismerem a nevét – mondta Mrs. Coulter igen halkan –, de öt percen belül megtudom, és akkor magának egyetlen sorát sem közli többé semmiféle újság. Most pedig álljon fel igen csendesen, ne csináljon jelenetet, és távozzon. Hozzátehetem, hogy akárki hozta magát ide, az is meg fogja adni az árát.

Mrs. Coulterből mintha anbárerő sistergett volna. Még a szaga is más volt: testéből olyan forró szag sugárzott, mint a hevített fémé. Lyra érzett ilyesmit már előbb is, de most ez a különös hő közvetlenül valakire irányult, és szegény Adéle Starminster nem bírt védekezni ellene. Daimónja ernyedten pottyant a vállára, egyszer-kétszer megrebbentette pompás szárnyát, azután elalélt, maga a nő pedig egyszerűen nem tudott egyenesen állni. Furán meggörnyedve furakodott át a hangosan beszélgető vendégek tömegén, ki a szalon ajtaján. Fél kézzel a vállát markolta, hogy alélt daimónja le ne hulljon.

– Nos? – fordult Lyrához Mrs. Coulter.

– Nem mondtam neki semmi fontosat – vonogatta a vállát Lyra.

– Mit kérdezett?

– Hát csak hogy mit csinálok, ki vagyok meg ilyesmit.

Egyszer csak észrevette, hogy Mrs. Coulter egyedül van, a daimónja sehol. Hogyan lehetséges ez? De a következő pillanatban már meg is jelent gazdája mellett az aranymajom, Mrs. Coulter pedig lenyúlt, kézen fogta, és könnyedén a vállára lendítette. Látszott, hogy mindjárt kellemesebben érzi magát.

– Ha olyasvalakivel találkozol, drágám, aki nyilvánvalóan hívatlan vendég, gyere és keress meg, jó?

Tűnőben volt a forró, fémes szag. Talán csak képzelte, gondolta Lyra. Megint Mrs. Coulter parfümjét érezte, a rózsák illatát, a vékony szivarok füstjét, a többi nő illatszerét. Mrs. Coulter Lyrára mosolygott, mintha azt mondta volna: Mi ketten értjük az ilyesmit, ugye? – és továbbment, hogy újabb vendégeket üdvözöljön.

– Amíg itt volt – suttogott Lyra fülébe Pantalaimon –, a daimónja a mi hálószobánkból jött ki. Kémkedett! Tud az aletiométerről! Valószínűleg így igaz, gondolta Lyra, de hát mit tehetne?

– Mit is mondott az a professzor az Átkosokról?

Körülnézett, de épp amikor megpillantotta, látta, hogy az ajtónálló (az estély tiszteletére inasöltözékben) megkoppintja a professzor vállát, és halkan mond neki valamit, mire a professzor elsápad, és követi az ajtónállót kifelé a szobából. Mindez alig egy-két másodpercbe telt, és oly diszkréten történt, hogy jóformán észre sem vette senki. Csak Lyrát fogta el az aggodalom: védtelennek érezte magát.

Végigbarangolta az estély színhelyéül szolgáló két nagy szobát, fél füllel hallgatta a körülötte folyó társalgást, félig-meddig érdekelte, milyen íze lehet a koktéloknak, amiket nem szabad megkóstolnia, és egyre idegesebb lett. Csak akkor vette észre, hogy figyeli valaki, amikor megjelent mellette az ajtónálló.

– Lyra kisasszony – hajolt le a kislányhoz –, az az úr a kandallónál szeretne magával beszélni. Lord Boreal az, ha nem tudná. Lyra átnézett a szoba túlsó végébe. A hatalmas termetű, ősz hajú férfi egyenesen ránézett, s amikor a pillantásuk találkozott, bólintott, és hívogatólag intett.

Lyra kelletlenül indult feléje, noha már felderengett benne némi érdeklődés.

– Jó estét, gyermek! – mondta a férfi. Sima és parancsoló volt a hangja. Kígyó daimónjának páncélos feje és smaragdszeme csillogott a közeli metszett üveg falilámpa fényében.

– Jó estét! – mondta Lyra.

– Hogy van öreg barátom, a Mester a Jordan-kollégiumból?

– Köszönöm, nagyon jól.

– Bizonyára mindannyian sajnálták, hogy el kell búcsúzniuk tőled.

– Igen.

– És Mrs. Coultertől sok feladatot kapsz? Mit tanulsz tőle? Lyra lázadó hangulatában volt, kellemetlenül érezte magát, hát nem az igazságnak megfelelően válaszolt erre a vállveregető kérdésre, de nem is tálalta fel szokásos elmeszüleményeinek egyikét.

– A Ruszakov-féle részecskékről tanulok – mondta ehelyett –, meg az Áldozárok Testületéről.

Lord Boreal mindjárt figyelmesebben nézett, körülbelül úgy, ahogyan az ember élesre állítja az anbárlámpás sugarát.

– Elmondanád, mit tudsz erről? – kérdezte.

– Kísérleteket végeznek Északon – válaszolt Lyra. Majd vakmerően hozzátette:

– Mint dr. Grumman.

– Folytasd!

– Van egy olyan különleges fotogram, amelyiken látni a Port, és van rajta egy férfi, és arra esik minden fény, meg egy gyerek, arra meg semmi. Vagyis sokkal kevesebb.

– Mrs. Coulter mutatott neked ilyen képet?

Lyra tétovázott. Ez már nem hazugság, hanem valami más, és ebben nincs gyakorlata.

– Nem – mondta egy pillanatnyi hallgatás után. – A Jordan-kollégiumban láttam.

– Ki mutatta neked?

– Igazából nem nekem mutatták – ismerte be Lyra. – Csak éppen arra jártam, és megláttam. Aztán a barátomat, Rogert, elvitte az Áldozárok Testülete. De...

– Ki mutatta neked azt a képet?

– Asriel bácsikám.

– Mikor?

– Amikor legutóbb ott volt a Jordan-kollégiumban.

– Értem. És még miről tanultál? Jól hallottam: az Áldozárok Testületét említetted?

– Igen. De arról nem őtőle hallottam, hanem itt.

Ami pontosan megfelel a valóságnak, gondolta Lyra.

Lord Boreal elszűkült szemmel méregette. Lyra a lehető legártatlanabbul viszonozta a pillantását. Lord Boreal végül bólintott.

– Akkor hát Mrs. Coulter bizonyára úgy határozott, készen vagy rá, hogy segíts a munkájában. Részt vettél már benne?

– Nem – válaszolt Lyra. Miről beszélhet ez a bácsi?

Pantalaimon, fölöttébb értelmesen, a legsemlegesebb alakját öltötte fel, éjjeli lepkéét, tehát nem árulhatta el érzéseit, Lyra pedig biztosan tudta, hogy sikerül tökéletesen ártatlan arcot mutatnia.

– És elmondta neked, mi történik a gyerekekkel?

– Nem. Azt nem mondta el. Csak annyit tudok, hogy a Porról van szó, és hogy ők olyan áldozatfélék.

Ez sem éppen hazugság, gondolta Lyra. Egy szóval sem mondta, hogy mindezt Mrs. Coultertől hallotta.

– Áldozat? Meglehetősen drámai megfogalmazás. Ami történik velük, az legalább annyira az ő érdekük is, mint a miénk. És termé szetesen valamennyien önként követik Mrs. Coultert. Ebben rejlik az ő felbecsülhetetlen értéke. A gyerekeknek akarniuk kell, hogy részt vehessenek, és melyik gyerek tudna neki ellenállni? És ha a te közreműködéseddel vonja be őket, annál jobb. Nagyon örülök.

Úgy mosolygott Lyrára, ahogyan Mrs. Coulter szokott: mintha titkon osztoznának. Lyra udvariasan viszonozta a mosolyt, majd Lord Boreal elfordult, és mással elegyedett beszélgetésbe.

Lyra és Pantalaimon kölcsönösen érezték egymás rettenetét. Lyra szeretett volna elbújni valahova, hogy beszélhessen Pantalaimonnal; szerette volna otthagyni a lakást; visszavágyott a Jordán-kollégiumba, a régi, kopott kis hálószobájába a tizenkettedik lépcsőházban; megkeresni Lord Asrielt...

Mintegy válaszul a legutóbbi kívánságára, ebben a pillanatban meghallotta Lord Asriel nevét. A közelben beszélgető csoport felé sodródott, azzal az ürüggyel, hogy az asztalon álló tálról elvesz egy sós süteményt. Egy püspöki ornátusba öltözött férfi beszélt éppen:

– . . .Nem hinném, hogy Lord Asriel jó ideig zavarhatna bennünket.

– Mit is mondott, hol tartják fogva?

– Svalbard várában, úgy hallottam. A panserbjorne őrzi, tudják, a páncélos medvék. Félelmetes teremtmények! Tőlük aztán ezer esztendeig se menekülhet. Igen, az a véleményem, hogy szabad az út, majdnem egészen szabad...

– A legutóbbi kísérletek igazolták, amit mindig is hittem: hogy a Por magának a Sötét Princípiumnak a kisugárzása, és...

– Csak nem a zoroaszteri eretnekségről van szó?

– Ami valamikor eretnekség volt...

– És ha elszigetelhetnénk a Sötét Princípiumot...

– Svalbardot említette?

– Páncélos medvék...

– Az Aldozárok Testülete...

– A gyermekek nem szenvednek, abban bizonyos vagyok...

– Lord Asriel fogságban...

Lyra eleget hallott. Megfordult, és olyan nesztelenül, akárcsak az éjjeli lepke Pantalaimon, besurrant hálószobájába, és becsukta az ajtót. Az estély zaja menten elhalkult.

– Mit szólsz? – súgta Lyra, miközben Pantalaimon sármány lett a vállán.

– Megszökünk? – suttogta Pantalaimon.

– Persze. Annyian vannak itt, hogy egy darabig talán észre se veszi.

– De ő bezzeg igen.

Pantalaimon Mrs. Coulter daimónjára célzott. Lyrának is inába szállt a bátorsága, mikor eszébe jutott a mozgékony aranymajom.

– Ezúttal szembeszállok vele – jelentette ki merészen Pantalaimon. – Én tudok alakot változtatni, ő nem. Olyan gyorsan fogok változni, hogy nem kaphat el. Meglátod, most majd én leszek a győztes.

Lyra szórakozottan bólintott. Mit vegyen fel? És hogyan juthat ki észrevétlenül?

– Eredj kémkedni – suttogta. – Amint tiszta a levegő, futunk.

Legyél éjjeli lepke – tette hozzá. – Ne feledd: abban a szempillantásban, mihelyt nem néz oda senki...

Résnyire nyitotta az ajtót, Pantalaimon kisuhant, feketén a folyosó lágy rózsaszín fényében.

Lyra közben magára kapkodta legmelegebb holmiját, és még néhány darabot begyömöszölt a szénselyem szatyrokba, amelyeket a délután felkeresett divatos üzletben kaptak. Mrs. Coulter számolatlanul adta neki a pénzt, s habár ő is bőkezűen szórta, maradt még néhány aranya, amit most betett a sötét farkasprém bunda zsebébe.

Legvégül pedig az aletiométert csomagolta el a fekete bársonyanyagba. Vajon rátalált-e az a gyűlöletes majom? Bizonyára; és nyilván el is mondta a gazdájának. Jaj, miért is nem dugta el jobban!

Az ajtóhoz osont. Szerencsére a szobája az előcsarnokhoz legközelebb nyílt a folyosóra, a vendégek pedig a két távolabbi nagy szobában voltak. Harsány hangok, nevetés, valahol diszkréten meghúztak egy vécét, poharak csilingeltek, aztán egy parányi lepkehang súgta a fülébe:

– Most! Gyorsan!

Lyra kisurrant az ajtón, ki az előcsarnokba, és három másodperc sem telt bele, nyitotta a bejárati ajtót. A következő pillanatban kint volt a házból, csendesen behúzta az ajtót, s az ismét sármány alakba költözött Pantalaimonnal lerohant a lépcsőn, és menekült.

6.

A vetőháló

SIETŐSEN távolodott a folyótól, mert a széles rakparton túlságosan jó volt a világítás. Lyra egyetlen tájékozódási pontja a Királyi Sarkvidéki Intézet volt, s odáig keskeny kis utcák sötét szövevényén kell áthatolnia. Oxfordot ismeri, akár a tenyerét, ott jól tudná, melyik utcát ajánlatos elkerülni; hogy hol csenhet valami ennivalót, s ami a legfontosabb: melyik ajtón kopogtathat menedékért. De itt, a hideg éjszakában, körös-körül csupa rejtelmes nesz, titkos mozgás a sok sötét sikátor, és ő egyiket sem ismeri.

Pantalaimon vadmacska képében kutatta világító szemével a sötétséget. Néha meg-megállt, meredezett a szőre, s ilyenkor Lyra mégsem fordult be az utcába, amelyiken már-már elindult. Csupa nesz volt az éjszaka: itt részeg nevetés hangzott, amott reszelős hangok danolásztak, valamelyik alagsori helyiségben olajozatlan gép kattogott-csikorgott. Lyra óvatosan lépkedett, egész testével figyelt, akárcsak Pantalaimon, s igyekezett mindig árnyékban maradni a keskeny sikátorokban.

Néha mégis kénytelen volt átvágni valamelyik szélesebb, jobban világított utcán, ahol utazókocsik zümmögtek, szikráztak anbár-huzalaik alatt. Ügyet sem vetett a londoni utcák közlekedési szabályaira, s ha valaki rákiáltott, nyakába szedte a lábát, és elinalt.

Jó dolog, hogy megint szabad. Tudta, hogy a vadmacskamancsain mellette osonó Pantalaimont is ugyanolyan öröm tölti el kint a szabad ég alatt, ha mégannyira terhes is füsttel, korommal a londoni levegő, és felveri a lárma. Hamarosan át kell gondolniuk, mit jelenthet az, amit Mrs. Coulter lakásában hallottak, de ennek még nem érkezett el az ideje. No és nemsokára helyet kell keresniük éjszakára.

Egy útkereszteződésnél egy nagy áruház kirakatai csillogó fényt vetettek a vizes járdára: a sarkon faellenzővel ellátott kerekes kávébódé állt. Bentről sárga fény szűrődött ki, és kávéillat csapta meg az orrukat. A fehér köpenyes árus a pultra könyökölve beszélgetett két-három kuncsafttal.

Nagy a kísértés. Lyra már egy órája járt, fázott, átázott. Pantalaimon veréb alakjában a vállára röppent, s ő odalépett a pulthoz, és felágaskodott, hogy magára vonja a tulaj figyelmét.

– Egy csésze kávét és egy sonkás szendvicset kérek.

– Későn járkálsz egyedül az utcán, kicsikém – szólt egy cilinderes, selyemsálas úriember.

– Egen – mondta Lyra, és elfordult, hogy szemügyre vegye a forgalmas útkereszteződést. Épp kitódult a közönség egy színházból, nyüzsögtek a világos előcsarnokban, taxiért kiáltoztak, köpenybe burkolóztak. A másik irányban volt a ktonikus vasút állomása, ott is sokan áramlottak fel-le a lépcsőn.

– Itt van, csillagom – tette elé a rendelést a kávés. – Két shilling.

– Hadd fizessem ki én – mondta a cilinderes férfi.

Miért ne? – gondolta Lyra. Én gyorsabban futok nála, és a pénzemre máskor is szükségem lesz. A cilinderes egy pénzdarabot pottyantott a pultra, és lemosolygott Lyrára. A daimónja makimajom volt, gazdája hajtókájába kapaszkodott, és nagy szemekkel bámulta a kislányt.

Lyra beleharapott a szendvicsbe, és szemét le nem vette a forgalmas utcáról. Fogalma sem volt, hol lehet, hiszen sohasem látta London térképét, és még csak azt sem tudta, mekkora a város, mennyi járásra esik innen a vidék.

– Hogy hívnak? – kérdezte a férfi.

– Alice.

– Szép név. Hadd töltsek ebből egy kicsit a kávédba... hogy megmelegedj... És lecsavarta egy kis ezüstflaska tetejét.

– Nem szeretem – mondta Lyra. – Csak tisztán szeretem a kávét.

– Fogadni mernék, hogy ilyen brandyt még sose kóstoltál.

– Dehogynem. Össze is okádtam mindent. Kiittam majd egy egész üveggel.

– Ahogy tetszik – vont vállat a férfi, és a maga kávéjába töltött a flaskából. – Hová mégy így egyedül?

– Az apám elé.

– És kicsoda az édesapád?

– Gyilkos.

– Hogy micsoda?

– Mondom. Gyilkos. Az a foglalkozása. Ma este is dolgozik. Itt viszem a tiszta ruháját, mert általában tetőtől talpig csupa vér, mire végez.

– Ugyan, ugyan! Te tréfálsz.

– Nem én.

A makimajom halk, nyávogásszerű hangot hallatott, és lassan a férfi feje mögé mászott, onnan kémlelt ki Lyrára. A kislány egykedvűen itta a kávét, rágta a szendvicset.

– Jó éjszakát! – mondta. – Látom, jön az apukám. Kicsit mérgesnek nézem.

A cilinderes körülpillantott, Lyra pedig a színházból kitóduló tömeg felé indult. Szívesen megnézte volna a ktonikus vasutat (Mrs. Coulter azt mondta, valójában nem az ő osztályukból valóknak szánták), de félt, hogy ott ragad a föld alatt. Jobb itt kint, ahol futóra veheti, ha muszáj.

Ment, ment; az utca egyre sötétebb, néptelenebb lett. Szemerkélt az eső, de még ha tiszta is az idő, a város fényei annyira megfestették az eget, hogy úgysem látszottak volna a csillagok. Pantalaimon szerint északnak tartanak, de hát ki tudja?

Végtelen utcákon sok-sok egyforma kis téglaház, akkora kerttel, hogy épp elfér benne egy szemetesedény; drótkerítés mögött nagy, szikár gyárépület, magasan a falon egy szál halvány fényű anbár-lámpa, a kis kokszkályha mellett szunyókáló éjjeli őr; néha egy-egy szegényes imaház, amit csak az különböztet meg a raktáraktól, hogy feszület áll előtte. Lyra megpróbált benyitni az egyikbe, de alig kétarasznyira nyögés válaszolt egy padról a sötétségben. Akkor döbbent rá, hogy az előcsarnok tele van alvókkal, hát elszelelt.

– Hol fogunk aludni, Pan? – kérdezte Lyra, ahogy a zárt, lehúzott redőnyű boltok között baktattak.

– Egy kapualjban.

– Megláthatnak. Mindegyik nyitott.

– Odalent van egy csatorna... – nézett be Pantalaimon egy mellékutcába. Valóban, víz csillant sötéten, s amikor odaóvakodtak, csatornaöbölre leltek, ahol vagy tucatnyi kikötött bárka ringatózott a rakpart mentén, némelyik könnyedén, mások alaposan megrakva az emelődaruk tövében. Egy fakalyiba ablakában halvány fény pislákolt, egy fémkürtőből vékonyka füstoszlop bodorodott, de világosság másutt nem látszott, csak a raktár falán, a magasban, vagy valamelyik daru állványán. A talaj sötétségbe borult. A rakparton nagy halomban álltak a szénszeszes hordók, rakásban a gerendák, hatalmas tekercsekben a kaucsukborítású kábel.

Lyra a kalyibához osont, és belesett az ablakon. Egy öregember képesújságot böngészett pipaszó mellett, spániel daimónja összegömbölyödve szundított mellette az asztalon. Az öreg most felállt, megfeketedett üstöt vett le a vaskályháról, forró vizet töltött egy csorba bögrébe, aztán visszatért az újságjához.

– Mit gondolsz, Pan, kéredzkedjünk be? – suttogta Lyra, de Pantalaimon nem figyelt rá; most denevér volt, most bagoly, majd ismét vadmacska; Lyra érzékelte a riadalmát, körbekémlelt, és ugyanakkor pillantotta meg ő is, mint Pantalaimon, a két rohanó férfit. Kétoldalról közeledtek feléje, a közelebbinek vetőháló volt a kezében.

Pantalaimon felvisított, leopárd alakjában a közelebbi férfi daimónjára, egy ádáz rókára vetette magát, s akkorát lódított rajta, hogy az belegabalyodott a gazdája lábába. A férfi káromkodva hajolt félre, Lyra pedig elrohant mellette a rakpart felé. Csak ne szorítsák sarokba!

Pantalaimon, immár sas alakjában, lecsapott:

– Balra! Balra! – vijjogta.

Lyra balra kanyarodott, rést pillantott meg a szénszeszes hordók meg egy hullámvas bódé sarka között, és száguldott feléje, akár a kilőtt puskagolyó. Igen ám, csak az a vetőháló!...

Lyra sziszegést hallott a levegőben, valami elsüvített mellette, és súrolta az arcát, undorító kátrányos madzagok tekeredtek fejére, karjára, kezére, gúzsba kötötték, ő pedig elbukott, vicsorogva, tépve-szaggatva, küszködve – mindhiába.

– Pan! Pan!

De most már a róka daimón tépte a macska Pantalaimont, s Lyra a tulajdon húsában érezte a fájdalmat, és felzokogott, amikor Pantalaimon is elbukott. Az egyik férfi gyorsan összekötözte Lyra kezét, lábát, nyakát, törzsét, fejét, és mint valami csomagot, görgette a vizes talajon. Tehetetlen volt, akár a pókhálóba gabalyodott légy. Szegény megnyomorított Pan feléje vonszolta magát, a róka daimón a hátát tépte, Pannak még annyi ereje sem maradt, hogy alakot váltson és a másik férfi egy pocsolyában hevert, nyílvesszővel a torkában...

Megdermedt a világ, amikor a hálót gubancoló férfi is meglátta, Pantalaimon felült, pislogott; aztán tompa puffanás – a hálós ember hörögve, zihálva keresztülesett Lyrán, az pedig iszonyodva felkiáltott: a férfiból dőlt a vér!

Rohanó lábak, valaki odébb lódította a férfit, és föléje hajolt; kezek emelték fel Lyrát, kés kattant, a háló szálai sorra lehullottak, a maradékot köpködve letépte magáról, és lekuporodott, hogy megölelgesse Pantalaimont.

Térdeplő helyzetéből nézett fel az új jövevényekre. Három fekete hajú férfi, az egyiknél íj, a többinél kés; és ahogy feléjük fordult, az íjász meghökkenten felkiáltott:

– Hiszen ez Lyra...?!

Ismerős hang, de addig nem tudta hová tenni, míg a férfi előre nem lépett, és valami kis fény világította meg az arcát, és a vállán ülő héja daimónt. Megvan! Egy gyiptus! Hamisítatlan oxfordi gyiptus!

– Tony Costa – mutatkozott be a férfi. – Emlékszöl? A kisöcsémmel, a Billyvel játszódtatok a hajók körül Jerikóban, még mielőtt az Átkosok elkapták.

– Pan! Meg vagyunk mentve! – zokogott fel Lyra, de mindjárt beléhasított egy gondolat: hiszen aznap a Costáék hajóját kötötték el! Mi van, ha Tonynak is eszébe jut?!

– Gyere csak velünk – mondta Tony. – Magad vagy?

– Egén. Elszöktem...

– Jó, jó. Ne beszélj. Maradj veszteg. Jaxer, lökd mán a hullákat az árnyékba. Kerim, nézz körül.

Lyra reszkető inakkal felállt, magához szorítva a vadmacska Pantalaimont. Pan mocorogva fürkészett valamit; Lyra követte a pillantását, megértette, mit keres, és benne is felébredt a kíváncsiság: ugyan mi történt a halottak daimónjaival? Halványultak, ez volt a válasz; halványultak, elfakultak, elsodródtak, mint a füst atomjai, akármennyire igyekeztek is a gazdájukba Csimpaszkodni. Pantalaimon eltakarta a szemét, Lyra vaktában igyekezett Tony Costa után.

– Mit csináltok itt? – kérdezte.

– Maradj már, te lány. Elég bajunk van, ne kavarjunk még többet. Majd beszélünk a hajón.

Átvezette Lyrát egy kis fahídon a csatornamedence közepére. A másik kettő némán baktatott utánuk. Tony a rakpartra kanyarodott, onnan egy famólóra, arról pedig átlépett egy keskeny hajó fedélzetére, és kitárta a kabinajtót.

– Bújj be – szólt Lyrára. – Gyorsan!

Lyra szót fogadott, megpaskolta a táskáját (amit még a háló fogságában sem engedett el), és meggyőződött róla, hogy az aletiométer benne van. A hosszú, keskeny kabinban, kampóról lógó lámpás fényénél, egy ősz hajú, nagydarab asszonyt pillantott meg: asztalnál ült, előtte újság. Lyra Billy anyjára ismert benne.

– Ki ez? – kérdezte az asszony. – Csak nem Lyra?

– De az. Mama, odébb köll állnunk. Kint a medencénél kinyírtunk két embert. Átkosnak néztük őket, de inkább török rabszolga-kereskedők lehettek. Elfogták Lyrát. Sose beszélgessünk – majd ha már elindultunk.

– Ide gyere, gyermek – szólt Costa mama.

Lyra engedelmeskedett; örült is, nem is, mert Costa mamának akár a vasbunkó, olyan volt a keze, és most már egészen bizonyos volt benne, hogy az ő hajójukat kötötték el Rogerrel meg a többi kollégiumbeli gyerekkel. De a hajósasszony két kezébe fogta Lyra arcát, daimónja pedig, nagy, szürke, farkasforma kutya, szelíden megnyalogatta Pantalaimon vadmacskafejét. Costa mama hatalmas karjába vette Lyrát, és keblére szorította.

– Nemtom, mi járatba vagy erre, de igen végére értél az erődnek. Leheverhetsz a Billy priccsére, csak elébb hadd töltök beléd valami meleget. Ülj le, gyermek.

Úgy látszik, megbocsátva, de legalábbis feledve a kalózkodás... Lyra lecsusszant a tisztára sikált fenyőfa asztal mögötti párnázott lócára, miközben a gázmotor halk berregése megrázkódtatta a hajót.

– Hová megyünk? – tudakolta Lyra.

Costa mama nyeles forralóban tejet tett a vaskályhára, és felélesztette a tüzet.

– El innen. Ne beszélj. Majd reggel beszélgetünk.

Odaadott Lyrának egy bögre tejet, maga pedig egy lendülettel fent termett a fedélzeten, mikor a hajó elindult, s csak suttogva váltott néhány szót a férfiakkal. Lyra iszogatta a tejet, és felemelte a redőny sarkát, nézte, hogyan suhan el mellettük a fekete rakpart. Egy-két perc sem telt belé, és már mélyen aludt. Keskeny ágyon ébredt, mélyen lent megnyugtatóan duruzsolt a motor. Felült, bevágta a fejét, szitkozódott, körültapogatózott, azután már óvatosabban kelt fel. A fakó szürke fényben még három priccset látott, mindegyik üres, takarosan bevetve, egy őalatta, a másik kettő a parányi kabin másik oldalán. Átlendítette lábát a priccs oldalán, és rájött, hogy alsóneműben van, s meglátta a priccse végében szép rendesen összehajtva ruháját meg a farkas-prém bundát, a bevásárlószatyorral egyetemben. Az aletiométer is megvolt.

Gyorsan magára kapkodta a holmiját, és kilépett az ajtón: abban a kabinban találta magát, ahol a kályha állt, és ontotta melegét. De nem volt ott egy lélek sem. Az ablakon át mindkét oldalon szürkén gomolygó ködöt látott, néha sötétebb alakzatok tűntek fel – talán fák lehettek, vagy házak.

Ki akart menni a fedélzetre, de nyílt a külső ajtó, és Costa mama jött le, ócska tweedkabátban, amelyen megannyi apró gyöngyszemként ült a harmat.

– Jól aludtál? – kérdezte, és a serpenyőért nyúlt. – No ülj félre, csinálok neked valami reggelit. Ne álldogálj ott; ahhoz nincsen hely.

– Hol vagyunk? – kérdezte Lyra.

– A Nagy Összekötő-csatornán. Lapuljál meg, gyermek. Meg ne lássalak a fedélzeten. Baj van.

Két szelet szalonnát szelt a serpenyőbe, rájuk ütött egy tojást.

– Mi a baj?

– Megbirkózunk vele, csak maradjál veszteg.

Ennél többet nem volt hajlandó szólni, míg Lyra meg nem reggelizett. A hajó egy ízben lassított, valami az oldalának ütődött, Lyra haragos férfihangokat hallott: de aztán valami tréfán elnevették magukat, a hangok elhaltak, a hajó folytatta útját.

Hamarosan Tony Costa ereszkedett le a kabinba. Akárcsak az anyja, ő is harmattól volt nedves, s a kályha fölött megrázta gyapjúsapkáját, hogy a vízcseppek szökdécseltek, sercegtek.

– Mit mondjunk el neki, mama?

– Előbb kérdezzed, aztán mesélhetsz.

Tony kávét töltött bádogbögrébe, és leült. Erőteljes, sötét képű férfi volt, s most, napvilágnál, elszánt szomorúságot tükrözött az arca.

– Hát jó – mondta Tony. – No, meséld el, mit kerestél Londonban, Lyra. Azt hittük, téged is elkaptak az Átkosok.

– Hát ott laktam annál a hölgynél...

Ügyetlenül keresgélte történetét, megpróbálta összerakni, mintha kártyacsomagot készítene osztáshoz. Mindent elmesélt, csak az aletiométert hagyta ki.

– Aztán az este azon a koktélpartin megtudtam, hogy igazából mit csinálnak. Mrs. Coulter maga is Átkos, és azt akarta, hogy én is segítsek neki gyerekeket összefogdosni. Azokkal pedig azt csinálják, hogy...

Costa mama kiment a kabinból, a hajó végébe. Tony megvárta, amíg becsukódik mögötte az ajtó, azután szólalt meg.

– Tudjuk, mit csinálnak. Egy részét legalábbis. Tudjuk, hogy a kölykök nem jönnek vissza. Felhurcolják őket Északnak, igen messzire, és kísérleteznek velük. Eleinte azt hittük, mindenféle betegséget meg orvosságot próbálnak ki rajtuk, de mi oka lett volna, hogy ezt hirtelenében elkezdjék két-három esztendeje? Aztán a tatárokra gondoltunk; tán valami titkos mesterkedést folytatnak odafent Szibériában, mivelhogy a tatárok csakúgy északnak igyekeznek, mint mindenki, a szénszesz meg a tűz-bányák végett, s háborús hírek járták már jóval azelőtt, hogy az Átkosok felbukkantak, úgy gondoltuk, az Átkosok azzal vesztegetik a tatár főnököket, hogy gyerekeket adnak nekik, mivel ugye a tatárok gyerekhússal élnek. Megfőzik, oszt megeszik őket.

– Csak nem! – hőkölt meg Lyra.

– De bizony. Tudnák ám én még sok mindent mesélni. A Nälkäinenekről hallottál-e?

– Nem én – mondta Lyra. – Még Mrs. Coultertől sem. Mik azok?

– Amolyan erdei kísértetfélék. Akkorák, mint a gyerek, és nincs fejük. Éjszaka tapogatóznak mindenfelé, s ha kint alszol az erdőben, megfognak, és a világon semmiért el nem eresztenének. Nälkäinen, az északi szó. No aztán meg a Szélszívók, azok csak a veszedelmesek! Libegnek a levegőben, néha csomószám összeverődnek, vagy fennakadnak egy töviskórón. Mihelyt hozzád érnek, kiszáll belőled az erő. Látni épp csak annyira látszanak, mintha remegne a levegő. Aztán ott vannak a Lélegzetlenek...

– Azok meg kicsodák?

– Félig holt harcosok. Élni az egy dolog, holtnak lenni más, de félig holtnak rosszabb mindegyiknél. Nem bírnak meghalni, élni meg még úgy se. Örökké csak vándorolnak. Amiatt hívják őket Lélegzetlennek, amit műveltek velük.

– Mit műveltek? – nyílt nagyra Lyra szeme.

– Az északi tatárok felvágják a bordáikat, és kihúzzák a tüdejüket. Megvan annak a módja. Meg nem ölik őket, de a tüdejük már csak akkor működik, ha a daimónjuk pumpálja bele a levegőt. Hát így vannak, félúton lélegzet meg fulladás, élet és halál között, félig élők, félig holtak. A daimónjaik meg csak pumpálnak, pumpálnak éjjel-nappal, különben odavesznek a gazdájukkal együtt. Azt mondják, olykor az erdőben egész sereg Lélegzetlenre bukkan az ember. No és aztán ott van a panserbjorne – de már azokról csak hallottál? Annyit jelent, hogy páncélos medve. Amolyan jegesmedvefélék, csak éppen...

– Igen! Róluk hallottam. Az este az egyik ember azt mondta, hogy a bácsikám, Lord Asriel egy várban raboskodik, és páncélos medvék őrzik.

– Csakugyan? Aztán mit művelt odafönn a bácsikád?

– Felfedezett. De abból, ahogy az az ember beszélt róla, nem hinném, hogy az Átkosok pártján volna. Azt hiszem, örülnek, hogy börtönben van.

– Márpedig onnan ki nem jön, ha páncélos medvék őrzik. Azok amolyan zsoldosok, ha ugyan érted, miről beszélek. Eladják az erejüket annak, aki megfizeti. A kezük akár az emberé, rég megtanulták a kovácsmesterséget, jobbára meteorvassal dolgoznak, hatalmas lepedőket szabnak belőle, s azt borítják magukra. Évszázadok óta támadják a skraelingeket. Hírhedett gyilkosok, nincs bennük egy szemernyi könyörület. De a szavukat megtartják. Ha alkut kötsz egy panserbjornével, arra akár mérget vehetsz.

Lyra szent borzalommal hallgatta Tony szavait.

– Mama nem szívesen hall az Északról – mondta néhány pillanat múlva Tony –, mert hogy mi történhetett Billyvel. Mivel Északra vitték, azt tudjuk.

– Honnan tudjátok?

– Elkaptunk egy Átkost, és kiszedtük belőle. Ezért tudunk valamicskét arról is, hogy mit művelnek. Azok ketten az este nem Átkosok voltak; annál sokkal ügyetlenebbek. Ha Átkosok lettek volna, elkapjuk őket élve. Mivelhogy tudod, mink, gyiptusok, szenvedünk a legtöbbet az Átkosoktól, és most összejövünk, hogy megtanácskozzuk, mit tehetnénk. Ebben jártunk az éjjel is a medencében, rakományt gyűjtöttünk, mert nagy mustrára indulunk fent a Mocsarasban, úgy nevezzük, hogy összefogás. Úgy tervezzük, felmentő csapatot küldünk ki, mikor megtudjuk, amit a többi gyiptus tud, amikor összeadtuk valamennyien a tudományunkat. Én legalábbis ezt tenném, ha én volnék John Faa helyében.

– Ki az a John Faa?

– A gyiptusok királya.

– És tényleg megmentitek a srácokat? Rogert is?

– Az meg ki?

– Kisinas a Jordan-kollégium konyháján. Őt is elkapták, akárcsak Billyt, azelőtt való nap, hogy eljöttem Mrs. Coulterrel. Fogadok, ha engem kapnának el, Roger is ki akarna szabadítani. Ha ti kiszabadítjátok Billyt, én is veletek megyek, és kiszabadítom Rogert.

Meg Asriel bácsit, gondolta; de ezt már elhallgatta.

7.

John Faa

MOST, hogy volt feladata, már sokkal jobban érezte magát. Mrs. Coulternek segíteni nem volt rossz, de Pantalaimonnak igaza van: az nem is volt munka, ő csak amolyan kis házi kedvenc volt. A gyiptus hajón bezzeg igazi munka várt rá, és Costa mama el is végeztette vele. Sikált, söpört, krumplit hámozott, teát főzött, olajozta a csavartengely csapágyait, tisztogatta a csavartengely fölött a hínárfogót, mosogatott, zsilipkapukat nyitott, kikötötte a hajót a cölöphöz, s két nap múlva már olyan otthonosan mozgott új életében, mintha gyiptusnak született volna.

Csak azt az egyet nem vette észre, hogy Costáék egész idő alatt éberen figyelik, nem érdeklődnek-e különösen Lyra iránt a vízparti emberek. Ha ő maga nem ébredt is rá, fontos személy lett belőle, és Mrs. Coulter meg az Áldozárok Testülete bizonyára tűvé teszi érte az országot. Hallott is Tony elég szóbeszédet az út során a parti kocsmákban, hogy a rendőrség okát nem adva tart razziákat házakban, tanyákon, építkezéseken, üzemekben – s csak annyit lehet tudni, hogy egy eltűnt kislányt keresnek. Már egymagában ez is fura volt, hiszen hány gyerek tűnt el nyomtalanul, és eszébe sem jut senkinek, hogy keresse. Gyiptusok és szárazföldiek egyaránt idegesek, izgatottak voltak.

Volt még egy oka, hogy Costáék érdeklődtek Lyra iránt, de ezt csak néhány nap múlva tudta meg. Így hát lent tartották a kabinban, valahányszor zsilipőr kalyibája mellett hajóztak el, vagy csatornamedencébe értek, vagy akárhová, ahol lézengőkre bukkanhattak. Egy ízben egy városon haladtak át, ahol a rendőrség végigkutatta valamennyi arra járó hajót, és mindkét irányban feltartóztatta a forgalmat. Costáék eszén azonban nem járhattak túl. Costa mama priccse alatt volt egy titkos rekesz, Lyra ott kuporgott elgémberedve két óra hosszat, míg a rendőrség fel-alá csörtetett a hajón – sikertelenül.

– De hogyhogy a daimónjaik nem találtak rám? – kérdezte utóbb, mire Costa mama megmutatta neki a titkos rekesz bélését: cédrusfa, ami altató hatással van a daimónokra; és valóban, Pantalaimon egész idő alatt békésen szunnyadt Lyra mellett.

Végül, sok megálló és kitérő után Costáék hajója közeledett a Mocsarashoz, Kelet-Anglia tágas, és még soha tökéletesen fel nem térképezett vad mocsárvidékéhez, a végtelen égbolt alatt. A Mocsaras legszélső pereme felismerhetetlenül összemosódott a sekély tenger kis öbleivel, folyamtorkolataival, a tenger túlsó partja pedig megkülönböztethetetlenül összemosódott Hollandiával; a Mocsaras egy részét lecsapolták és feltöltötték a hollandusok, néhányuk le is telepedett itt; a Mocsaras nyelve is alaposan keveredett a hollanddal. De voltak olyan részek, amelyeket lecsapolás, megművelés, letelepedés egyaránt elkerült, a legzordabb középső részek, ahol angolna siklott és vízimadarak rajzottak, ahol hátborzongató mocsári fény villant, és lidérc csalogatott óvatlan utazókat balvégzetükbe a lápon és fenyéren – s a gyiptusok népe itt tartotta meg legbiztonságosabban a mustrát.

És most ezernyi kanyargó csatornán, öblön, vízfolyáson közeledtek a gyiptus hajók a Byanplats felé – ez volt az egyetlen kiemelkedő rész száz meg száz mérföldnyi mocsár-és lápvidéken.

Állt ott egy ősrégi, fából ácsolt gyülekezeti csarnok, körülötte állandó lakhelyek bújtak meg, rakpartok, mólók, meg egy angolnapiac. Amikor a Byanba hirdettek Összefogást, gyiptusok mustráját, annyi hajó tömörült a vízi utakon, hogy egymást érő fedélzetükön állítólag többmérföldnyire lehetett gyalogolni bármelyik irányban. A Mocsarasban gyiptusok uralkodtak. Ide más be nem merészkedett, s amíg a gyiptusok megmaradtak békén, és tisztességesen kereskedtek, a helybéliek szemet hunytak a szüntelen csempészet meg a fel-fellángoló vérbosszúk fölött. Ha gyiptus holttestet sodort partra a víz, vagy akadt fenn egy halászhálóban, nos – az csak egy gyiptus.

Lyra lenyűgözve hallgatta a meséket a Mocsaras lakóiról, Fekete Loboncról, a nagy kísértetkutyáról, a boszorkányolaj buborékaiból keletkező láptüzekről, s mire elértek a Mocsarashoz, szinte már gyiptusnak érezte magát. Hamarosan felvette megint az oxfordi hangját, ehhez most még gyiptus kiejtés járult, és Mocsaras-holland szavak dúsították. Costa mama figyelmeztette is:

– Nem vagy te gyiptus, Lyra. Kis gyakorlattal elmennél gyiptusnak, de ez nemcsak szójárás dolga. Mi mindenestül vízi népek vagyunk, te meg nem – te tűzember vagy. Még leginkább a láptűzhöz hasonlítasz, ott a helyed a gyiptus rendszerben; boszorkányolaj van a te lelkedben. Csalóka vagy, gyermek.

– Soha senkit meg nem csaltam! – fakadt ki Lyra. – Kérdezze csak meg.., Csakhogy nem volt kit megkérdezni, és Costa mama kinevette, de rosszindulat nélkül.

– Hát nem látod, hogy bókot mondok neked, te libuc? – És Lyra máris megbékült, ámbár az elhangzottakból édeskeveset értett.

Estére értek a Byanplatsra; a nap már aláhanyatlott a vérvörös égen. A lapos sziget meg a Zaal, a nagyterem feketén rajzolódott a fényre, akárcsak a körülötte zsúfolódó épületek; vékony füstcsíkok szálltak a néma levegőben, a hajókat halsütés, dohánylevél és borókaszesz illata lengte körül.

A Zaal közvetlen közelében kötöttek ki; Tony mesélte, hogy családjuk számtalan nemzedéke horgonyzott ugyanott. Costa mama hamarosan feltette a serpenyőt, hízott angolnák sercegtek, az üstben víz forrt a burgonyaporhoz.

Tony és Kerim beolajozták hajukat, legszebb bőrzekéjükbe bújtak, nyakukra kék babos kendőt kötöttek, ujjaikra féltucatnyi ezüstgyűrűt húztak, és látogatásra indultak régi barátokhoz a szomszédos hajókon, meg felhajtani egy-két pohárral a legközelebbi csapszékben.

Fontos hírekkel tértek vissza.

– Épp idejében érkeztünk. Ma este lesz az Összefogás. Az a hír járja a városban – ehhez mit szóltok? –, hogy az eltűnt gyermeket egy gyiptus hajón rejtegetik, s hogy este meg fog jelenni az összefogáson!

Harsányan hahotázott, és felborzolta Lyra haját. Amióta a Mocsarasra értek, Tony hangulata egyre javult, mintha komor képe csak holmi álarc lett volna. Lyrát is elfogta az izgalom, gyorsan bekapta a vacsorát, elmosta az edényt, megfésülködött, az aletiométert a farkasprém bunda zsebébe dugta, majd partra ugrott, és csatlakozott a Zaal oldalán felfelé tartó családokhoz.

Azt hitte, Tony tréfál. De hamarosan rájött, hogy igazat beszélt, vagy pedig ő mégsem látszik annyira gyiptusnak, mint hitte: sokan megbámulták, a gyerekek mutogattak rá, s mire a Zaal nagy kapuihoz értek, utat engedett nekik a tömeg, kétoldalt valósággal sorfalat álltak, úgy bámulták meg őket.

Akkor aztán Lyrát istenesen elfogta az idegesség. El nem maradt Costa mama mellől, Pantalaimon pedig akkorára nőtt, amekkorára csak tudott: párduc alakban igyekezett nyugtatni Lyrát. Costa mama úgy csörtetett fel a lépcsőn, mint akinek a világon semmi nem állhatja útját, de gyorsabb iramra sem késztetheti, Tony és Kerim pedig akár a büszke hercegek léptettek az oldalán.

A nagyteremben naftalámpák égtek, éles fényük megvilágította a hallgatóság arcát-testét, de a magas gerendázat sötétben maradt. Az érkezők még a padlón is nehezen találtak helyet, a padok már rég zsúfolásig megteltek; de néhány család odébb húzódott, a gyerekek ölbe kerültek, a daimónok gazdájuk lábánál gömbölyödtek össze, vagy a gerendafalon kapaszkodtak.

A Zaal előterében álló emelvényen nyolc faragott szék sorakozott. Amikor Lyra és Costáék állóhelyet találtak a fal mellett (ülőhely már nem volt sehol), nyolc férfi lépett elő az emelvény mélyéről, és állt a székek elé. Izgatott moraj futott végig a közönségen, csitították egymást, és igyekeztek minél közelebb kerülni az emelvényhez. Nagy sokára csend lett, és az emelvényen állók közül heten helyet foglaltak.

Az egyetlen, aki állva maradt, hetvenes éveit taposhatta, magas volt, bikanyakú, erőteljes. Egyszerű vászonzeke volt rajta kockás inggel, mint akármelyik gyiptus férfin, semmi más nem különböztette meg a többiektől, mint az egész személyét körüllengő erő és fensőbbség. Lyra felismerte: Asriel bácsiban is megvan ez, és a Mesterben is. Ennek a férfinak varjú volt a daimónja; nagyon hasonlított a Mester hollójához.

– Ez John Faa, a nyugati gyiptusok ura – suttogta Tony. John Faa mély hangon, lassan kezdte beszédét.

– Gyiptusok! Üdvözöllek benneteket az Összefogáson. Azért jöttünk, hogy figyeljünk és határozzunk. Mindannyian tudjátok, miért. Sok család van itt, amelyik elveszítette egy gyermekét.

Némelyikük kettőt. Valaki elviszi őket. Igaz, a honosok közül is tűnnek el gyermekek. Efölött nincs közöttünk vita a honosokkal.

Azonkívül híre járt, hogy egy eltűnt gyermekért jutalmat tűztek ki. Hogy minden szóbeszédnek elejét vegyem, hallgassátok meg, mi az igazság. A gyermek neve Lyra Belacqua, és a honos rendőrség keresi. Ezer arany üti a markát annak, aki kiadja nekik. Honos gyermek, mi viseljük gondját, és közöttünk is fog maradni.

Akit pedig kísértésbe hoz az ezer arany, annak nincsen helye sem szárazon, sem vízen. Mi nem adjuk ki a gyermeket.

Lyra úgy érezte, a feje búbjától a lába hegyéig elvörösödik; Pantalaimon barna molylepke lett, hogy elbújhasson. Minden szem feléjük fordult, és Lyra segélyt kérően pillantott fel Costa mamára.

De John Faa ismét megszólalt.

– Beszélhetünk, amíg be nem rekedünk, azzal nem változtatunk semmit. Ha változtatni akarunk a dolgokon, cselekednünk kell. És halljatok még egy tényt: az Átkosok, ezek a gyerekrablók, egy messze északi városba viszik foglyaikat, fent a sötétség földjén. Nem tudom, mit művelnek velük. Van, aki azt mondja, megölik őket, más megint mást mond. Nem tudjuk. Azt azonban tudjuk, hogy amit csinálnak, abban a honos rendőrség meg a papság segít nekik. A Föld minden hatalma segít nekik. Ezt ne feledjétek. Tudják, mi megy végbe, és amikor csak tehetik, segítenek. Amit tehát javasolok nektek, nem könnyű. A beleegyezésetekre van szükség. Azt javasolom, hogy küldjünk fegyveres csapatot fel Északra, hogy szabadítsa ki a gyerekeket, és hozza vissza őket elevenen. Azt javasolom, hogy adjuk össze az aranyunkat, és vessük latba minden ügyességünket és bátorságunkat. Tessék, Raymond van Gerrit!

A hallgatóság soraiban egy férfi felemelte kezét, John Faa pedig leült, hogy a férfi előadhassa a mondókáját.

– Engedelmeddel, Lord Faa. Honos gyerekeket is foglyul ejtettek, nemcsak gyiptusokat. Azt mondod, hogy azokat is szabadítsuk ki?

John Faa felállt, úgy válaszolt.

– Azt akarod mondani, Raymond, hogy verekedjük át magunkat minden veszedelmen egy csoport rémült gyerekig, azután mondjuk néhányuknak, hogy hazajöhetnek, a többinek pedig, hogy ott kell maradniuk? Ennél különb embernek tartalak. Nos, helyeslitek-e a tervemet, barátaim?

A kérdés váratlanul érte őket, ám alig egy pillanatnyi tétovázás után teli torokból felharsanó üvöltés töltötte el a csarnokot, tapsra verődtek a tenyerek, öklök emelkedtek a levegőbe, izgatott hangok elegye töltötte be a termet, hogy a gerendák is beleremegtek, sötét búvóhelyükön felriadtak a madarak, és nagy szárnyrebbenéssel porzuhatagokat hullajtottak alá.

John Faa egy percig tűrte a lármát, azután felemelt kézzel csendet kért.

– A szervezés beletelik egy kis időbe. A családfők vessenek ki adót, és toborozzanak önkénteseket. Három nap múlva itt találkozunk. Addig beszélek az említett gyermekkel és Farder Corammal, és kész tervvel állok elétek. Jó éjt mindnyájatoknak.

Tekintélye, egyszerűsége, egyenessége mindenkit lecsillapított. A közönség kifelé indult a nagy ajtókon a hűvös estébe, hajójuk vagy a kis település zsúfolt csapszékei felé.

– Ki volt a többi férfi az emelvényen? – kérdezte Costa mamától Lyra.

– Hat családfő, a másik férfi pedig Farder Coram.

Nem volt nehéz kitalálni, ki a „másik férfi”, mert ő volt valamennyi közül a legidősebb. Bottal járt, s egész idő alatt, míg John Faa mögött ült, úgy reszketett, mintha váltóláz gyötörné.

– Gyere – szólt Tony. – Legjobb lesz, ha felviszlek John Faa-hoz: tisztelkedjél előtte. Lord Faa-nak szólítsad. Nem tudom, mit fog kérdezni, de ügyelj, hogy csak az igazat mondd.

Panatalaimon mint veréb, kíváncsian ült Lyra vállán, karmait belemélyesztette a farkasprém bundába, míg Lyra követte Tonyt a tömegen át az emelvényre.

Tony felemelte. Lyra tudta, hogy a teremben mindenki őt nézi. Átérezte, hogy immár ő ezer aranyat ér, hát elpirult, elbizonytalanodott. Pantalaimon vadmacska alakjában a keblére vetette magát, halkan sziszegett Lyra karjában, és körülkémlelt.

Lyra érezte, hogy megtaszítják, hát előrelépett John Faa elé. Az erőteljes alkatú, szigorú férfi arckifejezése mit sem árult el – sziklára emlékeztetett inkább, nem is férfira. De azután lehajolt, és kezet nyújtott Lyrának. A kislány keze szinte eltűnt a férfi markában.

– Üdvözöllek, Lyra – szólalt meg John Faa.

Közelről mintha maga a föld dübörögne, olyan volt a hangja. Lyra ideges lett volna, ha nincs ott Pantalaimon, meg aztán John Faa kőbe vésett arcvonásai is megenyhültek egy kicsit.

– Köszönöm, Lord Faa – mondta Lyra.

– Gyere be a tárgyalószobába, elbeszélgetünk – mondta John Faa. – Jól tartanak Costáék?

– Ó, igen. Angolna volt vacsorára.

– Tisztességes mocsarasbéli angolna, bizonyára.

A tárgyalószoba kényelmes helyiség volt, lobogott benne a tűz, a pohárszékek roskadoztak az ezüst és a porcelán alatt, a hosszú évek során sötétre fényesedet asztal mellé tizenkét széket húztak.

Az emelvényről a többi férfi máshová ment, de a reszkető öregember ott volt. John Faa egy székhez támogatta.

– Ülj ide a jobbomra – szólt Lyrához John Faa, ő maga pedig az asztalfőn álló széket foglalta el. Lyra szemközt találta magát Farder Corammal. Megrettentette a csontsovány arc és a szüntelen reszketés. Farder Coram daimónja gyönyörű, hatalmas, őszies színű macska volt, farkát felemelve lépdelt az asztal körül, elegánsan szemügyre vette Pantalaimont, kurtán az orrához érintette orrát, majd Farder Coram ölébe telepedett, szemét félig lehunyta, és halkan dorombolt.

Egy asszony, akit Lyra eddig nem vett észre, előlépett az árnyékból; tálcán poharakat hozott, letette John Faa mellé, bókolt és kiment. John Faa kőkorsóból kis poharakba borókapálinkát töltött magának és Farder Coramnak, Lyrának pedig bort.

– Nos – szólalt meg John Faa –, elszöktél, Lyra.

– Igen.

– És ki volt az a hölgy, akitől elszöktél?

– Mrs. Coulternek nevezték. Azt hittem, helyes, de rájöttem, hogy ő is Átkos. Hallottam, amikor valaki mondta, hogy mik is az Átkosok, hogy igazából Áldozárok Testületének hívják őket, és hogy ez a hölgy irányítja, az ő elgondolása az egész. És hogy valamilyen terven dolgoznak, nemtom, micsodán, csak hogy azt akarták, én is segítsek nekik gyerekeket szerezni. De azt nem is sejtették...

– Mit nem sejtettek?

– Először is, hogy ismerek néhány gyereket, akit elfogtak. Például Roger barátomat, a Jordan-kollégium konyhai kisinasát, meg Billy Costát, meg egy lányt az oxfordi piacról. És még valami... A bácsikám, igen, Lord Asriel. Hallottam, mikor arról beszéltek, hogy Északra tett utakat, és nem hinném, hogy neki valami köze volna az Átkosokhoz. Mivelhogy kikémleltem a Jordanben a Mestert meg a tudósokat, elbújtam az ejtőzőszobában, ahova másnak nem szabad belépni, csak nekik, és hallottam, amint Lord Asriel mesélt nekik az északi expedíciójáról, meg a Porról, amit látott, és magával hozta Stanislaus Grumman fejét, amit a tatárok kilyukasztottak. És most az Átkosok bezárták valahová a bácsikámat. Páncélos medvék őrzik. És én ki akarom szabadítani.

Ádáz és konok képpel ült ott, alig látszott ki a magas, faragott székből. A két férfi akaratlanul elmosolyodott. Farder Coram mosolya tétova, sokszínű, bonyolult volt, úgy remegett az arcán, mint szeles márciusi napon a felhőket kergető napsütés, John Faa mosolya pedig jelentőségteljes volt, meleg, egyenes és kedves.

– Mondjad csak el, mit hallottál aznap este a bácsikádtól – biztatta John Faa. – De ki ne hagyj semmit! Mondjál el mindent!

Lyra elmondta, lassabban, mint Costáéknak, de őszintébben. Félt John Faa-tól, de legeslegjobban a kedvességétől. Amikor befejezte, Farder Coram első ízben szólalt meg. Lágy, zenei hangjának annyi színe volt, akárcsak daimónja bundájának.

– Az a Por... – mondta. – Hallottad-e, Lyra, hogy valami másnak nevezték?

– Nem. Csak Pornak. Mrs. Coulter megmagyarázta, hogy mi az: elemi részecskék. De csak ennyit mondott róla.

– És úgy gondolják, ha valamit csinálnak a gyerekekkel, akkor többet fognak megtudni a Porról?

– Igen. De hogy mit, azt nem tudom. Csak a bácsikám... Valamit elfelejtettem elmondani. Amikor lemezeket mutogatott nekik, volt köztük egy olyan, hogy a Róra...

– A micsoda? – kérdezte John Faa.

– Az Aurora – mondta Farder Coram. – Az volt, Lyra?

– Igen, az. És a Róra megvilágított valami várost. Tornyokat, templomokat, kupolákat, mindenfélét. Kicsit hasonlított Oxfordhoz, legalábbis szerintem. És azt hiszem, hogy Asriel bácsit leginkább ez érdekelte, de a Mestert meg a többi tudóst inkább a Por, akárcsak Mrs. Coultert meg Lord Borealt meg a többit.

– Értem – bólintott Farder Coram. – Nagyon érdekes.

– Nos, Lyra – szólt John Faa –, mondok én neked valamit. Farder Coram igen bölcs ember. Látnok. Követte, ami a Porral, meg az Átkosokkal meg Lord Asriellel meg a többivel történik, és követett téged is. Ahányszor Costáék Oxfordba mentek, vagy másik fél tucat család, mindig hoztak vissza valami hírt. Rólad, gyermek. Tudtad ezt?

Lyra megrázta a fejét. Elfogta a félelem. Pantalaimon halkan morgott, nem hallhatta senki, de Lyra érezte a bundájába mélyesztett ujja hegyén át.

– Bizony – mondta John Faa –, akármit csináltál, Farder Coram mindenről hírt kapott.

Lyra nem bírta tovább türtőztetni magát.

– De mi nem tettünk benne semmi kárt! Becsszó! Csak egy marék agyag volt! És nem is jutottunk nagyon messzire...

– Miről beszélsz, gyermek? – kérdezte John Faa.

Farder Coram elnevette magát. Eközben megszűnt a reszketése, arca felderült, megfiatalodott. De Lyrának nem volt nevethetnékje.

– És még ha megtaláltuk volna a dugaszt – mondta, és megremegett az ajka –, akkor se húztuk volna ki! Csak vicc volt!

Becsszóra, nem akartuk elsüllyeszteni!

Most már John Faa is nevetett. Széles tenyerével akkorát csapott az asztalra, hogy megcsendültek a poharak, erőteljes válla beleremegett, szeméből törölgette a könnyeket. Lyra sose látott ilyet, nem hallott ilyen nevetést – mintha egy hegy fakadna hahotára.

– Bizony, bizony – mondta John Faa, amikor megint megtudott szólalni –, hallottunk erről is, kislány! Nem hinném, hogy ahol Costáék megfordulnak, ne emlékeztetnék őket! Jobb lesz, ha őrt hagysz a hajón, Tony, mondogatják. Csuda veszedelmes kislányok kószálnak erre! Bejárta ám a történet a Mocsarast, gyermek. De nem kapsz ki érte. Nem, nem – efelől nyugodt lehetsz.

Farder Coramra nézett. Az öregember megint felnevetett, de most már szelídebben. És Lyrát nyugodt biztonság töltötte el.

John Faa megrázta fejét, és ismét elkomolyodott.

– Ahogy mondtam, Lyra, tudunk rólad mindent, kicsi gyermekkorodtól. Csecsemőkorodtól. Meg kell neked is tudnod, amit mi tudunk. Nem tudom, mit mondtak neked a Jordan-kollégiumban, hogy honnan származol, de ők maguk sem tudják a teljes igazságot. Megmondták neked valaha, hogy kik voltak a szüleid?

Lyra csak bámult.

– Igen. Azt mondták, hogy én... hogy ők... hogy Lord Asriel azért vitt oda, mert a szüleim meghaltak egy léghajó-szerencsétlenségben. Ezt mondták.

– Igen? Nos, gyermek, most mesélek neked valamit, egy igaz történetet. Onnan tudom, hogy igaz, mert gyiptus asszonytól hallottam, márpedig ők csak a tiszta igazat mondják John Faa-nak és Farder Coramnak. Hát halld meg magadról az igazságot, Lyra. Az édesapád nem halt meg léghajó-szerencsétlenségben, mert az apád maga Lord Asriel.

Lyra némán meredt rá.

– Így történt a dolog – folytatta John Faa. – Fiatalkorában felfedezőúton járt Északon, és nagy vagyonnal tért vissza. Hirtelen haragú, szenvedélyes férfi volt. És szenvedélyes volt az anyád is. Nem olyan előkelő születésű, mint Lord Asriel, de okos asszony. Tudós, és aki valaha is látta, azt mondta, nagyon szép.

Első látásra egymásba szerettek apáddal. Csakhogy az volt a baj, hogy anyád már férjnél volt. Politikus volt a férje. A király pártjának tagja, egyike a király bizalmas tanácsosainak. Nagy jövő állt előtte. Nos, amikor anyád ráébredt, hogy gyermeket vár, félt elmondani a férjének, hogy nem ő a gyermek apja. És amikor a kisded megszületett – ez te voltál, leányka –, csak rád kellett nézni, láthatta bárki, hogy nem az anyád férjére ütsz, hanem vér szerinti apádra. És anyád úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha elrejt, és azt állítja, hogy meghaltál. Így aztán elvittek Oxfordshire-be, ahol apádnak birtokai voltak, és egy gyiptus asszonynak adtak ki dajkaságba. De valaki megsúgta anyád férjének a történteket, ő menten oda is száguldott, feldúlta a gyiptus asszony viskóját, csakhogy az bemenekült a nagy házba, és a férfi gyilkos indulattal követte. Apád éppen vadászni volt, de meghallotta a hírt, és idejében hazalovagolt, hogy ott találja anyád férjét a nagy lépcső tövében. Ha csak egy pillanatot késik, az a férfi már kifeszítette volna a fülkét, ahol a gyiptus asszony rejtőzködött veled, de Lord Asriel kihívta, meg is vívtak, és Lord Asriel megölte. A gyiptus asszony mindent hallott, mindent látott, Lyra, és tőle tudjuk mindezeket. Nagy pereskedés következett. Apád nem az a fajta ember, aki letagadja vagy elrejti az igazságot, hát törhették a fejüket a bírák. Embert ölt, vért ontott, csakhogy a házát és a gyermekét védelmezte egy betolakodótól. Másfelől viszont a törvény megengedi, hogy bárki férfi megbosszulhassa, ha az asszonyán erőszakot tettek, és az ügyvédjei azt állították, hogy a megboldogult pontosan ezt cselekedte. Hetekig tartott a per, köteteket tenne ki a hosszú vita. Végül a bírák azt a büntetést mérték Lord Asrielre, hogy elkobozták minden javát, minden birtokát, és földönfutó lett belőle, holott előzőleg a királynál is gazdagabb volt. Anyád pedig hallani sem akart se róla, se rólad. Hátat fordított mindkettőtöknek. A gyiptus dajka mesélte nekem, mennyit rettegett, hogy ugyan hogyan is bánna veled az anyád, az a büszke és bosszúálló asszony. No és aztán ott voltál te. Ha a dolgok másként alakulnak, Lyra, gyiptusként nevelkedhettél volna, mert a dajkád kérlelte a bíróságot, hadd tartson meg; de nekünk, gyiptusoknak nincs sok becsületünk a törvény előtt. A bíróság tehát úgy döntött, hogy helyezzenek el egy kolostorban, s úgy is történt: Watlingtonba kerültél, az Engedelmes Nővérekhez. De erre már nem emlékszel. Hanem Lord Asriel ezt nem hagyta annyiban. Gyűlölte a papokat, szerzeteseket, apácákat, s amilyen fennhéjázó volt, egy szép napon egyszer csak odalovagolt, és elragadott téged. Nem azért, hogy maga viselje gondodat, nem is hogy a gyiptusoknak adjon: elvitt a Jordan-kollégiumba, s fittyet hányt a törvénynek. A törvény pedig szemet hunyt a dolog fölött. Lord Asriel visszatért felfedezőútjára, te meg a Jordan-kollégiumban növekedtél. Egyetlen dolgot mondott apád, egyetlen feltételt szabott: hogy anyád ne láthasson meg. Ha megpróbálkoznék vele, meg kell akadályozni, neki pedig értesülnie kell róla, mert addigra már minden természete adta dühe anyád ellen fordult. A Mester megígérte, hogy úgy lesz – és telt-múlt az idő. Hanem azután bekövetkezett ez az aggodalom a Por miatt. Az egész országban, az egész világon bölcs férfiak és asszonyok kezdtek aggódni miatta. Minket, gyiptusokat nem érdekelt, egészen addig, míg el nem kezdték a gyermekeinket rabolni. Akkor aztán már mi is érdeklődtünk. El sem tudod képzelni, hol mindenhol tettünk szert kapcsolatokra, többek között a Jordan-kollégiumban. Magad sem tudod, de valaki azóta figyel téged és ad nekünk hírt rólad, amióta csak odakerültél. Mivelhogy mi érdeklődünk irántad, és az a gyiptus asszony, aki a dajkád volt, azóta is aggódik miattad.

– Ki figyelt engem? – kérdezte Lyra. Roppant fontosnak és különlegesnek érezte magát – hogy minden jövése-menése ilyen távol is érdeklődést keltsen...

– Egy konyhai munkás. Bernie Johansen, a cukrász. Félig gyiptus, de fogadni mernék, hogy ezt nem tudtad.

Bernie kedves, magának való ember volt, azon ritka személyek egyike, akiknek a daimónja azonos nemű vele. Bernie-re kiabált rá kétségbeesetten Lyra, amikor Rogert elrabolták. És Bernie mindent elmondott a gyiptusoknak! Ki gondolta volna?!

– Így aztán – folytatta John Faa – meghallottuk azt is, hogy elmentél a Jordan-kollégiumból, s hogy ez olyankor történt, amikor Lord Asriel raboskodott, és nem tudta megakadályozni. És emlékeztünk rá, mit mondott a Mesternek, hogy mit ne tegyen semmi körülmények között, és arra is emlékeztünk, hogy azt a férfit, aki az anyád férje volt, a politikust, akit Lord Asriel megölt, Edward Coulternek hívták.

– Mrs. Coulter? – bámult Lyra elképedten. – Csak nem ő az anyám?

– De igen. És ha apád szabad lett volna, anyád sohasem merészel dacolni vele, és te mind a mai napig a Jordan-kollégiumban volnál, és nem tudnál semmiről. De hogy a Mester miért engedett el, az rejtély. Nem tudom megmagyarázni. Hiszen az ő gondjaira bíztak. Csak arra gondolhatok, hogy az anyádnak valamiféle hatalma van fölötte.

Lyra hirtelen megértette, miért viselkedett oly különösen a Mester aznap reggel, amikor ő elhagyta a kollégiumot.

– De hiszen ő nem is akarta... – kezdte Lyra, és törte a fejét, hogy is volt csak. – Ő... először őhozzá kellett bemennem aznap reggel, és nem volt szabad szólnom Mrs. Coulternek... Mintha meg akart volna védeni Mrs. Coultertől... – Elhallgatott, elgondolkodva nézett a két férfira, azután úgy határozott, elmondja a teljes igazságot az ejtőzőszobáról. – Tudniillik, volt még valami más is. Aznap este, amikor elbújtam az ejtőzőszobában, megláttam, hogy a Mester meg akarja mérgezni Lord Asrielt. Láttam, hogy valamilyen port szór a borába, és megmondtam a bácsikámnak, és ő leverte az asztalról a palackot, és a bor kiömlött. Vagyis hát megmentettem az életét. Sose értettem, miért akarta a Mester megmérgezni, hiszen mindig olyan kedves volt. Azután aznap, hogy eljöttem, kora reggel behívatott a dolgozószobájába, de titokban kellett odamennem, hogy senki ne tudjon róla, és azt mondta... – Lyra töprengett: hogy is volt pontosan...? Mit is mondott a Mester..? Hiába; megrázta a fejét. – Csak annyit értettem, hogy ad nekem valamit, amit titokban kell tartanom előtte, mármint Mrs. Coulter előtt. Azt hiszem, nem baj, ha elmondom...

Belenyúlt farkasprém bundája zsebébe, kivette a bársonyba burkolt csomagot, és az asztalra tette. Érzékelte John Faa őszinte kíváncsiságát, s Farder Coram élénk, értelmes érdeklődését; mind a kettő akár a fényszóró, szegeződött a tárgyra.

Lyra kicsomagolta az aletiométert, de Farder Coram szólalt meg elsőnek.

– Sose hittem volna, hogy egyszer még látom az egyiket. Ez jelképolvasó. Mondott neked valamit róla, gyermek?

– Nem. Csak azt, hogy magamnak kell kisütnöm, hogyan kell leolvasni. Azt mondta, aletiométer a neve.

– Az mit jelent? – fordult társához John Faa.

– Görög szó. Alighanem az aletheia szóból származik, ami „igazság”-ot jelent. Igazságmérő. És kisütötted már, hogy hogyan működik? – fordult Lyrához.

– Nem. Illetve a három kismutatót tudom úgy mozgatni, hogy különféle képekre mutassanak, de a naggyal nem megyek semmire. Körbefordul. Csak néha, nagy ritkán, amikor... hogy is mondjam... koncentrálok, akkor a puszta gondolattal meg tudom egy kicsit mozdítani erre vagy amarra.

– Mire való ez a holmi, Farder Coram? – kérdezte John Faa. – És hogyan kell leolvasni?

– Ezek a képek a kerületén – tartotta Farder Coram óvatos kézzel a műszert John Faa egyenes, erőteljes tekintete elé – megannyi jelkép. Mindegyik egy egész sor dolgot jelent. Nézzük például a horgonyt. Első jelentése: reménység, hiszen a remény tartja szilárdan az embert, akárcsak a horgony, hogy ne engedjen. A második jelentése: állhatatosság. A harmadik jelentése: rejtett akadály, vagyis megelőzés. Negyedik jelentése: a tenger. És így tovább, egészen tíz, tizenkét, vagy akár végtelen számú jelentésig.

– És te valamennyit ismered?

– Néhányat. De hogy tökéletesen olvassam, ahhoz a könyvre volna szükségem. Láttam a könyvet, tudom is, hogy hol van, de nekem nincs meg.

– Erre még visszatérünk – mondta John Faa. – Most folytasd: hogyan olvasod.

– Három mutatója van, amit irányíthatsz – magyarázta Farder Coram –, és a segítségükkel kérdéseket tehetsz fel. Ha a mutatókat három jelképre állítod be, bármilyen kérdést feltehetsz, hiszen mindegyik jelképhez rengeteg szint tartozik. Mihelyt megfogalmaztad a kérdést, a másik mutató körbelendül, és további jelképekre mutat, amelyek megadják a választ.

– De honnan tudja, melyik szintre gondolsz, amikor megfogalmazod a kérdést? – tudakolta John Faa.

– Nos, magától nem is tudja. Csak akkor működik, ha a kérdező eszében tartja a szinteket. Először tudnod kell valamennyi jelentést, márpedig ezernél is több lehet. Azután képesnek kell lenned valamennyit észben tartanod, de nem szabad nógatnod, sem a választ sürgetned, csak nézned, merre mozdul a mutató. Amikor teljesen körbefordult, tudni fogod, mi a válasz. Tudom, hogy hogyan működik, mert egyszer Uppsalában tanúja voltam, amikor egy bölcs ember használta. Mind a mai napig az volt az egyetlen alkalom, hogy aletiométert láttam. Tudod-e, milyen ritka az ilyen?

– A Mester azt mondta, összesen hat készült – válaszolt Lyra.

– És te titokban is tartottad Mrs. Coulter előtt, ahogyan a Mester meghagyta? – kérdezte John Faa.

– Igen. De a daimónja bemászkált a szobámba. És egész biztosan megtalálta.

– Értem. Nos, Lyra, nem tudom, hogy valaha is megtudjuk-e a teljes igazságot, de a következőket gondolom. Lord Asriel megbízta a Mestert, hogy viselje gondodat, és tartson biztonságban az anyád elől. És ő meg is tette, tíz esztendeig, vagy még tovább. Azután Mrs. Coulter meg az egyházbéli barátai létrehozták az Áldozárok Testületét – hogy mi célból, azt nem tudjuk, de megtörtént –, és ő a maga módján volt olyan hatalmas, mint Lord Asriel. A szüleid mind a ketten erősek, becsvágyóak, és a Mester azt akarja, hogy te légy kettejük között a mérleg nyelve. Nomármost, a Mesternek ezeregy a dolga. Első gondja a kollégiuma meg az ottani tudomány. Ha azt bármi fenyegeti, neki kell lépnie. És az utóbbi időkben az egyház egyre nagyobb hatalomra tesz szert. Ilyen tanács, olyan tanács; arról is hallani, hogy újra megalakítják az inkvizíció hivatalát, amitől Isten mentsen. És a Mesternek óvatosan kell egyensúlyoznia a különféle hatalmak között. Meg kell őriznie a Jordan-kollégium jó kapcsolatát az egyházzal, ha fenn akar maradni. A Mester másik gondja pedig te vagy, gyermek. Bernie Johansen ezt világosan látta. A Jordan-kollégium Mestere meg a többi tudós mind úgy szeret téged, mint tulajdon gyermekét. Mindent megtennének a biztonságodért, nemcsak azért, mert megígérték Lord Asrielnek, hanem érted magadért is. Ha tehát a Mester, ígérete ellenére, átadott téged Mrs. Coulternek, nyilván úgy gondolta, nála valószínűleg nagyobb biztonságban leszel, mint a Jordan-kollégiumban.

Amikor pedig meg akarta mérgezni Lord Asrielt, alkalmasint úgy gondolta, amit Lord Asriel csinál, mindannyiukat veszedelembe sodorhatja, sőt talán valamennyiünket – meglehet, az egész világot. A Mester alighanem igen keserves választás előtt állt: akármit választ, baj lesz belőle, de ha a helyesebbik utat választja, talán egy kicsit kisebb lesz a baj. Isten mentsen meg engem attól, hogy valaha is ilyen választás előtt álljak. Amikor tehát odajutott a dolog, hogy el kellett téged engednie, neked adta a jelképolvasót, és megkért, hogy tartsad biztonságban. Nem tudom, mire gondolhatott, mit fogsz kezdeni vele, hiszen nem tudod olvasni – rejtély, hogy mi járhatott a fejében.

– Azt mondta... – erőltette az emlékezetét Lyra –, azt mondta, hogy Asriel bácsi ajándékozta az aletiométert a Jordan-kollégiumnak sok-sok évvel ezelőtt. Valami mást is akart még mondani, de akkor kopogtak az ajtón, ő pedig elhallgatott. De én úgy gondoltam, talán azt akarja, hogy az aletiométert tartsam távol Lord Asrieltől is.

– Vagy éppenséggel az ellenkezőjét – vélte John Faa.

– Mire gondolsz, John? – kérdezte Farder Coram.

– Talán az járt az eszében, hogy megkéri Lyrát: adja vissza Lord Asrielnek, mintegy jóvátételként, amiért megpróbálta megmérgezni. Lehetséges, hogy azt gondolta, Lord Asriel részéről már nem fenyeget veszély. Vagy hogy Lord Asriel valami bölcsességet tud leolvasni erről a műszerről, és ez visszatarthatja céljától. Ha Lord Asriel most raboskodik, ez talán kiszabadíthatja. Nos, Lyra, vidd csak el ezt a jelképolvasót, és nagyon vigyázz rá. Ha eddig sikerült megőrizned, nyugodtan nálad merem hagyni. De eljöhet az idő, amikor le kell olvasnunk, és akkor majd elkérjük tőled.

Visszahajtotta a fekete bársonyt a műszerre, és az asztalon át Lyrához csúsztatta. Lyra mindenfélét szeretett volna kérdezni, de egyszeriben elfogta a félszegség ez előtt a hatalmas férfi előtt, akinek apró szeme oly éles pillantással, de egyszersmind oly szelíden nézett rá a redők, ráncok közül.

Hanem azért meg nem állhatta, hogy meg ne kérdezzen valamit.

– Ki volt az a gyiptus asszony, aki dajkált engem?

– Hogy ki? Hát Billy Costa anyja, ki más. Nem mondta meg neked, mert én nem engedtem, de tudja, hogy most miről folyik köztünk a szó, és hogy már minden kiderült. Most pedig eredj vissza hozzá. Van bőven gondolkodnivalód, gyermek. Három nap múlva újabb Összefogást tartunk, és megvitatjuk a teendőket. Légy jó kislány! Jó éjt, Lyra!

– Jó éjt, Lord Faa! Jó éjt, Farder Coram! – köszönt udvariasan Lyra. Melléhez szorította az aletiométert, másik kezével Pantalaimont markolta.

A két öregember nyájasan mosolygott rá. A tárgyalószoba ajtaja előtt Costa mama várakozott, s mintha Lyra születése óta semmi sem történt volna, a hajósasszony hatalmas karjába szorította a kislányt, megcsókolta, aztán elvitte lefeküdni.

8.

Kudarc

EGY nap alatt aligha értékelhette át Lyra a gyökeresen megváltozott helyzetet. Egy dolog, hogy Lord Asrielben apját kell látnia – de ennél már jóval nehezebb Mrs. Coultert mint anyját elfogadni. Két hónapja persze még boldog lett volna, és ennek tudatában csak még jobban összezavarodott.

Lyra természetétől azonban távol esett a tépelődés, hiszen ott van a mocsarasbéli város, azt kell felderíteni, és számos gyiptus gyereket elkápráztatni. Három nap se telt bele, már szakszerűen bánt (legalábbis a tulajdon véleménye szerint) a ladikkal, és kis kölykök egész bandáját gyűjtötte maga köré az igazságtalanul bebörtönzött nagy hatalmú atyjáról szóló meséivel.

– Aztán egy este a török nagykövet volt meghívva vacsorára a Jordanbe. És ő magától a szultántól kapott parancsot, hogy ölje meg az apámat, és volt rajta egy gyűrű, aminek a kivájt kövébe méreg volt elrejtve. És amikor hozták a bort, úgy tett, mintha át akarna nyúlni az apám pohara fölött, és sutty! belespriccelte a mérget. Olyan gyorsan, hogy senki más nem vette észre, csak...

– Milyen méreg volt? – kérdezte egy vékonyka kislány.

– Egy különleges török kígyó mérge – rögtönzött Lyra. – Dudaszóval csalogatják elő a kígyót, aztán odadobnak elébe egy mézbe áztatott spongyát, a kígyó belemar, a foga ottragad, mire elfogják, és kifejik belőle a mérget. De, szóval, az apám észrevette, mit művel a török, és azt mondta, uraim, igyunk a Jordan-kollégium és az izmiri kollégium barátságára, merthogy ez volt a török nagykövetnek a kollégiuma. És hogy baráti jó szándékunkat megmutassuk, mondja az apám, cseréljünk poharat, és igyuk ki egymás borát. Na, jó kis kutyaszorítóba került a nagykövet! Ha nem hajlandó elfogadni a poharat, az halálos sértés, ha kiissza, az meg halálos méreg. Hát elsápadt, és ott helyben elájult. Amikor magához tért, ott ült mindenki, és csak nézték, és várták, mihez kezd. Nem volt mit tennie, vagy kiissza a mérget, vagy mindent bevall.

– És mit csinált?

– Kiitta. Öt hosszú percig tartott a haláltusája, iszonyú kínok közepette.

– Te láttad?

– Nem, mert lányok nem ülhetnek a főasztalhoz. De láttam a holttestét, mikor kiterítették. A bőre úgy összezsugorodott, mint az aszalt almáé, a szeme meg kiguvadt. Úgy kellett visszanyomni az üregébe...

És így tovább.

Eközben a Mocsaras menti házakba sorra bekopogtatott a rendőrség, feltúrtak padlást, csűrt, pajtát, vizsgálták az iratokat, kivallattak mindenkit, aki azt állította, hogy látott egy szőke kislányt. Oxfordban még kegyetlenebbül zargatták a népet. A Jordan-kollégiumot a legporosabb padlástól a legsötétebb pincéig felkutatták, hasonlóképpen a Gabriel-és a Szent Mihály-kollégiumot, míg végül valamennyi kollégium vezetősége együttes tiltakozást tett közzé, amelyben ősi jogaikra hivatkoztak. Lyra csak annyit tudott az utána folyó hajszáról, hogy az eget át-meg átszelik a léghajók, gázmotorjuk szüntelen zümmögése közepette. Látni nem látszottak, mert alacsonyan csüggtek a felhők, és rendelet határozta meg, hogy a léghajóknak milyen magasan kell lebegniük a Mocsaras fölött – de ki tudhatja, miféle ravasz kémmódszereket alkalmaznak? Ha meghallja a motorokat, legjobb, ha meghúzza magát, és mindenesetre viseljen viharkalapot feltűnő hajzatán.

És Lyra apróra kifaggatta születéséről Costa mamát. Ezeket a részleteket élénkebb színekkel szőtte szellemi kárpitjába, mint a kitalált történeteket, újra meg újra átélte a menekülést a kunyhóból, a rejtőzködést a fülkében, a harsány kihívást, az összecsapó szablyák csendülését...

– Szablyák? Uramisten, te lány, álmodol? – kiáltott fel Costa mama. – Mr. Coulternek puskája volt, Lord Asriel kiverte a kezéből, és egyetlen csapással leütötte. Aztán két lövés dördült. Csodálom, hogy nem emlékszel, akármilyen kicsike voltál is. Elsőnek Edward Coulter lőtt, aki elérte a puskáját, és tüzelt. Másodjára pedig Lord Asriel, aki kicsavarta a kezéből a fegyvert, és ellene fordította. Egyenesen a két szeme közt találta, és kiloccsantotta az agyvelejét. Aztán azt mondja, hidegen, akár a jégcsap: Jöjjön elő, Mrs. Costa, és hozza ki a kisbabát –, mivelhogy te a lelkedet kiüvöltötted, te meg a daimónod, Lord Asriel pedig felkapott, meghintáztatott, aztán a vállára ültetett, és a legnagyobb jókedéllyel lovagoltatott, miközben a lábánál meg ott hevert a halott. Aztán bort hozatott, és megkért, hogy sikáljam fel a padlót.

Negyedszeri hallásra Lyra már esküdni mert rá, hogy emlékszik mindenre, még Mr. Coulter kabátja színére meg a fülkében lógó köpenyekre, bundákra is. Costa mama jót hahotázott.

És valahányszor Lyra egyedül volt, elővette az aletiométert, és úgy bámulta, mint szerelmes a szíve választottja képét. Tehát minden egyes jelképnek több jelentése van? Miért ne tudná kisütni?

Végtére is ő Lord Asriel lánya!

Eszébe idézve, amit Farder Coram mondott, megpróbálta gondolatait három, találomra választott jelképre összpontosítani, és addig forgatta a mutatókat, míg a három ábrához nem értek. Hamarosan rájött, hogy ha tenyerén tartja az aletiométert, és csak úgy lustán rábámul – már ahogy ő fogalmazta –, a nagymutató céltudatosabban kezd mozogni.

Ahelyett, hogy szeszélyesen kalandozna a számlapon, simán siklik egyik képről a másikra. Néha háromnál áll meg, máskor kettőnél, megint máskor ötnél vagy még többnél, és Lyra ugyan egy kukkot sem értett az egészből, de mérhetetlenül élvezte, jobban, mint eddigi életében bármit. Pantalaimon a számlap fölött kuporgott, néha macska, néha egér alakjában, fejével követte a mutató útját, s egyszer-egyszer mintha elkapták volna valami jelentésnek egy villanását, mint amikor napsugár hatol át a felhőkön, s világítja meg a távolban nagy hegyek fenséges vonulatát – valamit a messzeségben, amiről eddig sejtelmük sem volt.

És Lyrán ilyenkor ugyanaz a mélységes borzongás futott végig, mint egész életében, valahányszor az „Észak” szót kiejtették előtte.

Eltelt hát a három nap, nagy volt a jövés-menés a temérdek hajó meg a Zaal között. Azután elérkezett a második Összefogás estéje. A terem, ha ez egyáltalán lehetséges, még zsúfoltabb volt, mint előzőleg. Lyra és Costáék idejében érkeztek, hogy elöl kapjanak helyet. Mihelyt a libegő lángok fényénél látszott, hogy a terem megtelt, John Faa és Farder Coram előlépett az emelvényen, és leült az asztalhoz. John Faa-nak nem kellett csendre intenie a gyülekezetet; nagy kezével az asztalra tenyerelt, lenézett a közönségre, és a zsongás elhalt.

– Nos – szólalt meg –, megtettétek, amit kértem. Méghozzá különbül, mint reméltem. Most felkérem a hat családfőt, jöjjenek fel ide, adják át aranyukat, és tegyék meg felajánlásukat. Nicholas Rokeby, te vagy az első.

Zömök, fekete szakállú férfi mászott fel az emelvényre, és súlyos bőrtarisznyát tett az asztalra.

– Itt az aranyunk – mondta. – És harmincnyolc férfit állítunk ki.

– Köszönöm, Nicholas – bólintott John Faa. Farder Coram feljegyzett valamit. Az első férfi megállt az emelvény hátterében, John Faa pedig a következőt szólította, majd az azután következőt; feljött sorra mindegyik, tarisznyát tett az asztalra, és megmondta, hány embert tud kiállítani. Costáék a Stefanski családhoz tartoztak, és természetesen Tony az elsők között jelentkezett. Tony héja daimónja egyik lábáról a másikra állt, és szárnyát terjengette, amikor a Stefanski család pénze és huszonhárom főnyi ígérete került John Faa elé.

Amikor mind a hat családfő végzett, Farder Coram megmutatta a papírt John Faa-nak, ő pedig felállt, és ismét szólott a gyülekezethez.

– Barátaim, százhetven férfit tesz ki a mustra. Büszke vagyok rátok, és köszönöm. Ami az aranyat illeti, a súlya után ítélve nem kétséges, hogy mélyen belenyúltatok a ládátokba, és fogadjátok ezért is forró köszönetemet.

A következőt fogjuk tenni.

Hajót bérelünk, Északra hajózunk, megkeressük azokat a gyerekeket, és kiszabadítjuk őket. Nem lehetetlen, hogy verekednünk is kell. Nem először, és nem is utoljára, de olyanokkal eddig még nem akaszkodtunk össze, akik gyerekeket rabolnak, és módfelett ravasznak kell lennünk. De nem térünk vissza a kölykeink nélkül. Szólni akarsz, Dirk Vries?

– Lord Faa – állt fel egy férfi –, tudod, miért rabolták el azokat a gyerekeket?

– Úgy hallottuk, teológiai ügy. Kísérletet végeznek, de hogy milyen természetűt, azt nem tudjuk. Igazából még csak azt sem tudjuk, vajon érte-e őket bántalom. De akármi történik is velük, akár jó, akár rossz, senkinek sincs joga kisgyermekeket éjnek éjszakáján elszakítani családjuk kebeléről. Szólani akarsz, Raymond van Gerrit? Az a férfi emelkedett szólásra, aki az első gyűlésen beszélt:

– Az a gyermek, Lord Faa, akit, mint mondod, keresnek, itt ül most előttünk, az első sorban. Úgy hallom, aki csak a Mocsaras szélén lakik, mindnek a házát felforgatják e miatt a gyermek miatt, úgy hallom, épp a mai napon terjesztenek be javaslatot a parlamentben, hogy semmisítsék meg ősi jogainkat e miatt a gyermek miatt. Igen, barátaim – emelte fel hangját, hogy túlkiabálja a döbbent morajt –, törvényt fognak megszavazni, amely megszünteti szabad mozgási jogunkat a Mocsarasban. Nos, Lord Faa, mi azt akarjuk tudni: ki ez a gyermek, akinek köszönhetjük, hogy ilyen csávába kerültünk? Azt mondják, nem gyiptus gyermek. Hogyan lehetséges, hogy egy honos gyermek sodorhat mindünket veszedelembe?

Lyra felnézett John Faa toronyként magasló alakjára. Szíve úgy dobolt, hogy a válasz első szavait jóformán nem is hallotta.

– Mondd csak meg egyenesen, Raymond, sose restelkedj – szólott John Faa. – Azt akarod, hogy adjuk ki ezt a gyermeket azoknak, akik elől menekül? Jól értettem?

A férfi konokul összevonta szemöldökét, de nem szólt.

– Nos, akár azt akarod, akár nem – folytatta John Faa –, ha bárki, férfi vagy asszony, okát keresi a jó cselekedetnek, a következőkön gondolkodjon el. Ez a kislány nem kisebb személynek a gyermeke, mint Lord Asrielé. Aki netán elfeledte volna, Lord Asriel járt közben a törököknél Sam Broekman életéért. Lord Asriel engedélyezett szabad áthaladást gyiptus hajóknak a birtoka csatornáin. Lord Asrielnek köszönhető, hogy a parlament leszavazta a csatornatörvényt a mi nagy és tartós javunkra.

És Lord Asriel küszködött éjt nappallá téve az '53-as nagy árvízzel, kétszer is a vízbe vetette magát, és kimentette a kis Ruud és Nellie Koopmant. Ezt már elfeledted? Szégyellheted magad! És most ugyanezt a Lord Asrielt fogva tartják a legtávolabbi, legsötétebb, leghidegebb vadonban, Svalbard várában. El kell, mondjam neked, hogy miféle teremtmények őrzik? És az ő gyermeke van itt, a mi gondjainkra bízva, és Raymond van Gerrit kiadná a hatóságoknak, hogy meglegyen a békessége és a nyugalma. Jól mondom, Raymond? Állj fel, ember, és válaszolj!

De Raymond van Gerrit valósággal magába roskadt, és a világon semmiért fel nem állt volna. A helytelenítés halk sziszegése hallatszott mindenütt a nagy teremben, és Lyra átérezte, a férfi mennyire szégyellheti magát, benne pedig forró büszkeséget keltett édesapja bátorságának a híre.

John Faa az emelvényen helyet foglaló többi férfira nézett.

– Nicholas Rokeby, a te feladatod, hogy megfelelő hajót keress, és a kapitánya légy, mihelyt vitorlát bontunk. Adam Stefanski, téged teszlek meg a fegyver és lőszer felelősévé, te leszel a hadvezér. Roger van Poppel, te gondoskodól a többi holmiról, élelmiszertől a meleg ruházatig. Simon Hartmann, te leszel a kincstárnok, te adsz számot az aranyunk megfelelő felhasználásáról. Benjámin de Ruyter, azt akarom, hogy te irányítsad a kémkedést.

Sok mindennek kell a nyomára jönnünk, téged bízlak meg ezzel, és Farder Coramnak tartozol jelentést tenni. Michael Canzona, te az első négy vezér munkáját hangolod össze, és nekem teszel jelentést. Ha pedig én meghalok, te lépsz a helyembe, te veszed át a parancsnokságot. Miután pedig meghallottátok intézkedésemet, ha bárki férfi vagy asszony nem ért egyet, a szokás szerint szabadon nyilatkozhat.

Egy pillanat elteltével felállt egy asszony.

– Lord Faa, viszel asszonyokat is a hadjáratra, hogy gondoskodjanak a gyerekekről, mikor majd megtaláljátok őket?

– Nem viszek, Nell. Így is kevés a helyünk. És a mi kezünkön jobb dolga lesz a gyerekeknek, mint ott, ahol most vannak.

– És ha csak úgy tudjátok megmenteni őket, ha asszonyok öltöznek mondjuk őrnek vagy ápolónőnek, vagy valaminek?

– Erre bizony nem gondoltam – ismerte be John Faa. – Mihelyt visszavonulunk a tanácskozószobába, ígérem, ezt is fontolóra vesszük.

Ezután egy férfi állt fel.

– Lord Faa, azt mondod, Lord Asriel fogságban van. Tervbe vetted azt is, hogy kiszabadítjuk? Ha valóban azoknak a medvéknek a foglya, százhetven férfi nem elegendő. És igaz ugyan, hogy Lord Asriel jó barátunk, mégsem hiszem, hogy a mi dolgunk ezzel törődni.

– Adriaan Braks, jól beszélsz. Én úgy gondolom, tartsuk nyitva szemünket, fülünket, hogy minél többet megtudjunk odafent Északon. Lehetséges, hogy tehetünk valamit a megsegítésére, az is lehet, hogy nem, de megnyugtathatok mindenkit: amit ránk bíztatok, embert is, aranyat is csak egy célra használunk – hogy felleljük és hazahozzuk a gyerekeinket.

Megint felállt egy asszony.

– Lord Faa, nem tudjuk, mit műveltek azok az Átkosok a gyerekeinkkel. Félelmetes dolgoknak hallottuk hírét. Hogy a gyermekeknek nincs fejük; hogy gyermekeket félbevágnak és megintösszevarrnak – csupa olyasmit, amit szóba hozni is szörnyű. Fáj nekem, ha bárkit elszomorítok, de mindannyian hallottuk ilyesmiknek a hírét, és szeretném, ha őszintén beszélhetnénk.

Nomármost, Lord Faa, ha ilyen szörnyűségekre bukkantok, remélem, keserű bosszút álltok. Ne hagyjátok, hogy kezeteket visszafogja az irgalom és a szelídség, üssetek, üssetek keményen, mérjetek súlyos csapást ennek a pokolbéli gonoszságnak a kútfejére. Bizonyos vagyok afelől, hogy minden anya szívéből szólok, akinek csak elveszejtették gyermekét az Átkosok.

Az egyetértés moraja futott végig a termen. Fejek bólogattak az egész Zaalban. John Faa megvárta, míg elül a zaj, azután folytatta.

– Semmi egyéb nem foghatja vissza a kezemet, Margaret, csak az ítélőképességem. Ha a kezem nem mozdul Északon, csak annál súlyosabb csapást fog mérni Délen. A kelleténél egy nappal korábban lecsapni éppolyan rossz, mint száz mérfölddel odébb lecsapni. Szavaidat forró szenvedély fűti, tudom. De ha utat engedtek ennek a szenvedélynek, barátaim, azt teszitek, ami ellen mindig is intettelek: érzéseitekre hallgattok, nem gondoltok a munkával, amit el kell végeznetek. A mi munkánk elsőbben is a megmentés, csak azután jöhet a büntetés. A felzaklatott érzelmek nem jogosítanak fel semmire. Az érzéseink nem számítanak. Ha megmentjük a gyermekeket, de nem tudjuk megbüntetni az Atkosokat, akkor fő célunkat elértük. De ha az a célunk, hogy elsőbben az Atkosokat büntessük, s ezenközben elveszítjük a lehetőséget, hogy megmentsük a gyermekeket, akkor kudarcot vallunk. Egyvalamiben légy biztos, Margaret. Ha elérkezik a büntetés ideje, olyan csapást mérünk rájuk, hogy belereszket a szívük. Kiverjük belőlük az erőt. Romlást és pusztulást hagyunk magunk után, lerontjuk és összetörjük őket, ezer darabba szaggatjuk, és szétszórjuk a négy égtáj felé. Az én pörölyöm is vérre szomjazik, barátaim. Nem ízlelt vért, amióta csak levágtam a tatár bajnokot Kazahsztán pusztáin; azóta ott függ a hajómon, és álmodik; de most vérszagot érez az északi szélben. Az este szólott hozzám, panaszolta szomjúságát, és én azt mondottam, nem kell sokáig várnod. Margaret, száz dolog miatt aggódhatsz, de afelől ne aggódjál, hogy John Faa-nak túlságosan lágy a szíve ahhoz, hogy lecsapjon, amikor eljön annak az ideje. És az idejét az ítéletünk határozza meg. Nem a szenvedély. Kíván még szólani valaki? Szóljon, aki akar!

De senki sem akart, és John Faa a csengő után nyúlt, megszólaltatta, magasra emelve rázta, hogy a csengőszó betöltötte a termet, és visszaverték a gerendák. John Faa és a többi férfi visszavonult az emelvényről a tanácskozószobába. Lyra kissé csalódott volt. Hát őt nem is hívják? De Tony kinevette.

– Terveket készítenek – magyarázta. – Te megtetted a magadét, Lyra. A többi John Faa meg a tanács dolga.

– De hiszen én még semmit se csináltam! – méltatlankodott Lyra, miközben vonakodva követte a többieket kifelé a csarnokból, le a macskaköves úton a móló felé. – Mást nem tettem, csak megszöktem Mrs. Coultertől! Az csak a kezdet kezdete. Én is Északra akarok menni!

– Mondok én valamit – szólt Tony. – Hozok neked egy rozmárfogat. Jó lesz? Lyra morcosan meredt maga elé. Pantalaimon se akart elmaradni mögötte: majompofákat vágott Tony daimónjára, aki megvetően lehunyta rőtsárga szemét. Lyra a mólóhoz baktatott, és ott lődörgött új barátaival, madzagon lámpásokat lóbáltak a fekete víz fölött, hogy vonzzák a gülüszemü halakat. Azok lassan odaúsztak, a gyerekek feléjük szúrtak hegyes botokkal, és elvétették őket.

De Lyra gondolatai John Faa-nál meg a tanácskozószobánál időztek, és hamarosan vissza is osont a macskaköveken a Zaalhoz. A tanácskozószoba ablakából fény szűrődött ki. Magasan volt, nem láthatott be, de hallotta bentről a hangok moraját.

Az ajtóhoz lépett, és erőteljesen ötöt koppantott. A hangok elhallgattak, szék csikordult a padlón. Kinyílt az ajtó, naftalámpák meleg fénye hullott a vizes lépcsőre.

– Igen? – szólt a férfi, aki kinyitotta az ajtót.

Mögötte Lyra látta az asztal körül ülő férfiakat, előttük takarosan sorakoztak az aranyat rejtő tarisznyák, papírok, tollak, poharak meg egy kancsó boróka.

– Északra akarok menni – jelentette ki Lyra, hogy valamennyien meghallják. – Én is veletek megyek, és segítek megmenteni a gyerekeket. Ezért szöktem meg Mrs. Coultertől. És már azelőtt is meg akartam menteni Roger barátomat, a Jordan-beli kisinast, akit elraboltak. Veletek megyek és segítek.

Tudok navigálni, le tudom olvasni az Aurora anbármágneses jeleit, tudom, a medvének melyik része ehető, és tudok még mindenféle hasznos dolgot. Ha itthagytok, majd sajnáljátok, ha odaértek, és szükségetek lenne rám. És ahogy az az asszony mondta, nőkre is szükségetek lehet – és hát gyerekekre is.

Nem tudhatjátok. Hát el kell hogy vigyetek, Lord Faa, és elnézést, amiért félbeszakítottam a beszélgetést.

Már bent volt a szobában, és valamennyi férfi meg a daimón-juk rá figyelt; némelyik mosolyogva, más ingerülten, de Lyra szeme csak John Faa-n függött. Pantalaimon felegyenesedett a karjában, vadmacska szeme zölden villogott.

– Lyra – szólalt meg John Faa –, szó sem lehet róla, hogy veszedelembe vigyünk, hát ne áltasd magadat, gyermek. Itt maradsz, segítesz Costa mamának, és vigyázol magadra. Ez a dolgod.

– De most már tanulom, hogy hogyan kell leolvasni az aletiométert. Mindennap jobban értek hozzá! Arra biztosan szükségetek lesz – egész biztosan!

John Faa megrázta a fejét.

– Nem. Tudom, hogy mindenáron Északra kívánkozol, de hiszem, hogy még Mrs. Coulter sem akart magával vinni. Ha megakarod látni az Északot, meg kell várnod, amíg ez a baj elmúlik.

Most pedig eredj.

Pantalaimon halkan sziszegett, de John Faa daimónja felszállt gazdája székéről, és fekete szárnyán feléjük röppent. Nem volt ebben fenyegetés – inkább csak a jó modorra figyelmeztette őket. Átsuhant Lyra feje fölött, és visszalebbent John Faa-hoz, Lyra pedig sarkon fordult, és az ajtó határozott kattanással csukódott be mögötte.

– Igenis elmegyünk – mondta Pantalaimonnak. – Csak próbáljanak megakadályozni! Elmegyünk!

9.

A kémek

A KÖVETKEZŐ néhány nap során Lyra tucatnyi tervet koholt, és mindannyit el is vetette, mert mindnek az volt a végeredménye, hogy el kell bújni a hajón – no de hogyan is volna lehetséges azon a keskeny kis helyen? Igaz, a valódi hajóúthoz valódi hajó kell, és Lyra elegendő történetet ismert, hogy tudja: igazi hajón mindenféle búvóhely kínálkozik – a mentőcsónakokban, a rakodótérben, a hajófenékben, akárhol van is az; csakhogy ahhoz először fel kell jutnia a hajóra, és ha elhagyja a Mocsarast, gyiptus módra kell utaznia.

De még ha sikerül is egymagában eljutnia a partra, lehetséges, hogy nem a jó hajón rejtőzik el. Szép is lenne, ha elbújna egy mentőcsónakban, és arra ébredne, hogy Brazília felé hajókázik!

Eközben – Lyra nagy gyötrelmére – éjjel-nappal folytak körülötte az expedíció előkészületei. Ott lődörgött Adam Stefanski körül, figyelte, hogyan választja ki a haderő önkénteseit. Roger van Poppelt az útikészletekkel kapcsolatos javaslataival nyaggatta: gondolt-e hószemüvegre? Tudja-e, hol lehet a legjobb sarkvidéki térképeket beszerezni?

De legnagyobb buzgalommal Benjámin de Ruyternek, a kémnek óhajtott segíteni. Csakhogy az a második Összefogás utáni hajnalban elsurrant, senki sem tudta, hová, sem azt, hogy mikor jön vissza. Lyra tehát jobb híján Farder Coramra akaszkodott.

– Úgy gondolom, az lesz a legjobb, ha neked segítek, Farder Coram – jelentette ki Lyra –, mert valószínűleg mindenki másnál többet tudok az Átkosokról, hiszen ott éltem közöttük. Biztosan szükséged lesz rám, hogy segítsek megfejteni Mr. De Ruyter üzeneteit.

Farder Coramnak megesett a szíve az elszánt, nekikeseredett kislányon. Nem hessegette el, inkább elbeszélgetett vele, meghallgatta Oxforddal meg Mrs. Coulterrel kapcsolatos emlékeit, és figyelte, ahogyan az aletiométert olvassa.

– Hol van az a könyv, amelyik a jelképeket magyarázza? – kérdezte egy alkalommal Lyra.

– Heidelbergben – válaszolt az öregember.

– És csak az az egy van?

– Lehet, hogy van több is, de én csak azt az egyet láttam.

– Lefogadom, hogy Oxfordban is van, a Bodley Könyvtárban – vélte Lyra.

Le nem tudta venni a szemét Farder Coram daimónjáról, akihez foghatóan szép daimónt még sohasem látott. Pantalaimon macska képében sovány volt, loncsos és durva, de Sophonax – mert így hívták – aranyszemű, mérhetetenül elegáns, éppen kétszer akkora, mint egy igazi macska, és a bundája csodásan dús. Amikor ráhullott a napfény, ezer színben tündökölt-rőtsárga-avarbarna-mogyorószín-búzasárga-arany-őszi-mahagóni árnyalatban – Lyra a nevét sem ismerte valamennyinek. Sóvárogva nézte azt a bundát, szerette volna megérinteni, az arcát hozzádörzsölni, de persze nem tette, hiszen az illemkódex legsúlyosabb megsértése lenne, ha az ember megérintené másnak a daimónját. Daimónok természetesen megérinthetik egymást, össze is verekedhetnek, de az ember-daimón kapcsolat tilalma olyan mélyen rögzült, hogy még a hadakozó ellenfelek is tiszteletben tartották.

Lyra nem emlékezett rá, hogy erre valaha is figyelmeztette volna valaki, egyszerűen tudta, oly ösztönszerűen, mint azt, hogy a hányinger rossz, a simogatás jó. így hát csak távolról csodálta Sophonax bundáját, még azon is eltűnődött, vajon milyen lehet az érintése, de a kisujját sem nyújtotta ki feléje, és nem is fogja soha.

Sophonax éppoly ápolt, egészséges és szépséges volt, amennyire Farder Coram gyenge és törődött. Farder Coram talán beteg, vagy baleset következtében rokkant meg – mindenesetre csak két botra támaszkodva tud járni, és reszket, akár a nyárfalevél. Ám az elméje éles, tiszta és szilárd, és Lyra hamarosan a szívébe fogadta tudománya és erős kezű útmutatása miatt.

– Mit jelent ez a homokóra, Farder Coram? – kérdezte Lyra az aletiométer fölé hajolva egy napos délelőttön, Farder Coram hajóján. – Minduntalan ide tér vissza.

– Nézd közelebbről, akkor talán megláthatod a jelentését. Mi az az apró kis valami ott fölötte?

Lyra összehúzta szemét, és közelről megnézte.

– Egy koponya!

– Nos, mit gondolsz, mit jelenthet?

– Halált... Ugye halált jelent?

– Azt. Tehát a homokóra jelentésköre: halál. Valójában az első jelentése: idő. A halál a második.

– Tudod, mit vettem észre, Farder Coram? Hogy a mutató akkor áll meg ott, amikor másodszor jár körbe! Amikor először jár körbe, kicsit megremeg, de másodszorra megáll. Ezzel azt akarja mondani, hogy a második jelentés az érvényes?

– Valószínűleg. Mit kérdezel tőle, Lyra?

– Azt gondolom... – Elhallgatott. Meglepetten tapasztalta, hogy csakugyan kérdez valamit, öntudatlanul. – Csak éppen összeraktam három képet, mert... Mr. De Ruyterre gondoltam...

És összeraktam a kígyót meg a tégelyt meg a méhkast, hogy megkérdezzem, hogyan halad a kémkedéssel, és...

– Miért éppen ezt a három jelképet?

– Mert úgy gondoltam, hogy a kígyó ravasz, és a kémnek is ravasznak kell lennie; a tégely tudományt jelenthet, amit az ember... hogy is mondjam csak... lepárol, és a méhkas kemény munkát, hiszen a méhek állandóan szorgoskodnak; aztán a kemény munkából meg a ravaszságból jön a tudás, és a kémnek ez a dolga, úgyhogy ezekre mutattam, és magamban elgondoltam a kérdést, és a mutató a halálnál állt meg... Gondolod, Farder Coram, hogy ez tényleg így működik?

– Így bizony, Lyra. Csak azt nem tudjuk, hogy vajon helyesen olvassuk-e. Bonyolult mesterség ez. Vajon, ha...

Nem fejezhette be a mondatot, mert sürgetően kopogtak az ajtón, és egy gyiptus fiatalember lépett be.

– Megbocsáss, Farder Coram, de Jacob Huismans épp visszatért. Súlyosan megsebesült.

– Benjámin de Ruyterrel volt – mondta Farder Coram. – Mi történt?

– Nem hajlandó beszélni – mondta a fiatalember. – Gyere inkább, Farder Coram, mert nem húzza sokáig. Belső vérzése van.

Farder Coram és Lyra riadtan, eltűnődve összenézett, de a következő pillanatban Farder Coram már botjaival sántikált, amilyen gyorsan csak tudott, daimónja ott lépdelt puha talpain előtte. Lyra türelmetlenül ugrándozva követte.

A fiatalember egy hajóhoz vezette őket, amely a cukorrépamóló mellett horgonyozott. Egy vörös flanelkötényes asszony nyitott előttük ajtót. Gyanakvó pillantást vetett Lyrára, mire Farder Coram megszólalt:

– Fontos, hogy ez a lányka meghallja, mit mond Jacob, asszonyság.

Az asszony tehát utat engedett, mókus daimónja némán gubbasztott a faliórán. Egy priccsen, folttakaróval betakarva egy férfi feküdt, sápadt arcát kiverte a verejték, szeme üveges volt.

– Orvosért küldtem, Farder Coram – mondta reszketeg hangon az asszony. – Kérlek, ne izgassátok fel. Szörnyű fájdalmai vannak. Alig pár perce jött meg Péter Hawker hajóján.

– Péter hol van?

– Kiköti a hajót. Ő mondta, hogy hívassalak.

– Jól tette. Nos, Jacob, hallasz engem?

Jacob szeme Farder Coram felé fordult, aki a szemközti priccsen ült, tőle alig félméternyire.

– Jó napot, Farder Coram – suttogta.

Lyra Jacob daimónjára nézett. Menyét volt; mozdulatlanul, összegömbölyödve feküdt gazdája feje mellett, de nem aludt: nyitott szeme éppoly üveges volt, mint Jacobé.

– Mi történt? – kérdezte Farder Coram.

– Benjámin meghalt – hangzott a válasz. – ő meghalt, Gerardot elfogták. Rekedt volt a hangja, nehezen lélegzett. Amikor elhallgatott, daimónja kínlódva kiegyenesedett, és megnyalta gazdája arcát, ő pedig erőt merített ebből, és folytatta:

– Betörtünk a Teológiai Minisztériumba, mert Benjámin azt hallotta az egyik Átkostól, akit elfogtunk, hogy ott van a főhadi szállás, onnan ered minden utasítás...

Megint elhallgatott.

– Elfogtatok Átkosokat? – kérdezte Farder Coram.

Jacob bólintott, és szemét a daimónjára vetette. Szokatan volt, hogy daimónok a maguk gazdáján kívül más emberhez is szóljanak, de néha megtörtént.

– Három Átkost fogtunk el Clerkenwellben – mondta a daimón –, és kiszedtük belőlük, kinek dolgoznak, honnan kapják az utasításokat, és így tovább. Nem tudják, hová viszik a gyerekeket, csak annyit, hogy Északra, Lappföldre... Kénytelen volt elhallgatni, pihegett, kis mellkasa zihált.

– Aztán – folytatta – ezektől az Átkosoktól hallottunk a Teológiai Minisztériumról meg Lord Borealról. Benjámin azt mondta, ő meg Gerard Hook be kell hogy törjenek a minisztériumba, Frans Broekman és Tom Mendham pedig menjen el, és szerezzen értesülést Lord Borealról.

– Megtették?

– Nem tudjuk. Nem jöttek vissza. Akármit csináltunk, Farder Coram, ők már előre tudtak mindent, és amennyire tudjuk, Fransot és Tomot akár elevenen felfalhatták, mihelyt Lord Boreal közelébe értek.

– Térjünk vissza Benjáminra – mondta Farder Coram, mert észrevette, hogy Jacob egyre nehezebben lélegzik, és szeme lecsukódik fájdalmában.

Jacob daimónja aggodalmasan, szeretetteljesen felnyávogott. Az asszony egy-két lépést közeledett, tenyerét szájára tapasztotta, de nem szólt, a daimón pedig elhaló hangon folytatta:

– Benjámin és Gerard meg mi bementünk a minisztériumba, találtunk egy őrizetlen kis oldalajtót, és kint őrködtünk, amíg ők kinyitották a zárat, és bementek. Alig egy perce voltak bent, amikor meghallottuk, hogy valaki rémülten felkiált. Benjámin daimónja kiröpült és intett nekünk, hogy segítsünk, aztán berepült megint, mi pedig kést fogtunk és utánarohantunk, csakhogy odabent sötét volt, csak kusza alakok és hangok kavarogtak félelmetesen, mi vagdalkoztunk, de odafent zűrzavar támadt, rémes kiáltás hangzott, és Benjámin meg a daimónja lezuhant az emeletről, a daimónja rángatta, és csapkodott, hogy fenntartsa Benjámint, de hiába, mert lezuhantak a kőpadlóra, és a következő pillanatban mind a kettőnek vége volt.

Gerardot nem láttuk, de fentről meghallottuk, amint elüvölti magát, és rettegésünkben mozdulni sem tudtunk, azután kilőttek fentről egy nyilat, ami mélyen a vállunkba hatolt, és..!

A daimón hangja elhalt, a sebesült felnyögött. Farder Coram előrehajolt, és gyengéden félrehúzta a takarót. A sebesült férfi vállából egy nyílvessző tollas vége látszott ki, alvadt vércsomó közepén. A nyíl oly mélyen hatolt a szerencsétlen férfi mellkasába, hogy alig félarasznyi maradt csak kint belőle. Lyrát rosszullét kerülgette.

Léptek és hangok hallatszottak a móló felől. Farder Coram felegyenesedett.

– Megjött az orvos, Jacob. Most elmegyünk. Majd ha jobban leszel, hosszasabban beszélgetünk.

Kifelé menet megszorította az asszony vállát. Lyra el nem mozdult Farder Coram sarkából, mert a mólón már tömeg gyűlt össze, suttogtak, mutogattak. Farder Coram utasította Peter Hawkert, menjen azonnal John Faa-hoz, majd így szólt:

– Amint megtudjuk, hogy Jacob életben marad-e, megint beszélnünk kell az aletiométerről, Lyra. Eredj, gyermek, foglald el magad valamivel; majd hívatunk. Lyra odébb ballagott, letelepedett a nádas parton, és sarat hajigált a vízbe. Egyvalamit tudott: nem örül, és nem is büszke, hogy le tudja olvasni az aletiométert – hanem fél. Akármiféle erő bírja mozgásra vagy megállásra a mutatót – olyan tudomása van mindenről, mintha értelmes lény volna.

– Alighanem szellem – mondta Lyra, és egy pillanatra elfogta a kísértés, hogy a kis műszert behajítsa a mocsár közepébe.

– Ha szellem volna benne, látnám – mondta Pantalaimon. – Mint azt a vén kísértetet Godstow-ban. Én láttam, te pedig nem.

– Többféle szellem van – mondta mérgesen Lyra. – Nem láthatod valamennyit. Na és azok a rég halott fejetlen tudósok? Én is láttam őket, ha netalán elfelejtetted volna.

– Az csak amolyan éjszakai kísértet volt.

– Ugyan, dehogy! Rendes szellemek voltak, magad is tudod. De akármiféle szellem mozgatja ezt a nyavalyás mutatót, nem olyan szellem, az biztos.

– Talán nem is szellem – mondta konokul Pantalaimon.

– Hanem micsoda?

– Hát például... elemi részecskék. Lyra gúnyosan elhúzta a száját.

– Miért ne? – szívóskodott Pantalaimon. – Nem emlékszel arra a fotómalomra, a Gabrielben? Nahát.

A Gabriel-kollégium imaházának főoltárán tartottak egy igen szent tárgyat, amely (Lyrának csak most jutott eszébe) fekete bársonnyal volt letakarva, akárcsak az aletiométer. Akkor látta, amikor elkísérte egyszer a Jordan-kollégium könyvtárosát istentiszteletre. A könyörgés csúcspontján a közbenjáró felemelte a bársonytakarót, és az imaház homályában előbukkant egy üvegkupola, abban pedig volt valami, ami távolról nem is látszott, amíg csak a közbenjáró meg nem húzott egy madzagot, az felnyitotta a fölötte lévő zsalut, és bebocsátott egy napsugarat, egyenesen a kupolára. Akkor aztán már világosan látszott: valami szélkakashoz hasonlatos kis holmi, négy vitorlája van, egyik oldalán feketék, a másikon fehérek. Mihelyt fény érte őket, elkezdtek forogni. Mindez erkölcsi példázattal szolgál, magyarázta a közbenjáró, mivel a tudatlanság feketesége menekül a fény elől, míg a fehér bölcsessége tárt karral fut elébe. Lyra nem értette ugyan, de elhitte; mindenesetre a forgó vitorlák látványa igen kellemes volt, akármit jelentettek is, és az egész a fotonok műve, magyarázta a könyvtáros, amikor hazaballagtak a Jordan-kollégiumba.

Nem lehetetlen, hogy Pantalaimonnak igaza van. Ha elemi részecskék forgathatnak egy fotómalmot, egy vacak mutató nyilván kismiska nekik. De Lyrát akkor is nyugtalanította.

– Lyra! Lyra!

Tony Costa integetett a mólóról.

– Gyere ide! Be kell menned John Faa-hoz a Zaalba. Szaladj, te lány, sürgős! John Faa-t Farder Coram és a többi vezető társaságában találta.

Gondterhelt volt az arcuk.

– Lyra, gyermek – szólalt meg John Faa –, Farder Coram elmondta, hogy le tudod olvasni azt a műszert. És sajnálattal közlöm, hogy szegény Jacob épp az imént meghalt. Azt hiszem, végül mégiscsak magunkkal kell vigyünk, akármennyire kedvem ellen való. Nyugtalan vagyok miatta, de nemigen van más választásunk. Mihelyt Jacobot a szokásaink szerint eltemetjük, indulunk. Értsél meg, Lyra: velünk jössz, de semmi ok az örvendezésre. Gond, baj, veszély vár mindannyiunkat.

Farder Coram oltalmába helyezlek. Nehogy gondot vagy veszedelmet okozzál neki, mert megtudod, milyen az, ha én haragszom. Most fuss, magyarázd el Costa mamának, és legyél készenlétben.

A következő két hét zsúfoltabb volt, mint Lyra életében minden eddigi időszak. Zsúfolt, de nem sietős, mert gyakori volt a hosszú és unalmas várakozás, a rejtőzködés nyirkos, kényelmetlen fülkékben, nézni, ahogy az eső áztatta rút őszi táj gördül az ablak előtt; újból rejtőzködés; aludni a motor gázpárája mellett, fejfájósan, kavargó gyomorral ébredni, és ami a legrosszabb, egyetlenegyszer ki nem engedték a levegőre, hogy végigfuthatna a part mentén, vagy felmászhatna a fedélzetre, vagy emelhetné a zsilipkapukat, elkaphatná a zsilipőr hajította kikötőkötelet.

Mivelhogy természetesen rejtőzködnie kellett. Tony Costa beszámolt a part menti kocsmákban járó szóbeszédről: a királyság hosszában vadásznak egy szőke hajú kislányra, óriási jutalmat tűztek ki a kézre kerítőjének, és súlyos büntetést annak, aki rejtegeti.

Különös hírek is terjengtek: azt mesélték, ez a kislány az egyetlen gyerek, aki megmenekült az Átkosoktól, és szörnyű titkoknak van birtokában. Egy másik hír szerint nem is emberi lény, hanem gyermek és daimón alakját felöltött két szellem, akiket pokolbéli hatalmak küldtek erre a világra, hogy romlást hozzanak rá; egy másik hír szerint nem is gyermek, hanem felnőtt ember, akit varázslattal összezsugorítottak, és a tatárok fizetett kémjeként ténykedik a derék angol nép között, és szállást csinál a tatár inváziónak.

Lyra eleinte jót mulatott ezeken a meséken, de később már elkeserítették. Hogy annyian gyűlölik és rettegik! És majd elepedt egy kis friss levegő után, hogy végre kikerüljön a cipődoboz nagyságú kabinjából. Sóvárgott az Észak, a lángfénnyel égő Aurora alatti hómezők után.

De néha meg visszavágyott a Jordan-kollégiumba, hogy megint Rogerrel mászkálhatna a tetőkön, és a sáfár csengő szava szólna fél órával vacsora előtt, és a konyhában edénycsörömpölés, sistergő-fövő étkek és a kiabálás... Ilyenkor szevedélyesen kívánta, bárcsak ne változott volna semmi, bárcsak soha semmi ne változna, és ő mindörökkön-örökké a Jordan-kollégium Lyrája maradhatna.

Egyetlen dolog rántotta ki az unalomból meg az ingerültségből: az aletiométer. Mindennap olvasta, néha Farder Corammal, néha egymagában, és napról napra könnyebb volt elmélyednie abba a nyugalmi állapotba, amikor kitisztult előtte a jelek jelentése, és azok a napfény érintette nagy hegyláncok feltűntek a szeme előtt.

Kínlódva próbálta magyarázni Farder Coramnak, milyen is az.

– Majdnem olyan, mintha beszélgetnék valakivel, csak nem egészen hallom őt, és olyan butának érzem magamat, mert ő okosabb nálam, csak éppen hogy nem haragszik meg...

És annyi mindent tud, Farder Coram! Szinte mindentudó! Mrs. Coulter nagyon okos volt, rengeteg mindent tudott, de ez másfajta tudás... Olyasmi, mint a megértés, azt hiszem... Farder Coram kérdéseket tett fel, és Lyra kereste a választ.

– Mit csinál most Mrs. Coulter? – kérdezte például, és amikor Lyra keze mozdult, Farder Coram így szólt: – Mondd el, hogy most mit csinálsz.

– Hát, szóval, a Madonna Mrs. Coulter, és én azt gondolom, hogy anyám, amikor ide forgatom a mutatót, a hangya pedig szorgoskodik – ez könnyű, ez a legfelső jelentés, a homokórának pedig az egyik jelentése idő, és egy kicsit lejjebb az, hogy most, és egyszerűen arra gondolok.

– És honnan tudod, melyek ezek a jelentések?

– Valahogyan látom őket. Vagy inkább érzem. Mintha éjszaka másznánk lefelé egy létrán, az ember lejjebb viszi a lábát, és ott a következő fok. Szóval, én lejjebb viszem a gondolataimat, és ott a következő jelentés, és valahogyan megérzem, mi az. Aztán összerakom valamennyit. Megvan a trükkje. Éppúgy, mint mikor az ember összehúzza a szemét, hogy jobban lásson.

– Hát akkor csináld, és nézd meg, mit mond.

Lyra csinálta. A nagymutató menten lendületbe jött, aztán megállt, továbbment, ismét megállt, lendületek-szünetek pontosan ismétlődő sorozatában. Kecses és mégis erőteljes mozgásának érzete olyan érzést kölcsönzött Lyrának, mint amikor a madárfióka repülni tanul. Farder Coram az asztal másik oldaláról nézte, megjegyezte, hol állt meg a mutató, és figyelte a kislányt. Lyra félrehúzta haját az arcából, kicsit beharapta az alsó ajkát, szeme kezdetben követte a mutatót, azután, mikor a mutató útja megállapodott, másfelé nézett a számlapon.

De nem találomra. Farder Coram jól sakkozott, és ismerte a sakkjátékosok arckifejezését játszma közben. A gyakorlott játékos követi az erővonalak útját a táblán, a fontos vonalak mentén halad, a gyengébbeket tudomásul sem veszi. Lyra szeme ugyanúgy mozgott, egy hasonló mágneses mező erővonalait követve, amit a kislány látott, ő azonban nem.

A mutató megállt a villámcsapásnál, a kisgyereknél, a kígyónál, az elefántnál meg egy teremtménynél, amelyet Lyra nem tudott a nevén nevezni: gyíkféle volt, nagy szemű, farka az ág köré csavarodott, amelyiken állt. A mutató minduntalan ugyanezt az utat járta be, Lyra pedig figyelte.

– Mit jelent az a gyík? – törte meg Lyra koncentrációját Farder Coram.

– Nincs semmi értelme... Látom, mit mond, de biztosan rosszul olvasom. A villámcsapás, azt hiszem, harag, a gyerek... az talán én vagyok... Épp megértettem volna, mit jelent az a gyíkféle, de szóltál hozzám, Farder Coram, és elveszítettem. Látod, most csak úgy teng-leng ide-oda.

– Igen, látom. Sajnálom, Lyra. Elfáradtál? Akarsz megállni?

– Nem akarok – válaszolta, de arcát elfutotta a vér, szeme csillogott. Látszott, hogy túlságosan izgatott, és állapotán csak rontott a hosszú tartózkodás a fülledt kabinban.

Farder Coram kinézett az ablakon. Erősen sötétedett, a belvíz utolsó szakaszán hajóztak, nemsokára a tengerparthoz érnek. A folyótorkolat széles, tajtékos barna vize szétterült a borús ég alatt, a távolban kábelekkel át-meg átfont, rozsdás szénszeszes tartályok csoportja állt egy finomító mellett, amelyből sűrű füst gomolygott kedvetlenül a felhők felé.

– Hol vagyunk? – kérdezte Lyra. – Nem mehetnék ki csak egy kicsit, Farder Coram?

– Ez itt a Colby-medence – felelte az öregember. – A Cole folyó torkolata. Amikor a városhoz érünk, a Füstpiac mellett kötünk ki, s gyalog megyünk a dokkhoz. Egy-két óra, és ott leszünk...

De egyre sötétedett, az elhagyott folyó széles partján semmi egyéb nem mozgott, csak az ő hajójuk, és a távolban veszkődött egy szénszállító bárka a finomító felé. Lyra annyira felhevült és élfáradt, és olyan régóta volt már odabenn, hogy Farder Coram így folytatta:

– Nos, nem hinném, hogy ártana néhány perc kint a levegőn. Frissnek éppen nem mondanám; csak akkor friss, ha a tenger felől fúj a szél, de kiülhetsz a fedélzetre, és körülnézhetsz, mikor közelebb kerülünk.

Lyra menten felugrott, Pantalaimon pedig azonmód sirály lett – alig várta, hogy szárnyát kitárhassa odakint. Hideg volt, s Lyra ugyan jól bebugyolálta magát, mégis reszketett. Pantalaimon viszont harsány örömvijjogással szökkent a levegőbe, körözött, siklott, le-lecsapott, hol a hajó előtt, hol mögötte. Lyra élvezte, együtt érzett vele röptében, magában biztatta, hogy hívja ki versenyre az öreg kormányos kormorán daimónját. De az ügyet sem vetett Pantalaimonra, és álmosan letelepedett gazdája mellé a kormányrúdra.

A széles, sivár, barna lapályon nem volt semmi élet, a csendet csak a motor egyenletes dohogása és a hajó orra körül csobogó víz halk nesze törte meg. Az alacsonyan csüggő súlyos felhők nem adtak esőt; a levegő koromtól volt mocskos. Csak Pantalaimon villogó eleganciája sugárzott életörömöt.

Ahogy egyik lebukása után felröppent fehér szányán a szürkeségbe, valami fekete csapott rá. Döbbenetében, fájdalmában az oldalára zuhant, és Lyra felkiáltott, mert minden ízében érezte ő is. Még egy kis fekete valami csatlakozott az elsőhöz; mozgásuk nem volt madáré, inkább repülő rovaré, súlyos, egyenletes, és zümmögő hang kísérte.

Pantalaimon estében megpróbált a hajó és Lyra kétségbeesetten kitárt karja felé kanyarodni, de a fekete valamik egyre kergették, zümmögve, zúgva, gyilkosan. Lyra majd beleőrült Pantalaimon meg a maga félelmébe, de azután valami elsöpört mellette, majd felfelé röppent.

A kormányos daimónja volt. Amilyen nehézkesnek, súlyosnak látszott, annyira erőteljes és gyors volt a röpte. Feje ide-oda fordult – fekete szárnyak rebbentek, fehérség rezdült –, és egy kis fekete valami hullott a kabin kátrányos tetejére, Lyra lábánál, éppen amikor Pantalaimon leszállt kinyújtott kezére.

Mielőtt megvigasztalhatta volna, Pantalaimon felöltötte vadmacska alakját, ráugrott a valamire, és visszapofozta a tető széléről, ahol menedéket keresett. Pantalaimon erősen leszorította tűhegyes karmaival, és felnézett a sötétülő égre: a kormorán fekete szárnya egyre magasabban kerengett, ahogy a másik valamire vadászott.

A következő percben a kormorán aláereszkedett, és valamit károgott a kormányosnak.

– Elment – mondta az. – Ne hagyd a másikat elszökni. Nesze – öntötte ki az üledéket bádogbögréjéből, amiből az imént ivott, és odalökte Lyrának.

Ő pedig azon nyomban a valamire borította. Az zümmögött, sziszegett, akárcsak holmi kis masina.

– Tartsd erősen – szólt Lyra háta mögül Farder Coram, majd letérdelt, és egy kartonpapírdarabot csúsztatott a bögre alá.

– Mi ez, Farder Coram? – kérdezte reszketeg hangon Lyra.

– Menjünk le és nézzük meg. Óvatosan vidd, Lyra! Szorítsd rá a lapot!

Lyra a kormányos daimónjára pillantott, hálálkodni akart, de az már lehunyta vén szemét. Lyra helyette a kormányosnak mondott köszönetet.

– Lenn köllött vóna maradnod – mindössze ennyi volt a válasza.

Lyra bevitte a bögrét a kabinba, Farder Coram pedig keresett egy söröspoharat, föléje borította a bádogbögrét, majd kihúzta a kettő közül a kartont, hogy a dühöngő valami a pohárba hullott. Farder Coram felemelte, hogy mindannyian jól láthassák.

Akkora lehetett, mint Lyra hüvelykujja, a színe pedig nem fekete, hanem sötétzöld. Szárnyfedele merev, mint a felröppenni készülő katicabogáré, és a szárnya oly dühödten csapkodott, hogy jóformán csak pacának látszott. Hat karmos lába a sima üveget kaparta.

– Mi ez? – kérdezte Lyra.

Pantalaimon, még akkor is vadmacska alakjában, félarasznyira kuporgott az asztalon, zöld szeme követte a pohárban kerengő valamit.

– Ha felnyitnád – mondta Farder Coram –, nem találnál benne élőlényt. Állatot, bogarat semmiképpen. Láttam egyszer már egy ilyet, és sose hittem volna, hogy ilyen magasan északon is találkozom vele. Afrikai holmi. Óramű jár benne, s annak a rugójához van erősítve egy rossz szellem, a szívén átdöfött varázslattal.

– De ki küldte?

– Ahhoz nem is kell leolvasnod a jeleket, Lyra. Éppolyan könnyen kitalálhatod, mint én.

– Mrs. Coulter?

– Hát persze. Nemcsak Északon kutatott; vannak a déli vadonban is jócskán fura dolgok. Marokkóban láttam legutóbb ilyet. Halálosan veszedelmes; míg benne van a szellem, nem áll meg, s ha kiszabadítod a szellemet, oly feneketlenül dühös, hogy megöli, aki csak az útjában áll.

– De mit keresett itt?

– Kémkedett. Átkozott bolond vagyok, amiért megengedtem, hogy felmenj. És hagynom kellett volna, hogy végiggondold a jeleket anélkül, hogy félbeszakítanálak.

– Már értem! – kiáltott fel izgatottan Lyra. – Levegőt jelent az a gyíkforma valami! Láttam, csak nem értettem. Megpróbáltam rájönni a nyitjára, de belezavarodtam.

– Most már én is értem – bólintott Farder Coram. – Nem gyík az, hanem kaméleon. Azért jelent levegőt, mivel nem eszik, nem iszik, csak puszta levegőn él.

– És az elefánt?

– Afrika – bólintott az öregember.

Ámulva néztek össze. Az aletiométer hatalmának egyre izgalmasabb volt minden egyes megnyilvánulása.

– Egész idő alatt ezekről a dolgokról beszélt nekünk – mondta Lyra. – Hallgatnunk kellett volna rá. De mit kezdjünk ezzel az izével, Farder Coram? Megölhetjük, vagy valami?

– Nem tudom, tehetünk-e bármit. Jó szorosan zárva kell tartanunk egy dobozban. Engem jobban izgat az, amelyik elszabadult. Most már alighanem száll vissza Mrs. Coulterhez, és hírül adja, hogy látott téged. Az ördög vitt volna el engem, Lyra, micsoda őrült vagyok!

Kotorászott egy szekrényben, és talált egy dohányleveles bádogdobozt – lehetett jó ujjnyi az átmérője. Csavarokat tartottak benne, de azokat Farder Coram kiöntötte, a doboz belsejét kitörölgette, majd ráfordította a poharat, de úgy, hogy még akkor is ott volt a kartonlap a nyílásán.

Volt egy izgalmas pillanat, amikor a valaminek az egyik lába kiszabadult, és meglepő erővel lökte el a bádogdobozt, de aztán elfogták, és szorosan rácsavarták a dobozra a tetőt.

– Mihelyt lemegyünk, leforrasztom a szélét, a biztonság kedvéért – mondta Farder Coram.

– De hát nem jár le a szerkezet?

– A közönséges felhúzós szerkezet lejár. De ahogy mondtam, ezt a rugót állandóan szorosra tekeri a végére szúrt szellem.

Minél jobban küszködik, annál szorosabbra tekeredik a rugó, s annál nagyobb az ereje. No, tegyük el az útból ezt a jószágot...

Flanelbe tekerte a bádogdobozt, hogy elfojtsa a szüntelen zümmögést, zúgást, és a dobozt a priccse alá dugta.

Besötétedett. Lyra az ablakon keresztül nézte, ahogy közelednek Colby fényei. A levegő párától lett még súlyosabb, és mire kikötöttek a Füstpiac menti rakpartnál, mindennek ellágyult, elmosódott a körvonala. Gyöngy-és ezüstszürke fátylakban terült a sötétség a raktárakra, a darukra, a piaci fabódékra meg a sokkéményes gránitépületre, amelyről a piac a nevét kapta – itt éjjel-nappal halak pácolódtak a tölgyfa illatos füstjében. A kémények is hozzátették a magukét az iszamos levegőhöz, s a füstölt hering, a makréla, a tőkehal kellemes szagát mintha maga a kövezet lehelné.

Lyra viaszosvászon köpenybe burkolózva, áruló haját csuklyába rejtve szaporázta Farder Coram meg a kormányos között. Mind a három daimón éberen figyelt, előre kikémlelték a sarkokat, néztek hátrafelé, füleltek a leghalkabb léptekre.

De rajtuk kívül nem járt arra senki. Colby lakosai mind házukba húzódtak, valószínűleg borókát iszogattak a lobogó tűz mellett. Nem láttak senkit, míg a dokkhoz nem értek, s ott az első, akit megpillantottak, Tony Costa volt, aki a kaput őrizte.

– Hála istennek, hogy ideértetek – mondta halkan, míg beengedte őket. – Épp most hallottuk, hogy Jack Verhoevent lelőtték, a hajóját elsüllyesztették, és senki nem hallotta, ti merre jártok. John Faa már a fedélzeten van, és alig várja, hogy induljunk.

Lyra szemében óriásinak tűnt a hajó: kormányház és hajókémény a hajó derekán, magas előfedélzet és vaskos rakodógém a vitorlavászonnal letakart hombárszád felett; sárga fény szüremlik a hajóablakokon meg a hídról, fehér fény az árboccsúcsról; a fedélzeten pedig három-négy férfi munkálkodik valamin, ami nem látható.

Lyra felsietett a hajópallón Farder Coram előtt, és izgatottan nézett körül. Pantalaimon mint majom rögtön felkúszott a rakodógémre, de Lyra visszahívta. Farder Coram azt akarja, menjenek be – illetve alulra, ahogy a hajón mondják. Lementek néhány lépcsőn, avagy a kabinlejáraton, egy kis hajószalonba, ahol John Faa beszélgetett halkan Nicholas Rokebyvel, a hajóért felelős gyiptussal. John Faa semmit sem hamarkodott el Lyra várta, hogy üdvözölje, John Faa azonban előbb befejezte mondandóját az árapályról meg a révkalauzolásról, és csak azután fordult az új jövevények felé.

– Jó estét, barátaim! – üdvözölte őket. – Szegény Jack Verhoeven meghalt, talán hallottátok. És a fiúkat elfogták.

– Mi is rossz híreket hoztunk – mondta Farder Coram, majd beszámolt a repülő szellemekkel való találkozásukról.

John Faa megcsóválta busa fejét, de nem tett nekik szemrehányást.

– Hol van most az a teremtmény? – kérdezte.

Farder Coram elővette a dohányosszelencét, és az asztalra tette. Olyan dühödt zúgás hallatszott belőle, hogy maga a doboz is mozgott az asztal lapján.

– Hallottam már rugóra járó ördögről, de még egyet se láttam – mondta John Faa. – Az ilyet se megszelídíteni, se lejáratni nem lehet, annyit tudok. Annak sincsen haszna, ha ólom nehezékkel az óceánba dobjuk, mert egyszer csak megeszi a rozsda az ólmot, s az ördög már bújik is ki, és ered a gyerek után, akárhol is van. Nem, magunk mellett kell tartanunk, és egy percre sem veszíthetjük szem elől.

Minthogy Lyra volt az egyetlen nőnemű utas a hajón (mivel John Faa hosszas töprengés után úgy határozott, hogy asszonyokat nem visznek magukkal), egymaga kapott egy kabint. Nem volt valami pompás, annyi biztos, jóformán alig nagyobb egy szekrénynél, egy priccs volt benne meg egy ökörszemablak, ami a hajóablak becsületes neve a hajósok nyelvén. Kevéske holmiját belökte a priccs alatti fiókba, aztán izgatottan felszaladt, kihajolt a korláton, és nézte, hogy tűnik el a szeme elől Anglia – csakhogy Anglia javarészt már el is tűnt a ködben, mire ő odaért.

Hanem a víz csobogása odalent, a légmozgás, a hajónak a sötétséget derekasan megvilágító lámpásai, a motor dohogása, a só, a hal, meg a szénszesz szaga önmagában is izgalmas volt. Hamarosan újabb érzés járult hozzájuk, ahogy a hajót hátára kapta a Német-óceán dagálya. Amikor valaki vacsorázni hívta Lyrát, meglepetten tapasztalta, hogy igazából nem is éhes, és hamarosan úgy határozott, nem lenne rossz lefeküdni, már csak Pantalaimon kedvéért sem, mert szegényke sehogy sem érzi jól magát.

És így indult útnak Lyra Észak felé.

Második rész

Bolvangar

10.

A konzul és a medve

JOHN FAA és a többi vezető úgy határozott, hogy Trollesund, a legnagyobb lappföldi kikötő felé tartanak. A boszorkányoknak konzulátusuk volt a városban, és John Faa tudta, hogy az ő segítségük vagy legalábbis barátságos semlegességük nélkül nem lehet megmenteni a raboskodó gyerekeket. Másnap, mire Lyra tengeribetegsége valamelyest alábbhagyott, John Faa elmagyarázta tervét Lyrának és Farder Coramnak. A ragyogó napsütésben zöld hullámok ostromolták a hajó orrát, nyomukban fehér tajték maradt. Kint a fedélzeten, ahol fújt a tengeri szellő és a tenger valósággal szikrázott a napfényben, Lyra már nem érzett émelygést, s amióta Pantalaimon felfedezte a sirály, majd a viharfecske lét gyönyörűségét, és súrolta a hullámhegyeket, Lyrát is magával ragadta ujjongása, és felhagyott a szárazföldi patkány nyavalygásával. John Faa, Farder Coram és még két-három férfi a hajófarban ült a ragyogó napfényben, és a legközelebbi teendőket latolgatták.

– Farder Coram ismeri ezeket a lappföldi boszorkányokat – mondta John Faa. – És ha jól tudom, le is vannak neki kötelezve.

– Jól tudod, John – bólintott Farder Coram. – Negyven esztendő is eltelt azóta, de boszorkánynak az semmiség. Némelyikük ennek a sokszorosát is megéri.

– Mivel kötelezted le őket, Farder Coram? – tudakolta Adam Stefanski, a haderő parancsnoka.

– Megmentettem egy boszorkány életét – magyarázta Farder Coram. – Egy nagy vörös madár üldözte, amihez hasonlót még sohasem láttam. A boszorkány sebesülten zuhant a lápra, én meg elindultam, hogy megkeressem. Kis híja volt, hogy a mocsárba nem veszett, de én felvettem a hajóra, a madarat lelőttem, ám az sajnos beleesett az ingoványba. Tűzvörös volt, és akkora, mint egy bölömbika.

– Tyűha! – álmélkodtak a többiek.

– Nos, amikor beemeltem a boszorkányt a hajómba – folytatta Farder Coram –, döbbenetes meglepetés ért. Annak a fiatal nőnek nem volt daimónja.

Mintha csak azt mondta volna: „Nem volt feje.” Undorító volt a gondolat. A férfiak megborzongtak, daimónjaik szőre meredezett, megrázkódtak, élesen felkárogtak – alig lehetett őket lecsillapítani. Pantalaimon Lyra keblébe kúszott, és egy ütemre vert a szívük.

– Legalábbis úgy láttam – folytatta Farder Coram. – Mivel a levegőből esett le, erősen gyanítottam, hogy boszorkány. Szakasztott olyan volt, mint egy fiatal nő, bár sokuknál soványabb és legtöbbjüknél csinosabb, de bizony igencsak megrettentem, amikor láttam, hogy nincsen daimónja.

– Hát a boszorkányoknak nincs daimónjuk? – tudakolta Michael Canzona.

– Bizonyára van, csak láthatatlan – vélte Adam Stefanski.

– Tévedsz, Adam – mondta Farder Coram. – Egyszerűen: nem volt ott. A boszorkányok sokkal messzebbre eltávolodhatnak a daimónjuktól, mint mi. Szükség esetén a fellegek vagy a szellők szárnyán messzi távolba küldhetik a daimónjaikat, vagy akár az óceán fenekére. Ez a boszorkány, akiről beszélek, alig egy órája pihent, amikor megjelent repülve a daimónja, mert természetesen megérezte a gazdája félelmét és sebesülését. Uramisten! Mi tagadás, ettől ugyancsak megijedtem. Ha tudom, hozzá nem nyúlok, se tengeren, se szárazföldön, de hát ha egyszer megtörtént, megtörtént. Különben senki sem kételkedhetett benne, hogy megmentettem a boszorkány életét, ő pedig zálogot adott nekem, és azt mondta, ha bármikor szükségem van rá, segítségül hívhatom. Egyszer segített is rajtam, amikor a skraelingek mérgezett nyíllal lőttek rám. Évek óta nem láttam, de biztosan nem felejtett el.

– És ez a boszorkány Trollesundban él?

– Nem, dehogy. Erdőkben élnek, meg a tundrán, nem pedig kikötőben, emberek között. A vadonban tartja őket a dolguk. De a városban van konzuljuk, és általa fogok majd üzenni.

Lyra szívesen hallott volna többet is a boszorkányokról, de a férfiak beszélgetése az üzemanyag meg az élelmiszerkészletek témájára kanyarodott, és Lyrát egyszeriben elfogta a türelmedenség: meg akarta nézni a hajó többi részét.

A fedélzeten a hajóorr felé csellengett, és hamarosan ismeretséget is kötött egy tengerésszel – ugyanis a reggelinél fogyasztott almája megőrzött csutkájával hajigálta meg. A tengerész zömök, higgadt férfi volt, jól lehordta Lyrát, de az se maradt adósa, és ezek után nagy barátságot kötöttek. A tengerészt Jerrynek hívták. Tőle tanulta meg Lyra, hogy ha az embernek dolga van, nem ér rá, hogy beteg legyen, és még a fedélzet súrolása is kellemes lehet, ha tengerészhez illő módon végzik. Ez a gondolat nagyon megnyerte a tetszését; ezentúl tengerészhez illő módon hajtogatta össze priccsén a takarót, tengerészhez illő módon rakta el a holmiját, és a szókincsét is tengerészhez illő kifejezésekkel bővítette.

Kétnapi hajókázás után Lyra már úgy érezte, neki találták ki ezt az életet. Felderítette az egész hajót, a gépháztól a parancsnoki hídig, és hamarosan az egész legénységgel tegeződött. Rokeby kapitány megengedte, hogy ő jelezzen egy holland fregattnak; ő húzta meg a gőzsíp fogantyúját; a szakács eltűrte a segítségét a szilvapuding készítésénél, és csak John Faa szigorú szava tartotta vissza attól, hogy felmásszon az előárbocra, és az árbockosárból fürkéssze a látóhatárt.

Északnak tartottak, és napról napra hidegebb lett. A raktárban tengerészköpenyt kerestek, amit megkurtíthatnak Lyra számára, Jerry megmutatta, hogyan kell varrni, és Lyra szívesen tanult, holott a Jordanben lefitymálta ezt a tevékenységet, és megszökött Mrs. Lonsdale elől, ha tűre-cérnára fogta. Együtt készítettek vízhatlan tokot az aletiométernek, ezt Lyra a derekára kötötte – ha netán beleesne a tengerbe, mondta. így aztán teljes biztonsággal kapaszkodott a korlátba a tengerészköpenyében, viharkalapjában, amikor a tajték felcsapott a hajó orrán és elöntötte a fedélzetet.

Időnként még elfogta a tengeribetegség, kivált amikor feltámadt a szél, és a hajó a zöldesszürke hullámok taraján táncolt. Ilyenkor Pantalaimon dolga volt, hogy elvonja Lyra figyelmét: viharfecske képében súrolta a hullámokat, és Lyra átérezte határtalan ujjongását a száguldó szélben-vízben, s feledte hányingerét.

Pantalaimon néhanapján még azzal is megpróbálkozott, hogy hal alakot öltsön, egyszer pedig csatlakozott egy delfinrajhoz, amazok kellemes meglepetésére. Lyra az előfedélzeten fagyoskodva kacagott örömében, amikor szeretett Pantalaimonja simán, erőteljesen szökkent ki a vízből fél tucat gyors, szürke alak társaságában. Élvezet volt – de nemcsak élvezet, mert fájdalom és félelem is társult hozzá. Lehetséges, hogy Pantalaimon jobban szereti a delfinlétet, mint őt?

Barátja, a matróz, ott volt a közelben, az elülső hombárszád ponyvatakaróját erősítette meg, s munka közben megállt és kinézett a kisleány daimónjára, amint a többi delfinnel szántotta a vizet, és szökött a levegőbe. Az ő sirály daimónja a csörlőn gubbasztott, fejét szárnya alá dugva. Jerry pontosan tudta, Lyra mit érez.

– Amikor először szálltam tengerre, annyira fiatal voltam, hogy az én Belisariám még nem állapodott meg végleges alakjánál. Nagyon szívesen volt barna delfin, és attól tartottam, annál fog megállapodni. Első hajómon volt egy öreg tengerész, aki sose tudott partra szállni, mert a daimónja delfin alakjában állapodott meg, ő meg persze nem hagyhatta el a vizet. Csodálatos tengerész volt, nála jobb navigátort senki sem ismert. Mint halászember, szépen megszedhette volna magát; de így sosem volt teljesen boldog, egészen halála napjáig, amikor a tengerbe temethették.

– Miért kell a daimónoknak megállapodniuk? – kérdezte Lyra. – Én azt szeretném, ha Pantalaimon örökké tudna változni. Ő is azt szeretné.

– Hát pedig mindig is úgy volt, mindig is úgy lesz. Ilyen a fejlődés. Eljön az idő, amikor majd belefáradsz az örökös változásba, és szeretnéd, ha valamilyen alakban megállapodna.

– Én ugyan soha!

– Dehogyisnem. Te is úgy akarsz felnövekedni, mint a többi lány. Meg aztán a megállapodott alaknak is megvan az előnye.

– Micsoda?

– Hogy tudod, miféle személy vagy. Nézd például az én jó öreg Belisariámat. Sirály – ami azt jelenti, hogy magam is amolyan sirályféle vagyok. Nem vagyok nagyvonalú, ragyogó vagy szép, hanem edzett vén jószág, a jég hátán is megélek, mindenhol megtalálom a betevő falatot meg a társaságot.

– Ezt érdemes tudni. És ha a daimónod megállapodik, te is fogod tudni, miféle személy vagy.

– De mi van, ha olyan alakban állapodik meg, ami nekem nem tetszik?

– Hát akkor elégedetlen leszel, és kész. Sok ember szeretne oroszlán daimónt, aztán az a vége, hogy ott áll egy pudlival. És ha meg nem tanulja, hogy azzal legyen elégedett, amije van, hát nyűgösködhet mindhalálig. Szerintem tisztára fölösleges elégedetlenkedni.

De mondhatott akármit, Lyra úgy érezte, belőle sohasem lesz felnőtt.

Egy reggel arra ébredtek, hogy más szaga van a levegőnek, a hajó is furán mozgott, szaporábban billegett, ahelyett hogy lebegve hasította volna a vizet.

Lyra alig nyitotta ki a szemét, már rohant a fedélzetre, és mohón bámulta a szárazföldet: milyen furcsa érzés a sok víz után... Igaz, alig néhány napja, hogy elhajóztak, Lyra mégis úgy érezte, hónapok óta járja az óceánt.

Közvetlenül a hajó előtt zöld oldalú, hósipkás hegy emelkedett, alatta kis város és kikötő feküdt: meredek tetejű faházak, egy imaház tornya, a kikötőben daruk, a légben sirályok felhői kerengtek, vijjogtak. A halszag szárazföldi illatokkal elegyedett: gyanta és föld, és valamilyen állatnak a pézsmaillata, s valami másé, ami hideg volt és üres, és vad... talán a hó. Az Észak szaga volt.

Fókák kergetőztek a hajó körül, bohócképük felbukkant a vízből, azután nagy csobbanással elmerültek. A szél leborotválta a tajtékot a hullámok tetejéről, metszően hideg volt, megtalált minden hajszálnyi rést Lyra farkasprémjén; a keze már fájt, az arca megdermedt.

Pantalaimon, hermelin alakjában, a nyaka köré tekeredett, hogy melegítse, de hamarosan hideg volt már ahhoz, hogy hosszasabban kint maradjon tétlenül, még ha a fókákat figyelte is. Lyra lement, elfogyasztotta a reggeli zabkásáját, és a hajószalon ökörszemablakán bámult kifelé.

A kikötőben nyugodt volt a víz, és ahogy áthaladtak a tömör hullámtörőn, Lyrának hiányzott a hullámok mozgása. Pantalaimonnal együtt mohón nézték, amint a hajó súlyosan araszol a rakpart felé. A következő óra folyamán a motor zaja fokozatosan halk mormogássá halt el, utasítások, kérdések harsantak, köteleket hajítottak, hajópallókat bocsátottak le, fedélzeti nyílások nyíltak.

– Gyerünk, Lyra! – szólt Farder Coram. – Mindent becsomagoltál?

Lyra amint felébredt és megpillantotta a szárazföldet, bepakolta kevéske holmiját. Más teendője nem is maradt, mint lefutni a kabinba, felkapni a szatyrát, és már kész is volt.

A parton Farder Corammal első dolguk volt felkeresni a boszorkánykonzult. Hamarosan megtalálták a házat; a városka a kikötő körül csoportosult, más nagyobb épület nem is volt benne, mint az imaház, meg a kormányzó háza.

A boszorkánykonzul zöldre festett faházban lakott, tengeri kilátással. Becsengettek: a csengőszó harsány visszhangot vert a csendes utcán.

Egy szolga kis szalonba vezette őket, és kávét hozott. Hamarosan előkerült maga a konzul, és üdvözölte látogatóit.

Vörös képű, kövér ember volt, tisztes fekete öltönyben. Martin Lanseliusnak hívták. Daimónja kis kígyó volt, ugyanolyan ragyogó zöld, mint a konzul szeme – az egyetlen boszorkányos a konzulon, habár Lyra nem tudta biztosan, igazában milyennek is képzelt el egy boszorkányt.

– Miben lehetek segítségére, Farder Coram? – kérdezte a konzul.

– Két dologban is, dr. Lanselius. Először is nagyon szeretnék kapcsolatba kerülni egy boszorkányhölggyel, akivel néhány éve találkoztam Kelet-Anglia mocsaras vidékén, Serafina Pekkala a neve. Dr. Lanselius feljegyzett valamit ezüstceruzájával.

– Mikor találkozott vele? – kérdezte.

– Lehet vagy negyven éve. De azt hiszem, fog rá emlékezni.

– És mi a másik, amiben a segítségemet kéri?

– Számos gyiptus családot képviselek, akik gyermekeket veszítettek el. Okunk van feltételezni, hogy a gyermekeket egy szervezet fogja el, a mieinket is, másokét is, és ismeretlen céllal Északra hozza őket. Szeretném tudni, vajon ön vagy az ön népe hallott-e ilyesmiről.

Dr. Lanselius kifejezéstelen arccal iszogatta a kávéját.

– Nem lehetetlen, hogy ehhez hasonló tevékenység a tudomásunkra juthatott – mondta. – Tudja, ugyebár, hogy népem és az északiak között tökéletesen szívélyes a viszony. Nehezen találnék rá elfogadható okot, hogy zaklassam őket. Farder Coram megértően bólintott.

– Mi sem természetesebb. Nem is terhelném önt ezzel a kérdéssel, ha bármilyen egyéb úton megszerezhetném az információt. Ezért kérdeztem először a boszorkányhölgyről.

Most dr. Lanseliuson volt a megértő bólintás sora. Lyra elképedt tisztelettel figyelte a játszmát. Észrevette, hogy a boszorkánykonzul elhatározásra jutott.

– Nos, jól van – mondta dr. Lanselius. – Az ön neve nem ismeretlen előttünk, Farder Coram. Serafina Pekkala az Enara-tó környékén élő boszorkánynemzetség királynője. Ami az ön másik kérdését illeti, magától értetődik, hogy ezt az információt ön nem rajtam keresztül kapta.

– Természetesen.

– Nos, történetesen épp ebben a városban székel az Északi Haladás Kutató Társaság nevű szervezetnek egy részlege, amely állítólag ásványokat kutat, valójában azonban egy londoni szervezet, az Áldozárok Testületének Országos Központja irányítja. Történetesen tudomásom van róla, hogy ez a szervezet gyermekeket importál. Ez a tény nem közismert a városban; a norrovég kormánynak hivatalosan nincs tudomása róla. A gyermekek nem tartózkodnak itt sokáig. Beljebb viszik őket az országba.

– Tudja, hogy hová, dr. Lanselius?

– Nem. Ha tudnám, megmondanám.

– És arról van tudomása, hogy ott mi történik velük?

Dr. Lanselius most első ízben pillantott Lyrára. Ő keményen állta a pillantását. A kis zöld kígyó daimón felemelte fejét a konzul gallérjáról, és villogó nyelvvel súgott neki valamit.

– A Maystadt-féle eljárást hallottam emlegetni ezzel az üggyel kapcsolatban. Azt hiszem, azért használják ezt a kifejezést, mert nem akarják valódi nevén nevezni azt, amit csinálnak. Az intercízió szót is hallottam, de hogy mire vonatkozik, nem tudnám megmondani.

– És pillanatnyilag vannak gyermekek a városban? – kérdezte Farder Coram.

Daimónja bundáját simogatta, aki élénk figyelemmel ült az ölében. Lyra észrevette, hogy abbahagyta a dorombolást.

– Nem hiszem – mondta dr. Lanselius. – Egy héttel ezelőtt érkezett egy körülbelül tizenkét főnyi csoport, és tegnapelőtt mentek tovább.

– Úgy? Csak mostanában? Ez ad némi kis reményt. Milyen módon utaztak, dr. Lanselius?

– Szánnal.

– És fogalma sincs, hová mentek?

– Igen kevés. Mi nem érdeklődünk ez iránt a téma iránt.

– Értem. Nos, ön igen őszintén válaszolt valamennyi kérdésemre, uram, és most már csak egyet szeretnék kérdezni. Ha ön az én helyemben volna, milyen kérdést tenne fel a boszorkányok konzuljának?

Dr. Lanselius arcán első ízben tűnt fel mosoly.

– Megkérdezném, hol tehetnék szert egy páncélos medve szolgálataira – felelte. Lyra felegyenesedett, és érezte, hogy Pantalaimon szíve nagyot dobban.

– Úgy tudom, a páncélos medvék az Áldozárok Testületének szolgálatában állnak – mondta meglepetten Farder Coram. – Mármint az Északi Haladás Társaságáéban, vagy akárhogy nevezik is magukat.

– Egyről mindenesetre tudok, amelyik nem az ő szolgálatukban áll. A Langlokur út végén lévő szántárolóban találják. Pillanatnyilag ott dolgozik, de a természete igen vad, a kutyák nagyon félnek tőle, hát nem valószínű, hogy még sokáig alkalmazzák.

– Tehát renegát volna?

– Valószínűleg. Iorek Byrnison a neve. Ön megkérdezte, én mit kérdeznék, és én válaszoltam. Tenni pedig a következőt tenném: megragadnám az alkalmat, hogy alkalmazzak egy páncélos medvét, még ha ennél sokkal távolabb kellene is keresnem.

Lyra alig bírt nyugton maradni. Farder Coram azonban ismerte az efféle tárgyalások illemszabályait, tehát kivett még egy fűszeres mézes süteményt a tálról. Amíg rágta, dr. Lanselius Lyrához fordult.

– Úgy tudom, egy aletiométer van a birtokodban – mondta, Lyra nagy meglepetésére: hiszen honnan tudhatja?

– Igen – felelte, majd amikor Pantalaimon megbökte, hozzátette: – Megmutassam?

– Nagyon szívesen megnézném.

Lyra kevéssé előkelően belekotort a vízhatlan szütyőbe, és átnyújtotta a bársonyba bugyolált csomagot. A konzul széthasogatta a bársonyt, óvatosan felemelte az aletiométert, és olyan tekintettel nézte, mint a tudós a ritka kéziratot.

– Bámulatos! – mondta. – Mindössze egyetlen példányt láttam, de nem volt olyan finom a kidolgozása, mint ennek. És megvan a könyved is hozzá?

– Nincs, de... – kezdte Lyra, de mielőtt többet mondhatott volna, Farder Coram a szavába vágott:

– Nincs; és az a sajnálatos helyzet, hogy Lyrának ugyan van aletiométere, de semmiféle mód nincs a leolvasására. Éppolyan rejtély, mint a tinta, amelyből a hinduk olvassák ki a jövőt. És a legközelebbi megfejtőkönyv, amelyről tudomásom van, a heidelbergi Szent János apátságban található.

Lyra megértette, Farder Coram nem akarja, hogy dr. Lanselius értesüljön az ő képességéről. De látott még valamit, amit viszont Farder Coram nem: dr. Lanselius daimónjának izgatottságát, és mindjárt tudta, hogy hiába minden tettetés.

– Az az igazság, hogy le tudom olvasni – mondta, félig dr. Lanseliusnak, félig Farder Coramnak.

– Ügyes vagy – válaszolt erre a konzul. – Kitől kaptad az aletiométert?

– A Jordan-kollégium Mesterétől – válaszolt Lyra. – Dr. Lanselius, maga tudja, hogy ki csinálja ezeket?

– Állítólag Prága városából erednek – mondta a konzul. – Az a tudós, aki az első aletiométert megszerkesztette, vélhetőleg arra keresett választ, hogyan lehet mérni a bolygók hatását, az asztrológia ideái szerint. Olyan szerkezetet akart készíteni, amely a Mars vagy a Vénusz ideájára reagál, éppen úgy, ahogyan az iránytű az Észak ideájára. E tekintetben nem volt sikeres, de az általa feltalált szerkezet nyilvánvalóan reagál valamire, ha senki nem tudja is, hogy mire.

– És honnan vették a jelképeket?

– Ó, az a tizenhetedik századból ered. Minden tele volt jelképekkel, emblémákkal. Épületeket úgy építettek, képeket úgy festettek, hogy úgy lehessen olvasni őket, mint a könyvet. Minden valami mást jelképezett; akinek megvolt a megfelelő szótára, az magát a Természetet olvashatta. Nem meglepő, hogy a filozófusok a maguk korának jelképrendszerét használták a rejtélyes forrásból eredő tudás tolmácsolására. De most már vagy két évszázada felhagytak a használatával.

Visszaadta a műszert Lyrának.

– Kérdezhetek valamit? – tette hozzá. – A jelképek könyve nélkül hogyan olvasod?

– Hát csak úgy, hogy megtisztítom az agyamat, és aztán olyasforma érzésem van, mintha lenéznék a vízbe. Hagyni kell, hogy az ember szeme rátaláljon a megfelelő szintre, mert csak az áll a gyújtópontban. Valahogy így – magyarázta.

– Megkérhetnélek, mutasd meg, hogy hogyan csinálod? – kérdezte a konzul. Lyra Farder Coramra pillantott. Szeretett volna igent mondani, de az ő jóváhagyására várt. Az öregember bólintott.

– Mit kérdezzek? – tudakolta Lyra.

– Mik a tatárok szándékai Kamcsatka tekintetében?

Ez nem volt nehéz. Lyra a mutatót a tevére forgatta, ami Ázsiát jelentette, vagyis a tatárokat; a bőségszarura, ami Kamcsatkát, ahol aranybányák vannak; a hangyára, ami szorgoskodást jelent, vagyis céltudatosságot, vagyis szándékot. Azután mozdulatlanul ült; hagyta, hogy agya összehozza a három szintet, majd elengedte magát, úgy várta a választ, ami szinte azonnal meg is érkezett. A nagymutató megreszketett a delfinen, a sisakon, a csecsemőn és a horgonyon, táncolt közöttük, majd ráment a tégelyre, bonyolult mintázat szerint, amit Lyra szeme tétovázás nélkül követett, de a két férfi számára érthetetlen maradt.

Amikor a mutatók többször bejárták útjukat, Lyra felnézett. Egyet-kettőt pislogott, mintha transzból térne magához.

– Úgy csinálnak, mintha meg akarnák támadni, de valójában nem teszik, mert túlságosan messzire kellene hatolniuk.

– Elmondanád, hogyan olvastad ezt ki?

– A delfinnek az egyik mélyen lévő jelentése a játék, vagyis játékos – magyarázta Lyra. – Tudom, hogy az, mert annyiszor állt meg ott, és sehol máshol. A sisak háborút jelent, és a kettő együtt azt, hogy úgy tesznek, mintha háborúznának, de nem igazából. A csecsemő pedig nehézséget jelent – vagyis hogy nehéz lenne nekik megtámadni, a horgony pedig megmondja, hogy miért: mert annyira meg kellene feszülniük, mint a horgony kötelének. Ilyen egyszerű.

Dr. Lanselius bólintott.

– Figyelemre méltó. Roppant hálás vagyok. Nem fogom elfelejteni. Különös pillantást vetett Farder Coramra, azután megint Lyrára nézett.

– Kérhetnék tőled még egy megfejtést? Kint a ház mögötti udvaron találsz több felhőfenyőágat a falon. Az egyiket Serafina Pekkala használta, a többit nem. Meg tudnád mondani, melyik az övé?

– Hát persze! – vágta rá Lyra, aki mindig szívesen fitogtatta tudományát. Felkapta az aletiométert és kirohant. Borzasztóan kíváncsi volt, milyen is az a felhőfenyő, hiszen a boszorkányok azzal repülnek, ő meg még sohasem látott olyat.

Távollétében a konzul megkérdezte:

– Tudja ön, hogy kicsoda ez a gyermek?

– Lord Asriel leánya – felelte Farder Coram. – Az anyja pedig Mrs. Coulter, az Áldozárok Testületéből.

– És mit tud róla még?

– Többet nem tudok – rázta meg a fejét az öreg gyiptus. – De különös, ártatlan teremtés, és a világ minden kincséért sem akarom, hogy bántódása essék. Nem tudom, hogyan sikerül leolvasnia azt a műszert, de meggyőző, amit mond. Miért kérdi, dr. Lanselius? Mit tud Lyráról?

– A boszorkányok évszázadok óta beszélnek erről a gyermekről – mondta a konzul. – Annak a helynek a közelében élnek, ahol vékony a világokat elválasztó fátyol, és időnként alig-alig érzékelhető suttogást hallanak a világok között közlekedő lények hangján. Azok beszéltek egy ilyen gyermekről, akire nagyszabású sors vár, ám az csak másutt teljesedhetik be – nem ezen a világon, hanem messze túl rajta. Ha nincs ez a gyermek, mindannyian halálra vagyunk ítélve. Ezt mondják a boszorkányok. De sorsát csak úgy teljesítheti be, ha nincs tudomása arról, mit csinál, mert csupán az ő tudatlansága által menekülhetünk meg. Érti ezt, Farder Coram?

– Nem – felelt az öregember. – Nem mondhatom, hogy értem.

– Ez azt jelenti: hagyni kell, hogy hibákat kövessen el. Reméljük, hogy nem teszi, de nem irányíthatjuk a lépteit. Örülök, hogy láthattam ezt a gyermeket, mielőtt meghalok.

– De miről ismeri fel, hogy éppen ő ez a gyermek? És kik azok a lények, akik a világok között közlekednek? Nem értem önt, dr. Lanselius, de érzem az őszinteségét...

Mielőtt azonban a konzul válaszolhatott volna, nyílt az ajtó, és Lyra viharzott be diadalmasan, kezében egy fenyőgallyal.

– Ez az! – jelentette ki. – Kipróbáltam mindet, és egészen biztos vagyok benne, hogy ez az.

A konzul alaposan megnézte, azután bólintott.

– Helyes. Nos, Lyra, ez igen figyelemreméltó. Szerencsés vagy, hogy ilyen műszer van a birtokodban, és minden jót kívánok hozzá. Szeretnék neked adni valamit, amit magaddal vihetsz...

Elvette az ágat, és letört róla egy gallyacskát.

– Ezzel repült? – kérdezte áhítatosan Lyra.

– Igen, ezzel. Nem adhatom neked az egészet, mert ezáltal léphetek kapcsolatba vele, de elég lesz ennyi. Vigyázz rá!

– Vigyázok – ígérte Lyra. – Köszönöm szépen.

A szütyőbe dugta a gallyat, az aletiométer mellé. Farder Coram megérintette a fenyőágat, mint holmi amulettet, és az arcára olyan kifejezés ült ki, amilyet Lyra még sohasem látott: valóságos sóvárgás. A konzul kikísérte őket, kezet fogott előbb Farder Corammal, azután Lyrával.

– Remélem, sikerrel járnak – mondta búcsúzóul. Ott állt a dermesztő hidegben a küszöbön, és nézte, ahogy távolodnak.

– Tudta már a választ a tatárokról, még mielőtt én megnéztem volna – magyarázta Farder Coramnak Lyra. – Az aletiométer megmondta, de én nem szóltam. A tégely volt az.

– Bizonyára próbára akart tenni téged, gyermek. De jól tetted, hogy udvarias voltál, hiszen nem tudhatjuk, mi az, amit már tud. És hasznos tanácsot adott, a medvéről. Máshonnan aligha tudhattuk volna meg.

Megtalálták a szántárolót; valójában két betonpajta volt egy szemetes telken, ahol szürke kövek és jéglepte pocsolyák között gyér gaz nőtt. Az irodában egy zsémbes férfitól megtudták, hogy a medve hatkor lép le, de jó lesz, ha sietnek, mert rendszerint egyenesen az Einarsson csapszéke mögötti udvarba megy, ahol italt adnak neki.

Ezután Farder Coram elvitte Lyrát a város legjobb ruhaboltjába, és megfelelő meleg öltözéket vásárolt neki. Rénszarvasbőr parkát, mert a rénszarvasszőr üreges és jól szigetel; a csuklya rozsomákszőrmével volt bélelve, mert arról lepereg a jéggé fagyott lélegzet. Rénszarvasborjú-bőr alsóneműt és kapcát vettek, és selyemkesztyűt a nagy egyujjas kesztyű alá. A csizma meg az egyujjas kesztyű rénszarvas elülső lábának különlegesen szívós bőréből készült, a csizma bélése pedig szakállas fóka bőréből, ami éppolyan szívós, mint a rozmárbőr, de sokkal vékonyabb. Végül áttetsző fókabélből készült vízhatlan körgallért vettek, ami tetőtől talpig beborította Lyrát.

Mire mindezt magára szedte, nyaka köré selyemsálat kanyarított, fülére gyapjúsapkát húzott, arra meg a nagy csuklyát, kellemetlenül melege lett – de hát még az itteninél is sokkal hidegebb vidékre készülnek.

John Faa éppen a hajó kirakodására ügyelt. Nagy érdeklődéssel hallgatta a beszámolót a boszorkánykonzul szavairól meg a medvéről.

– Még ma este felkeressük – mondta. – Beszéltél már ilyesfajta teremtménnyel, Farder Coram?

– Igen, beszéltem, sőt verekedtem is eggyel, bár hál' istennek nem egymagamban. Fel kell készülnünk rá, hogy mit mondjunk neki, John. Alighanem sokat fog kérdezősködni, nyilván zsémbes lesz és nehezen kezelhető, de muszáj megszereznünk.

– Hát persze. És mi van a boszorkányoddal?

– Messze van. Most már királynője egy nemzetségnek. Azt reméltem, elérheti az üzenetem, de túlságosan sokáig kellene várni a válaszra.

– No, nem baj. Most pedig hadd mondom el, öreg barátom, hogy én mire jöttem rá.

John Faa már türelmetlenül várta, hogy előadhassa mondókáját. A rakparton találkozott egy új-dán aranyásóval, bizonyos Lee Scoresbyvel, Texas országából, és ennek az embernek – no, mit szóltok? – van egy léggömbje. Egy expedícióhoz szeretett volna csatlakozni, de azok csődöt mondtak pénzhiány okán, még mielőtt elindultak volna Amszterdamból, hát ő itt áll tehetetlenül.

– Gondold csak el, Farder Coram, mit tehetnénk egy aeronauta segítségével! – dörzsölte össze nagy kezét John Faa. – Felkértem, hogy csapjon fel hozzánk. Úgy érzem, szerencse, hogy idejöttünk.

– Még nagyobb szerencse lenne, ha azt is tudnánk, hová megyünk – mondta erre Farder Coram, de John Faa lelkesedését semmi sem hűthette le: boldog volt, hogy ismét hadakozhat.

Besötétedett. A készleteket, a felszerelést épségben kirakták, minden ott volt készenlétben. Farder Coram és Lyra végigment a rakparton, és keresték Einarsson csapszékét. Elég könnyen megtalálták: kezdetleges betonépület volt, ajtaja fölött vörös neonfény villogott, a jégvirágos ablakok mögül harsány lárma hallatszott. Mellette gidres-gödrös sikátor vezetett egy fémlemez kapuhoz, amely udvarra nyílt. Itt egy rozoga pajta roskadozott a fagyott sárban. A csapszék hátsó ablakából kiszűrődő gyér fényben óriási, halvány alak látszott: görnyedten állva rágódott egy, a két mancsában tartott nagy cubákon. Vérfoltos orr és pofa, apró, gonosz, fekete szem, irdatlan, mocskos, összetapadt, sárgás szőr – ennyit látott belőle Lyra. Rágcsálás közben undok morgás, ropogás, szörcsögés hallatszott felőle.

– Iorek Byrnison! – kiáltott be a kapuból Farder Coram.

A medve abbahagyta az evést. Amennyire megállapíthatták, egyenesen feléjük nézett, de a pofájáról semmiféle kifejezést nem olvashattak le.

– Iorek Byrnison – szólt ismét Farder Coram. – Beszélhetnék veled?

Lyra szíve majd kiugrott a helyéből. A medve jelenlétében hideget, veszedelmet, állati erőt érzékelt, de ezt az erőt értelem irányította. Nem emberi értelem, még csak nem is hasonló – hiszen a medvéknek nincs daimónjuk. Ez a cubákon rágódó különös, ormótlan jelenség semmihez nem volt hasonlítható, amit valaha is elképzelt, és Lyra szívében mélységes csodálat és szánalom ébredt a magányos teremtmény iránt.

A medve ledobta a rénszarvas-lábszárat a sárba, négy lábra ereszkedett, és a kapu felé caplatott. Ott felegyenesedett teljes háromméternyi magasságában, mintegy fitogtatva hatalmas méretét, emlékeztetőül, milyen hitvány akadály lenne a kapu. És onnan a magasból szólította meg őket:

– Nos? Kik vagytok?

Mély hangja szinte a földet is megremegtette. A testéből áradó bűz valósággal letaglózta őket.

– Farder Coram vagyok, a kelet-angliai gyiptusok közül. Ez a kislány pedig Lyra Belacqua.

– Mit akartok?

– Munkát kínálunk neked, Iorek Byrnison.

– Van nekem munkám.

A medve megint négy lábra ereszkedett. Nemigen lehetett megállapítani, gúny vagy düh van-e mély, egyenletes hangjában.

– Mit csinálsz a szántárolóban? – kérdezte Farder Coram.

– Törött gépeket és vastárgyakat javítok. Nehéz darabokat emelgetek.

– Miféle munka ez egy panserbjornének?

– Fizetett munka.

A medve mögött résnyire nyílt a csapszék ajtaja, egy férfi kitett egy cserépkorsót, csak aztán pillantott fel.

– Kik ezek?

– Idegenek – felelte a medve.

A csapos mintha kérdezni akart volna még valamit, de a medve hirtelen feléje lódult, és a férfi riadtan becsukta az ajtót. A medve beakasztotta karmát a korsó fülébe, és a szájához emelte. Lyra megérezte a kiloccsant tiszta szesz szagát.

A medve jó néhányat kortyolt, aztán letette a korsót, és megint a cubákon rágódott, mintha Farder Coram és Lyra ott sem volna. De hirtelen megszólalt megint:

– Miféle munkát ajánlasz?

– Verekedést, minden valószínűség szerint – mondta Farder Coram. – Észak felé haladunk, míg rá nem találunk egy helyre, ahol gyerekeket tartanak fogva. Ha megtaláljuk, lehet, hogy harccal tudjuk csak kiszabadítani a gyerekeket; azután hazavisszük őket.

– És mit fizettek?

– Nem tudom, mit ajánljak neked, Iorek Byrnison. Ha aranyat kívánsz – van aranyunk.

– Nem kell.

– Mit fizetnek neked a szántárolóban?

– Azt, amivel fenntartom magamat. Húst és szeszt.

A medve hallgatott. Aztán ledobta a lerágott csontot, megint pofájához emelte a korsót, és úgy vedelte az erős szeszt, akár a vizet.

– Bocsáss meg a kérdésért, Iorek Byrnison – szólt Farder Coram. – Te szabad és büszke életet élhetnél a jégen, fókára, rozmárra vadászhatnál, vagy hadba szállhatnál, és értékes zsákmányra tehetnél szert. Mi köt Trollesundhoz és Einarsson csapszékéhez?

Lyra egész testében megborzongott. Azt gondolta volna, hogy egy efféle, szinte sértésszámba menő kérdés őrült dühre gerjesztheti az óriási teremtményt, és csodálta Farder Coram bátorságát, amiért meg merte kérdezni. Iorek Byrnison letette a korsót, közelebb caplatott a kapuhoz, és az öregember arcába bámult. Farder Coram szemrebbenés nélkül állta a pillantását.

– Ismerem azokat, akiket kerestek, a gyerekvágókat – mondta a medve. – Tegnapelőtt indultak a városból Északnak, gyerekeket is vittek magukkal. Senki sem fog nektek beszélni róluk; mindenki vaknak tetteti magát, mert a gyerekvágók pénzt és üzletet hoznak. De én nem szeretem a gyerekvágókat, hát hajlandó vagyok válaszolni neked. Azért vagyok itt, azért iszom a szeszt, mert az itteniek elvették a páncélomat, anélkül pedig nem vadászhatok fókára, nem szállhatok hadba. Én páncélos medve vagyok; a háború a tenger, amelyben úszom, és a levegő, amit belélegzek. Ezek a városlakók szeszt itattak velem, míg el nem aludtam, és akkor elvették a páncélomat. Ha tudnám, hol tartják, lerombolnám a várost, hogy visszaszerezzem. Ha a szolgálataimat akarjátok, az ára a következő: szerezzétek vissza a páncélomat. Tegyétek meg, és én szolgállak benneteket hadjáratotokban, amíg meg nem halok, vagy amíg nem győztök. Az ára a páncélom. Vissza akarom kapni, és akkor soha többé nem lesz szükségem szeszre.

11.

A páncél

AMIKOR visszatértek a hajóra, Farder Coram, John Faa és a többi vezető hosszasan tanácskozott a hajószalonban, Lyra pedig bement a kabinjába, és kérdőre fogta az aletiométert. öt perc múlva már pontosan tudta, hol van a medve páncélja, és miért lenne nehéz visszaszerezni.

Menjen be vajon a hajószalonba, és mondja meg John Faa-nak és a többieknek? De aztán úgy döntött: ha tudni akarják, majd megkérdezik. Lehet, hogy már ők is tudják.

Hevert a priccsen, és az óriási, vad medvén törte a fejét: ahogy közönyösen felhajtotta a tüzes szeszt, s hogy milyen magányos abban a mocskos színben. Mennyire más, ha valaki ember, és mindig ott a daimónja, akivel beszélgethet! Az álló hajó csendjében, hogy nem csikorgott szüntelenül a fém meg a fa, nem dohogott a motor, nem csobogott a víz, Lyrát elnyomta az álom, és aludt mellette a párnán Pantalaimon is.

Lyra nagy hatalmú, raboskodó apjáról álmodott, amikor egyszer csak, minden ok nélkül, felriadt. Nem tudta, mennyi az idő. A kabinba szűrődő, holdvilágnak vélt halvány fénynél meglátta a kabin sarkában heverő, újonnan beszerzett meleg holmit. És ahogy meglátta, elfogta a vágy, hogy újra felpróbálja.

Amint belebújt, menten kikívánkozott a fedélzetre, s a következő pillanatban már nyitotta is a feljáró nyílását, és kilépett.

És menten meglátta, hogy az égen valami különös történik. Felhőnek vélte; ott mozgott-reszketett idegesen.

– Az Aurora! – suttogta Pantalaimon.

Lyra úgy elcsodálkozott, hogy meg kellett kapaszkodnia a korlátban, nehogy hanyatt essen.

A látvány betöltötte az északi eget; irdatlanságát szinte fel sem fogta az agy. Mintha egyenesen az égből ereszkedne alá a finom, reszkető fényfüggöny. Halványzöld és rózsaszín; áttetsző, akár a legfinomabb kelme, alsó szélén mély és lángvörös, akár a pokol tüze. Lengett-libegett, kecsesebben, mint a legnagyszerűbb balett-táncos. Lyra még hallani is vélt valami távoli óriássuhogást.

Ebben a tünékeny könnyedségben valahol olyan mélységet érzett, mint a medve közelében. Meghatotta; szinte szentségesen gyönyörű volt; könnyek csípték a szemét, s a könnyeken át ezernyi szivárványra töredezett a fény. Hamarosan éppolyan bűvöletbe esett, mint amikor az aletiométert faggatta. Talán az ragyogtatja fel az Aurorát is, ami az aletiométer mutatóját mozgatja... Talán éppenséggel a Por maga. Lyra agyában nem fogalmazódott meg ez az öntudatlan gondolat, feledte is hamar, és csak jóval később jutott megint az eszébe.

És ahogy bámult, egy város képe alakult ki az áttetsző szín fátylai, leplei mögött: tornyok és kupolák, mézszínű templomok és oszlopcsarnokok, széles körutak és napfényes parkok. Ahogy nézte, valósággal beleszédült, mintha nem fel-, hanem lefelé pillantana, olyan széles szakadék fölött, amit semmi át nem hidalhat. Egy egész világmindenségnyi messzeségben.

De valami mégis mozgott benne, és ahogy a mozgásra igyekezett szegezni a szemét, szédülés, kábaság fogta el, mert az a kicsi valami, ami mozgott, nem volt része sem az Aurorának, sem a mögötte felsejlő mindenségnek. A város tetői fölött mozgott, az égen. Amikor már világosan látta, egészen felébredt, és az égi város eltűnt.

A repülő valami közeledett, kiterjesztett szárnyán a hajó körül kerengett, azután alásiklott, és erőteljes evezőtollainak fürge lendítésével leszállt. Lyrától néhány lépésnyire állt meg a fedélzet pallóján.

Az Aurora fényénél Lyra nagy madarat látott: szép, szürke lúd volt, fején hófehér bóbita. És mégsem volt madár: daimón volt, holott a közelben nem volt más emberi lény, csak maga Lyra. És a kislányt elfogta a gyomorkavaró rettegés.

– Hol van Farder Coram? – szólalt meg a madár.

És Lyra rádöbbent: hiszen ez Serafina Pekkalának, a boszorkánynemzetség királynőjének, Farder Coram barátnéjának a daimónja!

– Én... – hebegte... – nem is... Lemegyek és szólok neki...

Sarkon fordult, lebotladozott a lépcsőn Farder Coram kabinjához, benyitott, és beszólt a sötétségbe:

– Farder Coram! Itt van a boszorkány daimónja! A fedélzeten vár! Egészen egyedül repült ide... láttam, ahogy közeledik az égen...

– Kérd meg, hogy várjon a hátulsó fedélzeten, gyermek – hallatszott az öregember hangja.

A lúd méltóságteljesen a hajófarba lépdelt, körülnézett, elegáns volt és mégis vad, és Lyrát elképedt rettegés fogta el, mintha szellemmel társalogna.

Azután feljött Farder Coram, szőrmébe burkolózva, és a nyomában John Faa. A két öreg tiszteletteljesen meghajolt, daimónjaik is köszöntötték a látogatót.

– Üdvözletem – szólt Farder Coram. – Büszke és boldog vagyok, hogy viszontláthatlak, Kaisa. Bejönnél, vagy szívesebben maradsz idekint?

– Köszönöm, Farder Coram, inkább itt maradnék. Nem fogsz fázni idekint?

A boszorkányokat meg a daimónjaikat nem bántja a hideg, de tudják, hogy az emberek bizony sokszor fáznak. Farder Coram megnyugtatta: elég melegen bebugyolálta magát – Hogy van Serafina Pekkala? – kérdezte azután.

– Üdvözletét küldi, Farder Coram, jó erőben és egészségben van. Kik ezek itt? Farder Coram bemutatta kettejüket. A lúd daimón merőn nézte Lyrát.

– Hallottam erről a gyermekről. Szó esett róla a boszorkányok között. Tehát azért jöttetek, hogy hadat viseljetek?

– Nem akarunk háborút, Kaisa. Ki fogjuk szabadítani a gyermekeket, akiket elraboltak tőlünk. És remélem, a boszorkányok segítenek.

– Nem mindannyian. Némelyik nemzetség együttműködik a Porvadászokkal.

– Ti így nevezitek az Áldozárok Testületét?

– Ezt a nevet nem ismerem. A Porvadászok tíz esztendeje jöttek a mi területünkre, filozófiai műszerekkel. Fizettek nekünk, hogy állomásokat létesíthessenek a birtokainkon. Udvariasan bántak velünk.

– Micsoda az a Por?

– Az égből származik. Némelyek szerint mindig is ott volt, némelyek azt mondják, csak mostanában hullik. Annyi bizonyos, hogy aki emberfia a tudatára ébred, arra nagy félelem száll, és mindenáron ki akarja deríteni, mi is az valójában. De a boszorkányokat nem érdekli.

– És hol vannak most ezek a Porvadászok?

– Négynapnyira északkeletre innen, egy Bolvangar nevű helyen.

A mi nemzetségünk nem egyezkedett velük, és az irántad való régi adósságunk késztetett rá, Farder Coram, hogy eljöjjek és megmutassam, hol találhatjátok meg ezeket a Porvadászokat.

Farder Coram elmosolyodott, John Faa pedig elégedetten csapta össze lapáttenyerét.

– Nagyon köszönöm, uram – szólt a lúdhoz. – De kérlek, mondd meg, tudsz-e többet is ezekről a Porvadászokról? Mit csinálnak abban a Bolvangarban?

– Fémből és betonból épületeket emeltek, és föld alatti kamrákat építettek. Szénszeszt égetnek, amit nagy költséggel szállítanak oda. Nem tudjuk, mit csinálnak, de a boszorkányok látják, hogy sokmérföldes körzetben gyűlölet és félelem uralkodik. Az állatok is elköltöznek. Madár se jár arra; lemmingek, rókák elmenekültek. Innen van a Bolvangar név: a gonosz mezeje. Ők nem így hívják.

„Állomás”-nak nevezik. De mindenki másnak csak Bolvangar.

– És hogyan védekeznek?

– Van ott egy század, karabéllyal felfegyverzett északi tatár. Jó katonák, de gyakorlatlanok, mert amióta a település megépült, még senki nem támadta meg. A telepet anbárenergiával töltött drótkerítés veszi körül. Lehetséges, hogy egyéb védelmi berendezés is van, amiről mi nem tudunk, mert ahogy mondtam, minket nem érdekel.

Lyrából igencsak kikívánkozott egy kérdés. A lúd daimón észrevette, és rápillantott, mint aki engedélyt ad.

– Miért beszélnek rólam a boszorkányok? – kérdezte Lyra.

– Az apád miatt, aki tudomással bír a többi világról – válaszolt a daimón.

Ez ugyancsak meglepte mind a hármójukat. Lyra Farder Coramra pillantott, aki enyhe csodálkozással viszonozta a pillantást, azután John Faa-ra, akinek az arca zavart tükrözött.

– A többi világról? – kérdezte. – Bocsáss meg, uram, de micsoda világok volnának azok? A csillagokra gondolsz?

– Dehogyis!

– Avagy a szellemek világára? – tudakolta Farder Coram.

– Arra sem.

– Talán arra a városra, amelyik a fényben látszik? – kérdezte Lyra.

A lúd feléje fordította elegáns fejét. Hajszálvékony égszínkék vonallal körülvett fekete szeme kutatón nézte Lyrát.

– Igen – szólott. – A boszorkányok sok száz éve tudnak a többi világról. Néha megmutatja őket az Északi fény. Nem tartoznak ehhez a mindenséghez, holott ennek még a legtávolabbi csillagok is részei – de az Északi fény merőben mást mutat. Nincs távolabb a többi világ – hanem egymásba hatolnak a miénkkel. Itt, ezen a fedélzeten, milliónyi más mindenség létezik, és nem tudnak egymásról...

Felemelte kiterjesztett szárnyát, majd megint összecsukta.

– Most éppen súroltam tízmillió világot, és mit sem tudnak róla. Alig egy szívdobbanásnyira vagyunk egymástól, de ezeket a világokat sohasem érinthetjük, láthatjuk, hallhatjuk – csak az Északi fényben.

– És miért éppen ott? – kérdezte Farder Coram.

– Mivel az Aurora feszültség alatt álló részecskéi elvékonyítják ennek a világnak az anyagát, és egy rövid ideig átláthatunk rajta. A boszorkányok mindig is tudták ezt, de nemigen emlegetjük.

– Az én apám hisz ebben – mondta Lyra. – Hallottam, amikor beszélt az Auroráról, és képeket is mutatott róla.

– Van ennek valami köze a Porhoz? – kérdezte John Faa.

– Ki tudja? – nézett rá a lúd daimón. – Én csak annyit mondhatok, hogy a Porvadászok úgy rettegnek tőle, mint a halálos méregtől. Ezért tartják fogva Lord Asrielt.

– De miért? – kérdezte Lyra.

– Azt hiszik, valamilyen módon fel akarja használni a Port, hogy hidat verjen a mi világunk meg az Aurorán túli világ között.

Lyra valósággal elkábult. Hallotta, amint Farder Coram megkérdezi:

– És csakugyan ezt teszi?

– Igen – válaszolt a lúd daimón. – Szerintük nem tudja megtenni; őrültnek tartják, amiért egyáltalán hisz a többi világban. Márpedig Lord Asrielnek ez a feltett szándéka. Attól félnek, hogy nagy hatalmával meghiúsítja az ő terveiket, hát egyezséget kötöttek a páncélos medvékkel: elfogták, és Svalbard erődítményébe zárták, hogy ne legyen az útjukban. Némelyek szerint ők segítették trónra az új medvekirályt – ez is része volt a megállapodásnak.

– És a boszorkányok szeretnék, ha megépítené azt a hidat? – kérdezte Lyra. – Az ő oldalán vannak, vagy ellene?

– Erre a kérdésre nem olyan egyszerű a válasz. Először is: a boszorkányok nem egységesek. Számos kérdésben nem egyezik a véleményünk. Másodszor: Lord Asriel hídja háborút robbanthat ki némely boszorkányok és a szellemvilág különféle egyéb erői között. A híd birtoka – ha ugyan egyáltalán lesz híd – óriási előnyt adna annak, aki elfoglalja. Harmadszor: Serafina Pekkala nemzetsége – az én nemzetségem – még nem részese semmiféle szövetségnek, habár igen nagy nyomás nehezedik ránk, hogy kötelezzük el magunkat egyik vagy másik oldal mellett. Mint láthatod, ezek a kérdések a nagypolitikához tartoznak, és nehéz lenne válaszolni rájuk.

– És mi van a medvékkel? – tudakolta Lyra. – Ők kinek az oldalán állnak?

– Bárkién, aki megfizeti őket. Semmiféle érdekük nem fűződik ezekhez a kérdésekhez; daimónjuk nincs; az emberi problémák nem érdeklik őket. Legalábbis ilyenek voltak a medvék, de úgy hírlik, új királyuk sok régi szokást meg akar változtatni... Akárhogyan is, a Porvadászok felbérelték őket, hogy fogják el Lord Asrielt, ők pedig addig tartják rabságban Svalbardon, amíg az utolsó medvének is el nem hullott az utolsó csepp vére.

– De nem az összes medvének! – kiáltotta Lyra. – Van egy, amelyik nincs is Svalbardon! Számkivetett medve, és velünk fog jönni. A lúd ismét átható pillantást vetett Lyrára. De ebben a hideg pillantásban meglepetés tükröződött.

– Ami azt illeti, Lyra – mondta kissé kényelmedenül Farder Coram –, nem hinném, hogy velünk jön. Azt hallottuk, a szerződésben kikötött idejét szolgálja; nem szabad, mint gondoltuk, hanem büntetésben van. Amíg el nem bocsátják, nem jöhet, páncél ide, páncél oda; és még csak vissza sem fogja kapni soha.

– De hiszen azt mondta, hogy átejtették! Hogy leitatták, és ellopták a páncélját!

– Mi másképp hallottuk – mondta John Faa. – Mi úgy tudjuk, hogy veszedelmes gonosztevő.

– Hogyha... – kezdte Lyra, de szavát szinte elfojtotta a felháborodás –, hogyha az aletiométer mond valamit, az úgy is van! Én megkérdeztem, és azt felelte, hogy a medve igenis igazat mond! Átejtették, és azok hazudoznak, nem ő. Én hiszek neki, Lord Faa! Farder Coram – hiszen te is láttad, és te hiszel neki, ugye?

– Akkor úgy gondoltam, gyermek. De nem vagyok annyira biztos a dologban, mint te.

– De hát mitől félnek? Azt gondolják, hogy mihelyt felveszi a páncélját, máris sorra gyilkol mindenkit? Hiszen így is meg bírna ölni akár egy tucatot!

– Meg is tette – mondta John Faa. – Ha nem is egy tucatot, de néhányat. Amikor elvették a páncélját, dühöngve kereste. Berontott a rendőrségre, a bankba, és még ki tudja, hová, és legalább két ember meghalt. Csak azért nem lőtték le, mert csodálatosan tud bánni a fémmel; azért dolgoztatják mint munkást.

– Mint rabszolgát! – kiáltott fel dühösen Lyra. – Amihez pedig nincs joguk!

– Akárhogyan is, lelőhették volna a tetteiért, de nem lőtték le. És kikötötték, hogy addig kell dolgoznia a város érdekében, amíg le nem törleszti az okozott kárt és a vérdíjat.

– Nem tudom, te hogyan vélekedel, John – szólalt meg Farder Coram –, de szerintem sosem fogják visszaadni a páncélját. Minél tovább tartóztatják, annál dühösebb lesz, mikor visszakapja.

– De ha mi szerezzük vissza a páncélját, eljön velünk, és soha többet feléjük se néz! – erősködött Lyra. – Megígérem, Lord Faa!

– És hogyan fogjuk ezt véghezvinni?

– Én tudom, hogy hol van!

Csend támadt. A boszorkány daimónja állhatatosan nézte Lyrát. Mind a hárman a lúd felé fordultak, a daimónjaik úgyszintén, holott eddig tüntető udvariassággal elfordították tekintetüket a különleges teremtésről, aki a gazdája nélkül van itt.

– A boszorkányok – szólalt meg a lúd – az aletiométer miatt érdeklődnek Lyra iránt. Konzulunk szólt nekünk a ma délelőtti látogatásotokról. Úgy tudom, dr. Lanselius mesélt nektek a medvéről.

– Valóban – bólintott John Faa. – Lyra meg Farder Coram fel is keresték, és beszéltek vele. Szerintem igaz, amit Lyra mond, de ha megszegjük ezeknek az embereknek a törvényeit, csak nézeteltérésbe gabalyodunk velük, pedig nekünk most az a dolgunk, hogy medve ide, medve oda, igyekezzünk Bolvangar felé.

Igen ám, John, de te nem láttad azt a medvét – mondta Farder Coram. – És én hiszek Lyrának. Talán hivatkozhatunk a medvére. Ha velünk van, talán minden egészen más lesz.

– Mit gondolsz, uram? – fordult John Faa a boszorkány daimónjához.

– Nemigen akad dolgunk a medvékkel. Mások az ő vágyaik, mások a mieink. Ha ez a medve számkivetett, talán nem annyira megbízható, mint amilyen a hírük. Magatoknak kell döntenetek.

– Meg is tesszük – jelentette ki határozottan John Faa. – És most, uram, megmondanád, hogyan jutunk el Bolvangarba?

A lúd daimón magyarázatba fogott. Völgyeket-hegyeket emlegetett, hóhatárt és tundrát, csillagállásokat. Lyra hallgatta egy darabig, azután hátradőlt a fekvőszékben – Pantalaimon a nyaka köré kanyarodott –, és a nagy látomáson merengett, amit a lúd daimón hozott magával. Híd a két világ között... Ez a pompás gondolat legmerészebb reményeit is meghaladja! És csak az ő nagyszerű apja agyában születhetett meg. Mihelyt kiszabadítják a gyerekeket, ő elmegy Svalbardra a medvével, elviszi Lord Asrielnek az aletiométert, és azzal segít kiszabadítani; aztán majd ketten együtt megépítik a hidat, és ő lesz az első, aki átkel rajta...

Valamikor az éjszaka folyamán John Faa alkalmasint bevitte Lyrát a priccsére, mert ott ébredt reggel. A halvány fényű nap már elérte aznapi legnagyobb magasságát az égen – vagyis alig arasznyira a látóhatár felett, úgyhogy nyilván nemsokára dél lesz, gondolta Lyra. És ahogy egyre északabbra hatolnak, nem lesz már egyáltalán nap az égen.

Magára kapkodta a ruháját, és felszaladt a fedélzetre – de nemigen történt semmi. A készleteket mind kirakták, szánokat, kutyafogatokat béreltek, és indulásra készen várakoztak; minden elkészült, de semmi sem mozdult. A gyiptusok legtöbbje egy vízparti füstös kávézóban üldögélt; lepényt ettek, édes, erős kávét ittak a hosszú asztaloknál a sziszegő, harákoló ősrégi anbárlámpák alatt.

– Hol van Lord Faa? – kérdezte Lyra, amint letelepedett Tony Costa meg a barátai mellé. – Hát Farder Coram? Elindultak már visszaszerezni a medve páncélját?

– A Sysselmannal tárgyalnak. így hívják a kormányzójukat. Hát te láttad azt a medvét, Lyra?

– Láttam bizony! – És apróra elmondott róla mindent. Közben valaki odahúzott egy széket, és letelepedett az asztalnál ülő csoport mellé.

– Szóval beszéltél a jó öreg Iorekkel? – kérdezte.

Lyra meglepetten nézett az új jövevényre. Magas, szikár férfi volt, vékony, fekete bajusszal és keskeny, kék szemmel, arcán gunyoros mosolygás bujkált. Lyrában első pillantásra heves érzést keltett, de hogy ez rokonszenv-e vagy ellenszenv, azt maga sem tudta volna megmondani. A férfi daimónja foltos bundájú mezei nyúl volt, szikár és szívós, akárcsak a gazdája.

A férfi kezet nyújtott; Lyra bizalmatlanul megszorította.

– Lee Scoresby – mutatkozott be a férfi.

– A repülő! – kiáltott fel Lyra. – Hol van a léggömböd? Felszállhatok vele?

– Épp most pakolják el, kisasszonyka. Alighanem te vagy a híres-nevezetes Lyra. Hogy boldogultál Iorek Byrnison-nal?

– Ismered?

– Együtt verekedtünk a tunguzföldi hadjáratban. Az áldóját, hisz évek óta ismerem Ioreket. Nehéz alakok azok a medvék, de ő még annál is nehezebb. Mondjátok, urak, mit szólnátok egy parti szerencsejátékhoz?

A semmiből egyszeriben ott termett a kezében egy pakli kártya. Pattintgatva megkeverte.

– Hallottam, hogy a népetek nagy mestere a kártyának – folytatta Lee Scoresby. Fél kézzel keverte a kártyát, a másikkal kihalászott egy szivart a mellzsebéből. – Gondoltam, nem átallnátok összemérni a szerencséteket egy szegény texasi utasemberrel.

Nos, uraim, mit szóltok hozzá?

A gyiptusok nagyra vannak a kártyaművészetükkel. Néhány férfi szemében érdeklődés csillant, mindjárt közelebb is húzták a széküket. Miközben egyezkedtek Lee Scoresbyvel, hogy mit játsszanak, és mennyi legyen a tét, daimónja megrezegtette a fülét, Pantalaimon értett belőle, és menten odaszökkent melléje, mókus alakjában.

A nyúl daimón természetesen Lyrának is szánta szavait.

– Menjetek egyenesen a medvéhez – suttogta –, és mondjátok meg neki. Mihelyt megtudják, mit terveztek, máshova viszik a páncélját.

Lyra felállt, fogta a lepényét, és elosont. Senki se vette észre. Lee Scoresby már osztott, és gyanakvó szemek figyelték a kezét.

A végtelennek tetsző délután fakó fényében Lyra odatalált a szántárolóhoz. Tudta, hogy mi a dolga, de ódzkodott tőle, és persze félt.

A hatalmas medve a legnagyobbik betonszín előtt munkálkodott. Lyra megállt a nyitott kapunál, és nézte. Iorek Byrnison egy gázmotoros traktort szedett szét; a motor fémburkolata meggyűrődött, elgörbült, egyik futókereke meghajlott és égnek állt. A medve úgy emelte fel a fémet, mintha papundekli volna, ide-oda forgatta, majd egyik nagy hátsó mancsával rátenyerelt egy sarkára, aztán az egész lemezt úgy hajlította, hogy a horpadások kiegyenesedtek, és a lemez visszanyerte eredeti alakját. A falnak támasztotta, majd felkapta a súlyos traktort, az oldalára fektette, s úgy vette szemügyre a sérült futókereket.

Eközben megpillantotta Lyrát. A kislányba hideg félelem hasított a rettenetes tömegű idegen lény láttán. Vagy negyvenméternyire a medvétől bámult át a drótkerítésen; úgy érezte, a medve egyetlen ugrással áthidalhatja a távolságot, és akár a pókhálót, úgy söpörheti el a drótkerítést. Kis híja volt, hogy meg nem futamodott, de Pantalaimon rászólt:

– Stop! Majd én megyek és beszélek vele.

Már küszvágó csér volt, s mire Lyra válaszolhatott volna, átröppent a kerítésen, le a jeges földre. Kissé odébb volt egy nyitott kapu, Lyra éppenséggel követhette volna, de vonakodva visszamaradt. Pantalaimon ránézett, aztán borz alakját öltötte fel.

Lyra tudta az okát. A daimónok alig néhány méternyire távolodhatnak el a gazdájuktól, és ha ő ott áll a kerítés mellett, és Pan madár marad, nem tudná megközelíteni a medvét: tehát húzni fogja őt.

Lyra dühös volt és szerencsétlen. Pantalaimon belevájt borzkarmaival a földbe, s előrement. Különös, gyötrő érzés, amikor az ember daimónja húzza a kettejüket összefűző kapcsolatot; egyrészt fizikai fájdalom mélyen a mellkasban, másrészt heves szomorúság és szeretet. És Lyra tudta, hogy Pantalaimon ugyanezt érzi. Mindenki átéli ezt felnövekvőben: kipróbálják, mennyire tudnak eltávolodni egymástól, és mélységes megkönnyebbüléssel térnek vissza.

Pantalaimon kicsit erősebben rángatott.

– Ne csináld, Pan!

De nem hagyta abba. A medve mozdulatlanul figyelt. Lyra szívében egyre elviselhetetlenebb lett a fájdalom; torkából a heves vágy zokogása tört fel.

– Pan...

És azzal már be is lépett a kapun, botladozott a fagyos sárban Pantalaimon felé, az pedig vadmacskává változott, felugrott Lyra karjába, összekapaszkodtak, és mindkettejükből a boldogtalanság reszketeg kis hangjai törtek fel.

– Azt hittem, tényleg képes lennél...

– Ugyan...

– Sose hittem volna, hogy ennyire fáj...

Aztán Lyra dühösen letörölte könnyeit, és szipogott egyet-kettőt. Pantalaimon elfészkelődött a karjában, és Lyra tudta: inkább meghal, de nem hagyja, hogy elválasszák őket, hogy még egyszer szembe kelljen néznie ezzel a gyötrelmes szomorúsággal. Bele is bolondulna a fájdalomba, a rettegésbe. Ha meghal, akkor is együtt maradnak, akárcsak a tudósok a Jordan-kollégium kriptájában.

A kislány meg a daimón felnéztek a magányos medvére. Nincs daimónja. Egyedül van, mindig egyedül. Lyrában akkora szánalom és gyengédség ébredt a medve iránt, hogy már-már megérintette összetapadt bundáját, és csak a vad, hideg szempár iránti udvariasság tartotta vissza.

– Iorek Byrnison – szólalt meg.

– Na?

– Lord Faa és Farder Coram megpróbálják visszaszerezni a páncélodat.

Nem mozdult, nem szólt. De napnál is világosabb volt, hogyan vélekedik az esélyeikről.

– Én tudom, hol van – mondta Lyra. – És ha megmondom neked, talán magad is vissza tudod szerezni.

– Honnan tudod, hol van?

– Van egy jelképolvasóm. El kell, hogy áruljam neked, Iorek Byrnison, hiszen csalással szedték el tőled. És szerintem ez nincs rendjén. Komisz dolog volt. Lord Faa majd vitatkozik a Sysselmannal, de akármit mond, nem hiszem, hogy vissza adnák. Úgyhogy ha én elárulom neked, velünk jössz, és segítesz kiszabadítani a gyerekeket Bolvangarból?

– Igen.

– Mondd csak... – Nem akart okvetetlenkedni, de nem tudta leküzdeni kíváncsiságát. – Mondd, Iorek Byrnison, miért nem csinálsz magadnak páncélt ebből a fémből?

– Mert nem érne semmit. Ide nézz! – Egyik mancsával felemelte a motorházfedelet, másik mancsa egyetlen karmát kimeresztette, és úgy hasította ketté a vastag fémlemezt, mint a konzervnyitó a bádogot. – Az én páncélom égi vasból készült. Rám szabták. A medvének a páncélja a lelke, ahogyan neked a daimónod. Mintha azt mondanák, hogy őt elveszik tőled – mutatott Pantalaimonra –, és egy fűrészporral töltött bábut adnak helyette. Ez a különbség. Na, hát hol van a páncélom?

– Figyelj! Ígérd meg, hogy nem állsz bosszút. Komiszság volt, hogy elvették tőled, de hát ami történt, megtörtént.

– Rendben. Nem állok bosszút. De nem is bánok velük kesztyűs kézzel. Ha szembeszállnak velem, nem állok jót magamért.

– A pap házának a pincéjében dugták el – mondta Lyra. – Azt hiszi, hogy szellem lakik benne, és folyton megpróbálja kiűzni.

A medve felállt két hátsó lábára, nyugat felé pillantott, hogy a lebukó nap a félhomályban vajszínűre festette a képét. Lyra érezte, hogy a hatalmas teremtményből hullámokban árad az erő.

– Napszállatig dolgoznom kell – mondta Iorek Byrnison. – Ma reggel szavamat adtam a mesternek. Még tartozom néhány percnyi munkával.

– Itt, ahol én állok, már lement a nap – mutatott Lyra a délnyugati sziklás hegyvidékre.

A medve négy lábra ereszkedett.

– Igaz – mondta. Most már az ő képe is árnyékban volt. – Mi a neved, gyermek?

– Lyra Belacqua.

– Adósod vagyok, Lyra Belacqua – mondta a medve.

Sarkon fordult és tovacammogott, de olyan sebesen emelgette lábát a fagyos földön, hogy Lyra még futva sem tudott lépést tartani vele. Szaladt, ahogy bírt, Pantalaimon pedig sirály képében figyelte a medve útját, és lekiáltott Lyrának, merrefelé kövesse.

Iorek Byrnison kinyargalt a raktárból, végig a keskeny utcán, majd bekanyarodott a város főutcájára, el a Sysselman rezidenciája mellett, ahol zászló csüngött a mozdulatlan légben, és őr járkált merev léptekkel fel-alá; le a hegyoldalon a boszorkánykonzul utcájának a végén. Az őr most észbe kapott, próbálta összeszedni a gondolatait, de Iorek Byrnison már a kikötő közelében járt. Járókelők torpantak meg és bámultak, vagy takarodtak el az útjából. Az őr kétszer a levegőbe lőtt, és nekilódult a medve után, de menten el is csúszott a jeges lejtőn, és csak úgy tudta visszanyerni egyensúlyát, hogy belekapaszkodott a legközelebbi korlátba. Lyra nem járt messze mögötte. Amikor elszaladt a Sysselman háza előtt, a szeme sarkából észrevette, hogy néhányan kijönnek az udvarra, és bámulják a nem mindennapi látványt, s mintha Farder Coram is ott volna közöttük; de nem állt meg, futott-bukdácsolt az utcán, a sarok felé, ahol az őr már űzőbe vette a medvét.

A pap díszes téglából épült régimódi házának három lépcső vezetett az ajtajához, ami most szálkásan átszakítva lógott, a házból pedig sikoltozás, recsegés-ropogás hallatszott. Az őr kint tétovázott, karabélyát készenlétben tartva, de amikor járókelők gyűltek a ház köré, és a szemközti ablakból fejek kukucskáltak ki, rádöbbent, hogy cselekednie kell. A levegőbe lőtt, aztán berohant a házba.

A következő pillanatban megremegett az egész épület. Üveg tört három ablakban, egy cserép csúszott le a tetőről, majd kirohant egy rémült vászoncseléd, tyúk daimónja riadt kárálással röppent utána.

A házból lövés hallatszott, azután öblös ordítás, mire a szolgáló felvisított. A pap, mint akit puskából lőttek ki, kiszáguldott, pelikán daimónja záporozó tollak közepette, büszkeségében mélyen sértve követte. Bent parancsokat ordítoztak, a sarok felől felfegyverzett rendőrbrigád közeledett rohanva, némelyek pisztollyal, mások karabéllyal, a nyomukban pedig John Faa és a köpcös, nehézkes Sysselman.

Hasadó, repedő hang hallatszott a házból. Egy alagsori ablakot – pinceablak lehetett – óriási üvegcsörömpölés és ízzé-porrá zúzódó fa csikorgása közepette kitéptek a helyéből. Az őr, aki követte Iorek Byrnisont a házba, kirohant, megállt a pinceablakkal szemben, vállhoz emelt karabéllyal; aztán az ablak teljesen kiszakadt a helyéből, és kimászott rajta Iorek Byrnison, a páncélos medve.

Páncél nélkül félelmetes volt. Páncéllal – rettenetes. A rozsdavörös páncélt durva szegecsek tartották össze: horpadt, elszíneződött hatalmas fémlemezei és lapjai nyikorogtak, csikorogtak, ahol egymást fedték. A sisak hegyes volt, akárcsak a medve pofója, rések voltak rajta a szemnek, állkapcsa alsó felét pedig szabadon hagyta, hogy téphessen, haraphasson.

Az őr többször tüzelt, a rendőrök is a medvére szegezték fegyverüket, de Iorek Byrnison úgy rázta le magáról a golyókat, akár az esőcseppeket. Hatalmas fémcsikorgás, -bongás közepette előrelendült, és mielőtt az őr menekülhetett volna, leütötte. Az őr daimónja, egy eszkimókutya, a medve torkának ugrott, de Iorek Byrnison ügyet sem vetett rá, mintha csak légy volna. Egyik irdatlan mancsával maga után vonszolta az őrt, lehajolt, és állkapcsa közé kapta a fejét. Lyra pontosan lattá, mi következik: szétroppantja az ember koponyáját akár a tojáshéjat, majd véres csata tör ki, még több halál, meg több késedelem, és soha el nem szabadulnak, se medvével se anélkül.

Szinte gondolkodás nélkül rohant előre, és a medve páncéljának egyetlen sebezhető pontjára tette a kezét: a sisak és a medve vállát borító lemez közötti résbe, ahol a fém rozsdás szélei között kilátszott a sárgásfehér szőr. Lyra belevájta az ujjait, Pantalaimon azon nyomban odaszállt, vadmacska lett, és lekuporodott, hogy védelmezze Lyrát. Iorek Byrnison azonban mozdulatlan maradt, és a fegyveresek sem tüzeltek.

– Iorek! – suttogott vadul Lyra. – Figyelj! Adósom vagy, igaz? Most megfizetheted az adósságodat. Tedd, amire kérlek. Ne küzdj ezekkel az emberekkel. Fordulj meg, és gyere el velem. Szükségünk van rád, Iorek, nem maradhatsz itt. Gyere le velem a kikötőbe, vissza se nézz. Majd Farder Coram és Lord Faa mindent elrendez. Engedd el ezt az embert, és gyere velem...

A medve állkapcsa lassan szétnyílt. Az ájult, holtsápadt őr vérző feje a földön koppant. Daimónja nyugtatgatta, pátyolgatta, miközben a medve Lyra mellé lépett.

Senki más nem mozdult. Nézték, amint a medve a macska daimónos kislány kérlelésére elfordul áldozatától, aztán odébb húzódtak, hogy helyet adjanak. Iorek Byrnison súlyos léptekkel elballagott közöttük Lyra oldalán, és a kikötő felé indult.

Lyra nem látta, micsoda zavar támad körülöttük, a félelemnek és a dühnek micsoda áradata követi őket. Csörtetett a medve oldalán, Pantalaimon meg kettejük előtt talpalt, mintha utat akarna csinálni.

A kikötőhöz érve Iorek Byrnison lehajtotta fejét, s egy karmával kinyitotta a s isakot, hogy az a fagyos földre pendült. Gyiptusok tódultak ki a kávézóból a kinti lárma hallatán, s a hajó fedélzetének anbárfényeinél figyelték, amint Iorek Byrnison lerázza magáról páncélját, és otthagyja egy halomban a rakparton.

Aztán szó nélkül a vízhez talpalt, belecsusszant, oly simán, hogy fodrot sem vetett, és eltűnt szem elől.

– Mi történt? – tudakolta Tony Costa a méltatlankodó hangok hallatán, ahogy a városiak meg a rendőrök a kikötő felé tódultak.

Lyra tőle telhetőleg érthetően elmondta.

– De hova lett most? – firtatta Tony. – Csak úgy itthagyja a páncélját a földön? Mindjárt megkaparintják, mihelyt ideérnek.

Lyra is ettől tartott, mert a sarkon már előbukkant egy rendőr, utána a többi, majd a Sysselman, a pap és vagy húsz-harminc bámészkodó, akikkel John Faa és Farder Coram igyekezett lépést tartani. Amikor azonban megpillantották a rakparton a csoportot, megtorpantak – mert még valaki jelent meg a színen. A medve páncéljára telepedve, lábát kényelmesen keresztbe vetve üldögélt a nyurga Lee Scoresby, kezében pedig a leghosszabb pisztoly, amit Lyra valaha látott – könnyedén a Sysselman tekintélyes pocakjára szegezve.

– Úgy nézem, nemigen vigyáztatok a barátom páncéljára – közölte társalgási modorban Lee Scoresby. – Csúnyán berozsdált!

Azon se lepődnék meg, ha kikezdték volna a molyok. No, most szép nyugodtan ott maradtok, ahol vagytok, és meg ne mozduljon senki, míg a medve meg nem érkezik egy kis kenőolajjal.

Vagy még jobb lenne, ha hazaballagnátok, és elolvasnátok az újságot. Ahogy tetszik.

– Ott van! – mutatott Tony egy rámpára a rakpart túlsó végén. Iorek Byrnison bukkant fel a vízből, valami sötét dolgot húzott maga után. Mihelyt fent volt a rakparton, megrázta magát, valósággal lepedőkben szállt róla a víz a szélrózsa minden irányába, míg csak megint szépen fel nem meredt a bundája. Akkor lehajolt, foga közé kapta a sötét tárgyat, és odavonszolta a páncéljához.

Egy döglött fóka volt.

– Iorek – szólalt meg a repülő. Lustán felállt, de pisztolyát akkor is a Sysselmanra szegezte. – Hello.

A medve felnézett, mordult egyet, aztán egyetlen karommal felhasította a fókát. Lyra lenyűgözve bámulta, ahogy a medve szétteregeti a fókabőrt, csíkokban szaggatja le róla a zsírt, aztán bedörzsöli vele a páncélját, különlegesen vastagon ott, ahol a lemezek egymást fedik.

– Ezekkel vagy? – kérdezte munka közben a medve Lee Scoresbytől.

– Hát. Alighanem mindkettőnket felfogadtak, Iorek.

– Hol a léggömböd? – kérdezte Lyra a texasit.

– Felpakolták két szánra – válaszolt amaz. – Ott jön a főnök.

John Faa és Farder Coram közeledett a Sysselman társaságában, négy felfegyverzett rendőrrel.

– Medve! – szólalt meg reszelős fejhangon a Sysselman. – Ezúttal elmehetsz ezekkel az emberekkel. De megmondom neked: ha még egyszer átléped a város határát, könyörtelenül elbánunk veled.

Iorek Byrnison mintha meg se hallotta volna: továbbra is zsírozta a páncélját. Olyan gonddal, figyelemmel, gondolta Lyra, ahogyan ő fordul Pantalaimon felé. Épp ahogy mondta a medve: az ő lelke a páncél. A Sysselman meg a rendőrök visszavonultak, lassan szétoszlott a városi nép, bár egy-két szájtáti még ott időzött.

John Faa tölcsért formált a tenyeréből, és elkurjantotta magát: – Gyiptusok! Útra készen álltak mindannyian. Amióta csak partra szálltak, alig várták, hogy végre elindulhassanak; a szánok megrakva, a kutyafogatok felszerszámozva.

– Ideje indulnunk, barátaim – szólt John Faa. – Mindannyian egybegyűltünk, előttünk az út. Mr. Scoresby, útra készen?

– Útra készen, Lord Faa.

– És te, Iorek Byrnison?

– Mihelyt felöltöm a páncélt – felelt a medve.

Elkészült a zsírozással. A fókahúst sem akarta elpazarolni, foga közé kapta a tetemet, és Lee Scoresby nagyobbik szánjának hátuljába hajította, majd felöltötte páncélját. Elképesztő látvány volt, milyen könnyedén bánik vele: a hüvelyknyi vastag fémlemezt úgy lebbentette magára, mintha selyemköntösbe bújna. Egy percbe sem telt; s ezúttal nem kísérte a rozsda keserves csikorgása.

Alig fél óra múltán az expedíció már északnak tartott. A csillagmiriádtól ragyogó ég alatt, fényes holdvilágnál zötyögtek, zörögtek a szánok a fagyos barázdákban, köveken, míg a város szélén el nem érték a szűz havat. Itt a zörej a hó halk csikorgásává szelídült, békésen nyikorgott a szánok fája, a kutyák buzgón kiléptek, gyorsan, simán haladt a karaván.

Lyra úgy bebugyolálta magát Farder Coram szánjának hátuljában, hogy csak a szeme látszott ki.

– Látod Ioreket? – kérdezte suttogva Pantalaimontól.

– Lee Scoresby szánja mellett talpal – válaszolt a daimón, miután hermelin alakjában kikukkantott Lyra rozsomákbélésű csuklyájából.

Előttük, az Észak hegyei fölött, felvillantak, megrezzentek az Aurora halovány ívei, láncai. Lyra félig lehunyt szemével is látta őket, s álmos borzongás és tökéletes boldogság töltötte el, miközben északnak tartottak sebesen, az Aurora felé. Pantalaimon hiába küszködött Lyra álmossága ellen – végül egér alakjában összegömbölyödött a csuklya melegében. Majd ha felébrednek, elmondja Lyrának... Az is lehet, hogy csak egy nyest az, vagy csak álom, vagy holmi ártalmatlan helyi szellem; de valami követte a szánok sorát, könnyedén lendült a sűrűn sorakozó fenyőfákon ágról ágra, és Pantalaimont zavarta, hogy annyira majom forma.

12.

Az elveszett kisfiú

TÖBBÓRÁNYI utazás után megálltak falatozni. A férfiak tábortüzet raktak, havat olvasztottak, Iorek Byrnison Lee Scoresbyt nézte, amint süti a fókahúst, John Faa pedig megszólította Lyrát:

– Látsz eléggé, Lyra, hogy leolvasd a műszert?

A hold már régen lenyugodott. Az Aurora jobban fényeskedett, mint a holdvilág, de a fénye nem volt állandó. Lyrának azonban jó volt a szeme. Beletúrt szőrméi közé, és kihúzta a fekete bársonyzsákot.

– Igen, látok – mondta. – De különben is a legtöbb jelnek tudom már a helyét. Mit kérdezzek, Lord Faa?

– Többet akarok tudni arról, hogy milyen annak a Bolvangar nevű helynek a védelme.

Lyrának jóformán gondolkodnia sem kellett, ujjai már mozgatták a mutatót a sisakra, a griffre, a tégelyre, s érezte, hogy agya a megfelelő jelentésekbe mélyed. A mutató menten körbelendült, oda-vissza, majd tovább, mint a kasnak üzenetet hordó méh. Lyra nyugodtan figyelte, nem türelmetlenkedett, tudta, hogy közeledik a magyarázat, és csakhamar tisztulni is kezdett a kép. Hagyta, hadd táncoljon a mutató, egészen a bizonyosságig.

– Úgy van, ahogy a boszorkány daimónja mondta, Lord Faa. Egy század tatár őrzi az állomást, és drótkerítés van körös-körül. Nem számítanak támadásra, azt mondja a jelképolvasó. Igen, de...

– Nos, gyermek?

– Valami mást is mond... A szomszédos völgyben egy tóparti falu népét kísértet háborgatja.

– Az most nem számít – rázta meg a fejét türelmetlenül John Faa. – Van abban az erdőségben alkalmasint ezerszámra szellem. Beszélj még nekem azokról a tatárokról. Hányan vannak? Milyen a fegyverzetük?

Lyra engedelmesen megkérdezte, és tolmácsolta a választ:

– Hatvan férfi karabéllyal, és van egypár nagyobb fegyverük is, amolyan ágyúféle. Meg lángvetők. És... a daimónjaik mind farkasok.

Ez némi morajt keltett az idősebb gyiptusok között, akik már máskor is hadakoztak. – A szibériai ezrednek vannak farkas daimónjai – mondta egyikük.

– Soha még vadabbakkal nem találkoztam – tette hozzá John Faa. – Úgy kell harcolnunk, akár az oroszlánnak. És kérjük ki a medve tanácsát: ő aztán valóban harcedzett.

– De Lord Faa – szólt közbe türelmetlenül Lyra –, ez a kísértet. .. Azt hiszem, az egyik gyereknek a kísértete!

– Igen, igen, Lyra, de akkor se tudunk vele semmit kezdeni.

Hatvan szibériai lövész, meg lángvetők... Mr. Scoresby, jöjjön már ide egy pillanatra!

Miközben a repülő a szánhoz lépett, Lyra elsurrant és megszólította a medvét.

– Iorek, jártál te már erre?

– Egyszer – válaszolt mély, egyenletes hangján a medve.

– Van a közelben egy falu, igaz?

– A hegygerincen túl – nézett át Iorek a gyér fák között.

– Messze van?

– Neked vagy nekem?

– Nekem – mondta Lyra.

– Nagyon messze. Nekem egy macskaugrás.

– Mennyi idő alatt érnél oda?

– Háromszor lennék oda meg vissza, mire felkél a hold.

– Figyelj, Iorek: ez az én jelképolvasóm mindenfélét közöl velem, és most azt mondja, hogy valami fontos tennivalóm lenne odaát a faluban, de Lord Faa nem engedi, hogy odamenjek. Minél gyorsabban akar haladni. Én tudom, hogy az is fontos – de ha nem megyek oda, és nem nyomozom ki, hogy mi az ott, talán sose jövünk rá, hogy az Átkosok igazából mit csinálnak.

A medve nem szólt. Ember módra ült, nagy mancsait keresztbe tette az ölében, sötét szeme Lyra szemébe mélyedt. Tudta, hogy Lyra szeretne valamit. Pantalaimon szólalt meg:

– Odavinnél minket, és segítenél, hogy aztán utolérjük a szánokat?

– Éppenséggel meg tudnám tenni. De szavamat adtam Lord Faa-nak, hogy neki engedelmeskedem, senki másnak.

– És ha megszerzem az engedélyét? – kérdezte Lyra.

– Akkor igen.

Lyra már rohant is át a havon.

– Lord Faa! Ha Iorek Byrnison átvisz a gerincen a faluba, meg tudhatjuk, mi a baj, aztán utolérhetjük a szánokat! Iorek ismeri az utat! – hadarta izgatottan. – Igazán nem kérném, csak emlékszel, Farder Coram, hogy volt azelőtt azzal a kaméleonnal? Akkor nem értettem, pedig igaz volt, és hamarosan rá is jöttünk, mi az. Most ugyanolyan érzésem van. Nem értem pontosan, mit mond, csak azt tudom, hogy fontos. És Iorek Byrnison ismeri az utat, azt mondja, holdkeltéig háromszor is megfordulna, és vele aztán igazán biztonságban leszek, nem?

De csak akkor megy el, ha Lord Faa megengedi.

Csend támadt. Farder Coram felsóhajtott. John Faa összevonta szemöldökét, száját komoran összeszorította.

Mielőtt azonban megszólalhatott volna, közbeszólt a repülő:

– Lord Faa, ha Iorek Byrnison viszi a kislányt, éppolyan biztonságban lesz, mint itt mivelünk. A medvék becsületesek, Ioreket pedig évek óta ismerem, és nincs a világon semmi, ami rábírhatná, hogy megszegje a szavát. Bízd rá a kislányt, és ő gondját fogja viselni. Amúgy pedig órákig bír loholni, és nem fárad el.

– Miért ne mehetne néhány férfi? – kérdezte John Faa.

– Nekik gyalogolniuk kellene – magyarázta Lyra –, hiszen szánnal nem lehet átkelni a gerincen. Iorek Byrnison gyorsabban jár ilyen terepen minden férfinál, én meg elég könnyű vagyok, miattam nem kell lassítania. És megígérem, Lord Faa, ünnepélyesen megígérem, hogy csak addig maradok, ameddig muszáj, és nem árulok el magunkról semmit, és nem keveredem veszedelembe.

– Biztos vagy benne, hogy meg kell tenned? Nem lehet, hogy az a jelképolvasó a bolondját járatja veled?

– Sose csinál olyat, Lord Faa, nem is hiszem, hogy képes volna rá.

– Nos – dörzsölgette az állát John Faa –, ha minden jól megy, valamivel többet fogunk tudni, mint most. Iorek Byrnison – szólította a medvét –, hajlandó vagy megtenni, amit ez a gyermek kér?

– Te kérhetsz rá, Lord Faa. Ha azt mondod, vigyem oda a gyermeket, odaviszem.

– Rendben van. Vidd oda, ahova menni kíván, és tedd meg, amire kér. Lyra, jól figyelj!

– Figyelek, Lord Faa.

– Eredj, kutasd ki, akármi is az, és ha megtaláltad, fordulj vissza azonnal. Iorek Byrnison, addigra már elindultunk, úgyhogy utol kell hogy érj bennünket. A medve megbiccentette hatalmas fejét.

– Vannak abban a faluban katonák? – kérdezte Lyrától. – Szükségem lesz a páncélomra? Anélkül gyorsabban haladhatunk.

– Nem – mondta Lyra. – Abban egészen biztos vagyok, Iorek. Köszönöm, Lord Faa, és ígérem, azt teszem, amit mondtál.

Tony Costa adott neki egy darab szárított fókahúst majszolnivalónak. Lyra, Pantalaimonnal, mint egérrel a csuklyájában, felmászott a nagy medve hátára, szőrmekesztyűs kezével megmarkolta a bundáját, és térde közé vette Iorek keskeny, izmos hátát. A medve bundája csudálatosan sűrű volt, és Lyra lenyűgözve érezte Iorek Byrnison mérhetetlen erejét. Mintha csak a kislány pehelykönnyű volna, Iorek megfordult, és elnyargalt a gerinc felé, az alacsony fák közé.

Beletelt egy kis időbe, mire Lyra megszokta a mozgást, ám ekkor vad ujjongás kerítette hatalmába. Medvén lovagol! Fölöttük az Aurora aranyívei, függönyei, körülöttük a maró sarkvidéki hideg, és az Észak mérhetetlen csöndje.

Iorek Byrnison mancsai jóformán nesztelenül haladtak a hóban. Itt silányak, csököttek voltak a fák, hiszen már a tundra szélén jártak, de az ösvényt benőtte a tüskebokor és a csökevényes bozót. A medve úgy tört át rajta, mintha pókháló volna.

Felmásztak az alacsony gerincre, kiszögellő fekete sziklák között, és hamarosan eltűnt mögöttük a csapat. Lyra szeretett volna beszélgetni a medvével – ha emberi lény, már rég összepajtáskodott volna vele –, de annyira idegen volt, vad és hideg, hogy – életében jóformán először – elfogta a félénkség. Ahogy a medve fáradhatatlanul loholt tova óriási lábain, Lyra csak ült, ringatta a mozgás, és nem szólt semmit. Talán épp ez van Iorek ínyére, gondolta Lyra, egy páncélos medve szemében nyilván csak amolyan kotnyeles bocs vagyok.

Szokatlan volt ez a medvegelés, de kényelmetlen is. Iorek Byrnison gyorsan haladt, egyszerre lépett a két jobb lábával, majd a két ballal, úgyhogy állandóan, egyenletesen ide-oda himbálózott. Lyra nem üldögélhetett tétlenül: szabályszerűen meg kellett lovagolnia a medvét.

Már egy jó órája lehettek úton; Lyra egészen elgémberedett, de mégis mélységes boldogság öntötte el – ám Iorek Byrnison egyszer csak lassított, majd megállt.

– Nézz fel – mondta.

Lyra felnézett, de előbb meg kellett dörzsölnie a szemét, mert a hidegben könnyek homályosították el. Amikor kitisztult a szeme, a látottaktól a lélegzete is elakadt. Az Aurora reszketeg villódzássá fakult, de a csillagok gyémántként ragyogtak, és a briliánsokkal tűzdelt óriási sötét boltozaton száz meg száz parányi fekete alak repült keletről, délről – észak felé.

– Madarak? – kérdezte Lyra.

– Boszorkányok – válaszolt a medve.

– Boszorkányok?! Mit csinálnak?

– Talán háborúra készülnek. Sose láttam még ennyit egyszerre.

– Ismersz boszorkányokat, lorek?

– Szolgáltam néhányat. És verekedtem is néhánnyal. Lord Faa megijedne, ha ezt látná. Ha az ellenségeitek segítségére repülnek, félhettek valamennyien.

– Lord Faa nem ijedne meg. Te se félsz, igaz?

– Még nem. Majd ha igen, akkor legyőzöm a félelmet. De jó lesz, ha szólunk Lord Faa-nak, mert lehet, hogy nem látták meg a boszorkányokat.

Lassabban haladt tovább, Lyra pedig az eget fürkészte, amíg ki nem serkedtek a könnyei. Megszámlálhatatlanul sok boszorkány szállt észak felé.

– Ott van a falu – állt meg végre Iorek Byrnison.

Sziklás domboldal aljában egy bokornyi faház csoportosult széles hómező mellett, amit Lyra befagyott tónak nézett. Valóban: famóló nyúlt bele. Alig ötpercnyire lehettek a falutól.

– Mi a kívánságod? – kérdezte a medve.

Lyra lecsusszant a hóra, de alig bírt megállni a lábán. Arca valósággal megdermedt, lába reszketett, de belekapaszkodott Iorek bundájába, és addig topogott, míg vissza nem tért az ereje.

– Egy gyerek vagy egy kísértet, vagy valami van odalent a faluban vagy a közelében – magyarázta. – Nem tudom biztosan. Le akarok menni, megkeresni, és elvinni Lord Faa-hoz meg a többiekhez, ha lehet. Azt gondoltam, hogy kísértet, de a jelképolvasó olyasmit mond, amit nem értek.

– Ha kint van az a valaki, jobban tenné, ha menedéket keresne, ha ugyan még halálra nem fagyott – mondta a medve.

– Nem hiszem, hogy meghalt... – mondta tétován Lyra. De ebben egyáltalán nem volt biztos. Az aletiométer valami kísértetieset, természetelleneset jelzett. Ez ugyan ijesztő – de hát kicsoda ő, ha nem Lord Asriel leánya?! És ki teljesíti a parancsait? Egy hatalmas medve. Hogyan is vallhatná be, hogy fél?...

– Gyerünk, nézzük meg! – mondta eltökélten.

Visszamászott a medve hátára, és Iorek egyenletes léptekkel megindult a hepehupás lejtőn. A falubeli kutyák megszimatolták, meghallották vagy megérezték a jövetelüket, és szörnyű vonyításban törtek ki; karámjukban idegesen neszeztek a rénszarvasok, agancsuk össze-összeverődött, száraz zajjal, akár a rőzse. A mozdulatlan levegőben messzire elhallatszott minden nesz.

Az első házakhoz érve Lyra jobbra-balra pillantott, összehúzott szemmel kémlelte a homályt, mert az Aurora halványult, és a hold még nem kelt fel. Imitt-amott fény villant egy-egy hóval borított tető alatt, némelyik ablaktábla mögül mintha sápadt arcok bámulnának. Bizonyára ugyancsak meghökkentek egy hatalmas jegesmedve láttán, akin egy gyerek lovagol.

A falucska közepén a móló melletti tág térre vontatták ki a csónakokat – most megannyi hókupacnak látszottak. A kutyák fülsiketítő lármát csaptak – nyilván felverték az egész falut. Ajtó nyílt, és egy férfi lépett ki, karabéllyal a kezében. Rozsomák daimónja, valóságos hózáport keltve, felugrott az ajtó mellett álló farakásra.

Lyra menten lecsusszant, és a férfi meg Iorek Byrnison közé állt. Kár volt azt mondania a medvének, gondolta, hogy a páncélra semmi szükség...

A férfi ismeretlen nyelven szólalt meg. Iorek Byrnison ugyanazon a nyelven válaszolt, és a férfi félelmében felnyögött.

– Ördögnek vél bennünket – mondta Lyrának Iorek. – Mit mondjak neki?

– Azt, hogy mi nem vagyunk ördögök, de vannak ördög barátaink. És hogy keresünk egy... egy gyereket. Egy furcsa gyereket. Csak ennyit mondj neki.

A medve szavai hallatán a férfi jobb felé mutatott, a távolba, és hadart valamit.

– Azt kérdi – tolmácsolta Iorek Byrnison –, hogy a gyerekért jöttünk-e. Félnek tőle. Megpróbálták elkergetni, de mindig visszajön.

– Mondd meg, hogy elvisszük, de nagyon csúnya tőlük, hogy így bánnak vele. Hol az a gyerek?

A férfi magyarázott valamit – hadonászása rettegésre vallott. Lyra attól tartott, még utóbb el találja sütni a puskáját – de mihelyt az ember elmondta a magáét, már szaladt is be a házba, és becsapta maga mögött az ajtót. Minden ablakból arcok kémleltek ki.

– Hol van az a gyerek? – kérdezte Lyra.

– A halászkunyhóban – mondta a medve. Sarkon fordult, és a móló felé talpalt. Lyra a nyomában. Szörnyen ideges volt. A medve egy kis kalyiba felé tartott, felemelte fejét, beleszimatolt a levegőbe, aztán az ajtónál megállt:

– Odabent van.

Lyrának úgy zakatolt a szíve, hogy lélegezni is alig bírt. Már emelte a kezét, hogy bekopogjon, de ráébredt, hogy ez nevetséges. Mélyet lélegzett, el akarta kiáltani magát, de aztán rájött, hogy nem tudja, mit mondjon. Jaj, milyen sötét van! Miért is nem hozott lámpást...

Hiába; és különben sem lenne jó, ha a medve látná rajta, mennyire fél. Iorek azt mondta, majd legyőzi a félelmet – hát most neki is ez a dolga. Felemelte a reteszt rögzítő rénszarvasszíjat, és nagyot rántott a befagyott ajtón. Nagy kattanással kinyílt. El kellett rugdosnia a küszöbön összegyűlt havat, úgy tudta csak kitárni az ajtót. Pantalaimonra nem számíthatott, ő csak rohangált fel-alá hermelin alakjában, fehér árnyék a fehér földön, és riadt kis vakkantásokat hallatott.

– Pan, az isten szerelmére! – szólt rá Lyra. – Legyél denevér! Menj be, nézzél helyettem...

Nem és nem. És megszólalni sem volt hajlandó. Ilyennek csak egyetlenegyszer látta, amikor Rogerrel a Jordan-kollégium kriptájában szándékosan rossz helyre rakták a daimónérméket. Pantalaimon még nála is jobban retteg. Iorek Byrnison meg egyszerűen leheveredett a hóra, és egy szót se szól.

– Gyere ki! – szólt be Lyra a kalyibába, olyan hangosan, ahogyan csak mert. – Gyere ki!

Semmi válasz. Lyra még egyet nyomott az ajtón. Pantalaimon a karjába ugrott, lökte-taszigálta macska alakjában:

– Menjünk innen! Ne maradjunk itt! Jaj, Lyra, menjünk már! Fordulj vissza!

Lyra megpróbálta féken tartani, és közben érzékelte, hogy Iorek Byrnison feltápászkodik. Ahogy megfordult, megpillantott egy alakot, aki sebesen közeledett a faluból, kezében lámpással. Amikor a közelükbe ért, felemelte a lámpást: öregember volt, ráncos arca széles, szeme alig látszott az ezernyi redő között. Sarki róka volt a daimónja.

Mondott valamit, Iorek Byrnison pedig tolmácsolt:

– Azt mondja, nem ez az egyetlen ilyen gyerek. Többet is látott az erdőben. Némelyik gyorsan meghal, némelyik életben marad.

Ez itt szívós, azt mondja. De jobb lenne neki is, ha meghalna.

– Kérdezd meg, kölcsönkaphatom-e a lámpását – mondta Lyra.

A medve szavai hallatán a férfi azon nyomban odanyújtotta a lámpást, és hevesen bólogatott. Lyra megköszönte a lámpást, a férfi pedig sietősen hátrált – látszott, szeretne minél távolabb kerülni Lyrától, a kalyibától, és főleg a medvétől. Mi van, ha ez a gyerek éppen Roger? – hasított Lyrába a gondolat. És teljes szívéből fohászkodott, hogy ne ő legyen az. Pantalaimon, ismét hermelin alakjában, belekapaszkodott, apró karmai belemélyedtek Lyra anorákjába.

Lyra magasra emelte a lámpást, belépett a kalyibába, és ekkor meglátta, mit művel az Áldozárok Testülete, és miféle áldozatra kényszerítik a gyerekeket.

A kisfiú a farácshoz kuporodott, amelyen sorokban függtek a kibelezett halak, deszkamereven. A gyerek egy haldarabot szorongatott, úgy, ahogy Lyra szorította két kézzel szívéhez Pantalaimont: ez volt mindene, egy darabka szárított hal – mert nem volt daimónja. Az Átkosok elvágták tőle. Ez volt az intercízió, és ilyen egy elválasztott gyerek.

13.

Párbaj

HA az első ösztönére hallgat, Lyra elfutott volna, amilyen sebesen csak bírja a lába. Felkavarodott a gyomra. Emberi lény daimón nélkül – mintha valakinek nem volna arca, vagy kívül hordaná a bordáit, és kifordítva a szívét: természetellenes és kísérteties, az éji szellemek világába tartozó, nem az éber józan eszébe. Lyra forrón szorította magához Pantalaimont, szédült, hányinger kerülgette, és akármilyen hideg volt, kiverte a veríték.

– Borzas... – szólalt meg a kisfiú. – Elhoztad Borzast? Lyra rögtön tudta, mire gondol.

– Nem... – válaszolt reszketeg, riadt hangon. Aztán megkérdezte: – Mi a neved?

– Tony Makarios – mondta a kisfiú. – Hol van Borzas?

– Nem tudom... – kezdte Lyra, aztán nagyot nyelt, hogy úrrá legyen émelygésén.

– Az Átkosok... – De nem tudta befejezni. Ki kellett mennie a kalyibából; leült a hóba egymagában. Csakhogy persze nem volt egymagában, sosincs egymagában, hiszen Pantalaimon mindig vele van. Jaj, ha őt is elszakítanák Pantol, mint ezt a kisfiút a Borzasától! Ennél rosszabb nincs is a világon! Lyra azon kapta magát, hogy zokog, Pantalaimon is nyüszített, és mindkettejükben szenvedélyes szánalom ébredt a fél gyerek iránt.

Aztán Lyra nagy nehezen talpra állt.

– Gyerünk – szólalt meg reszketeg hangon. – Tony, gyere ki! Elviszünk valahova, ahol biztonságban vagy.

Mozgás támadt a kalyibában. A kisfiú megjelent az ajtóban: még akkor is a szárított halat szorongatta. Meleg holmi volt rajta, párnázott, bélelt szénselyem anorák és szőrmecsizma, de minden darab ócska volt, és látszott, hogy nem rá szabták. Az Aurora maradékának és a hófödte tájnak halvány fényében még elveszettebbnek és szánandóbbnak látszott, mint az imént, amikor a lámpás fényénél a halszárító állvány mellett kuporgott.

A falusi, aki a lámpást hozta, hátrált pár lépést, és onnan kiáltott valamit.

– Azt mondja – tolmácsolt Iorek Byrnison –, hogy fizesd meg a halat.

Lyra legszívesebben utasította volna a medvét, hogy tépje szét az embert, de csak ennyit mondott:

– Megszabadítjuk őket a gyerektől. Nem pusztulnak bele, ha ezért cserébe adnak egy halat.

A férfi motyogott valamit, de nem vitatkozott. Lyra letette a lámpást a hóra, és megfogta a fél gyerek kezét, hogy a medvéhez vezesse. A kisfiú gyámoltalanul lépkedett, nem látszott rajta se meglepetés, se félelem a hatalmas fehér állat láttán. Csak akkor szólalt meg, amikor Lyra felsegítette Iorek hátára:

– Nemtom, hova lett az én Borzasom.

– Mi se tudjuk, Tony – mondta Lyra. – De majd... majd megbüntetjük az Átkosokat. Ígérem. Iorek, nem baj, ha én is felülök?

– A páncélom húsz gyereknél is súlyosabb – mondta a medve.

Lyra hát felmászott Tony mögé, és rászólt, hogy kapaszkodjon jó erősen a medve bundájába. Pantalaimon Lyra csuklyájában kuporgott, melegen, szorosan, telve szánalommal. Lyra tudta, hogy Pantalaimon legszívesebben megsimogatná, becézgetné a fél gyereket, megnyalogatná, megmelengetné, ahogyan a saját daimónja csinálná – csak hát természetesen ezt is tiltja a nagy tabu.

Átügettek a falun, a gerinc felé. A falubeliek elszörnyedve, de egyszersmind riadt megkönnyebbüléssel nézték, amint az irtóztatóan megcsonkított teremtményt elviszi egy kislány meg egy nagy jegesmedve.

Lyra szívében viaskodott az irtózás a részvéttel, és a részvét győzött. Átkarolta a sovány kis alakot, hogy le ne pottyanjon. A visszaút hidegebb, nehezebb, sötétebb volt, mégis gyorsan eltelt. Iorek Byrnison fáradhatatlan volt, Lyrának pedig szinte már vérévé vált a medvegelés, nem kellett félnie, hogy lepottyan. A tehetetlen kis test, amit átkarolt, annyira könnyű volt, hogy nem esett volna nehezére támogatni, csakhogy Tony deszkamereven tartotta magát, nem mozgott együtt a medvével.

A fél gyerek időnként meg-megszólalt.

– Mit mondasz? – kérdezte Lyra.

– Azt, hogy tudja-e majd, hol vagyok?

– Persze, hogy tudja, rád fog találni, és mi is megtaláljuk őt. Kapaszkodj jó erősen, Tony. Már nem vagyunk messze...

A medve egyenletesen ügetett. Lyra maga sem tudta, mennyire elfáradt, míg utol nem érték a gyiptusokat. A szánok épp megálltak, hogy a kutyák pihenhessenek, és egyszer csak ott volt mindenki, Farder Coram, Lord Faa, Lee Scoresby, mind rohantak segíteni, aztán némán meghátráltak, amikor meglátták a másik alakot Lyra előtt. Lyra annyira elgémberedett, hogy a karja valósággal ráfagyott a gyerekre, John Faa-nak kellett gyengéden lesegítenie kettejüket a medve hátáról.

– Jóságos ég, hát ez mi? – kérdezte. – Lyra, gyermek, mit találtál?

– Tony a neve – motyogta fagyos ajka közül Lyra. – Elvágták tőle a daimónját. Ezt művelik az Átkosok.

A férfiak rémülten hátráltak, de a medve, Lyra meglepetésére, rájuk pirított.

– Szégyelljetek magatokat! Gondoljatok arra, mit vitt véghez ez a gyermek! Lehet, hogy nincs bennetek annyi bátorság, de legalább ne mutogassátok!

– Igazad van, Iorek Byrnison – mondta John Faa, és a többiekhez fordult. – Rakjatok a tűzre, melegítsetek levest ennek a gyermeknek. Mind a két gyereknek. Farder Coram, felhúzták már a kunyhódat?

– Igen, John. Hozd ide a kislányt, megmelengetjük...

– Meg a kisfiút – mondta valaki. – Hadd egyen, hadd melegedjen, még ha... Lyra szólni akart John Faa-nak a boszorkányokról, de mindenki el volt foglalva, ő meg annyira elfáradt... Lámpások fénye, fafüst, sürgölődő alakok... Egyszer csak érezte, hogy Pantalaimon hermelinfoga gyengéden a fülébe csíp, s amikor magához tért, a medve képe ott volt egy arasznyira az ő arcától.

– A boszorkányok – suttogta Pantalaimon. – Szóltam Ioreknek.

– Aha – motyogta Lyra. – Iorek, köszönöm, hogy odavittél és visszahoztál.

Lehet, hogy elfelejtek szólni Lord Faa-nak a boszorkányokról, hát jobb lesz, ha te szólsz neki.

Még hallotta, hogy a medve mond valamit, aztán elnyomta az álom.

Amikor felébredt, már nappal volt – már amennyire ez azon a vidéken lehetséges. Az ég halvány volt délkeleten, a levegőt szürke pára töltötte el, a gyiptusok mint megannyi megtermett kísértet mozogtak, rakták a szánokat, szerszámozták a kutyákat.

Lyra mindezt Farder Coram szánjának menedékéből látta, ahol egy halom szőrme alatt feküdt. Pantalaimon már egy ideje ébren volt, sarki róka alakját próbálgatta, majd visszatért kedvenc hermelinformájába.

Iorek Byrnison a közelben aludt a havon, fejét nagy mancsaira hajtva; de Farder Coram már buzgólkodott, s mihelyt Pantalaimon előbukkant, ő odabicegett, hogy felébressze Lyrát.

Lyra meglátta, és felült.

– Farder Coram, tudom már, mi az, amit nem értettem! Az aletiométer folyton azt mondta, hogy madár és nem, és ebből nem tudtam semmit kihámozni, mivel azt jelentette, hogy nincs daimón, és nem értettem, hogy ez hogyan lehetséges... Mi van?

– Lyra, nem szívesen mondom el neked mindazok után, amit véghezvittél, de a kisfiú egy órával ezelőtt meghalt. Nem tudott megnyugodni, nem bírt megmaradni egy helyben; folyton a daimónja után kérdezősködött, és annyira szorongatta azt a semmi kis darab halat, mintha... Jaj, nem is tudok beszélni róla, gyermek; de végre lehunyta a szemét, és elcsendesedett, és csak ekkor látszott, hogy békességben van, mert épp olyan volt, mint bárki halott, akinek a daimónja természetes úton távozott. Megpróbáltak sírt ásni neki, de a föld kemény, akár a vas. John Faa tehát elrendelte, hogy rakjanak máglyát, és el fogják hamvasztani, hogy szét ne marcangolják a dögevők. Bátor cselekedetet vittél véghez, gyermek, jó cselekedetet. Büszke vagyok rád. Most már tudjuk, micsoda szörnyű gonoszságra képesek azok az emberek, és kötelességünk világosabban áll előttünk, mint valaha. Neked most pihenned kell, és enned, mert az este elaludtál, mielőtt erőre kaphattál volna. Márpedig ilyen zord hidegben enni kell, különben elgyengülsz...

Sürgött-forgott Lyra körül, helyre dugdosta a szőrméket, meghúzta a kötelet a szán fölött, kibogozta a kutyák szerszámát.

– Farder Coram, hol van most az a kisfiú? Elégették már?

– Nem, Lyra, amott fekszik.

– Meg akarom nézni.

Farder Coram nem tagadhatta meg a kislány kérését, hiszen látott már holttestet, és meglehet, a látvány megnyugtatja.

Pantalaimon tehát fehér nyúl alakjában szökdelt Lyra lábánál, ő pedig végigbaktatott a szánok mellett, oda, ahol néhány férfi rőzsét halmozott fel.

A kisfiú holtteste kockás pokróccal letakarva feküdt az ösvény mellett. Lyra letérdelt, és felemelte a takarót. Egy férfi meg akarta akadályozni, de a többiek a fejüket rázták.

Pantalaimon Lyra mellé osont, a kislány pedig lenézett a szánalmas, sovány kis arcra. Lyra kibújtatta kezét a szőrme kesztyűből, és megérintette a fiú szemét. Hideg volt, akár az üveggolyó, és Farder Coramnak igaza volt: szegény kis Tony Makarios egyáltalán nem különbözött senki más embertől, akinek halálában eltávozott a daimónja. Ó, ha tőle vennék el Pantalaimont! Lyra felkapta és szívére szorította. És szegény kis Tonynak nem maradt más, mint az a szánalmas darabka hal...

Hova lett?

Lyra lehúzta a pokrócot. A hal eltűnt.

Lyra talpra ugrott, dühtől szikrázó szemmel nézett a közelben ácsorgó férfiakra.

– Hol van a hala?

Álltak, bámultak, nem tudták, miről beszél – de némelyik daimón tudta, és összenéztek. Az egyik férfi bizonytalanul elvigyorodott.

– Mit röhögsz?! Kitépem a szívedet, ha ki mered nevetni! Az volt a mindene, egy vacak szárított hal, az maradt neki a daimónja helyett, csak azt szerethette, ahhoz lehetett gyengéd! Ki vette el tőle? Hova lett?

Pantalaimon vicsorgó hóleopárd volt, akárcsak Lord Asriel daimónja, de Lyra dühében ezt nem is látta. Nyugalom, Lyra – szólt az egyik férfi. – Nyugalom, gyermek.

– Ki vette el?! – dühöngött Lyra, és a gyiptus egy lépést hátrált.

– Nem tudtam – mentegetőzött egy másik férfi. – Azt hittem, éppen azon rágódott. Kivettem a kezéből, mert gondoltam, úgy illendőbb. Ennyi az egész, Lyra.

– Akkor hova lett?

– Azt gondoltam, már nem kell – feszengett a férfi –, hát odaadtam a kutyáimnak. Bocsáss meg.

– Nem nekem kell megbocsátanom, hanem neki – vetette oda Lyra, letérdelt, és kezét a halott gyermek jéghideg arcára tette.

Aztán eszébe jutott valami. Belekotort szőrméi közé. A hideg szinte tőrként hatolt be, amikor kinyitotta anorákját, de néhány pillanat múlva megtalálta, amit keresett: erszényéből elővett egy aranytallért, aztán megint beburkolózott.

– Add ide egy kicsit a késedet – mondta a férfinak, aki a halat elvette. Aztán megkérdezte Pantalaimont: – Hogy is hívták?

Pantalaimon persze megértette.

– Borzas – válaszolta.

Lyra szőrmekesztyűs bal kezében szorongatta a pénzdarabot, s a késsel belekarcolta a daimón nevét az aranyba.

– Remélem, ez megteszi, ha úgy gondoskodom rólad, mintha tudós lettél volna a Jordanben – suttogta Lyra a halott kisfiúnak, és szétfeszítette a fogsorát, hogy az érmét a szájába csúsztathassa.

Visszaadta a férfinak a kést, és a reggeli félhomályban visszaballagott Farder Coramhoz.

Az öregember adott a kislánynak egy bögre forró levest. Lyra mohón szürcsölte.

– Mit gondolsz, hová igyekeznek a boszorkányok, Farder Coram? – kérdezte Lyra. – Vajon közöttük van-e a te boszorkányod?

– Az én boszorkányom? Ezt azért nem mondanám, Lyra. Különben akárhová mehetnek. Sok minden igazgatja a boszorkányok életét; számunkra láthatatlan dolgok; rejtelmes betegségek tizedelik őket, amiknek mi fittyet hánynánk; számunkra felfoghatatlan okokból háborúznak; a tundra parányi növényeiből merítenek örömöt és bánatot... De bárcsak én is láttam volna a röptüket, Lyra. Bárcsak tanúja lehettem volna egy ilyen látványnak... No, idd ki szépen a levesedet! Kérsz még?

Lyra új erőre kapott az ételtől, és hamarosan a lelke is felengedett. A többiekkel együtt ő is odament és nézte, amint a kis fél gyereket a halotti máglyára fektetik; lehajtott fejjel, csukott szemmel hallgatta John Faa imádságát, aztán a férfiak szénszesszel hintették meg a máglyát, meggyújtották, és a következő pillanatban már lángolt.

Mihelyt a tűz leégett, megint útra keltek. Kísérteties utazás volt. Hamarosan eleredt a hó, másból sem állt a világ, mint az élen haladó kutyák szürke árnyékából, a szán imbolygásából-csikorgásából, a maró hidegből, meg az égnél éppen csak kicsit sötétebb és a földnél éppen csak egy kicsit világosabb nagy pelyhek gomolygó tengeréből.

És a kutyák futottak, futottak, farkukat magasra emelték, orrlyukuk párát lehelt. Északra, egyre északabbra... Eljött a fakó délidő, majd ismét félhomály borult a világra. Egy hasadékban megálltak, ettek, ittak, pihentek, tájékozódtak, s míg John Faa Lee Scoresbyvel tárgyalt arról, mi lenne a léggömb felhasználásának leghasznosabb módja, Lyrának eszébe jutott a kémbogár. Megkérdezte Farder Coramtól, mi történt a bogár tömlöcével, a dohányosszelencével.

– Jól elzártam – mondta az öregember. – Lent van a szerszámostarisznya alján, de semmi sem látszik belőle; még a hajón leforrasztottam. Őszintén szólva nem tudom, mihez kezdjünk vele. Esetleg ledobhatnánk egy tűzbányába, az talán elbánna vele. De ne aggódj, Lyra. Amíg nálunk van, nem eshet bajod.

Lyra az első adódó alkalommal belenyúlt a keményre fagyott vászon szerszámostarisznyába, és kihalászta a kis szelencét. Még hozzá sem ért, már érezte benne a zúgást.

Míg Farder Coram a többi vezetővel tárgyalt, Lyra elvitte a szelencét Iorek Byrnisonhoz, és elmagyarázta, mire gondol. Akkor támadt az ötlete, amikor eszébe jutott, milyen könnyedén hasította fel Iorek a motorház fémfedelét.

Iorek meghallgatta, aztán fogta egy kétszersültesdoboz tetejét, és lapos kis hengerré hajtotta. Milyen ügyes a keze! – álmélkodott Lyra: ellentétben a többi medvével, Ioreknek meg a fajtájának szembeállítható volt a két hüvelykjén a karma, s ezzel rögzítette azt a darabot, amin éppen dolgozott. Érezte a fémek erejét és hajlékonyságát, vagyis csak egyszer-kétszer kellett egy-egy darabot felemelnie, erre vagy arra hajlítania, máris körbefuttatta rajta a karmát, és megjelölte a hajtásvonalat. Most is addig hajtogatta az oldalakat, míg karimát nem képeztek, akkor aztán fedelet is hajlított-illesztett rá. Lyra kérésére két dobozt csinált; az egyik akkora volt, mint az eredeti dohányosszelence, a másikba meg éppen belefért, köréje pedig jó csomó szőr, moha és zuzmó került, szorosra döngölve, hogy elfojtsa a zúgást. Mire becsukta, épp akkora volt és olyan formájú, mint az aletiométer.

Amikor mindez elkészült, Lyra letelepedett Iorek Byrnison mellé, aki egy kőkeményre fagyott rénszarvascubákon rágódott.

– Iorek – szólt a kislány –, rossz az, hogy nincs daimónod? Nem vagy nagyon magányos?

– Magányos? Nem is tudom. Azt mondják, hideg van. Én nem tudom, milyen a hideg, hiszen én nem fázom. És azt sem tudom, mit jelent az, hogy magányos. A medve társtalannak születik.

– És milyenek Svalbard medvéi? – tudakolta Lyra. – Sok ezren vannak, ugye? A medve nem felelt. Olyan zajjal roppantotta félbe a cubákot, mintha fát hasogatna.

– Ne haragudj, Iorek – kérlelte Lyra. – Remélem, nem sértettelek meg. Csak éppen kíváncsi vagyok. A svalbardi medvékre meg különösen, az apám miatt.

– Kicsoda az apád?

– Lord Asriel. Svalbardon raboskodik. Azt hiszem, azÁtkosok árulták el, és fizetnek a medvéknek, hogy tartsák börtönben.

– Nem tudom. Nem vagyok svalbardi medve.

– Én pedig azt hittem...

– Nem. Svalbardi medve voltam, de már nem vagyok az. Kiközösítettek, mert megöltem egy medvét. Megfosztottak rangomtól, vagyonomtól, páncélomtól, száműztek az emberek világának peremére. Ha felfogadtak, verekednem kellett, vagy durva munkát végeznem, és az emlékezetemet szeszbe fojtottam.

– Miért ölted meg azt a medvét?

– Dühből. Elvesztettem az önuralmamat. Megöltem, és megkaptam jogos büntetésemet.

– Pedig gazdag voltál és hatalmas – ámult Lyra. – Épp mint az apám, Iorek! Pontosan ez történt vele is, amikor én születtem, ő is megölt valakit, és tőle is elvették mindenét. De az már régen volt, sokkal régebben, mint amikor Svalbardon bebörtönözték. Én nem tudok semmit Svalbardról, csak azt, hogy a legeslegtávolabbi Északon van... Ott minden csupa jég? Oda lehet jutni a befagyott tengeren?

– Erről a partról nem. Svalbardról délre olykor befagy a tenger, máskor meg nem. Hajóra lenne szükség.

– Vagy léggömbre.

– Igen, csak ahhoz megfelelő szél is kell.

Rágódott a rénszarvascombon, és Lyrának hirtelen vad gondolata támadt. Eszébe jutott az éjszakai égen repülő boszorkányhad; de nem szólt erről. Svalbardról kérdezgette Iorek Byrnisont, és kíváncsian hallgatta, amikor a medve a lassan csúszó gleccserekről mesélt, sziklákról és jégtáblákról, ahol százával hevernek a fényes agyarú rozmárok, a fókától hemzsegő tengerről, a narválokról, amelyek a jeges víz fölött csapnak össze hosszú, fehér agyarukkal; a komor, fagyos partról, az égbe nyúló szirtekről, ahol gonosz szellemek tanyáznak és le-lecsapnak, a szénaknákról és tűzbányákról, ahol kovács medvék kalapálják a hatalmas vaslemezeket, és szegecselik páncéllá...

– De ha elvették a páncélodat, Iorek, ezt a mostanit honnan szerezted?

– Magam készítettem Novaja Zemlján, égi vasból. Egészen addig csonka voltam. Fél medve.

– Tehát a medvék tudnak maguknak lelket csinálni – tűnődött el Lyra. Mi mindent kell még megtanulnia? – Kicsoda Svalbard uralkodója? – folytatta a kérdezősködést. – Van a medvéknek királyuk?

– Van. Iofur Raknison a neve.

Ez a név megpendítette Lyrában az emlékezet húrjait. Már hallotta valamikor, de ugyan hol? Méghozzá nem is medve hangján, nem is gyiptusén.

A hang, amely kiejtette, tudósé volt, pontos, pedáns, arrogáns – hamisítatlan Jordan-kollégiumbeli hang. Lyra erőltette az emlékezetét. Hiszen olyan jól ismeri azt a hangot!

Megvan! Az ejtőzőszoba! A tudósok Lord Asrielt hallgatják. A Palmer-ház professzora említette Iofur Raknisont. A panserbjorne szót használta, amit Lyra nem ismert, és azt sem tudta akkor, hogy Iofur Raknison – medve. De vajon mit is mondott? Hogy Svalbard királya hiú, hogy hízelgéssel le lehet venni a lábáról. Mondott még valamit – bárcsak emlékezne rá! De hát annyi minden történt azóta...

– Ha az apádat Svalbard medvéi őrzik – mondta Iorek Byrnison –, nem fog elmenekülni. Nincs ott fa, amiből csónakot lehetne ácsolni. De ha rangbéli ember, tisztességes bánásmódban lesz része. Házat adnak neki, abban lakhat, szolgája is lesz, étele, tüzelője.

– Le lehet a medvéket valaha is győzni, Iorek?

– Nem.

– Hát túljárni az eszükön?

Iorek Byrnison abbahagyta a rágást, és egyenesen Lyrára nézett. Rövid hallgatás után megszólalt:

– Sohasem fogjátok legyőzni a páncélos medvéket. A páncélomat láttad; most nézd meg a fegyvereimet.

Ledobta a cubákot, és tenyérrel felfelé Lyra elé tartotta a mancsait. Vagy háromujjnyi vastag szaruréteg fedte a fekete mancsokat, a karmok mindegyike legalább olyan hosszú volt, mint Lyra keze, és éles, akár a késpenge. Iorek hagyta, hogy Lyra megtapogassa a mancsát.

– Egyetlen csapásunk betöri egy fóka koponyáját – mondta a medve. – Vagy elroppantja egy ember gerincét, vagy letépi a karját-lábát. És harapni is tudunk. Ha meg nem állítasz a minap Trollesundban, úgy szétroppantom annak az embernek a koponyáját, akár a tojás héját. Ennyit az erőnkről; no és most nézzük, hogyan lehet túljárni az eszünkön. Megmutassam? Fogj egy botot, és vívjál velem.

Lyra szeme felcsillant. Letört egy ágat egy hófödte bokorról, letördelte róla a gallyacskákat, és ide-oda csapott vele, akár a tőrrel. Iorek Byrnison letelepedett és várt, elülső mancsa az ölében. Lyra szembeállt vele, de nem akart feléje szúrni, hisz oly békésen üldögél. Megsuhogtatta a botot, jobbra-balra cselezett, Iorek meg csak ült mozdulatlanul. Lyra néhányszor megismételte a mozdulatokat, de a nagy medve meg se moccant.

Végül Lyra elszánta magát, hogy egyenesen feléje szúrjon; nem erősen, csak épp a gyomrához akarta érinteni a botot. A medve mancsa nyomban előrenyúlt, s elpöccintette.

Lyra újra próbálkozott – ugyanazzal az eredménnyel. Iorek sokkal gyorsabban és biztosabban mozgott, mint ő. Megpróbálta istenigazában eltalálni, forgatta a botot, akár a vívó a tőrt, de egyetlenegyszer sem tudott a medve testéhez érni. Amaz előre kitalálta minden mozdulatát, s amikor ő a fejét célozta meg, a nagy mancs félresöpörte a botot, amikor pedig cselezett, Iorek meg se mozdult.

Lyra nekikeseredett. Támadásba lendült, döfködött, csapkodott, csépelt, szurkált, de egyetlenegyszer sem tudta kikerülni a mancsokat. Mindenhol ott voltak, pontosan idejében, hogy hárítsanak, pontosan a megfelelő helyen, hogy megakasszák a támadást.

Végül Lyra pihegve leeresztette a botot. Kiverte a verejték, zihált, kimerült, a medve meg akkor is mozdulatlan volt, akár a kőszobor. Ha Lyra kezében igazi kard van, gyilkos hegyű, akkor sem érte volna Ioreket egy karcolás sem.

– Fogadok, hogy a puskagolyót is elfogod – pihegte a kislány, és elhajította a botot. – Hogy csinálod?

– Nem vagyok ember – felelte a medve. – Ezért nem lehet medvének sohasem túljárni az eszén. A trükköt, a fortélyt éppolyan tisztán látjuk, mint a kezet meg a lábat. Olyan a szemünk, mint az emberé volt valamikor réges-régen. De te tudsz erről, hiszen te érted a jelképolvasót.

– Az nem ugyanaz – rázta meg a fejét Lyra. Most még jobban ingerelte a medve, mint amikor a dühének volt tanúja.

– Ugyanaz – mondta Iorek. – Felnőtt ember nem tudja olvasni. Ami én vagyok az emberi ellenfélnek, az vagy te a felnőtteknek a jelképolvasóval.

– Lehet – mondta Lyra, zavartan, kelletlenül. – Ez azt jelenti, hogy mire felnövök, elfelejtem, hogyan kell leolvasni?

– Ki tudja? Én még sohasem láttam jelképolvasót, sem senkit, aki le tudná olvasni. Te talán más vagy, mint a többiek.

Megint négy lábra ereszkedett, és tovább rágcsálta a húst. Lyra legszívesebben azonhelyt kérdőre fogta volna az aletiométert, de hideg volt; különben is már szólították, mert ideje továbbmenni. Fogta a Iorek Byrnison készítette dobozokat, az üreset visszatette Farder Coram szerszámostarisznyájába, azt pedig, amelyikben a kémbogár volt, az aletiométerrel együtt a derekán hordott szütyőbe. Örült, hogy továbbmennek.

A vezetők egyetértettek Lee Scoresbyvel, hogy a legközelebbi megállónál felfújják a léggömböt, és Lee a levegőből fog kémkedni. Lyra persze borzasztóan szeretett volna vele repülni, és természetesen megtiltották, de egész úton egy szánon utazott vele, és agyongyötörte a kérdéseivel.

– Mr. Scoresby, hogyan repülne el Svalbardra?

– Irányítható léggömb kellene, gázmotorral; olyasmi, mint a léghajó. Vagy pedig erős déli szél. De az ördögbe is – nem merném megtenni. Láttad már Svalbardot? A legsivárabb, kopárabb, utálatosabb, barátságtalanabb isten háta mögötti bugyra a világnak, a nagy semmi közepén.

– És mi lenne, ha Iorek Byrnison szeretne visszamenni?...

– Akkor megölnék. Iorek számkivetett. Mihelyt beteszi oda a lábát, darabokra tépik.

– Hogyan kell felfújni a léggömböt, Mr. Scoresby?

– Kétféleképpen. Kénsavat öntök vasreszelékre, ezáltal hidrogén képződik. A kibocsátott gázzal fokozatosan megtöltöm a léggömböt. A másik módja, hogy földgázszelelő lyukat kell keresni egy tűzbánya mellett. Rengeteg gáz meg kőolaj van a föld alatt. Szükség esetén fejleszthetek gázt kőolajból, sőt akár szénből is; gázt fejleszteni nem nehéz. De a leggyorsabb, ha földgázt használok. Egy jó szelelőlyukból egy óra alatt meg lehet tölteni a ballont.

– Hány embert tudna vinni? – Szükség esetén akár hatot.

– Elbírná Iorek Byrnisont, páncélostul?

– Már vittem is. Egy alkalommal a tatárok kezéből mentettem ki, amikor elvágták az útját, és ki akarták éheztetni. A tunguzföldi hadjáratban történt. Berepültem, és elvittem. Mondani könnyű, de az ördögbe is, a hasamra ütöttem, úgy becsültem fel az öreg legény súlyát. Aztán arra kellett építenem, hogy a jégvára alatt találok földgázt. Szerencsére onnan fentről láttam, milyen lent a talaj, és megsaccoltam, hogy bátran áshatunk. Ha ugyanis le akarok szállni, ki kell eresztenem a gázt a ballonból, és ha nincs több gáz, lőttek a felszállásnak. No de azért csak boldogultunk, páncélostul, mindenestül.

– Mr. Scoresby, tudja, hogy a tatárok kilyukasztják az emberek fejét?

– Hát. Évezredes szokásuk. A tunguzföldi hadjáratban élve elfogtunk öt tatárt, és hármójuknak lyuk volt a koponyájában. Az egyiküknek kettő.

– Egymásét is kilyukasztják?

– De ki ám! Először vágnak egy takaros kis karikát a fejbőrbe, azt felemelik, alatta ott a csont. Utána kivágnak a koponyacsontból egy kis kört, óvatosan, hogy be ne hatoljanak az agyba, aztán a bőrt szép rendesen visszavarrják.

– Azt hittem, csak az ellenségeiknek csinálják!

– Ugyan már! Az ilyesmi nagy kiváltság. Azért csinálják, hogy az isteneik szót érthessenek velük.

– Hallott egy Stanislaus Grumman nevű felfedezőről?

– Grummanról? Hát. Két éve, mikor átrepültem a Jenyiszej folyó fölött, találkoztam az egyik csapatával. Odafent akart élni a tatár törzsek között. Alighanem neki is ki volt lyuggatva a koponyája. Hozzátartozott a beavatási ceremóniához, de akitől hallottam, nem sokat tudott róla.

– És ha olyan tiszteletbeli tatár volt, miért ölték meg?

– Megölték? Hát meghalt?

– Meg. Láttam a fejét – közölte büszkén Lyra. – Apám talált rá. Láttam, amikor Oxfordban, a Jordan-kollégiumban megmutatta a tudósoknak. Őt is megskalapolták.

– Ki?

– Hát a tatárok. Legalábbis a tudósok azt gondolták... De talán nem is ők csinálták.

– Talán nem is Grumman feje volt – mondta Lee Scoresby. – Lehetséges, hogy az apád félrevezette a tudósokat.

– Meglehet – gondolkodott el Lyra. – Pénzt kért tőlük.

– És amikor meglátták a fejet, leszurkolták a pénzt?

– Aha.

– Jó kis trükk. Aki ilyesmit lát, kileli a hideg. Nemigen nézi meg közelebbről.

– Kivált a tudósok – mondta Lyra.

– Hát ebben te jobban eligazodol, mint én. De ha csakugyan Grumman feje volt, fogadok, nem a tatárok skalpolták meg. Az ellenségeiket skalpolják meg, nem a maguk embereit, és Grumman fogadott tatár volt.

Lyra meghányta-vetette magában a hallottakat, miközben tovább haladtak. Rengeteg jelentőségteljes dolog kavargott az agyában: az Átkosok meg a kegyetlenségük, félelmük a Portól, a város, amit az Aurora megmutatott, apja, Svalbard, anyja... Ugyan hol lehet?... Az aletiométer, az északnak repülő boszorkányok. .. És szegény kis Tony Makarios; és a rugóra járó kémbogár, és az árnyékvívás Iorek Byrnisonnal...

Elnyomta az álom. És minden órával közelebb jártak Bolvangarhoz.

14.

Bolvangar fényei

LYRÁNAK nem árulták el, de Farder Coramot is, John Faa-t is aggasztotta, hogy színét se látják, hírét se hallják Mrs. Coulternek. Azt már nem tudták, hogy Lyra hasonlóképpen aggódik.

Lyra félt Mrs.Coultertől, és gyakran gondolt rá.

Lord Asriel immár „apa” volt, de Mrs. Coulter egy pillanatig sem volt „anya”. Méghozzá azért, mert Mrs. Coulter daimónja, az aranymajom, akit Pantalaimon szívből utált, Lyra szerint az ő titkaikat fürkészte, kivált az aletiométert.

És nyilvánvaló, hogy kergetik őket – ostobaság lenne tagadni. Ha semmi más, a kémbogár ékesen bizonyítja.

Amikor azonban az ellenség lecsapott, a csapást nem Mrs. Coulter mérte rájuk. A gyiptusok meg akartak állni, hogy pihentessék a kutyákat, rendbe hozzák a javításra szoruló szánokat, és előkészítsék fegyvereiket a Bolvangar ellen intézendő támadásra. John Faa remélte, hogy Lee Scoresby talál földgázt, hogy megtölthesse kisebbik léggömbjét, és felszálljon, kikémlelni a terepet. A repülő azonban éppoly gondosan figyelte az időjárást, akárcsak a tengerészek, és megállapította, hogy köd lesz; s valóban, alig álltak meg, sűrű pára ereszkedett le. Lee Scoresby tudta, hogy fentről semmit sem láthat, hát azzal kellett beérnie, hogy ellenőrizte felszerelését, habár mindent a lehető legnagyobb rendben tartott. És ekkor, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, nyílzápor zúdult rájuk a sötétségből.

Három gyiptus férfi azonnal elesett, és oly halkan adták ki párájukat, hogy senki semmit nem hallott. Csak akkor fedezték fel szomszédaik, mi történt, amikor a kutyaszánok szerszámaira rogytak, avagy mozdulatlanul hevertek – de akkor már késő volt, mert egyre zúdult rájuk a nyílzápor. Néhányan felnéztek: ugyan, mi ez a gyors, rendszertelen, kopogó zörej, ahogy a nyilak fába vagy fagyott vitorlavászonba ütköztek.

A gyiptusok sorának közepén haladó John Faa tért magához elsőnek, és parancsszavakat ordított. Dermedt kezek, merev végtagok mozdultak, hogy engedelmeskedjenek parancsainak, miközben záporoztak a nyilak, mint valami halált hozó felhőszakadás.

Lyra kint volt a szabadban, a nyilak a feje fölött zúdultak el. Pantalaimon előbb hallotta meg, mint ő, és leopárd alakjában ledöntötte lábáról Lyrát, hogy ne találhassák el. Lyra kidörzsölte szeméből a havat, és megfordult, hogy lássa, mi történik, mert a félhomályban nagy volt a kavarodás és a lárma. Óriási üvöltést hallott, azután Iorek Byrnison páncéljának kongását, csikorgását, ahogy a medve átugrott a szánokon, és a ködbe vetette magát. Akcióját ordítás, fogcsikorgatás, recsegés-ropogás, rémült kiáltozás kísérte, míg dühöngő medveordítás közepette vágott rendet az ellenség soraiban.

De ki az ellenség? A gyiptusok a szánok védelmére sereglettek, de ettől csak még jobb célpontot nyújtottak, és szőrmekesztyűjükben nemigen tudták elsütni puskájukat. Lyra alig négy-öt lövést hallott, a nyílzápor pedig szakadatlanul zuhogott. És az emberek hullottak, akár a legyek.

Jaj, John Faa! – gondolta Lyra reszkető szívvel. Ezt nem láttad előre, és én nem segítettem!

De alig egy másodperc jutott csak erre a gondolatra, mert Pantalaimon dühösen felhorkant, és valami – egy másik daimón rávetette magát, leütötte, maga Lyra sem jutott lélegzethez, azután kezek nyúltak utána, felemelték, rossz szagú szőrmekesztyűk fojtották el a kiáltását, dobták át a levegőben valaki másnak a karjába, azután lenyomták arccal a hóba, hogy beleszédült, lélegzethez sem jutott, és mindene fájt. Karját hátracsavarták, hogy majd beleroppant a válla, csuklóját összeszíjazták, majd csuklyát húztak a fejére, hogy elfojtsák a sikoltását. Mert Lyra sikoltozott, ahogy a torkán kifért: – Iorek! Iorek Byrnison! Segíts!

De vajon hallja-e? Lyra nem tudhatta, ide-oda taszigálták, aztán valami kemény felületre dobták, ami imbolyogni, döcögni kezdett, akárcsak egy szán. Vad, zavaros hangok jutottak el hozzá. Mintha messziről hallotta volna Iorek Byrnison ordítását, de aztán már göröngyös terepen haladtak, a karja hátracsavarva, szája betömve, zokogott dühében, félelmében. És idegen hangok kiabáltak a feje fölött.

– Pan! – lihegte Lyra.

– Itt vagyok, csitt, mindjárt segítek. Maradj nyugton... Egérmancsocskái addig rángatták a csuklyát, míg Lyra szája ki nem szabadult. Nagyokat nyelt a fagyos levegőből.

– Kik ezek? – suttogta.

– Úgy nézem, tatárok. Azt hiszem, lelőtték John Faa-t.

– Jaj, nem!

– Láttam, amint elesett. De fel kellett volna készülnie erre a támadásra.

– Segítenünk kellett volna neki! Olvasnunk kellett volna az alétiométert!

– Cssstt. Tégy úgy, mintha nem volnál magadnál.

Ostor cserdült, vágtató kutyák vonítottak. Abból, ahogy ide-oda hányódott, vetődött, Lyra megállapíthatta, milyen gyorsan haladnak, s akárhogyan hegyezte is a fülét, a csatazajból csak egy-egy távoli lövéssorozatot hallott, de aztán már csak a hó csikorgását, a szél süvítését, a kutyák talpalását.

– Az Átkosokhoz visznek – suttogta.

Az elvágott szó ötlött fel mindkettejükben. Lyra testét iszonyú félelem töltötte el, Pantalaimon még közelebb fészkelődött hozzá.

– Nem hagyjuk magunkat! – súgta.

– Nem is! Megölöm őket!

– Iorek is, ha rájön. Halálra tapossa őket.

– Mennyire vagyunk Bolvangartól?

Pantalaimon sem tudta, de úgy becsülték, egynapi szánútra lehetnek. Már olyan rég száguldottak, hogy Lyra teste egészen elgémberedett, de azután lassult az iram, és valaki goromba kézzel lehúzta róla a csuklyát.

Lyra a lámpás pislogó fényénél széles ázsiai arcot pillantott meg, rozsomákcsuklya alatt. A fekete szempár elégedetten villant, kivált, amikor Pantalaimon kicsusszant Lyra anorákjából, és kivicsorította fehér hermelinfogsorát. A férfi daimónja, nagy, súlyos rozsomák, visszavicsorgott, de Pantalaimonnak a szeme se rebbent.

A férfi ülő helyzetbe rántotta Lyrát, és a szán falának támasztotta. Lyra minduntalan oldalra dőlt, mert a keze még akkor is össze volt kötözve a háta mögött, hát a férfi kioldotta a köteléket, és most a lábát kötözte össze.

Havazott, sűrű volt a köd, de Lyra így is látta, milyen erőteljes ez a férfi, a szán kocsisa hasonlóképpen, s mennyivel biztosabban ülnek a szánon, mennyivel otthonosabbak ezen a vidéken, mint a gyiptusok. A férfi mondott valamit, de Lyra természetesen egy szavát sem értette. Amaz más nyelvvel próbálkozott, hasonló eredménnyel. Végre angolra fordította a szót.

– Tiéd név?

Pantalaimon szőre figyelmeztetően meredezett, és Lyra megértette, mit akar közölni. Ezek az emberek nem tudják, ki ő! Nem a Mrs. Coulterrel való kapcsolata miatt ragadták el, és talán nem is állnak az Átkosok zsoldjában.

– Lizzie Brooks – felelte.

– Lissie Broogs – ismételte a férfi. – Mi téged visz szép hely. Jó emberek.

– Kik vagytok?

– Szamojéd emberek. Vadászok.

– Hová visztek?

– Szép hely. Jó emberek. Neked van panserbjorne?

– Ő védelmez.

– Nem jó! Hahaha, medve nem jó! Mégis elfogtunk! – hahotázott. Lyra legyűrte a feltoluló visszavágást. Nem szólt.

– Kik az az emberek? – kérdezte a férfi, és arrafelé mutatott, amerről jöttek.

– Kereskedők.

– Kereskedők... Mit ők keresked?

– Szőrmét, szeszt – mondta Lyra. – Dohánylevelet.

– Ők elad dohánylevél, vásárol szőrme?

– Igen.

Mondott valamit a társának; az kurtán válaszolt. A szán repült, és Lyra kényelmesebben helyezkedett el. Igyekezett megfigyelni, merre tartanak, de sűrűn havazott, az ég sötét volt, és hamarosan annyira fázott, hogy már kikukucskálni sem tudott. Lefeküdt. Pantalaimonnal érezték egymás gondolatait, igyekeztek megőrizni nyugalmukat, de ha John Faa csakugyan halott... És mi történhetett Farder Corammal? És vajon Iorek megölte-e a többi szamojédot? És őt kiszabadítják-e majd a gyiptusok?...

Jó hosszú idő elteltével a férfi megrázta Lyra vállát, és a kezébe nyomott egy csík szárított rénszarvashúst. Rossz szagú volt és rágós, de Lyra éhes volt, és a hús tápláló. Rágcsálta egy darabig, és máris jobban érezte magát. Lassan becsúsztatta kezét a szőrme közé, míg meg nem győződött róla, hogy az aletiométer megvan, azután óvatosan kihúzta a kémbogár dobozát, és bedugta szőrmecsizmájába. Pantalaimon egér alakjában utánamászott, és olyan mélyen, amennyire csak tudta, benyomkodta' Lyra rénszarvasbőr kapcájának az aljába. Lyra lehunyta szemét. A félelem kimerítette, és hamarosan nyugtalan álomba merült.

Arra ébredt, hogy a szán mozgása megváltozott, simábban siklik. Amikor Lyra kinyitotta a szemét, oly vakító fények alatt siklottak, hogy jobban a fejére kellett húznia a csuklyát, mielőtt újra kikukucskált. Szörnyen elgémberedett, de sikerült ülő helyzetbe tornásznia magát. Látta, hogy a szán két sor magas oszlop között halad: mindegyikükön vakító fényű anbárlámpa ég. A következő percben a kivilágított sugárút végén lévő fémkapun hajtottak át, és tágas térre értek. Olyan volt, mint egy üres piactér, vagy valamiféle sportpálya, lapos, sima és fehér, és lehetett vagy száz méter az átmérője. Magas fémkerítés vette körül.

A pálya túlsó végén megállt a szán egy sor, vastag hóval lepett alacsony épület előtt. Lyrának az volt a benyomása, hogy az épületeket a hó alatt rejlő alagutak kötik össze Egyik oldalon egy vaskos fémárboc ismerősnek tetszett, de nem tudta volna megmondani, mire emlékezteti.

Mielőtt mindezt alaposabban szemügyre vehette volna, a szamojéd férfi elvágta a Lyra bokáját rögzítő kötelet, és felnyalábolta a kislányt, a kocsis pedig üvöltve igyekezett lecsendesíteni a kutyákat. Néhány méternyire ajtó nyílt az épület oldalán, anbárfény jelent meg a magasban, s ide-odalendült, akár a fényszóró.

Lyrát rabul ejtője felmutatta, mint holmi trófeát, de nem engedte el. Mondott valamit; a szénselyem anorákot viselő alak ugyanazon a nyelven válaszolt, és Lyra meglátta az arcát: nem volt szamojéd, sem tatár. Lehetett volna akár Jordan-kollégiumbeli tudós is. Lyrára nézett, de kiváltképpen Pantalaimonra.

A szamojéd megint mondott valamit, és a bolvangari férfi megkérdezte Lyrát: – Beszélsz angolul?

– Igen.

– A daimónodnak mindig ilyen az alakja?

Micsoda váratlan kérdés! Lyra csak bámult. Pantalaimon azonban a maga módján válaszolt: sólyommá változott, és Lyra válláról a férfi daimónjára, egy jókora mormotára vetette magát. Az köpködve Pantalaimon felé kapott, ám a sólyom felröppent, és körözött fölötte.

– Látom – mondta elégedetten a férfi, amikor Pantalaimon ismét Lyra vállára telepedett.

A szamojédok várakozásteljesen néztek a bolvangari férfira, az bólintott, lehúzta szőrmekesztyűjét, és a zsebébe nyúlt. Elővette bukszáját, és tizenkét súlyos érmét számolt le a vadász kezébe.

A két férfi ellenőrizte a pénzt, majd gondosan megfelezték és eltették. Aztán szó nélkül felszálltak a szánra, a kocsis megpattogtatta az ostort, kurjantott a kutyáknak, majd átszáguldottak a széles fehér térségen, végig a fények szegélyezte sugárúton, míg csak el nem nyelte őket a sötétség.

A férfi kinyitotta az ajtót.

– Gyere be gyorsan – mondta. – Odabent jó meleg van. Ne álldogálj a hidegben. Hogy hívnak?

Angol hang volt, mindenféle idegenes kiejtés nélkül; olyan, mint azoké, akikkel Mrs. Coulternél találkozott: sima, művelt, öntudatos.

– Lizzie Brooks – felelte Lyra.

– Gyere be, Lizzie, gondoskodunk rólad, ne félj.

Habár a kislány jóval régebben volt kint a hidegben, a férfi szemmel láthatólag jobban fázott, mint Lyra. Alig várta, hogy megint bent legyen a melegben. Lyra elhatározta, hogy butuskának tetteti magát, lassan, kelletlenül húzta a lábát, ahogy belépett a magas küszöbön át az épületbe.

Kettős ajtó volt, közöttük széles tér, hogy ki ne szökjön a meleg. Mihelyt bent voltak, Lyra szinte elviselhetetlennek érezte a hőséget, gyorsan széthúzta magán a sok szőrmét, és hátralökte arcából a csuklyát.

Kis helyiségben voltak, jobbra-balra folyosó, szemközt fogadópult, akárcsak egy kórházban. A fényes fehér felületeket, a rozsdamentes acélt ragyogó fény világította meg. Ismerős szagot érzett: szalonna és kávé, és mögötte halványan az örök kórházi doktorszag; körös-körül a falakból igen-igen halk zümmögés hallatszott – az a fajta alig hallható, egyenletes nesz, amit vagy megszokik az ember, vagy belebolondul.

Pantalaimon, immár sármány képében, Lyra fülébe suttogta:

– Légy buta, nehéz felfogású. Lassú és ostoba.

Felnőttek néztek le Lyrára: a férfi, aki behozta, egy másik, fehér köpenyben, meg egy nő, ápolónő-uniformisban.

– Angolok – mondta az első férfi. – Nyilván kereskedők.

– A szokásos vadászok? A szokásos história?

– Amennyire megállapíthatom, ugyanaz a törzs. Clara nővér, elvinné a kis... izét, és gondoskodna róla?

– Természetesen, doktor úr. Gyere, kedves – szólt az ápolónő, és Lyra engedelmesen követte.

Rövid folyosón mentek végig, jobboldalt ajtók nyíltak, balra étterem volt, ahonnan evőeszközcsörgés hallatszott, zaj és ételszag áradt. A nővér körülbelül annyi idős volt, mint Mrs. Coulter; fürge, józan, fantáziátlan teremtés lehetett, aki nyilván el tud látni egy sebet, kicserélni a kötést – de mesét mondani soha. Daimónja – és Lyra egy pillanatra szinte megdermedt, amikor észrevette – fehér kiskutya; és a következő pillanatban fogalma sem volt, hogy miért kellett ettől megdermednie.

– Mi a neved, kedves? – kérdezte a nővér, miközben benyitott egy súlyos ajtón.

– Lizzie.

– Lizzie micsoda?

– Lizzie Brooks.

– És hány éves vagy?

– Tizenegy.

Lyrának mindig azt mondták, kicsi a korára – nem mintha tudta volna, ez mit jelent, és a legkevésbé sem érezte magát ettől kevésbé fontosnak, de most rájött, hogy ezáltal Lizzie-ből félénk, ideges, jelentéktelen kis taknyost csinálhat. Igyekezett minél kisebbre összehúzni magát, ahogy belépett a szobába.

Félig-meddig arra számított, ki fogják kérdezni: honnan jön, hogy került ide, és magában már készítette a válaszokat – de a nővér nemcsak fantáziában szűkölködött, kíváncsiságban hasonlóképpen. Bolvangar mintha csak London külvárosa lett volna, s gyerekek érkeztek volna a nap minden percében, Clara nővér annyira nem tanúsított semmiféle érdeklődést. Takaros kis daimónja éppoly fürgén és fantáziátlanul kocogott a sarkában, mintha csak a gazdáját utánozná.

A szobában egy heverő állt, egy asztal, két szék, egy iratszekrény, egy üvegajtajú szekrény, benne gyógyszerek, kötszerek, meg egy mosdó. A nővér azon nyomban lehámozta Lyra bundáját, és a fényes padlóra dobta.

– Vesd le a többit is, kedves – mondta. – Gyorsan megnézzük, egészséges vagy-e, nincs-e fagyásod, nem vagy-e náthás, aztán keresünk neked valami szép, tiszta ruhát. Es beállítunk a zuhany alá – tette hozzá, mert Lyra napok óta nem vetkőzött le, nem mosakodott, és a jó melegben ez egyre nyilvánvalóbbá vált.

Pantalaimon méltatlankodva rebegett, de Lyra egy pillantással elhallgattatta. Pantalaimon letelepedett a heverőre, miközben Lyráról, nagy ellenérzése és szégyenkezése közepette, valamennyi ruhadarabja lekerült, de volt annyi lélekjelenléte, hogy ezt leplezze, együgyűnek és készségesnek mutatkozzék.

– És a pénzes övedet is, Lizzie – mondta a nővér, és erős ujjaival máris kibogozta. Le akarta dobni Lyra egyéb holmijának a tetejébe, de félúton megállt: tapintotta az aletiométert.

– Mi ez? – kérdezte, és kibontotta a vízhatlan kelmét.

– Csak játék – mondta Lyra. Az enyém.

– Jól van, kedves, nem vesszük el tőled – mondta Clara nővér, és szétbontotta a fekete bársonyt. – Igazán nagyon csinos, olyan, mint egy iránytű. No, eredj szépen a zuhany alá – folytatta, letette az aletiométert, és elhúzott a sarokban egy szénselyem függönyt.

Lyra vonakodva lépett a meleg víz alá, és beszappanozta magát;, míg Pantalaimon a függönyrúdon üldögélt. Ő sem volt élénkebb, hiszen a kába ember daimónja is kába. Mikor Lyra megmosakodott, megtörölközött, a nővér megmérte a hőmérsékletét, belenézett a szemébe, fülébe, torkába, azután megmérte a magasságát, és ráállította a mérlegre, majd feljegyzett valamit az írótömbjére. Ezután pizsamát és köntöst adott Lyrának. Tiszta volt, jó minőségű, de akárcsak Tony Makarios anorákja, láthatólag használt. Lyrának kényelmetlen érzése támadt.

– Ez nem az enyém – mondta.

– Nem, kedves, a ruhádat alaposan ki kell mosni.

– Visszakapom a magamét?

– Bizonyára. Igen, persze.

– Mi ez a hely?

– Kísérleti állomás.

Ez nem volt válasz, és Lyra erre felhívhatta volna a nővér figyelmét, és további információt kérhetett volna, de úgy vélte, Lizzie Brooks ezt nem tenné; hát csak tűrte az öltöztetést, és nem szólt.

– Kérem vissza a játékomat – mondta durcásan, amikor már felöltözött.

– Itt van, kedves – mondta a nővér. – De nem szeretnél inkább egy aranyos, gyapjas macit? Vagy egy szép babát?

Kihúzott egy fiókot, amelyben puha játékok hevertek, mint megannyi holt tárgy. Lyra úgy tett, mintha törné a fejét, mit válasszon, aztán felemelt egy üres tekintetű rongybabát. Soha életében nem volt babája, de tudta, mit kell vele csinálni: közönyösen magához szorította.

– És a pénzes övemmel mi lesz? – kérdezte. – Abban szoktam tartani a játékomat.

– Vedd csak el, kedves – mondta Clara nővér, miközben épp kitöltött egy rózsaszín űrlapot.

Lyra feljebb húzta az idegen pizsamafelsőt, és derekára kötötte a vízhatlan szütyőt.

– Hát a bundám meg a csizmám? – kérdezte. – És a kesztyűm, meg a többi?

– Kitisztíttatjuk és visszakapod – felelte gépiesen a nővér.

Telefon szólt, s míg a nővér felvette, Lyra gyorsan lehajolt, felszedte a kémbogár dobozát, és betette a szütyőbe, az aletiométer mellé.

– Gyere, Lizzie! – szólt a nővér, amikor letette a telefont. – Kapsz valamit enni. Biztosan éhes vagy.

Lyra követte Clara nővért az étterembe, ahol tucatnyi kerek fehér asztalon sok morzsa és ragadós karikák jelezték, hogy gondatlan személyek étkeztek itt nemrég. Piszkos tányérok és evőeszközök halmozódtak egy acél tálalókocsin. Ablak nem volt, de az illúzió érdekében az egyik falon óriási poszter ábrázolt trópusi tengerpartot, ragyogó kék éggel, fehér homokkal, kókuszpálmákkal.

A férfi, aki behozta Lyrát, épp tálcát vett el a kiszolgálópultról.

– Egyél! – mondta.

Miért is éhezne? – gondolta Lyra, hát nagy élvezettel megette a pörköltet meg a tört krumplit. Utána egy tálka őszibarack következett, és fagylalt. Míg evett, a férfi meg a nővér egy másik asztalnál halkan beszélgetett, s amikor befejezte, a nővér hozott neki egy pohár meleg tejet, és elvitte a tálcát.

A férfi letelepedett Lyrával szemben. Mormota daimónja nem volt lomha és közönyös, mint a nővér kutyája, hanem udvariasan ült gazdája vállán, és figyelmesen hallgatott.

– Nos, Lizzie – szólt a férfi. – Jóllaktál?

– Igen, köszönöm.

– Szeretném, ha elmesélnéd, honnan jöttél.

– Londonból – felelte Lyra.

– És hogy kerültél ide, messze északra?

– Az apukámmal... – motyogta Lyra. Lesütötte szemét, hogy kerülje a mormota pillantását, és igyekezett úgy tenni, mintha fojtogatná a sírás.

– Az apukáddal? Értem. És mit csinál errefelé az apukád?

– Kereskedik. Hoztunk egy rakomány új-dán dohánylevelet, és apukám szőrmét vásárolt.

– És apukád egyedül volt?

– Nem, velünk voltak a bácsikáim, meg még egypár ember – mondta határozadanul Lyra, mert nem tudta, miről számolt be a szamojéd vadász.

– És miért hozott magával apukád erre az útra, Lizzie?

– Mert két éve magával vitte a bratyómat, és megígérte, hogy legközelebb engemet is elhoz, de nem hozott. Hát addig kértem, amíg meg nem unta, és elhozott.

– Hány éves vagy, Lizzie?

– Tizenegy.

– Nagyszerű, nagyszerű. Nos, Lizzie, te nagyon szerencsés kislány vagy. Azok a vadászok, akik rád találtak, a lehető legjobb helyre hoztak.

– Nem is találtak – mondta durcásan Lyra. – Harc volt. Sokan voltak, és nyilaztak...

– Ó, azt nem hiszem. Biztosan elkószáltál az apukádéktól, és eltévedtél. Azok a vadászok rád találtak, és egyenesen idehoztak, így történhetett, Lizzie.

– De én láttam, hogy harcoltak! Nyilakat lődöztek, és aztán... Az apukámhoz akarok menni! – mondta hangosan, és érezte, hogy elbőgi magát.

– Nos, itt tökéletes biztonságban vagy, amíg érted nem jön az apukád – mondta az orvos.

– De én láttam, hogy nyilakat lődöztek!

– Azt csak úgy gondoltad. A nagy hidegben gyakran előfordul ilyesmi, Lizzie. Elalszol, rosszat álmodsz, később pedig nem emlékszel, mi igaz, és mi álom. Nem volt ott semmiféle harc, ne félj. Apukád ép és egészséges, és biztosan keres téged, és hamarosan ide fog jönni, mert sok-sok száz mérföldre ez az egyeden hely. Gondold csak el, mennyire fog örülni, ha meglátja, hogy te is ép vagy és egészséges! Most pedig Clara nővér elvisz a hálóterembe, ahol találsz majd még néhány kislányt és kisfiút, akik éppúgy eltévedtek az erdőben, mint te. No, menj szépen! Holnap majd tovább beszélgetünk.

Lyra felállt, a babáját markolva, Pantalaimon a vállára szökkent, a nővér pedig kinyitotta az ajtót, és kivezette őket.

Újabb folyosók. Lyra már elfáradt, és úgy elálmosodott, hogy szüntelenül ásítozott, és a lábát is alig bírta emelni a bolyhos papucsban. Pantalaimon is kornyadozott, kénytelen volt egérré változni és megbújni Lyra köntösének zsebében. Lyra homályosan egy sor ágyat látott, gyerekarcokat, egy párnát, és már aludt is.

Valaki megrázta. Első mozdulatával a derekához kapott, de ott volt mind a két doboz, biztonságban. Aztán megpróbálta kinyitni a szemét... Jaj, de nehéz! Soha életében nem volt ennyire kába.

– Ébredj! Ébredj!

Több hang suttogott. Irtózatos erőfeszítéssel, mintha sziklát akarna felfelé görgetni a hegyoldalon, Lyra kényszerítette magát, hogy felébredjen.

A szeme nehezen engedelmeskedett, de az ajtó feletti igen-igen halvány fényű anbárégő gyér világánál meglátta, hogy három kislány veszi körül. Nagyjából egykorúak lehettek vele, és angolul beszéltek.

– Felébredt!

– Altatót adtak neki. Biztosan...

– Hogy hívnak?

– Lizzie... – motyogta Lyra.

– Jön még sok új gyerek? – kérdezte az egyik kislány.

– Nemtom. Engem egyedül hoztak.

– Hol kaptak el?

Lyra nagy nehezen felült. Nem emlékezett rá, hogy altatót vett volna be, de lehet, hogy valamit belekevertek az italába. A feje mintha vattával volna tele, a szeme fájón lüktetett.

– Hol van ez a hely?

– A nagy semmi közepén. Nem mondták meg.

– Általában nemcsak egy gyereket hoznak...

– Mit csinálnak itt? – sikerült Lyrának megkérdeznie, ahogy összeszedte kába gondolatait, és vele együtt Pantalaimon is magához tért.

– Nem tudjuk – mondta az a lány, aki a többiek nevében is beszélt. Magas, vörös hajú lány volt, ideges, gyors mozgású, és erősen londonias volt a kiejtése. – Méregetnek minket, mindenféle tesztet csinálnak, meg mindent.

– Mérik a Port – tette hozzá egy barátságos, gömbölyű, fekete hajú kislány.

– Honnan tudod? – vetette oda az első lány.

– De igenis azt csinálják – mondta a harmadik, egy megfélemlített külsejű gyerek, aki nyuszi daimónját szorongatta. – Hallottam, mikor mondták.

– Aztán egyenként elvisznek minket, ennyit tudunk. És nem jön vissza senki – mondta a vörös hajú.

– Az a fiú azt gondolja... – kezdte a duci kislány.

– Ne mondd meg neki! – szólt rá a vörös hajú. – Még ne.

– Fiúk is vannak itt? – kérdezte Lyra.

– Egen. Sokan vagyunk. Tán harmincan is.

– Többen – vélte a duci. – Inkább negyvenen. – Csak mindig visznek el közülünk – mondta a vörös hajú. – Rendszerint hoznak egy egész csapatot, itt vagyunk jó sokan, aztán egyesével eltünedeznek.

– Az Átkosok – magyarázta a duci. – Hisz tudod. Mindannyian féltünk tőlük, még mielőtt elfogtak volna...

Lyra fokozatosan magához tért. A nyuszin kívül a többi daimón az ajtónál őrködött, és a lányok valamennyien csak suttogtak. Lyra a nevüket tudakolta.

A vörös hajú Annie volt, a fekete hajú duci lány Bella, a sovány pedig Martha. A fiúk nevét nem tudták, mert a lányokat javarészt elkülönítették a fiúktól. De nem bánnak velük rosszul.

– Nem rossz itt – mondta Bella. – Nemigen van mit csinálni, csak teszteket adnak, meg tornáztatnak, megmérnek, a lázunkat is mérik, meg minden. Igazából rém unalmas.

– Kivéve ha Mrs. Coulter jön – mondta Annie.

Lyra alig állta meg, hogy fel ne kiáltson, Pantalaimon pedig úgy rebegtette a szárnyait, hogy a lányok is észrevették.

– Ideges – magyarázta Lyra, és nyugtatgatta. – Biztos altatót adtak, ahogy mondtátok, mert még most is kicsit kábák vagyunk. Ki az a Mrs. Coulter?

– Az, aki elfogott bennünket, legtöbbünket legalábbis – magyarázta Martha. – Mind őt emlegetik. Ha jön, mindig eltűnik egy pár gyerek.

– Szereti nézni, mikor elvisznek bennünket, szívesen nézi, mit csinálnak velünk. Az a fiú, Simon, azt gondolja, hogy megölnek bennünket, és Mrs. Coulter nézi.

– Megölnek? – borzadt el Lyra.

– Nyilván. Mert vissza még nem jött senki.

– A daimónokkal is sokat bajlódnak – mondta Bella. – Méricskélik őket, meg minden...

– Hozzányúlnak a ti daimónjaitokhoz?!

– Úristen! Dehogy! Mérleget raknak le, és a daimónnak rá kell menni és átváltozni, ők meg jegyzetelnek, és fényképeznek. Aztán beteszik az embert egy olyan fülkébe, és mérik a Port, állandóan. Meg nem unják. Folyton mérik a Port.

– Miféle por az? – kérdezte Lyra.

– Nemtom – vonta meg a vállát Annie. – Valami az űrből. Nem igazi por. Ha nincs rajtad Por, az jó. De végül mindenkin megragad.

– Tudod, mit mond Simon? – kérdezte Bella. – Hogy a tatárok azért lyuggatják ki a koponyájukat, hogy beeresszék a Port.

– Ő aztán tudja – mondta gúnyosan Annie. – Asszem, megkérdem legközelebb Mrs. Coultert.

– Meg mernéd kérdezni? – bámult Martha.

– Meg én!

– Mikor jön? – tudakolta Lyra.

– Holnapután – felelte Annie.

Hideg borzongás futott végig Lyra gerincén. Pantalaimon odabújt hozzá. Egyetlen napja van, hogy megtalálja Rogert, s amit csak tud, megtudjon erről a helyről, és vagy megszökjön, vagy megmentsék. De ha megölték valamennyi gyiptust, ugyan ki segít a gyerekeknek, hogy életben maradjanak a jeges vadonban?

A többi kislány tovább sugdolózott. Lyra és Pantalaimon elfészkelődött az ágyban, igyekeztek megmelegedni, és érezték, hogy a kis ágyat körülveszi a rettegés.

15.

A daimónketrecek

LYRA nem szokott sokáig borongani; heves vérmérsékletű, gyakorlatias gyermek volt, azonkívül nem volt nagy a képzelőereje. Ha nagyobb a képzelőereje, soha komolyan nem gondolta volna, hogy lehetséges eljutni idáig és megmenteni Roger barátját; vagy ha eszébe jut is, egy nagy képzelőerejű gyerek azonnal előállt volna többféle móddal, hogy miért és miképpen lehetetlen.

Aki gyakorlott hazudozó, még nem biztos, hogy erőteljes a képzelete. Sok jó hazudozónak egyáltalán nincs képzelőereje, ettől lesz minden hazugságuk annyira meggyőző.

Most tehát, hogy az Áldozárok Testületének kezére került, Lyra nem festett maga elé rémképeket arról, hogy mi történhetett a gyiptusokkal. Mind tudnak verekedni, s Pantalaimon ugyan látni vélte, hogy John Faa-t lelőtték, de lehetséges, hogy téved; vagy ha nem téved is, John Faa talán nem sebesült meg súlyosan. Balszerencse, hogy ő a szamojédok kezére került, de a gyiptusok nemsokára itt lesznek és kiszabadítják, vagy ha nekik nem sikerül, Iorek Byrnisont semmi sem akadályozhatja meg, hogy megmentse; aztán elrepülnek Svalbardra Lee Scoresby léggömbjével, és kiszabadítják Lord Asrielt. Ilyen egyszerű ez. Legalábbis Lyra szemében.

Másnap reggel tehát, amikor felébredt a hálóteremben, kíváncsian várta, mit hoz a nap. Es alig várta, hogy megláthassa Rogert – mielőtt Roger meglátná őt.

Nem kellett sokáig várnia. A gyerekeket a hálótermekben fél nyolckor keltették a gondjukat viselő nővérek. Megmosakodtak, felöltöztek, és bementek az étterembe reggelizni.

És ott volt Roger.

Öt fiúval ült egy asztalnál, az ajtó mellett. A reggeliért sorba állók mellettük haladtak el, és Lyrának sikerült leejtenie egy zsebkendőt és lehajolni érte, közvetlenül Roger széke mellett, úgyhogy Pantalaimon szót érthetett Roger daimónjával, Salciliával.

Salcilia pintyőke volt, és olyan hevesen rebegtette a szárnyát, hogy Pantalaimon kénytelen volt macska alakjában ráugrani és leteperni, hogy suttoghasson neki.

Az efféle marakodás szerencsére gyakori volt a gyerekek daimónjai között, ügyet sem vetett rá senki, de Roger egyszeriben elsápadt. Felnézett, pillantása találkozott Lyra üres, fensőbbséges tekintetével, és arcába visszatért a vér, ahogy eltöltötte a remény, az izgalom, az öröm. Csak Pantalaimon, aki vadul rázta Salciliát, tarthatta vissza Rogert, hogy fel ne kiáltson, és felugorva ne üdvözölje hajdani játszópajtását.

Lyra a tőle telhető legmegvetőbb modorban elfordította a fejét, Összenézett új barátnőivel, és Pantalaimonra bízta a magyarázkodást. A négy kislány elvette a zabpelyhet meg a pirítóst, és leült – újonnan alakult banda, mindenki mást kirekesztve, hogy szabadon pletykálkodhassanak mindenkiről.

Nagyobb gyerekcsoportot csak úgy lehet hosszabb ideig egy helyben tartani, ha bőven ellátják tennivalóval. Bolvangar napirendje iskoláéhoz hasonlított, volt tornaóra, volt rajzóra. A fiúk és a lányok csupán szünetben és étkezéseknél elegyedtek, úgyhogy csak a délelőtt közepén, másfél órányi, az egyik nővér által irányított kézimunkázás után akadt Lyrának alkalma beszélni Rogerrel. Az volt fontos, hogy természetesnek tűnjék a találkozás, és ez nem volt könnyű. A gyerekek nagyjából egyidősek voltak, méghozzá abban a korban, amikor fiúk fiúkkal, lányok lányokkal barátkoznak, és mindegyik nagy igyekezettel különíti el magát a másik nemtől.

Lyra az étteremben talált alkalmat, amikor a gyerekek bementek tízóraizni. Lyra Pantalaimont légy alakjában elküldte, beszéljen Salciliával az asztaluk melletti falon, míg ő is, Roger is meglapult, ki-ki a maga csoportjában. Nehéz beszélgetni, amikor az ember daimónjának máson jár az esze, Lyra tehát rosszkedvűnek, durcásnak tettette magát, miközben a tejet iszogatta a többi kislány társaságában. Gondolatai a daimónok közt folyó halk, zümmögő beszélgetésen jártak, nemigen figyelt arra, miről fecsegnek a lányok, de egyszer csak megütötte a fülét, amint egy aranyszőke kislány kimond egy nevet.

Tony Makarios nevét. Lyra menten felfigyelt, Pantalaimonnak mérsékelnie kellett a Roger daimónjával folytatott suttogó társalgását, és mind a két gyerek azt hallgatta, mit mond a szőke lány.

– Én tudom, mért vitték el – mondta, és a fejek közelebb hajoltak. – Mert a daimónja nem változott. Azt hitték, idősebb, mint amennyinek látszik, vagy tetteti magát, igazából nem is gyerek. Pedig a daimónja azért nem változott nagyon sűrűn, mert Tonynak se járt valami gyorsan az esze. Én láttam, mikor változott. Borzas volt a neve...

– Mért érdeklik őket annyira a daimónok? – kérdezte Lyra.

– Azt senki se tudja – mondta a szőke lány.

– Én tudom – szólt közbe egy kisfiú, aki nagy figyelemmel követte a beszélgetést. – Megölik a daimónodat, aztán meglátják, meghalsz-e te is.

– De mért csinálják újra meg újra, különböző gyerekekkel? – kérdezte valaki. – Hiszen csak egyszer volna muszáj megtenni, nem?

– Én tudom, mit csinálnak – mondta az első kislány.

Most már mindenki őt hallgatta, de mert nem akarták, hogy a személyzet tudja, miről beszélnek, közömbös arcot vágtak, ám közben szenvedélyes kíváncsisággal figyeltek.

– Honnan tudod? – kérdezte valaki.

– Mert vele voltam, mikor érte jöttek. Az ágyneműraktárban – mondta. És pipacsvörösre pirult. Ha arra számított, hogy kigúnyolják, tévedett. A rosszkedvű gyerekek közül még csak el sem mosolyodott senki.

– Csöndben lapultunk – folytatta a kislány –, és akkor bejött az a nővér, tudjátok, az a halk szavú. Azt mondja, gyere elő, Tony, tudjuk, hogy ott vagy, gyere csak elő, nem bántunk... Mire Tony megkérdi: mit csinálnak velem? Az meg azt mondja, csak elaltatunk, aztán elvégzünk egy kis műtétet, és mire felébredsz, nem lesz semmi bajod. De Tony nem hitt neki. Azt mondja...

– A lyukak! – szólt közbe valaki. – Kilyukasztják az ember fejét, akár a tatárok! Lefogadom!

– Hallgass már! Mit mondott még a nővér? – kérdezte egy másik. Most már vagy tucatnyi gyerek csoportosult az asztaluk körül, daimónjaik éppolyan izgatottan hallgatták, mint ők.

– Tony megkérdezte – folytatta a szőke lány –, mit csinálnak Borzassal. Mire a nővér azt mondja, hát ő is aludni fog, éppúgy, mint te. Mire Tony megkérdi, ugye meg fogják ölni, igaz? Tudom. Mind tudjuk, mi történik. Arra azt mondja a nővér, ugyan dehogy. Csak éppen egy kis műtét. Egy apró kis vágás. Nem fáj, de azért a biztonság kedvéért elaltatunk.

Most már hallgatott az egész terem. A felügyelő nővér kiment egy percre, az ételkiadó ablak csukva volt, a konyhából sem hallhatta őket senki.

– Milyen vágás? – kérdezte halkan, de rémülten egy fiú. – Azt mondta, olyasmi, amitől az ember felnőtt lesz. Mindenkin elvégzik, azt mondta, azért nem változnak a felnőttek daimónjai úgy, mint a mieink. Arra jó a vágás, hogy örökre ugyanabban az alakban maradjanak, mi meg ettől leszünk felnőttek.

– De hát...

– Ez azt jelenti...

– Micsoda? Minden felnőttet megoperáltak?

– És mi lesz a...

Hirtelen elhallgattak, mintha a hangjukat is elvágták volna. Minden szem az ajtó felé fordult. Clara nővér állt ott, kifejezéstelenül, szelíden, tárgyilagosan, mellette egy fehér köpenyes férfi, akit Lyra még nem látott.

– Bridget McGinn – szólt a férfi.

A szőke lány felállt. Reszketett. Mókus daimónja a keblére bújt.

– Igen, uram? – szólalt meg a lány alig hallhatóan.

– Idd meg a tejedet, és gyere ki Clara nővérrel – mondta a férfi. – Ti többiek meg eredjetek az óráitokra.

A gyerekek engedelmesen feltornyozták bögréiket a rozsdamentes acél tálalókocsin, és némán távoztak. Senki nem nézett Bridget McGinnre, csak Lyra – és látta, hogy a szőke lány halálsápadt rettegésében.

A délelőtt további része testgyakorlással telt. A hosszú sarki éjszakában nem lehetett a szabadban tornázni, tehát a gyerekek a kis tornateremben játszottak csoportonként, egy nővér felügyelete alatt. Csapatokra oszlottak, labdáztak, és Lyra, aki soha életében nem játszott ilyet, eleinte nemigen tudta, mit kell csinálni. De gyors volt és ügyes, azonkívül született vezető, hát hamarosan belejött, és élvezetét találta benne. A gyerekek kiabálása, a daimónok rikoltozása betöltötte a kis tornatermet, s hamarosan elűzte a rémült gondolatokat – és természetesen épp ez volt a gyakorlat célja.

Ebédnél, amikor a gyerekek ismét sorba álltak az étteremben, Lyra érezte, hogy Pantalaimon örvendezve felcsiripel. Megfordult – és meglátta, hogy Billy Costa áll mögötte.

– Roger mondta, hogy itt vagy – suttogta Billy.

– Jön a bátyád meg John Faa egy egész csapat gyiptussal – mondta Lyra. – Haza fognak vinni.

Billy kis híján felkiáltott örömében, de még idejében köhögésbe fordult a kiáltás.

– Engem meg Lizzie-nek szólíts – mondta Lyra. – Nehogy Lyrának! És amit csak tudsz, mindent mondjál el.

Egy asztalhoz ültek, Roger közelében. Ebédnél könnyebb volt ez, mert a gyerekek többet jöttek-mentek az asztalok meg a tálalóablak között, és az étterem zsúfolt volt. Az evőeszköz meg a tányérok csörömpölése közepette Billy és Roger mindent elmondott, amit csak tudott. Billy egy ápolónőtől hallotta, hogy a megoperált gyerekeket gyakran délebbre fekvő szállásokra viszik – ez megmagyarázhatja, hogy került Tony Makarios az erdőbe. De Rogernek érdekesebb közölnivalója is akadt.

– Találtam búvóhelyet – mondta.

– Micsoda? Hol?

– Nézzétek azt a képet... – bökött a trópusi tengerpartot ábrázoló óriási poszterre.

– A jobb felső sarkánál kilátszik a mennyezet panelje!

A mennyezetet fémkeretbe foglalt nagy, négyszögletes panelek alkották, és a kép fölötti panel sarka kissé elállt.

– Észrevettem – mondta Roger –, és gondoltam, a többi is ilyen lehet, hát megemeltem, és rájöttem, hogy mind laza.

Könnyen meg lehet őket emelni. Az egyik fiúval egy éjjel kipróbáltuk a hálótermünkben, mielőtt őt elvitték. Van ott egy kis hely, ahová be lehet mászni...

– Meddig?

– Nemtom. Csak egy kicsit mentünk beljebb. Gondoltuk, ha eljön az ideje, odafent elbújhatnánk, de hamar megtalálnának.

Lyra szemében nem búvóhely, hanem kapu a világra. A legjobb hír, amióta ideért. De tovább nem beszélgethettek, mert az egyik orvos megkocogtatta az asztalt a kanalával.

– Figyeljetek, gyerekek! – szólalt meg. – Nagyon figyeljetek!

Időnként tűzriadót tartunk. Nagyon fontos, hogy mindannyian rendesen felöltözzünk és nyugodtan, pánik nélkül kimenjünk.

Ma délután tűzriadó-gyakorlatot rendezünk. Amikor a csengő megszólal, hagyjatok abba mindent, és tegyétek, amit a legközelebbi felnőtt mond. Jegyezzétek meg, hogy hová vezetnek.

Ha igazi tűz üt ki, oda kell mennetek.

Jó gondolat, állapította meg magában Lyra.

Kora délután Lyránál és még négy lánynál Por-vizsgálatot végeztek. Az orvosok nem mondták, hogy erről van szó, de nem volt nehéz kitalálni. Egyesével bevitték őket egy laboratóriumba, és persze ettől mind megrémültek. Komiszság lenne, gondolta Lyra, ha úgy kellene elpusztulnia, hogy nem üthet jó nagyot a fejükre! De úgy látszik, ez még nem az operáció. – Néhány mérést akarunk elvégezni – magyarázta az orvos. Alig lehetett ezeket megkülönböztetni: a férfiak mind egyformák voltak a fehér köpenyükben, jegyzettömbjükkel, ceruzájukkal, a nők is hasonlítottak egymáshoz az uniformisukban, különös, kifejezéstelen, higgadt modorukkal – mintha testvérek volnának.

– Engem tegnap mértek – közölte Lyra.

– Igen, de ma másfajta méréseket végzünk. Állj arra a fémlapra – de előbb vesd le a cipődet. Ha akarod, foghatod a daimónodat. Nézz előre, egyenesen arra a zöld fényre. Jól van, ügyes vagy...

Valami villant. Az orvos utasította Lyrát, hogy először jobbra, majd balra forduljon, és minden alkalommal kattant és villant valami.

– Nagyszerű. Most gyere ide ehhez a géphez, és dugd a kezedet a csőbe. Ne félj, nem fog fájni. Ne görbítsd be az ujjaidat. Jól van.

– De mit mérnek? – tudakolta Lyra. – A Port?

– Kitől hallottál a Porról?

– Az egyik lánytól. nemtom, hogy hívják, ő mondta, hogy tetőtől talpig belep minket a Por. De én igazán nem vagyok poros. Tegnap zuhanyoztam.

– Ó, ez másfajta por. Szabad szemmel nem látható. Különleges por. Most szorítsd ökölbe a kezedet... Úgy! Nagyon jó! Ha körbetapogatózol odabent, találsz egy fogantyúfélét. Megvan? Fogd meg szépen! Most tedd a másik kezedet erre a rézgömbre. Jól van! Nagyszerű! Ha egy kis bizsergést érzel, semmi baj, az csak egy kis enyhe anbáráram...

Pantalaimon legfeszültebb, legéberebb vadmacska alakjában villogó szemmel, gyanakodva szaglászott a szerkezet körül, és vissza-visszatért, hogy Lyrához dörgölőzzön.

Lyra most már biztos volt benne, hogy egyelőre nem akarják megoperálni, és abban is, hogy Lizzie Brooksban senki sem sejti Lyra Belacquát, hát megkockáztatott egy kérdést:

– Miért vágják el az embertől a daimónját?

– Micsoda? Ki beszélt neked ilyesmiről?

– Egy lány. Nemtom, hogy hívják. Azt mondta, maguk elvágják a daimónokat.

– Ostobaság...

De látszott, hogy izgatott. Lyra folytatta:

– Mivel egyenként elviszik az embereket, és sose jönnek vissza. És néhányan azt gondolják, hogy csak megölik őket, mások megint mást mondanak, és az a lány azt mondta, hogy elvágják...

– Ebből egy szó sem igaz. Azért visszük el a gyerekeket, mert ideje, hogy máshová költözzenek. Mert növekednek. A barátnőd oktalanul ijedezik. Szó sincs ilyesmiről! Ne is gondolj rá. Ki a barátnőd?

– Én csak tegnap jöttem. Senkinek se tudom a nevét.

– Hogy néz ki?

– Nem emlékszem. Asszem, barna haja van... világosbarna talán... nemtom.

Az orvos halkan mondott valamit a nővérnek. Miközben tanácskoztak, Lyra a daimónjaikat figyelte. A nővéré csinos madár volt, éppoly takaros és közönyös, mint Clara nővér kutyája, az orvosé pedig jókora éjszakai lepke. Egyik sem mozdult. Ébren voltak, a madár szeme ragyogott, a lepke lustán mozgatta csápjait, de nem voltak idegesek, holott Lyra azt várta volna. Talán nem izgatja őket az egész, nem kíváncsiak semmire.

Az orvos hamarosan folytatta a vizsgálatot. Megmérte Lyra súlyát, aztán a Pantalaimonét, különleges monitoron nézte Lyrát, mérte a szívverését, egy kis tubus alá állította, amelyik sziszegett, és olyan szagot árasztott, mint amilyen a friss levegő.

A vizsgálatok közepén csengőszó harsant, és szólt, szólt rendületlenül.

– Tűzriadó – sóhajtott az orvos. – Na jó. Lizzie, kövesd Betty nővért!

– De valamennyi meleg holmijuk lent van a hálótermek épületében, doktor úr! Így nem mehet ki. Menjünk talán először oda?

Az orvost bosszantotta, hogy félbeszakították kísérleteit, és ingerülten csettintett.

– Alighanem épp az ilyesmire akarják a tűzriadóval felhívni a figyelmet. Micsoda kellemetlenség!

– Amikor tegnap idejöttem – szólt készségesen Lyra –, Clara nővér a többi ruhámat betette egy szekrénybe az első szobában, ahol megnézett. Az itt van mellettünk. Azt felvehetnem.

– Jó gondolat! – mondta a nővér. – Na szaladj!

Lyra titkon örvendezve kapkodta magára a saját bundáját, kapcáját, csizmáját, míg a nővér szénselyembe öltözött.

Kint, a középső épületcsoport előtti széles téren vagy száz felnőtt és gyerek zsibongott: némelyek izgatottan, mások idegesen, a többség tétován.

– Látjátok? – kérdezte az egyik felnőtt. – Érdemes ezt csinálni, így legalább látjuk, mekkora káosz lenne, ha valóban kitör a tűz.

Valaki belefújt a sípjába, és karját lengette, de ügyet sem vetett rá senki. Lyra meglátta Rogert, és intett neki. Roger megrángatta Billy Costa karját, és hamarosan ott álltak hárman a rohangáló gyerekek forgatagának közepén.

– Senki sem fogja észrevenni, ha körülnézünk – mondta Lyra. – Rém sokáig tart, mire mindenkit megszámolnak, és azt mondhatjuk, hogy valaki után mentünk, és eltévedtünk.

Megvárták, míg a legtöbb felnőtt másfelé néz, aztán Lyra felkapott egy marék havat, hólabdát gyúrt belőle, és találomra a tömeg közé hajította. A következő pillanatban már dúlt a hó-csata. Visongás, kacagás nyomta el a felnőttek kiabálását, akik hasztalanul igyekeztek rendet teremteni. A három gyerek már meg is kerülte a sarkot, és eltűnt szem elől.

A mély hóban nem haladtak gyorsan, de szerencsére senki sem követte őket. Lyra meg a fiúk felmásztak az egyik alagút ívelt tetejére. Dimbes-dombos, hólepte tájban találták magukat, a fekete ég alatt, csak a teret körülvevő lámpák fénye világított valamelyest.

– Mit keresünk? – kérdezte Billy.

– Nemtom. Körülnézünk – mondta Lyra, és kis csapatát egy lapos, szögletes épület felé vezette, amelyet a többitől kissé távolabb, a sarkán gyenge fényű anbárlámpa világított meg.

Itt már messzebbről hallatszott a zsibongás. A gyerekek hallhatólag éltek a szabadsággal, és Lyra remélte, hogy egyhamar nem is adják alább. Megkerülte a szögletes épületet, ablakot keresett. A tető alig kétméternyire magasodott a talaj fölé, de a többi épülettől eltérően ezt nem kötötte össze alagút az állomás többi részével.

Ablak nem volt, de ajtó igen. És fölötte vörös betűs felirat:

BELÉPNI SZIGORÚAN TILOS!

Lyra persze meg akarta próbálni, hogy bejuthatnak-e, de mielőtt lenyomhatta volna a kilincset, Roger megszólalt:

– Oda nézz! Egy madár! Vagy...

Ez a „vagy” kétséget fejezett ki – hiszen a fekete égből lecsapó teremtmény nem is volt madár, hanem valaki, akivel Lyra már találkozott.

– A boszorkány daimónja!

A lúd meglebbentette hatalmas szárnyát, s kisebb hózápor közepette leszállt.

– Üdvözöllek, Lyra – szólt. – Követtelek, bár te nem láttál. Arra vártam, hogy kijöjj a szabadba. Mi történik?

Lyra gyorsan elmondta, amit tudott.

– Hol vannak a gyiptusok? – kérdezte. – John Faa épségben van? Visszaverték a szamojédokat?

– Legtöbbjük épségben van. John Faa megsebesült, de nem súlyosan. Téged portyázó vadászok fogtak el, akik gyakran háborgatják az utazókat, és mert kevesen vannak, sebesebben haladnak, mint a nagyobb csapatok. A gyiptusok még egynapi járóföldre vannak.

A két fiú rettegve bámulta a lúd daimónt meg a vele meghitten társalgó Lyrát. Természetesen még sosem láttak daimónt a gazdája nélkül, a boszorkányokról pedig édeskeveset tudtak.

– Figyeljetek – szólt hozzájuk Lyra –, menjetek és figyeljetek, de jól! Billy, te erre menj, Roger, te meg arra, amerről jöttünk.

Nincs sok időnk.

A két fiú elfutott, Lyra pedig visszafordult az ajtóhoz.

– Mit keresel odabent? – kérdezte a lúd daimón.

– Azt, amit itt művelnek. Mert elvágják... – halkabbra fogta hangját – ...elvágják az embertől a daimónját. A gyerekektől. Talán odabent csinálják. Valami mindenesetre van ott, és én meg akarom nézni. De be van zárva...

– Én ki tudom nyitni – mondta a lúd, egyszer-kétszer meglebbentette szárnyát, hogy havat vert az ajtóra, s eközben Lyra hallotta, hogy valami fordul a zárban.

– Menj be, de óvatosan – mondta a daimón.

Lyra vigyázva kinyitotta az ajtót, és besurrant. A lúd daimón követte. Pantalaimon izgatott volt, de leplezni akarta félelmét a lúd daimón előtt, hát Lyra keblébe bújt, és a szőrmék között keresett menedéket.

Amint Lyra szeme hozzászokott a félhomályhoz, menten megértette Pantalaimon riadalmát.

A fal mentén sorakozó üvegtárlókban volt az elválasztott gyerekek valamennyi daimónja: kísérteties macska, madár, patkány és egyéb alakok, mind rettegőn és halványan, akár a füst.

A boszorkány daimónja haragosan felkiáltott, Lyra pedig magához szorította Pantalaimont:

– Ne nézz oda! Ne nézz oda!

– Hol vannak a gyerekek, akik ezekhez a daimónokhoz tartoznak? – tudakolta a lúd daimón. Még akkor is reszketett dühében.

Lyra remegve elmesélte, hogyan találkozott Tony Makariosszal. Válla fölött a ketrecbe zárt szegény daimónokra pillantott, akik az üveghez nyomták sápadt arcukat, és elhaló jajkiáltásokat hallattak. A gyér fényű anbárlámpa silány világánál Lyra meglátta, hogy mindegyik tárló előtt egy lap van, azon meg egy név – egy üres kalitka előtt álló kártyán pedig Tony Makarios neve. És volt ott még négy-öt üres kalitka.

– Ki akarom ereszteni ezeket a szegény jószágokat! – mondta vadul Lyra. – Betöröm az üveget, és kiengedem őket...

Már nézett is körül, mivel törhetné be az üveget, de a terem üres volt.

– Várj – szólt a lúd daimón.

Boszorkánynak volt a daimónja, Lyránál jóval idősebb és erősebb. Lyra hát engedelmeskedett.

– El kell hitetnünk ezekkel az emberekkel, hogy valaki elfelejtette bezárni az ajtót és becsukni a kalitkákat – magyarázta a lúd. – Ha üvegcserepeket találnak, és a hóban lábnyomokat, mit gondolsz, meddig titkolhatod előttük a kilétedet? Márpedig meg kell várnod, amíg a gyiptusok megérkeznek. Most csináld pontosan azt, amit mondok: fogj egy marék havat, és amikor szólok, fújjál belőle egy keveset mindegyik ketrecre.

Lyra kiszaladt. Roger és Billy éberen őrködtek, és a tér most is visszhangzott a gyereklármától, hiszen alig telt el egy-két perc, mióta behatoltak.

Lyra jókora marékkal kapott fel a porhanyós hóból, aztán visszament, és pontosan követte a lúd daimón utasítását. Mindegyik ketrecre ráfújt egy kis havat, a lúd csettintett, és a ketrec kinyílt.

Amikor valamennyi nyitva volt, Lyra felemelte az elsőnek az üvegajtaját. Egy veréb halvány alakja rebbent ki rajta, de nem tudott szárnyra kapni: leesett a földre. A lúd gyengéden lehajolt, és csőrével feltámogatta. A verébből egér lett, zavartan botladozott. Pantalaimon leszökkent melléje, hogy vigasztalja.

Lyra sebesen dolgozott; pár perc sem telt belé, kiszabadult valamennyi daimón. Némelyik beszélni próbált, majd Lyra lába körül csoportosultak, még a lábszárvédőjét is megpróbálták megrángatni, ha visszatartotta is őket a tabu. Lyra tudta, miért: szegénykék nélkülözik gazdájuk testének erős, szilárd melegét – ahogy Pantalaimon tenné, ők is arra vágyódtak, hogy egy dobogó szívhez simuljanak.

– Gyorsan – szólt a lúd. – Lyra, szaladj ki és vegyülj a gyerekek közé. Bátorság, gyermek! A gyiptusok amilyen gyorsan csak tudnak, közelednek. Segítenem kell ezeknek a szegény daimónoknak, hogy megtalálják az övéiket... – Közelebb lépett, és csöndesen folytatta: – .. .de soha többé nem tudnak velük egyesülni. Mindörökre szétválasztották őket. Eletemben még ilyen gonoszságot nem láttam... Hagyd csak a lábnyomaidat; majd én eltüntetem. Szaladj...

– Jaj, kérlek! Mielőtt elmennél! A boszorkányok... Ugye, repülnek? Ugye a múltkor éjjel nem álmodtam, amikor repülni láttam őket?

– Nem, gyermek; miért?

– El tudnának húzni egy léggömböt?

– Kétségtelenül, de...

– Serafina Pekkala is jön?

– Nincs idő most elmagyarázni a boszorkánynemzetek politikáját. Nagy hatalmak vannak itt játékban, és Serafina Pekkalának a nemzetsége érdekeit kell szem előtt tartania. De lehetséges, hogy ami itt történik, részjelensége mindannak, ami másutt megy végbe. Lyra, rád kint van szükség. Szaladj, szaladj!

Szaladt, és Roger, aki tágra nyílt szemmel bámulta, amint a halvány daimónok kiszállingóznak az épületből, Lyra felé gázolt a mély hóban.

– Ezek itt... épp mint ott a Jordanben, a kriptában... ezek daimónok!

– Azok. Csitt! Billynek ne szólj! Ne szólj egyelőre senkinek! Gyere velem! Mögöttük a lúd erőteljesen csapkodott szárnyával, havat szórt a lábnyomaikra, mellette pedig az elveszett daimónok csoportosultak, szállingóztak, fel-feljajdultak bánatukban, sóvárgásukban. Mire valamennyi lábnyom eltűnt, a lúd összeterelte a sápadt daimónokat. Beszélt, ők pedig egytől egyig megváltoztak – bár látszott, hogy ez nagy erőfeszítésükbe kerül –, míg valamennyien madár alakot nem öltöttek, s akár a fiókák, követték a boszorkány daimónját: szárnyukat rebegtetve bukdácsoltak utána a havon, s végül, nagy nehezen szárnyra kaptak.

Egyenetlen, fakó füzérük kísérteties látvány volt a sötét égen; lassan emelkedtek, gyenge szárnyukon imbolyogva; ha valamelyik elgyengült és aláhullott, a nagy szürke lúd megfordult, és gyengéden visszaterelte, míg el nem nyelte valamennyit a mély sötétség.

– Gyorsan! – ráncigálta Lyra karját Roger. – Mindjárt kész lesznek!

A havon Billy felé botladoztak, aki a főépület sarka felől intett hívogatólag. A gyerekek már elfáradtak, a felnőtteknek sikerült valamennyire rendet teremteniük, a társaság kelletlenül sorakozott a főbejáratnál, taszigálódva, lökdösődve. Lyra és a másik két gyerek előbújt a sarok mögül, és elvegyült közöttük. Előbb azonban még Lyra így szólt:

– Adjátok tovább valamennyi gyereknek: készüljenek fel a menekülésre. Tudniuk kell, hol van a meleg holmijuk, hogy amint jelt adunk, magukra kapják és kiszaladjanak. És tartsák mindezt halálos titokban, értitek?

Billy bólintott.

– Mi a jel? – kérdezte Roger.

– A tűzcsengő – mondta Lyra. – Ha itt az ideje, megszólaltatom. Várták, hogy megszámolják őket. Ha az Áldozárok Testületében bárkinek is lett volna valaha dolga iskolával, ezt jobban megszervezte volna; mivel azonban a gyerekeket nem osztották csoportokba, minden egyes nevet a teljes listán kellett kipipálni, az meg persze nem volt ábécérendben. Egyeden felnőtt sem akadt, aki ismerte volna az efféle ellenőrzés módját, így aztán jó nagy kavarodás támadt, annak ellenére, hogy a gyerekek már nem rohangáltak.

Lyra figyelt, és mindezt észrevette. Egyáltalán nem csinálják jól ezt a dolgot. Sok lazaságot tűrnek el; zsörtölődnek a tűzriadó miatt, nem tudják, hol tartják a gyerekek meleg ruháit, nem tudják rendesen sorakoztatni a gyerekeket – és mindez a lazaság az ő előnyére szolgálhat.

Már majdnem végeztek, amikor a figyelmet megint elvonta valami – és Lyra szemszögéből ennél rosszabb nem is történhetett volna.

Mint mindenki, ő is meghallotta a hangot. Fejek fordultak és fürkészték a sötét eget: jön-e a léghajó – a gázmotor dohogása ugyanis tisztán hallatszott a mozdulatlan levegőben.

Még az a szerencse, hogy ellenkező irányból jött, mint amerre a szürke lúd repült. De ez sovány vigasz volt. Hamarosan feltűnt, és a tömegen izgatott moraj futott végig. A léghajó telt, sima ezüst alakja a fények szegélyezte sugárút fölött lebegett, orráról fényszórók szegeződtek lefelé, a léghajó teste alatt lebegett az utasszállító kabin.

A pilóta csökkentette a sebességet, és megkezdte az ereszkedés bonyolult műveletét. A vaskos árboc, állapította meg Lyra, a léghajó kikötését szolgálja. A felnőttek beterelték a gyerekeket, de mindenki visszafelé bámult, mutogatott, a földi személyzet pedig felmászott az árboclétrán, és előkészítette a kikötőkábelek rögzítését. A motorok zúgtak, a hó örvénylett a föld fölött, a kabinablakban látszott az utasok arca.

Nem, ez nem lehet tévedés. Pantalaimon vadmacska alakjában Lyrába kapaszkodott, és gyűlölködve sziszegett. Mert a léghajó kabinablakából kíváncsian kibámuló arc, a gyönyörű fekete haj nem volt másé, mint Mrs. Coulteré, és ölében ült aranymajom daimónja.

16.

Az ezüstguillotine

LYRA jól behúzta fejét a rozsomákprém csuklya rejtekébe, és a többi gyerekkel becsoszogott a dupla ajtón. Ráér még azon tépelődni, mit mond majd, ha szemtől szembe kerülnek: most más a gondja – mégpedig az, hogy hová rejtse el a meleg holmiját, ahol engedély nélkül is hozzáférhet.

Odabent szerencsére akkora zűrzavar uralkodott – a felnőttek igyekeztek sietségre nógatni a gyerekeket, hogy utat csináljanak a léghajón érkezetteknek –, hogy senki sem figyelt különösebben. Lyra ledobta magáról az anorákot, a lábszárvédőt, a csizmát, és a lehető legkisebb batyut kötötte belőle, csak azután taszigálódott be a zsúfolt folyosón a hálótermébe.

Gyorsan a sarokba húzott egy öltözőszekrényt, ráállt, és megnyomta a mennyezetet. A panel megemelkedett, szakasztott ahogy Roger mondta, s az így keletkezett üregbe Lyra betolta a csizmáját meg a lábszár védőt. Aztán elővette az aletiométert a szütyőből, anorákja legeslegbelső zsebébe dugta, majd azt is betolta a többi után. Leugrott, és helyretolta az öltözőszekrényt. – Nagyon butának tettetjük magunkat, míg csak meg nem lát, aztán azt mondjuk, hogy elraboltak bennünket. És egy szót se a gyiptusokról, de legkevésbé Iorek Byrnisonról!

Lyra ugyanis csak most döbbent rá, hogy ami félelem van benne, mind Mrs. Coulterre irányul, ugyanúgy, ahogyan az Északisark vonzza az iránytűt. Azzal, amit idáig látott, az intercízió iszonyú kegyetlenségével is megbirkózik valahogy, megvan hozzá az ereje; de annak a szép arcnak, szelíd hangnak a gondolata, a játékos aranymajom képe elég hozzá, hogy felkavarodjon a gyomra, émelyegjen, elsápadjon.

De a gyiptusok közelednek! Erre gondolj! Gondolj Iorek Byrnisonra! És ne áruld el magad! – mondogatta magának, és tovább óvakodott az étterem felé, ahonnan nagy lárma hallatszott.

A gyerekek meleg italért álltak sorba, némelyikük még le sem vetette szénselyem anorákját. Mind a léghajóról és utasáról beszéltek.

– Ő volt az... a majom daimónnal...

– Téged is ő kapott el?

– Aszonta, ír a mamámnak meg a papámnak, de lefogadom, hogy egy sort se...

– Egy szót se szólt róla, hogy meg fognak ölni minket. Egy árva szót se.

– Az a majom, az a legrosszabb... elkapta az én Karossámat, és majdhogy meg nem ölte... Tisztára elgyengült a térdem...

Éppúgy rettegtek, mint Lyra. Megkereste Annie-t meg a többieket, és letelepedtek.

– Figyeljetek – szólt. – Tudtok titkot tartani?

– Még szép!

Izgatott várakozással fordult feléje a három arc.

– El fogunk szökni – mondta halkan Lyra. – Valakik értünk jönnek; körülbelül egy nap múlva érnek ide. Talán még hamarabb is. Nekünk az a dolgunk, hogy amint elhangzik a jel, azonnal szedjük föl a meleg holminkat, és rohanjunk kifelé.

Egy percet se várhatunk. Futás. De ha nincs rajtunk anorák meg csizma meg a többi, akkor halálra fagyunk.

– Mi lesz a jel? – kérdezte Annie.

– A tűzcsengő, mint ma délután. Minden meg van szervezve. Valamennyi gyerek tudni fog róla, de felnőtt egy se. Ő végképp nem.

Szemük reményteljes izgalomtól csillogott. Az üzenet körüljárt az étteremben. A légkör érezhetően megváltozott. Odakint előzőleg a gyerekek nagy erőbedobással, jókedvűen játszottak, ám amikor megpillantották Mrs. Coultert, alig elfojtható hisztérikus félelem támadt bennük – most azonban érezhető volt beszédességük mögött az önfegyelem, a céltudatosság. Lyra maga is elcsodálkozott, micsoda nagy erő a remény.

Óvatosan kikukucskált a nyitott ajtón, készen rá, hogy behúzza a fejét, mert felnőtthangok közeledtek – és egy pillanatra maga Mrs. Coulter is bekukkantott, rámosolyogott a meleg italukat iszogató, süteményüket eszegető, elégedett, jól táplált gyermekekre. Az éttermen azon nyomban hideg borzongás futott végig, a gyerekek némán bámultak a látogatóra.

Mrs. Coulter mosolygott, de nem szólt. Továbbment, és hamarosan újra kezdődött a beszélgetés.

– Hol fognak tárgyalni? – kérdezte Lyra.

– Biztosan a tanácsteremben – mondta Annie. – Egyszer bevittek oda minket – önmagára és a daimónjára vonatkozott a többes szám –, volt ott vagy húsz felnőtt, az egyik szövegelt, nekem meg muszáj volt ott állnom és megtennem, amit mondtak, például hogy milyen messzire tud elmenni tőlem az én Kyrillionom, aztán az az ürge hipnotizált, meg még mindenfélét csinált... Nagy terem, sok szék meg asztal van benne, és egy kis emelvény. Az elülső iroda mögött van. Lányok, lefogadom, megjátsszák, hogy a tűzriadó úgy ment, mint a parancsolat. Fogadjunk, hogy éppúgy be vannak tőle tojva, mint mi...

A nap folyamán Lyra a többi lány közelében maradt, figyelt, keveset beszélt, igyekezett elvegyülni a tömegben. Volt testgyakorlás, kézimunka, uzsonna, a szokásosnál hosszabb játszóóra a nagyteremben: jókora, kopott helyiség volt, társasjátékokkal, néhány rongyos könyvvel, pingpongasztallal. Lyra meg a többiek egyszer csak észrevették, hogy a háttérben, hangtalanul, lázas tevékenység folyik, a felnőttek ide-odasietnek, vagy szorongó csoportokba verődve izgatottan beszélgetnek. Alighanem rájöttek, hogy a daimónok eltűntek, és törik a fejüket, hogyan történhetett ez.

Mrs. Coultert azonban nagy megkönnyebbülésére nem látta. Amikor eljött a lefekvés ideje, Lyra már tudta, hogy bizalmába kell avatnia a többi lányt.

– Figyeljetek – szólt. – Be szoktak jönni ellenőrizni, hogy alszunk-e?

– Egyszer benéznek – mondta Bella. – Körülvilágítanak a lámpással, és kész.

– Nagyszerű. Mivel én körül akarok nézni. Van egy út a mennyezet alatt, amit az a fiú megmutatott nekem...

Elmagyarázta, de még be sem fejezte, amikor Annie lelkesen megszólalt:

– Veled megyek!

– Nem, inkább nem, mert könnyebb, ha csak egy ember hiányzik. Azt mondhatjátok, hogy elaludtatok, és nem tudjátok, hova mentem.

– De ha én is veled mennék...

– Akkor könnyebben elkapnának – mondta Lyra.

A két daimón egymásra meredt, Pantalaimon mint vadmacska, Annie Kyrillionja mint róka. Reszkettek Pantalaimon halkan sziszegett, és kivicsorította a fogát, mire Kyrillion elfordult, és közömbösen a bundáját kezdte ápolgatni.

– Hát jó – sóhajtott lemondóan Annie.

Nem volt ritkaság, hogy a gyerekek közötti veszekedésnek a daimónjaik vetettek véget: egyikük meghátrált a másik előtt. Gazdáik pedig neheztelés nélkül tudomásul vették az eredményt, Lyra tehát tudta, hogy Annie teljesíteni fogja a kérését.

Mindannyian kölcsönadtak egy-egy ruhadarabot, kitömték Lyra ágyát, mintha most is benne feküdne, és megfogadták, ha kérdezik őket, nem tudnak semmiről. Lyra az ajtónál hallgatózott, nem jön-e valaki, majd felugrott az öltözőszekrényre, feltolta a panelt, és felhúzódzkodott.

– Ne szóljatok egy szót se – suttogott a lent figyelő három arcnak. Óvatosan visszaejtette helyére a panelt, és körülnézett.

Keskeny fémcsatornában kuporgott, gyámfák és dúcok között. A mennyezet áttetsző paneljein áthatolt lentről némi fény, és Lyra látta, hogy ez az alig hatvan centis hézag minden irányban kiterjed. Tele van fémvezetékekkel és csövekkel, könnyen el lehet tévedni benne, de ha a fémbe kapaszkodik, és nem nehezedik a panelekre, ha nem csap zajt, eljuthat az állomás egyik végéből a másikba.

– Épp mint a Jordanben, Pan – suttogta. – Mikor az ejtőző-szobában kémkedtünk.

– Ha azt nem csinálod, ez mind nem történik meg – suttogta válaszul Pantalaimon.

– Én vagyok az oka, nekem kell jóvátennem, igaz?

Tájékozódott: nagyjából megállapította, merre lehet a tanácsterem, és elindult arrafelé. Nem volt leányálom. Olyan alacsony volt a járat, hogy négykézláb kellett másznia, és minduntalan lekushadnia egy nagy, szegletes vezeték alatt, vagy átmásznia fűtéscsöveken. A fémcsatorna a belső falak tetején haladt, és Lyra viszonylagos biztonságban érezte magát, de keskeny volt, a széle éles, annyira, hogy minduntalan megvágta kezét-térdét, és hamarosan mindene fájt, keze-lába görcsöt kapott, és csupa por volt tetőtől talpig.

De nagyjából tudta, hol jár, és látta a hálóterem fölé begyömöszölt meleg holmiját, aminek segítségével majd visszatalálhat. Ahol üres volt alatta a szoba, ott sötét volt a panel, néha viszont hangokat hallott, ilyenkor megállt, fülelt, de csak a szakácsok beszélgettek a konyhán, vagy az ápolónők a nővérszobában. Mivel semmi érdekeset nem mondtak, Lyra folytatta útját.

Végül arra a területre ért, ahol a tanácstermet sejtette: és csakugyan, egy részen nem volt semmiféle cső, csak a légkondicionáló és a fűtés vezetékei vezettek lefelé az egyik végén, egy jókora négyszögletes felületen pedig egyenletes volt a panelek világítása. Fülét a panelhez szorította: felnőtt férfihangok moraját hallotta, és tudta, hogy odatalált.

Erősen fülelt, aztán addig araszolt tovább, amíg a lehető legjobban meg nem közelítette a szónokokat. Akkor végigheveredett a fémcsatornában, és félrehajtotta a fejét, hogy lehetőleg mindent meghalljon.

Néha evőeszköz csörrent, összecsendült két pohár – vagyis vacsora közben folyik a beszélgetés. Négyen lehettek, köztük Mrs. Coulter. A többi három férfi. Az elszökött daimónokról folyt a szó.

– Kinek a felügyelete alá tartozik az a részleg? – kérdezte Mrs. Coulter szép csengésű hangja.

– Egy McKay nevű kutatónak – felelt az egyik férfi. – De automatikus rendszer akadályozza meg, hogy ilyesmi történjék...

– Csakhogy a rendszer nem működött – mondta a szép csengésű hang.

– Engedelmével, Mrs. Coulter: működött. McKay valamennyi ketrecet bezárta, amikor pontban tizenegy órakor elhagyta az épületet. A külső ajtó természetesen semmiféle körülmények között nincs nyitva, és ő, mint mindig, most is a belső ajtón át lépett be, illetve távozott. A zár a memóriaegységébe táplált kódra jár, ha bárki erőszakkal próbálja kinyitni, azonnal működésbe lép a riasztószerkezet.

– Csakhogy a riasztószerkezet nem lépett működésbe – mondta Mrs. Coulter.

– De igen. Sajnálatos módon épp akkor, amikor mindenki kint volt, mert valamennyien részt vettünk a tűzriadóban.

– De amikor bementek...

– Sajnálatos módon mindkét riasztó ugyanarra az áramkörre van kapcsolva; ez tervezési hiba, amit ki kell javítani. Következésképpen amikor a gyakorlat után a tűzcsengőt kikapcsolták, egyidejűleg kiiktatták a laboratórium riasztórendszerét is. Még így is észrevették volna, hiszen a rutin minden egyes megszakítása után rendszeres ellenőrzést végzünk, csakhogy ön épp akkor érkezett meg váratlanul, és mint nyilván emlékszik, azonnal fogadni akarta a szobájában a laboratórium személyzetét. Következésképpen mindenki csak később tért vissza a laborba.

– Értem – mondta hidegen Mrs. Coulter. – Ez esetben a daimónokat nyilván a tűzriadó alatt engedték ki. Ez pedig a gyanúsítottak körét kiterjeszti az állomás valamennyi felnőtt dolgozójára. Figyelembe vették ezt?

– És ön figyelembe vette, hogy az egész lehetett egy gyermek műve? – kérdezte valaki.

Mrs. Coulter nem válaszolt; a második férfi folytatta:

– Minden felnőttnek megvolt a feladata, minden feladat a felelős teljes figyelmét igényelte, minden feladatot elvégeztek. Kizárt, hogy a személyzetnek bármelyik tagja ajtót nyitott volna.

Kizárt. Tehát vagy kintről jött valaki azzal a szándékkal, hogy kinyitja, vagy valamelyik gyereknek sikerült odatalálnia, ő nyitotta ki az ajtót és a ketreceket, majd visszatért a főépületbe.

– És hogyan óhajtják lefolytatni a vizsgálatot? – kérdezte Mrs. Coulter. – Nem; ha jobban meggondolom, ne mondják el. Értse meg, kérem, dr. Cooper, nem rosszindulatból ered a bírálatom. A lehető legóvatosabban kell eljárnunk. Óriási baklövés volt, hogy mind a két riasztórendszert ugyanarra az áramkörre kapcsolták. Ezt azonnal korrigálni kell. Az őrségért felelős tatár tiszt talán segítségükre lehetne a vizsgálatban. Hol voltak egyébként a tatárok a tűzriadó alatt? Nyilván erre is gondoltak, ugyebár?

– Igen, gondoltunk – mondta fáradtan a férfi. – Az őrség minden egyes tagja szolgálatban volt. Pontos kimutatást vezetnek.

– Meggyőződésem, hogy önök mindent elkövetnek – mondta Mrs. Coulter. – Nos, nagy kár, de most már hagyjuk ezt a témát. Beszéljen, kérem, az új szeparátorról.

Lyra megremegett félelmében. Ez csak egyvalamit jelenthet.

– Nos – mondta megkönnyebbülten az orvos –, e téren nagy haladást értünk el. Az első modellel nem tudtuk teljesen kiküszöbölni a kockázatot, hogy a páciens a sokk hatására meghal, de ezen lényegesen javítottunk.

– A skraelingek puszta kézzel jobban csinálták – szólalt meg egy férfi, aki eddig nem hallatta hangját.

– Több évszázados gyakorlat – mondta egy másik.

– Egy ideig a szétszakítás volt az egyetlen lehetőség – mondta a vezérszónok –, bármennyire rosszul érintette is ez a felnőtt operátort. Emlékezzenek csak, sokukat kénytelenek voltunk elbocsátani, stresszhatásból eredő szorongás miatt. Az első nagy áttörést a Maystadt-féle anbárszikével kombinált érzéstelenítés jelentette. A műtéti sokk okozta halálozást öt százalék alá tudtuk szorítani.

– És az új műszer? – kérdezte Mrs. Coulter.

Lyra reszketett. Fülében dobolt a vér. Pantalaimon hermelin alakjában hozzásimult.

– Csitt, Lyra – suttogta –, nem fogják megtenni... nem engedjük...

– Igen, Lord Asrielnek egy érdekes felfedezése adta meg az új módszerhez a kulcsot. Ő jött rá, hogy mangán és titánium ötvözete elszigeteli a testet a daimóntól. Mellesleg, mi a helyzet Lord Asriellel?

– Talán nem hallották – mondta Mrs. Coulter –, Lord Asrielt halálra ítélték. Az ítélet végrehajtását egyelőre felfüggesztették. Svalbardi száműzetésének egyik feltétele, hogy tökéletesen felhagy filozófiai munkásságával. Sajnálatos módon sikerült könyvekhez és anyaghoz jutnia, és eretnek vizsgálódását addig a pontig fejlesztette, ahol már veszedelmes, ha életben marad. Akárhogyan is, az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék vitára bocsátotta a halálos ítélet kérdését, és nagy a valószínűsége, hogy végrehajtják. No de térjünk vissza az ön új műszerére, doktor. Hogyan működik?

– Nos, igen... Halálos ítélet? Uramisten!... Elnézést. Tehát az új műszer. Vizsgáljuk, mi történik, ha az intercíziót a páciensen tudatos állapotban végezzük, és ez természetesen a Maystadt-féle eljárással nem alkalmazható. Kifejlesztettünk tehát egy bizonyos guillotine-t, mondhatnók. A penge mangán-titánium ötvözet, a gyermeket egy fülkébe helyezzük – amolyan kisebb kabinba –, amelynek a fala rácsos öntvény, a daimónt pedig egy ehhez kapcsolódó hasonló fülkébe. Amíg fennáll az összeköttetés, természetesen a kapocs is megmarad. Azután kettejük között lehullik a penge, és elvágja a kapcsot. Ettől fogva különálló egység mind a kettő.

– Szívesen megnézném – mondta Mrs. Coulter. – Minél előbb. De most fáradt vagyok. Lefekszem. Holnap látni akarom valamennyi gyereket. Meg fogjuk tudni, ki nyitotta ki azt az ajtót.

Hallatszott, amint székeket tolnak hátra, udvarias búcsúszavak hangzottak el, ajtó csukódott. Azután a többiek leültek, tovább beszélgettek, de már halkabban.

– Miben sántikál Lord Asriel?

– Azt hiszem, merőben más elgondolása van a Por természetéről. Ez a lényeg. Mélységesen eretnek elgondolás, márpedig az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék nem engedhet meg a hivatalos állásponttól eltérő tolmácsolást. Azonkívül kísérletezni akar...

– Kísérletezni? A Porral?

– Cssst! Halkabban...

– Gondoljátok, hogy Mrs. Coulter kedvezőtlen jelentést fog leadni?

– Nem, nem. Szerintem nagyon jól exponáltad az ügyet.

– A magatartása aggaszt...

– Nem filozofikus, úgy gondolod?

– Pontosan. Személyes érdeklődés. Nem szívesen használom ezt a szót, de szinte olyan, mint egy... vámpír.

– Azért ez egy kissé erős.

– Emlékezzetek csak az első kísérletekre, amikor mindenáron látni akarta, amint elszakítják őket...

Lyrából akaratlanul is kitört egy kis kiáltás, teste megfeszült, reszketett, és lába beleütközött egy támoszlopba.

– Mi volt ez?!

– A mennyezeten...

– Gyorsan!

Felborított székek, futó lábak, asztalt húznak végig csikorogva a padlón. Lyra menekülni próbált, de olyan kicsi volt a hely, hogy alig néhány métert tett meg, a mellette lévő panelt hirtelen feltaszították, és ő egyenesen egy férfi meglepett arcába bámult. Annyira közel volt, hogy még a bajsza szálait is megszámolhatta volna. A férfi legalább annyira megdöbbent, mint ő, de mert nagyobb volt a mozgástere, be tudott nyúlni a nyílásba, és megragadta Lyra karját.

– Egy gyerek!

– Ne engedd el...

Lyra fogait a nagy, szeplős kézbe mélyesztette. A férfi felkiáltott, de nem eresztette el, pedig a vére is kiserkedt. Pantalaimon vicsorgott, köpködött – mindhiába, a férfi sokkal erősebb volt, s húzott, húzott, míg Lyrának a támoszlopot markoló keze kénytelen volt elereszteni a fogást, és Lyra félig bezuhant a terembe.

De még akkor sem adott ki egyetlen hangot sem. Lábát a fenti fém éles széle köré hurkolta, fejjel lefelé lógva is szenvedélyes dühvel viaskodott, karmolt, harapott, bokszolt, köpködött. A férfiak ziháltak, nyögtek, de csak húzták, húzták. És Lyrából egyszer csak kiszállt minden erő.

Mintha idegen kéz nyúlt volna a legbensejébe, és tépett volna ki valamit mélyről, valami értékeset.

Elkábult, szédült, émelygett, elernyedt a sokkhatástól. Az egyik férfi fogta Pantalaimont.

Emberi kezével megragadta Lyra daimónját, és szegény Pan remegett, szinte eszét vesztve rettenetében, undorában. Vadmacska alakjában a bundája egészen loncsos lett gyengeségében, majd megint a rettegés anbárszikráit bocsátotta ki... Mozdulatlanná dermedtek. Foglyok voltak mind a ketten. Lyra érezte azokat a kezeket... Ez tilos... Nem szabad megérinteni... Ez bűn...

– Egyedül van ez a lány?

Egy férfi bámult be a mennyezet fölötti üregbe.

– Úgy látszik, egyedül...

– Ki ez?

– Az új gyerek.

– Az, akit a szamojéd vadászok...

– Az.

– Gondolod, hogy ő... a daimónokat...

– Lehetséges. De csak nem egyedül...?

– Mondjuk meg...

– Ez aztán mindent betetőzne. Nem gondoljátok?

– De igen. Jobb, ha nem is értesül róla.

– De mit csináljunk ezzel itt?

– Nem engedhetjük vissza a többi gyerek közé.

– Lehetetlen!

– Véleményem szerint csak egyet tehetünk.

– Most?

– Kénytelenek vagyunk. Nem halogathatjuk holnapig. Ő is látni akarja.

– Elvégezhetjük mi magunk is. Szükségtelen bárkit bevonni.

A férfi, aki láthatólag a vezetőjük volt, aki sem Lyrát, sem Pantalaimont nem fogta, hüvelykujja körmével a fogát kocogtatta. A szeme ide-odarebbent. Végül bólintott.

– Most. Végezzük el most. Máskülönben eljár a szája. A sokkhatás ezt legalább megakadályozza. Nem fog emlékezni, hogy ki ő, mit látott, mit hallott... Gyerünk!

Lyra szólni sem bírt, de szinte lélegezni sem. Hagyta, hogy áthurcolják az állomáson, végig az üres fehér folyosókon, szobák mellett, amelyekben anbármeghajtású gépek zümmögtek, el a hálótermek mellett, ahol a gyerekek aludtak, mellettük a párnán a daimónjuk, osztozva az álmukon; és Lyra egész úton le nem vette a szemét Pantalaimonról, összekapaszkodtak, és a pillantásuk egybekapcsolódott.

Egy kerékmeghajtású ajtó nyílt, levegő sziszegett, és fényesen megvilágított, vakítóan fehér csempével és rozsdamentes acéllal borított kamrába léptek. Lyra félelme szinte fizikai fajdalom volt – és valóban az volt, amikor őt is és Pantalaimont is egy ezüsthálóból készült nagy ketrec felé vonszolták, fölötte pedig óriási, halvány ezüstpenge függött, készen rá, hogy mindörökre elválassza őket.

Lyra végre megtalálta a hangját. Felsikoltott. A hang élesen visszaverődött a fényes felületről, de a súlyos ajtó sziszegve becsukódott, és Lyra a torkát kisikoltozhatta, egyetlen hangját sem hallotta senki.

Pantalaimon, válaszul, kiszabadította magát a gyűlöletes kezekből – most oroszlán volt, most sas; ádáz karmokkal tépte őket, nagy szárnya vadul verdesett, azután farkas lett, medve, görény – csapkodott, vicsorgott, vagdalkozott, követhetetlen gyorsasággal váltott alakot, és egész idő alatt szökellt, repült, le-lebukott, innen oda, ahogy az ügyetlen kezek kapkodtak, csépelték az üres levegőt.

De persze nekik is volt daimónjuk. Egy borz, egy bagoly meg egy pávián. Éppannyira igyekeztek Pantalaimont odaszegezni, és Lyra rájuk kiáltott:

– Miért? Miért csináljátok? Nekünk segítsetek! Ne nekik!

És szenvedélyesen rúgott, harapott, míg a férfi, aki fogta, fel nem kiáltott, s egy pillanatra eleresztette – és Lyra elszabadult, és Pantalaimon villámsebesen ugrott felé, és ő vadul a keblére ölelte, Pan pedig vadmacska karmát a húsába mélyesztette, de Lyrának édes volt ez a fájdalom.

– Soha! Soha! Soha! – kiáltotta, és a falhoz hátrált, hogy utolsó leheletükig megvédje magukat.

De megint nekiestek, három nagydarab, kegyetlen férfi, és ő csak riadt, rémült gyerek, és elszakították tőle Pantalaimont, őt a rácsos ketrec egyik végébe hajították, a küszködő Pantalaimont pedig átvitték a másikba. Drótkorlát emelkedik kettejük között, de Pantalaimon még akkor is az ő része, még össze vannak kötve. Egy másodpercig Pantalaimon még Lyra drága lelke.

A férfiak zihálása, a maga zokogása, daimónja vad üvöltése fölött Lyra zümmögést hallott, és látta, hogy az egyik férfi (akinek vérzik az orra) egy kapcsolótáblán matat. A másik kettő felnézett, és Lyra szeme követte a tekintetüket.

A nagy, halvány ezüstpenge lassan emelkedett, megcsillant rajta a ragyogó fény. Teljes életének utolsó pillanata lesz a legkomiszabb.

– Mi folyik itt?

Könnyű, zenei hang: az Ő hangja. Minden megállt.

– Mit csinálnak? És ki ez a gyer...

Nem mondta végig, mert abban a pillanatban felismerte Lyrát. Lyra szemét elhomályosították a könnyek, de így is látta, hogy ő megtántorodik, egy padba kapaszkodik, szép és higgadt arca elgyötört lett és iszonyodó.

– Lyra... – suttogta.

Az aranymajom abban a pillanatban elszökött mellőle, és kirántotta Pantalaimont a dróthálós ketrecből, miközben Lyra is kiesett a magáéból. Pantalaimon kiszabadította magát a majom segítő mancsából, és Lyra karja közé botladozott.

– Soha, soha – lehelte Pan bundájába Lyra, Pan pedig zakatoló szívét Lyráéhoz szorította.

Úgy kapaszkodtak össze, mint a puszta szigetre vetett hajótöröttek. Lyra valahonnan messziről hallotta, amint Mrs. Coulter a férfiakhoz beszél, de egyetlen szavát sem értette. És aztán kimentek a gyűlöletes szobából, és Mrs. Coulter félig vitte, félig támogatta egy folyosón, aztán ajtóhoz értek, hálószobába, a levegőben illat, a szobában puha fény.

Mrs. Coulter gyengéden lefektette az ágyra. Lyra karja úgy szorította Pantalaimont, hogy valósággal beleremegett. Gyengéd kéz simított végig a haján.

– Drága, drága gyermekem – szólt az a gyönyörű hang. – Hát hogy kerültél ide?

17.

A boszorkányok

LYRA leküzdhetetlenül nyögött, reszketett, mintha olyan hideg vízből húzták volna ki, hogy a szíve kis híján megfagyott. Pantalaimon odasimult meztelen bőréhez, a ruháján belül, szeretetével térítgette magához Lyrát, de mindvégig tudatában volt Mrs. Coulternek, aki sietősen készített valamilyen italt, legfőképpen pedig az aranymajomnak, akinek a kemény kis ujjai végigfutottak Lyra testén – ezt csak Pantalaimon vette észre –, és aki megérezte Lyra derekán a vízhatlan szütyőt, meg a tartalmát.

– Ülj fel, drágám, és idd ki ezt! – biztatta Mrs. Coulter, gyengéd karja Lyra háta mögé siklott, és megemelte.

Lyra minden izma görcsbe rándult, de nyomban felengedett, mihelyt megérezte Pantalaimon gondolatát: csak akkor vagyunk biztonságban, ha tettetjük magunkat. Kinyitotta a szemét, és észrevette, hogy könnyezik, és tulajdon legnagyobb meglepetésére kitört belőle a leküzdhetetlen zokogás.

Mrs. Coulter együtt érző hangokat hallatott, a csészét a majom kezébe nyomta, majd illatos zsebkendővel törölgette Lyra szemét.

– Sírd csak ki magadat, drágám! – búgta a lágy hang, és Lyra eltökélte: amint bírja, abbahagyja a bőgést. Erőszakkal vissza fojtotta könnyeit, ajkát összeszorította, és elnyomta a zokogást, ami még mindig meg-megrázta a testét. Pantalaimon is részt vett a játékban: csak átejteni őket. Egér alakjában elkúszott Lyra kezétől, és félénken megszaglászta a majom markában tartott csészét. Ártalmatlan ital volt: egyszerű kamillafőzet. Pantalaimon visszakúszott Lyra vállához, és a fülébe súgta:

– Idd ki! Lyra felült, két kezébe vette a forró csészét, iddogálta, fujdogálta. Szemét lesütötte. Úgy meg kell játszania magát, mint még soha életében.

– Lyra, drágám – susogta Mrs. Coulter, és a haját simogatta. – Azt hittem, mindörökre elveszítettünk! Mi történt? Eltévedtél? Elvitt valaki a lakásból?

– Igen – suttogta Lyra.

– Ki volt az, drágám?

– Egy férfi meg egy nő.

– A vendégeim közül?

– Asszem. Azt mondták, kell nekik valami lentről, én velük mentem, mire elkaptak, autóba gyömöszöltek és elvittek valahova. De mikor megálltak, gyorsan elszaladtam, bujkáltam, és nem tudtak elfogni. De nem tudtam, hol vagyok...

Megint feltört belőle a zokogás, de most már gyengébben, és úgy tehetett, mintha ezt a meséje okozná.

– Kóboroltam, próbáltam visszatalálni, csak ezek az Átkosok el kaptak. .. És beraktak egy teherautóba, egy csomó gyerek közé, és elvittek valahova, egy nagy házba, nemtom, hová.

Minden egyes eltelt másodperccel, minden egyes elhangzott mondattal visszatért Lyrába egy kis erő. És most, hogy valami nehezet és ismerőset és sohasem pontosan megjósolhatót művelt – vagyis hazudozott –, megint egyszer elemében érezte magát, éppúgy ura volt a helyzetnek, mint amikor az aletiométerrel társalkodott. Vigyáznia kell, nehogy valami nyilvánvalóan lehetetlent állítson; tudnia kell hol ködösítsen, hol találjon ki valószerű részleteket – egyszóval: művészi teljesítményt kell nyújtania.

– Mióta vagy ebben a nagy házban? – kérdezte Mrs. Coulter.

Lyra több hetet töltött a gyiptusokkal, de maga sem tudta, mennyit. Kitalált hát egy utazást az Átkosokkal Trollesundba, aztán menekülést, bőséges részletekkel fűszerezve a városról, majd arról, hogy Einarsson csapszékében volt mindenes, utána a belföldön dolgozott egy farmercsaládnál, majd elfogták a szamojédok, és Bolvangarba hurcolták.

– És itt... itt el akarták vágni...

– Csitt, drágám, csitt. Meg fogom tudni, mi megy itt végbe.

– De miért akarták ezt csinálni? Én nem követtem el semmi rosszat! Valamennyi gyerek fél, hogy mi történik odabent, és senki sem tudja. De ez rettenetes. Mindennél rosszabb... Miért csinálják ezt, Mrs. Coulter? Miért ilyen kegyetlenek?

– Ejnye, ejnye... Biztonságban vagy, drágám. Veled soha többé nem fogják csinálni. Most tudom, hogy itt vagy, hogy biztonságban vagy, hogy többé nem kerülsz veszélybe. Senki sem fog bántani, Lyra drágám, egyetlen hajszálad sem fog meggörbülni...

– De a többi gyerekkel csinálják! Miért?

– Ó, kicsikém...

– A Por miatt, igaz?

– Ezt mondták neked? Az orvosok mondták?

– A gyerekek mondták. Valamennyi gyerek beszél róla, de senki sem tudja igazában! És velem majdnem megcsinálták – igenis muszáj elmondania! Nincs joga hozzá, hogy eltitkolja!

– Lyra... Lyra, Lyra. Kicsikém, ez csupa nagy, súlyos gondolat A Por meg a többi. Nem arra való, hogy gyerekek törjék rajta a fejüket. De az orvosok a gyerekek érdekében csinálják, kicsikém.

A Por rossz dolog, igen rossz, gonosz, elvetemült. A felnőtteket meg a daimónjaikat olyan mélyen megfertőzi, hogy rajtuk már nem lehet segíteni... De egy gyors műtét megmentheti a gyerekeket. Soha többé nem fog rájuk tapadni a Por. Biztonságban vannak, boldogok, és...

Lyra a kis Tony Makariosra gondolt. Hirtelen előrehajolt, öklendezett. Mrs. Coulter gyorsan hátrált egy lépést.

– Rosszul vagy, drágám? Menj ki a fürdőszobába! Lyra nagyot nyelt, és megdörzsölte a szemét.

– Miért csinálják ezt velünk? – kérdezte. – Miért nem hagynak bennünket? Lefogadom, hogy Lord Asriel senkinek nem engedné, hogy ilyet csináljon, ha tudná, mi folyik itt. Ha rajta is van Por, meg magán is, meg a Jordan-kollégium Mesterén is és minden egyes felnőttön, akkor az nem lehet olyan nagy baj. Ha kikerülök innen, a világ valamennyi gyerekének el fogom ezt mondani! És különben is, ha olyan jó, amit csinálnak, akkor miért nem hagyta, hogy velem végigcsinálják? Ha olyan jó, akkor hagynia kellett volna, hogy megtegyék. Sőt, örülnie kellett volna.

Mrs. Coulter a fejét ingatta, és szomorú, bölcs mosolyával elmosolyodott.

– Drágám, ami jó, az néha fáj nekünk, és természetes, hogy másokat elkeserít, ha te elkeseredsz... De ez nem azt jelenti, hogy a daimónodat elveszik tőled. Hiszen akkor is ott van! Uramisten, hiszen egy csomó felnőttön végrehajtották ezt az operációt. Az ápolónők igazán boldogok, hát nem?

Lyra pislogott. Egyszeriben megértette azt a különös, üres érdektelenséget, azt, hogy a totyogó kis daimónjaik olyanok, mint az alvajárók.

Ne szólj szám, gondolta, és keményen összeszorította az ajkát.

– Drágám, álmában sem jutna eszébe senkinek, hogy előzetes vizsgálat nélkül hajtsa végre egy gyereken az operációt. És soha, soha nem venné el senki egy gyermek daimónját! Nem történik egyéb, csak egy kis vágás, és utána szent a béke. Mindörökre! Tudod drágám, a daimónod csodalatos jó barát és társ amíg fiatal vagy, de abban a korban, amelyet pubertásnak nevezünk, és amit te igen hamar elérsz, drágám, a daimónok mindenféle zavaró gondolatot és érzést hordoznak, és ettől kerül be azután a Por. Ezt meg lehet előzni egy gyors kis műtéttel, és azután már soha semmi meg nem zavarhat. És a daimónod veled marad csak nincs összekapcsolva veled. Olyan, mint... mint egy aranyos kis háziállat. A világ legaranyosabb kis kedvence! Hát nem lenne jó?

Ó, az álnok hazudozó, az a sok gyalázatos valótlanság! És még ha nem tudná is, hogy mind hazugság (Tony Makarios! A ketrecbe zárt daimónok!), akkor is gyűlölné, gyűlölné teljes szívéből! Az ő drága lelke, szívének szeretett társa... Hogy elvágják tőle, hogy kis totyogó állatkává alacsonyítsák?! Lyrából valósággal sütött a gyűlölet, és a karjában Pantalaimon felöltötte legrútabb, legundokabb görényalakját, és ádázul vicsorgott.

De szólni egy árva szót se szóltak. Lyra magához szorította Pantalaimont, és tűrte, hogy Mrs. Coulter simogassa a haját.

– Idd meg szépen a kamillát! – búgta Mrs. Coulter. – Megkérjük, hogy vessenek neked itt ágyat. Nem kell visszamenned a többi kis lányhoz a hálóterembe, most, hogy visszakaptam az én kis segédemet. A kedvencemet! A világ legeslegjobb asszisztensét! Tudod-e, hogy egész Londont tűvé tettük érted? Hogy a rendőrök az ország valamennyi városát átkutatták? Ó, hogy hiányoztál nekem! El se tudom mondani, mennyire boldog vagyok, hogy visszakaptalak.

Az aranymajom egész idő alatt nyughatadanul bóklászott, egyik percben az asztalon csimpaszkodott, farkát lóbálva, a következő percben Mrs. Coulteren lógott és a fülébe csivogott, aztán a padlón mászkált peckesen, farkát felmeresztve. Persze gazdája idegességét tükrözte, és végül már Mrs. Coulter sem bírta türtőztetni magát. – Lyra, drágám – szólt –, azt hiszem, a Jordan-kollégium Mestere adott neked valamit, amikor eljöttél. Igaz? Kaptál tőle egy aletiométert. Csupán az a baj, hogy valójában nem volt az övé. Csak az ő gondjaira bízták. Túlságosan értékes ahhoz, hogy csak úgy ide-odahurcolják – tudod, drágám, az egész világon alig két-három ilyen van! A Mester bizonyára azt remélte, hogy általad majd Lord Asriel kezébe kerül. És a lelkedre kötötte, hogy nekem ne szólj róla, igaz?

Lyra elhúzta a száját.

– Aha. Értem. Nincs semmi baj, drágám, hiszen igazán nem szóltál nekem róla, ugye? Nem szegted meg a Mesternek adott szavadat. De figyelj rám, drágám, az az aletiométer annyira különleges és érzékeny holmi, hogy nem kockáztathatjuk tovább az épségét.

– Miért ne kaphatná meg Lord Asriel? – kérdezte Lyra.

– Amiatt, amit csinál. Tudnod kell, hogy száműzték, mert valami igen veszedelmes és gonosz dolgot forgat a fejében. A terve véghezviteléhez szüksége van az aletiométerre, de hidd el nekem, drágám, a világ minden kincséért sem szabad, hogy a kezébe kerüljön. A Jordan-kollégium Mestere sajnálatos tévedésben van. De most, hogy már tudod, igazán az lesz a legjobb, ha ideadod nekem, igaz? Akkor nem kellene azzal bajlódnod, hogy mindig magadnál hordozd, és gondot okozzon, hogy hogyan vigyázz rá – biztos sokat törted rajta a fejedet, mire jó ez a buta holmi...

Lyra csak azt nem értette, hogyan találhatta valaha is annyira lenyűgözőnek és okosnak ezt az asszonyt.

– Ha tehát nálad van, drágám, az lesz a legjobb, ha ideadod, és én majd vigyázok rá. Ugye abban az övben van, amit a derekadon hordasz? Igazán nagyon okos gondolat volt, hogy így eldugtad...

Már Lyra szoknyáján matatott, már a merev, vízhatlan vászont bontogatta. Lyra egész testében megfeszült. Az aranymajom az ágy végében kuporgott, reszketett izgatottságában, kis fekete kezét a szájához emelte. Mrs. Coulter elhúzta az övet Lyra derekáról, és kigombolta a szütyőt. Zihálva szedte a levegőt. Kivette a fekete bársonykelmét, széthajtogatta, előbukkant a fémdoboz, amit Iorek Byrnison csinált.

Pantalaimon ismét macska volt, ugrásra készen. Lyra odébb húzta a lábát, átlendítette az ágy szélén, le a padlóra, hogy futhasson, mihelyt itt lesz az ideje.

– Hát ez mi? – mosolygott Mrs. Coulter. – Micsoda mókás skatulya! Azért tetted bele, hogy biztonságban legyen, drágám?

Milyen mohos... Nagyon óvatos voltál, igaz? És az első dobozban van még egy! Méghozzá leforrasztva! Ugyan ki csinálta ezt, drágám?

De izgatottságában meg sem várta a választ. Kézitáskájából előszedte nagy tudományú zsebkését, kipattintotta egyik pengéjét, és végighúzta a fedél mentén. A szobát dühös zúgás töltötte be.

Lyra és Pantalaimon mozdulatlanul figyelt. Mrs. Coulter kíváncsian, zavartan megemelte a doboz fedelét, az aranymajom közelebb hajolt, hogy jobban lássa. Aztán egy kápráztató pillanat: a fekete kémbogár kizúgott a dobozból, egyenesen a majom arcába.

A majom felvisított és hanyatt vetette magát, a fájdalmát természetesen Mrs. Coulter is érezte, felsikoltott rémületében, aztán a rugóra járó kis ördög őellene fordult, felsüvített a keblén, a nyakán, az arca felé.

Lyra nem tétovázott. Pantalaimon az ajtó felé szökkent, Lyra a nyomában, felrántotta, és gyorsabban futott, mint életében valaha is.

– Tűzriadó! – sivította Pantalaimon, ahogy Lyra előtt repült. Lyra egy gombot látott a következő sarkon, és ököllel bezúzta az üveget. Futott a hálótermek felé, sorra zúzta be a riasztók üvegét, és már emberek tódultak a folyosóra, és jobbra-balra néztek, vajon hol ütött ki tűz.

Lyra már a konyha tájékán rohant, és Pantalaimon egy gondolatot lövellt az agyába, és Lyra berontott. Kinyitotta valamennyi gázcsapot, és. a legközelebbi égőre rádobott egy szál gyufát. Aztán egy polcról lerángatott egy zsák lisztet, az asztal széléhez vágta, hogy kipukkadt, és a helyiség tele lett kavargó fehérséggel – Lyra ugyanis hallotta egyszer, hogy a liszt nyílt láng közelében felrobban. De már ki is rohant, és futott, ahogy a lába bírta, a hálóterme felé. Most már rengetegen nyüzsögtek a folyosón, a gyerekek fejvesztetten rohangáltak, mindenki menekülni akart. A legnagyobbak a raktár felé igyekeztek, ahol a ruhákat tartották, és maguk előtt terelték a kisebbeket. A felnőttek megpróbáltak úrrá lenni a zűrzavaron, de fogalma sem volt róla senkinek, hogy valójában mi is történik. Kiáltozás, taszigálódás, bőgés, lökdösődés mindenütt.

Lyra és Pantalaimon pedig átsuhantak a káoszon, folyvást a hálóterem felé, és épp amikor odaértek, távolabbról tompa robbanás hallatszott, hogy az egész épület beleremegett.

A többi lány már kimenekült: üres volt a terem. Lyra a sarokba rángatta az öltözőszekrényt, felugrott, kirángatta a bundát a mennyezet alól, és tapogatózva kereste az aletiométert: megvan! Gyorsan magára rángatta a bundát, előrehúzta a csuklyát, Pantalaimon pedig, veréb alakjában, elrikkantotta magát az ajtóban:

– Most!

Lyra kirohant. Szerencsére egy csapat gyerek, aki már talált meleg holmit, rohant a folyosón a főbejárat felé. Lyra is csatlakozott hozzájuk, csorgott róla a víz, a szíve zakatolt, tudta, ha nem menekül, vége.

Csakhogy az út el volt torlaszolva. A konyhában támadt tűz gyorsan terjedt, és hogy a liszt volt-e az oka, vagy a gáz: a tető egy része beomlott. Emberek másztak át az összerogyott gerendákon, támasztékokon, hogy kijussanak a hideg levegőre. Erős gázszag terjengett. Újabb robbanás, hangosabb, mint az előző, és közelebbről. A légnyomás többeket ledöntött a lábáról, a félelem és fájdalom kiáltásai töltötték be a levegőt. Lyra talpra vergődött.

– Erre! Erre! – rikoltozta Pantalaimon. A többi daimón is visítozott, röpködött, és Lyra nagy nehezen átverekedte magát a törmeléken. Jeges levegőt lélegzett be, és csak abban reménykedett, hogy a gyerekeknek sikerült megtalálniuk a meleg holmijukat – szép is lenne, hogy megmenekülnek az állomásról, és halálra fagynak!

Most már óriási lánggal égett minden. Amikor Lyra kijutott a tetőre, az éjszakai ég alá, látta, hogy lángok nyaldossák egy nagy lyuk szélét az épület oldalán. A főbejárat körül gyerekek és felnőttek tömege taszigálódott, de most már a felnőttek voltak sokkal izgatottabbak, és a gyerekek rettegtek: nagyon rettegtek.

– Roger! Roger! – kiabálta Lyra, és Pantalaimon mint éles szemű bagoly huhogva közölte, hogy látja a fiút.

A következő pillanatban egymásra találtak.

– Mondd nekik, hogy mind jöjjenek velem! – kiabálta Roger fülébe Lyra.

– Nem mernek... nagyon félnek...

– Mondd el nekik, mit csinálnak a gyerekekkel, akik eltűntek! Levágják róluk egy óriási késsel a daimónjukat! Mondd el nekik, mit láttál ma délután – meséld el, hogy kiszabadítottuk a daimónokat! Mondd meg, mi történik velük, ha nem menekülnek el!

Roger tátott szájjal, rémülten bámult, de hamarosan összeszedte magát, és a tétovázó gyerekek legközelebbi csoportjához futott. Lyra is követte a példáját, és ahogy terjedt a hír, néhány gyerek felkiáltott, és rettegve magához szorította daimónját.

– Gyertek velem! – kiabálta Lyra. – Jönnek a szabadítók! Ki kell jutnunk az állomásról! Gyertek, fussunk!

A gyerekek hallották és követték, kiözönlöttek a téren a fények szegélyezte sugárút felé, csizmájuk ropogott-csikorgott a keményre fagyott havon. Mögöttük kiáltoztak a felnőttek, és nagy dörgéssel, recsegéssel, ropogással az épület egy másik szárnya omlott össze. Szikrazápor lövellt a levegőbe, lángok csaptak az égre, hangjuk akár a hasadó kelméé, de mindezeken áthatolt egy másik hang, szörnyen közelről, szörnyen erősen. Lyra még sosem hallott ilyet, de nyomban tudta, mi az: a tatár őrség farkas daimónjainak üvöltése. Tetőtől talpig elgyengült és sok gyerek félelmében visszafordult, vagy megtorpant, mert már felbukkant az első tatár őr, lövésre kész karabéllyal, mellette szökellt daimónjának szürke árnya.

És jöttek és jöttek. Mind párnázott páncélban, és nem volt szemük – legalábbis nem látszott sisakjuk résén át. Csak a karabélyok torkának kerek feketesége meredt a gyerekekre, meg a csorgó nyálú farkas daimónok sárgán villogó szeme. Lyra megremegett. Nem is sejtette, mennyire rémületesek ezek a farkasok. És mert már tudta, milyen könnyű szívvel törik meg a bolvangariak az örökös nagy tabut, visszarettent a csorgó nyáltól iszamos fogsorok gondolatától...

A tatárok felsorakoztak a megvilágított sugárút bejáratában, daimónjaik fegyelmezetten mellettük. A következő pillanatban újabb sor támadt mögöttük, mert egyre csak jöttek. Gyerekek nem küzdhetnek meg katonákkal, gondolta kétségbeesetten Lyra. Ez nem olyan, mint az oxfordi agyagbánya csatái, amikor sárral hajigálták a téglavetők gyerekeit.

De talán mégis! Eszébe jutott, amikor egy maréknyi agyagot hajított egy rárontó téglavető fiú arcába. A fiú megtorpant, hogy a szeméből kitörölje a kulimászt, és a városiak már rá is vetették magukat.

Lyra akkor a sarat taposta. Most pedig a havat.

Épp mint délután, csakhogy most halálosan komoly a játék. Felmarkolt egy jó adag havat, keményre gyúrta, és a legközelebbi katona arcába hajította.

– Csak a szemük közé! – kurjantotta, és repült a következő hógolyó.

És már dobálta a többi gyerek is a hógolyókat, és valamelyiküknek a daimónja sarlósfecske alakot öltött és szállt a hógolyó mellett, és belelökdöste a megcélzott katona sisakjának szemrésébe – és aztán már valamennyien részt vettek a hócsatában, és néhány pillanat múlva a tatárok mind botladoztak, köpködtek, szitkozódtak, és tisztogatták a keményre gyúrt havat a szemük előtti keskeny résből.

– Gyerünk! – rikoltotta Lyra, és a kapun át kirohant a fények sugárútjára.

A gyerekek utánaözönlöttek, kerülgették a farkasok csattogó állkapcsát, és futottak, futottak inuk szakadtából a sugárúton, az azon túl hívogató sötétség felé. Éles kiáltás harsant, egy tiszt parancsot ordított, karabélyok ravasza kattant, újabb kiáltás, majd feszült csend, csak a menekülő gyerekek lábdobogása, zihálása hallatszott.

A katonák céloznak. A katonák nem fognak célt téveszteni.

Mielőtt azonban tüzelhettek volna, az egyik tatár felhördült, egy másik rémülten elkiáltotta magát.

Lyra megtorpant, hátranézett: egy férfi feküdt a havon, hátából szürke tollú nyílvessző meredezett. Vonaglott, tekergőzött, vért köpött, a többi katona pedig fejvesztve nézett jobbra-balra: ki lőhetett. De az íjász nem látszott sehol.

És aztán újabb nyílvessző repült – egyenesen az égből. Fején találta az egyik tatárt, az nyomban elesett. Kiáltás a tiszt torkából – mindenki felbámul a sötét égre.

– Boszorkányok! – mondta Pantalaimon.

Bizony, boszorkányok: karcsú fekete alakok húznak a magasban, susog-sziszeg a levegő felhőfenyőágaik tűleveleinek közén. S ahogy Lyra bámult, egyikük lejjebb röppent, és kibocsátott egy nyilat: megint elesett egy tatár.

És aztán a tatárok az ég felé fordították karabélyuk csövét, és a sötétbe tüzeltek, a semmibe, árnyakra, felhőkre, és egyre több és több nyílvessző záporozott rájuk. A parancsnok azonban észrevette, hogy a gyerekek már majdnem eltűntek, és egy különítményt küldött utánuk. A gyerekek sikoltoztak, már nem mertek futni, nagy kavarodás támadt, aztán némelyik rémülten visszafordult, mert a sötétből egy irdatlan alak zúdult feléjük.

– Iorek Byrnison! – sikoltotta Lyra, és a szíve majd kiugrott a helyéből boldogságában.

A páncélos medve elsüvített Lyra mellett, belezúdult a tatárok seregébe, akár a pelyvát, szórta szét a katonákat, daimónokat, karabélyokat. Azután megállt, könnyedén megperdült, és két irdatlan csapást mért jobbra-balra a legközelebbi őrökre.

Egy farkas daimón rávetette magát: Iorek röptében széthasította, és a farkas lángot okádva zuhant a hóra, sziszegett, üvöltött – eltűnt. Gazdája is kimúlt abban a pillanatban.

A két tűz közé szorult tatár tiszt nem tétovázott. Hosszan elnyújtott kiáltás; a sereg kettéoszlott, az egyik a boszorkányokat igyekezett féken tartani, a nagyobbik részleg a medvét leigázni. Félelmetesen vakmerőek voltak a katonák. Négyes csoportokban fél térdre ereszkedtek, úgy sütötték el karabélyukat, mintha csak a gyakorlótéren volnának, egy hüvelyknyit sem mozdultak, miközben Iorek irdatlan tömege feléjük zúdult, s a következő pillanatban holtan zuhantak a hóra.

Iorek megint lecsapott, ide-odakanyarodott, csépelt, vicsorgott, tört-zúzott, körülötte akár a legyek, röpködtek a golyók, de leperegtek róla. Lyra tovább ösztökélte a gyerekeket: kerüljenek ki minél hamarabb a fényből. El kell menekülniük, mert akármilyen veszedelmesek a tatárok, Bolvangar felnőtt népe még náluk is veszedelmesebb.

Kiabált, hadonászott, lökdöste a gyerekeket: mozgás! Mögöttük a lámpák hosszú árnyakat vetettek a hóra, és Lyrában visszhangot keltett a sarkvidéki éjszaka mély sötétje, tiszta hidege, és szívére szorította, akárcsak Pantalaimont, aki most mezei nyúl alakját öltötte fel.

– Hová megyünk? – kérdezte valaki.

– Hisz itt nincs más, csak hó!

– Jönnek a megmentőink – biztatta őket Lyra. – Jön ötven gyiptus, vagy még annál is több. Biztosan a rokonaitok is köztük vannak. Ahány gyiptus család veszített gyereket, mind elküldött valakit.

– Én nem vagyok gyiptus – mondta egy fiú.

– Nem számít. Téged is elvisznek.

– Hova? – kérdezte valaki nyűgösen.

– Haza! – válaszolt Lyra. – Azért jöttem ide, hogy megszabadítsalak benneteket, és elhoztam a gyiptusokat, hogy mindenkit hazavigyenek. Már csak egy kicsit kell továbbmennünk, mindjárt megtaláljuk őket. A medve velük jött, hát nem lehetnek messze.

– Láttátok a medvét? – kérdezte egy fiú. – Mikor széthasította azt a daimónt, az ember úgy meghalt, mintha a szívét tépték volna ki!

– Sose tudtam, hogy daimónokat meg lehet ölni – mondta valaki.

Egymás szavába vágtak, az izgalom, a megkönnyebbülés megoldotta a nyelveket. Csak szedjék a lábukat, nem baj, ha a szájuk is jár közben.

– Igaz, amit arról beszélnek, hogy mi történik odabent? – kérdezte egy kislány.

– Igaz hát – mondta Lyra. – Sose gondoltam volna, hogy láthatok valakit a daimónja nélkül. De idefelé jövet találtunk egy fiút, egyedül, nem volt vele a daimónja. Folyton kérte, folyton kérdezte, hol van, és hogy rá fog-e találni. Tony Makariosnak hívták.

– Én ismerem! – mondta valaki. És mások is csatlakoztak: – Igen, úgy egy hete vihették el...

– Hát őtőle elvágták a daimónját – mondta Lyra, tudva, hogyan hat ez majd a gyerekekre. – És egy kicsivel azután, hogy rátaláltunk, meghalt. És a daimónokat, akiket elvágtak a gazdájuktól, ketrecben tartották egy szögletes épületben, odalent.

– Így igaz – mondta Roger. – És Lyra kieresztette őket a tűzriadó alatt.

– Egen, én is láttam őket! – mondta Billy Costa. – Elsőre nem tudtam, mik azok, de aztán láttam, mikor azzal a lúddal elrepültek.

– De mért csinálnak ilyet? – kérdezte egy fiú. – Mért vágják el a daimónt az embertől? Hiszen az kínzás! Miért csinálják?

– A Por miatt – vélekedett valaki.

– A Por! – nevetett gúnyosan a fiú. – Nincs is olyan! Azt csak úgy kitalálták! Én ugyan el nem hiszem.

– Oda nézzetek! – szólalt meg valaki. – Nézzétek azt a léghajót!

Mind visszanéztek. A szemkápráztató fényeken túl, ahol még folyt a harc, a léghajó hosszú alakja már nem lebegett az árboc mentén, amelyhez kikötötték: szabad vége lekókadt, mögötte pedig gömb emelkedett...

– Lee Scoresby léggömbje! – kiáltotta Lyra. És örömében összeütötte szőrmekesztyűs kezét.

A többi gyerek tátott szájjal bámult. Lyra tovább ösztökélte őket, és közben azon törte a fejét: vajon hogyan sikerült a repülőnek idáig eljutnia? Nyilvánvaló, hogy miben mesterkedik: az ő gázukkal tölti léggömbjét, hogy épp a gyerekek vesztére szánt szerkezet legyen a szabadulásuk eszköze!

– Gyerünk, mozgás, mert megfagytok! – ösztökélte a gyerekeket Lyra, mert némelyikük már reszketett, jajgatott, úgy fázott, és daimónjaik is vinnyogtak. Pantalaimont ez felettébb idegesítette, és rozsomák formájában odakapott az egyik kislány mókus daimónjához, aki halkan nyüszítve hevert gazdája vállán.

– Bújj bele a kabátjába! Növeszd meg magad, és melegítsd! – kaffantotta, és a kislány daimónja rémülten bekúszott gazdája szénselyem anorákjába.

Csakhogy a szénselyem nem olyan meleg, mint az igazi szőrme, akármennyire kipárnázzák is üreges szénselyemrosttal. Némelyik gyerek olyan volt, mint a két lábon járó hólabda, csakhogy a szerelésüket a hideg tájaktól messzi gyárakban állították elő, és nem tudott megmérkőzni a sarkvidéki hideggel. Lyra bundája loncsos volt, koszos volt, bűzlött is, de melegen tartotta.

– Ha hamarosan nem találkozunk a gyiptusokkal, ezek a gyerekek nem élik túl – suttogta Pantalaimonnak.

– Hát biztasd őket, hogy mozogjanak – súgta vissza amaz. – Aki lefekszik, annak vége. Tudod, mit mondott Farder Coram...

Farder Coram ugyanis sokat mesélt északi útjairól – Mrs. Coulter ugyancsak, feltéve, hogy igazat mondott. De egy dologban megegyeztek: hogy mozogni kell, nem szabad leülni.

– Meddig kell még menni? – kérdezte egy kisfiú.

– Halálra gyalogoltat bennünket – nyafogott egy kislány.

– Akkor is jobb itt, mint odabent volt – mondta valaki.

– Nem igaz! Az állomáson meleg volt. Kaptunk enni, kaptunk meleg italt, meg mindent.

– De hiszen ég az egész!

– Mit keresünk idekint? Éhen fogunk halni...

Lyra agya tele volt sötét kérdésekkel, röpködtek, akár a boszorkányok, gyorsan, megfoghatatlanul, és valahol, túl mindenen, elérhetetlenül valami érthetetlen, borzongató dicsfény ragyogott.

Nem értette, mégis erőt adott. Egy kislányt kinyalábolt egy hókupacból, egy le-lemaradó kisfiút előretaszigált, és elkurjantotta magát:

– Szedjétek a lábatokat! Kövessétek a medve nyomait! A gyiptusokkal jött, hát a nyomán eljuthatunk hozzájuk. Csak meg ne álljatok!

Nagy pelyhekben eleredt a hó. Hamarosan belepi Iorek Byrnison lábnyomait. Most, hogy már eltávolodtak Bolvangar fényeitől, a tűzvész fénye is elhalványult a messzeségben, csak a hótakaró világított valamelyest. Súlyos fellegek borították az eget, se hold nem világított, sem az Északi fény, de a gyerekek ha jól odanéztek, meg tudták különböztetni a mély nyomot, amit Iorek Byrnison vágott a hóba. Lyra buzdított, szidott, ütött, cipelt, szitkozódott, taszigált, cibált, gyengéden emelt – mikor mire volt szükség. Pantalaimon pedig mindegyik gyerek daimónjának állapotából pontosan leolvasta, milyen segítség kelne el.

Eljuttatom őket, mondogatta magában Lyra. Miattuk jöttem, és ha fene fenét eszik is, hazaviszem őket.

Roger követte Lyra példáját, Billy Costa pedig a csapat élén haladt, mert mindannyiukénál élesebb volt a szeme. Hamarosan annyira sűrűn hullott a hó, hogy egymásba kellett kapaszkodniuk, nehogy eltévedjenek. Talán, ha lefekszünk és jól összebújunk, elég meleg lesz... Ha lyukakat ásunk a hóba...

Mintha hallana valamit. Valahol motor berregett, nem a léghajó dübörgése, hanem magasabb hang, akár a dongóé. Elhalkult, majd megint egy kicsit hangosabb lett.

És vonítás... Kutyák? Szánt vontató kutyák? Ez a hang is igen távoli volt, elfojtotta a milliónyi hópehely, s a szélrohamok ide-odapofozták. Talán a gyiptusok szánhúzó kutyái? Vagy a tundra szellemei? Vagy éppenséggel a kiszabadított daimónok sírnak az elveszített gyerekek után?

Mintha látna valamit... Fények a havon? Talán azok is szellemek. .. Hacsak nem körbejártak, és visszabotladoznak Bolvangarba.

Csakhogy ezek a kis fények sárgák, nem az anbárlámpák vakító fehér fényei. És mozognak is, és a vonítás közeledik, és mielőtt Lyra megállapíthatta volna, hogy vajon álmodik-e, egyszeriben ismerős alakok között találta magát, és szőrmébe burkolt férfiak emelték magasba: John Faa erős karja lóbálta meg a levegőben, és Farder Coram örömteli nevetése hallatszott, és ameddig csak ellátott a hóviharban, gyiptusok emelték be a szánokba a gyerekeket, bugyolálták őket szőrmékbe, nyomtak a kezükbe fókahúst, hogy azon rágódjanak. És ott volt Tony Costa, ölelgette Billyt, aztán szelíden megbokszolta, megint megölelte, és rázta örömében. És Roger...

– Roger velünk jön – mondta Farder Coramnak Lyra. – Azért indultam el hazulról, hogy őt megkeressem. Végül visszamegyünk a Jordanbe. Mi ez a lárma? Megint az a horkanás, az a motor, akárcsak egy őrjöngő kémbogár, csak tízezerszer akkora.

És hirtelen óriási csapás terítette le, és Pantalaimon nem tudta megvédeni, mert az aranymajom...

Mrs. Coulter...

Az aranymajom ütötte, vágta, harapta Pantalaimont, aki olyan gyorsan váltogatta alakját, hogy szinte nem is látszott, és nem hagyta magát: szúrt, csapkodott, tépett.

Mrs. Coulter szőrmével keretezett arcán jeges kegyetlenség, és Lyrát bevonszolta egy motoros szánba, és Lyra éppoly szilajul küzdött, akár a daimónja. A hóvihar valósággal elszigetelte őket mindenkitől, a szán anbárfényszórói is alig néhány arasznyira világították meg előttük a kavargó hópelyheket.

– Segítség! – kiabált Lyra a gyiptusoknak, akik ott voltak ugyan a vakító hóban, de nem láttak semmit. – Segítsetek! Farder Coram! Lord Faa! Jaj, istenem, segítsetek!

Mrs. Coulter parancsszót rikoltott az északi tatárok nyelvén. És megnyílt az örvénylő hófal, és ott volt egy karabéllyal felfegyverzett osztaguk, és a sarkukban vicsorogtak farkas daimónjaik. Vezérük meglátta, hogy Mrs. Coulter küszködik, fél kézzel felkapta Lyrát, mintha játék baba volna, és a szánba hajította, ő meg ott hevert kábán, bénultan.

Puska dörrent, azután még egy, és a gyiptusok ráébredtek, mi történik. De láthatatlan célra tüzelni igen veszedelmes, kivált ha az ember a maga oldalát se látja. A szán körül csoportosuló tatárok kedvük szerint lövöldözhettek a hóba, de a gyiptusok nem merték viszonozni a tüzet, mert féltek, hogy Lyrát találják el.

Ó, micsoda keserűség fogta el! Micsoda halálos fáradtság!

Kábán, zúgó fejjel, nagy nehezen feltápászkodott. Pantalaimon még akkor is elkeseredetten küzdött a majommal, rozsomákállkapcsa egy aranykar köré csattant, már nem váltott alakot, csak fogta könyörtelenül. Hát ez meg ki?

Csak nem Roger?

De bizony Roger; ütötte, rúgta Mrs. Coultert, fejjel rohant neki, míg egy tatár le nem sújtott rá, mint ahogy legyet csap le az ember. Rémlátomás volt minden: fehér, fekete, zöld rebbenés, kusza árnyak, száguldó fény...

Hatalmas örvény söpörte félre a hófüggönyt, és a tisztásra Iorek Byrnison szökött, fémes csattanás, csikorgás közepette. A következő pillanatban az óriási állkapcsok jobbra-balra kattantak, egy mancs feltépett egy páncéllal borított mellkast, fehér fogak, fekete vas, vértől vöröslő szőrme...

Aztán valami erőteljesen felfelé húzta Lyrát, felfelé, s ő megragadta Rogert, kitépte Mrs. Coulter kezéből, fogta teljes erejéből, és a két gyerek daimónja vijjogó madár alakjában repdesett a körülöttük kavargó förgetegben, és Lyra megpillantott a levegőben egy boszorkányt, karcsú fekete árnyékot a magasban, de mégis elérhető közelségben, és a boszorkány kezében íj volt, és a fagyos levegőben csupasz, halvány karjával feszesre húzta, és kilőtt egy nyilat alig háromlépésnyire, egy páncélos és fenyegető tatár csuklya szemrésébe...

A nyíl süvítve ért célba, és a férfi magasba szökkenő farkas daimónja ugrás közben enyészett semmivé.

Fel! Lyrát és Rogert a levegőben kapták el, s ők gyengülő ujjakkal kapaszkodtak egy felhőfenyőágba, a kecsesen lovagló ifjú boszorkány mögé, aki aztán hamarosan lefelé siklott, és valami nagy közeledett, és már ott is volt a föld.

És a két gyerek belepottyant a hóba, közvetlenül Lee Scoresby léggömbjének kosara mellé. Három boszorkány egy szikla köré tekert kötéllel horgonyozta le a lebegő, óriási ballont.

– Ugorj be! – kurjantott Lyrának a texasi. – A barátodat is hozd!

– Szállj be! – kiáltotta Rogernek Lyra, bekecmergett a kosár bőrrel bevont peremén át, és behavazott halomban roskadt le odabent. A következő pillanatban Roger is a nyaka közé pottyant, aztán hatalmas dörej – félig ordítás, félig morgás – rengette meg a talajt.

– Gyerünk, Iorek! Szállj be, öreg fiú! – kurjantotta Lee Scoresby, és a medve már mászott is be irdatlan csikorgás, nyikorgás közepette.

Egy pillanatra eltakarodott a pára és a hó, és Lyra meglátta, mi történik körülöttük. Gyiptus harcosok futamították meg John Faa vezérletével a tatárok hátvédjeit, és kergették Bolvangar égő romjai felé; a többi gyiptus a szánokba segítette a gyerekeket, és jó melegen betakargatták őket szőrmetakarókkal. Farder Coram botjára támaszkodva bicegett aggályosan ide-oda, az ősz színeiben pompázó daimónja szökellve követte a hóban.

– Farder Coram! – kiáltotta Lyra. – Itt vagyok!

Az öregember elképedve bámulta a kötelet feszítő léggömböt, a horgonyt vigyázó boszorkányokat, és a kosárból vadul integető Lyrát.

– Lyra! – kiáltotta. – Épségben vagy, gyermek?

– Tetőtől talpig! – kiabálta vissza Lyra. – Isten veled, Farder Coram! Isten veletek! Vigyétek haza a gyerekeket!

– De hazavisszük ám, valamennyit! Élj boldogul, gyermek – jó utat – sok szerencsét, kedves...

És ekkor az aeronauta jelt adott, és a boszorkányok elengedték a kötelet.

A léggömb olyan sebesen szökött fel a havas légbe, hogy Lyra nem akart hinni a szemének. A következő pillanatban eltűnt alattuk a párába burkolózó föld, emelkedtek egyre feljebb, egyre gyorsabban, hogy rakéta sem hagyhatná el sebesebben a földet. Lyra a kosár aljában feküdt, Rogerbe kapaszkodott, a kosár padlatához nyomta őket a gyorsulás.

Lee Scoresby ujjongott, kacagott, vad texasi nótára gyújtott; Iorek Byrnison higgadtan kioldotta páncélját, ügyes karmával darabokra bontotta, majd az elemeket szép rendesen egymásra rakta. Valahol odakint a felhőfenyőágak közén sziszegő levegő meg a köntösök suhogása elárulta, hogy a boszorkányok útitársukul szegődtek.

Lyra végre visszanyerte lélegzetét, egyensúlyát, szívverése is egyenletessé vált. Felült, körülnézett.

A léggömb kosara sokkal nagyobb volt, mint gondolta. Pereme mentén filozófiai műszerek sorakoztak, volt ott nagy halom szőrme, palackba zárt levegő és egy csomó kisebb-nagyobb tárgy, aminek mibenlétét a sűrű párában képtelenség volt megállapítani.

– Felhőben vagyunk? – kérdezte Lyra.

– Hát. Bugyoláld be a barátodat, mert megfagy. Még ettől is hidegebb lesz odafent.

– Hogy talált ránk?

– Segítettek a boszorkányok. Az egyik boszorkányhölgy nagyon szeretne szót érteni veled. Mihelyst kikeveredünk a felhőből, betájoljuk magunkat, aztán majd elbeszélgethetünk.

– Iorek – szólt Lyra –, köszönöm, hogy velünk jössz.

A medve válaszul mordult egyet, majd letelepedett, hogy lenyalogassa bundájáról a vért. Súlyának hála, a kosár féloldalra dőlt. Roger aggodalmasan figyelte a medvét, de Iorek Byrnison ügyet sem vetett rá. Lyra a kosár peremébe kapaszkodott; ha felállt, épp hogy kilátott mögüle, és tágra nyílt szemmel bámulta az örvénylő felleget.

Alig néhány másodperc elteltével a léggömb kikerült a felhőből, és sebesen emelkedett az ég felé.

Micsoda látvány!

Fejük fölött a léggömb dagadozott. Előttük lángolt az Aurora, fényesebben, csillogóbban, mint amilyennek Lyra valaha is látta. Szinte körülvette őket, valósággal a részévé váltak. Fehérizzás óriás nyalábjai reszkettek s nyíltak szét, akár a rebbenő angyalszárnyak, villózó dicsfény zuhatagai omlottak láthatatlan ormokról örvénylő tavakba, vagy szakadtak alá mint megannyi irdadan vízesés.

Lyra ámult-bámult, de aztán lefelé pillantott, és amit ott látott, az talán még az iménti látványnál is csudálatosabb volt.

Ameddig a szem ellátott, minden irányban fehér tenger terült el – felszínét csak imitt-amott törték meg lágy csúcsok, párás hasadékok, de többnyire tömör jégtömegnek látszott.

És a fehérségből egyesével, kettesével, nagyobb csoportokban apró fekete árnyak emelkedtek ki – felhőfenyőágon lovagoló boszorkányok megannyi karcsú alakja.

Könnyedén, gyorsan szálltak, röppentek a léggömb felé, jobbra-balra hajolva kormányozták a fenyőágakat. És egyikük, az íjász, aki megmentette Lyrát Mrs. Coultertől, a léggömb mellé suhant, és Lyra csak most látta meg közvetlen közelből.

Fiatal volt – Mrs. Coulternél is fiatalabb, szőke, a szeme ragyogó zöld, öltözéke, akár a többi boszorkányé, lebegő fekete selyem, és nem viselt sem szőrmét, sem csuklyát, sem kesztyűt. Mintha nem is érezné a hideget. Homlokát piros virágokból font egyszerű kis koszorú övezte. Mint a paripát, lovagolta meg a felhőfenyőágat, s Lyra bámuló pillantásától úgy egyméternyire zabolázta meg.

– Lyra?

– Igen! Es te Serafina Pekkala vagy, ugye?

– Igen.

Lyra megértette, miért szerette Farder Coram, s miért szakad meg a szíve. Hiszen ő megtört öregember, Serafina pedig örökké fiatal marad.

– Megvan a jelképolvasód? – kérdezte a boszorkány. Hangja mintha az Aurora dalát visszhangozná, oly édesen szólt, hogy Lyra csak a zenéjét hallgatta, az értelmét szinte alig fogta fel.

– Igen. Itt van a zsebemben, biztonságban.

Hatalmas szárnycsapások új jövevény érkezését jelezték, s már oda is siklott a boszorkány mellé szürke lúd daimónja.

Kurtán mondott valamit, azután széles körben megkerülte az egyre emelkedő léggömböt.

– A gyiptusok lerombolták Bolvangart – mondta Serafina Pekkala. – Megöltek huszonkét őrt és kilenc embert a személyzetből; a még álló épületeket felgyújtották.

– Mi lett Mrs. Coulterrel?

– Eltűnt nyomtalanul.

Serafina vadul elkiáltotta magát, a többi boszorkány körözve megközelítette a léggömböt.

– Mr. Scoresby – szólalt meg Serafina. – A kötelet, legyen szíves.

– Fogadja hálámat, madám. Egy darabig még emelkedünk. Hányan bírnak kegyedék közül majd elhúzni minket északnak?

– Erősek vagyunk. – Mindössze ennyi volt Serafina Pekkala válasza.

Lee Scoresby egy tekercs erős kötelet fűzött a gáztartály fölött futó kötélszálakat összefogó, bőrrel bevont vaskarikába, amelyen maga a léggömb függött. Biztonságosan odaerősítette, majd a másik végét kidobta, és menten hat boszorkány szökkent oda, megragadta, és húzni kezdett, a felhőfenyőágakat a Sarkcsillag felé irányítva.

Mihelyt a léggömb elindult arrafelé, Pantalaimon csér alakjában a kosár peremére biggyeszkedett. Roger daimónja is kikukkantott, de menten vissza is mászott, mert Roger mélyen aludt, akárcsak Iorek Byrnison. Csak Lee Scoresby virrasztott, higgadtan rágta vékony szivarját, és figyelte a műszereit.

– Nos, Lyra – szólalt meg Serafina Pekkala –, tudod-e, miért mégy Lord Asrielhez?

– Hát hogy elvigyem neki az aletiométert! – válaszolt meglepetten Lyra.

Soha nem vette fontolóra a kérdést, hiszen annyira magától értetődik. De azután eszébe jutott első indítéka – olyan régen nem foglalkozott vele, hogy egészen kiment a fejéből.

– Ja persze... Hogy segítsek neki elmenekülni.

De mihelyt kimondta, maga is érezte, mennyire lehetetlen. Menekülni Svalbardról? Képtelenség!

– Mindenesetre megpróbáljuk – jelentette ki konokul. – Miért?

– Volna némi beszélgetnivalónk – mondta Serafina Pekkala.

– A Porról? ? Lyrát ez érdekelte a legjobban.

– Többek között arról is. De most fáradt vagy, és hosszú út áll előttünk. Majd ha felébredsz, beszélgetünk.

Lyra ásított. Hosszú ásítás volt, beleroppant az állkapcsa, majd szétpattant a tüdeje. Akárhogy küszködött, leteperte az álmosság. Serafina Pekkala átnyúlt a kosár peremén, megérintette Lyra szemét, és a kislány a padlóra roskadt. Pantalaimon leröppent, hermelinné változott, és elfoglalta kedvenc alvóhelyét, Lyra nyaka körül.

A boszorkány egyenletes sebességre sarkallta ágát a kosár mellett, és szálltak-szálltak északnak – Svalbard felé.

Harmadik rész

Svalbard

18.

Köd és jég

LEE SCORESBY jól betakargatta Lyrát szőrmékkel. A kislány Roger mellé húzódott, és a két gyerek mélyen aludt, míg a léggömb a Sark felé iramlott.

Az aeronauta időnként ellenőrizte műszereit, és rágta-rágta a szivart, amelyre sohasem gyújtott rá a gyúlékony hidrogén közelében, és még szorosabban összehúzta magán szőrméit.

– Ez a kislány fontos személy, igaz? – kérdezte néhány perc elteltével.

– Ő maga sem tudja, mennyire – válaszolt Serafina Pekkala.

– Ez azt jelenti, hogy fegyveresen veszik üldözőbe? Ért engem: én gyakorlati ember vagyok, nekem megvan a becsületes kenyerem. Ha megkockáztatom, hogy szitává lőjenek, hát kössék ki előre, mi a bérem. Higgye el, madám, nem akarom én lekicsinyleni ezt az expedíciót. De John Faa meg a gyiptusai megfizették az időmet, a szakképzettségemet, meg a léggömb kopását, aztán kész. Háborús kockázatra nincs biztosítás.

Márpedig, madám, ha Iorek Byrnisont letesszük Svalbardon, ott aztán lesz csetepaté.

Ügyesen kiköpött egy darabka dohánylevelet a levegőbe.

– Hát csak azt szeretném tudni, mire számíthatok netán súlyos testi sértés meg egyéb kalamajkák esetén – fejezte be.

Nem lehetetlen, hogy verekedésre kerül sor – mondta Serafina Pekkala. – De úgy tudom, maga verekedett már életében.

– Hát. Ha megfizetnek érte. Csakhogy én úgy gondoltam, ez egy az egyben szállítmányozási szerződés, és a bért aszerint kötöttem ki. Most meg azon töröm a fejem, ha azt az iménti kis nézeteltérést tekintem, hogy a szállítmányozás még miféle kötelezettséggel jár. Hogy példának okáért kockáztatnom kell-e az életemet meg a szerelésemet holmi medveháborúban. Vagy hogy ennek a kisgyereknek Svalbardon is olyan forrófejűek-e az ellenségei, mint amott Bolvangarban. Félreértés ne essen, madám: csak úgy megemlítem.

– Mr.Scoresby – szólt a boszorkány –, én szeretném a legjobban, ha válaszolni tudnék a kérdéseire. Mindössze annyit mondhatok, hogy mi mind, emberek, boszorkányok, medvék, máris háborúba bonyolódtunk, ha nem tudunk is róla valamennyien. Akár veszedelem várja Svalbardon, akár egy haja szála sem görbül, maga fegyveres szolgálatra besorozott katona.

– Mi a csuda! Énszerintem választás dolga, fegyvert fog-e az ember, vagy sem.

– Éppolyan kevéssé választás dolga, mint az, hogy megszülessünk-e vagy sem.

– Márpedig én a választásnak vagyok a híve. Szeretem megválogatni, milyen melót vállalok, hova megyek, mit eszek, kivel ülök le megvitatni a világ sorát. Mért, kegyedék talán nem hívei a választásnak?

– Lehetséges – mondta némi fontolgatás után Serafina Pekkala –, hogy maga meg én nem ugyanazt értjük választáson, Mr.Scoresby. Nekünk, boszorkányoknak, nincs semmink, tehát nem érdekünk, hogy értéket védjünk, hogy haszonra tegyünk szert; ami pedig a két dolog közötti választást illeti, aki évszázadokig él, az tudja, hogy minden alkalom elérkezik újra. Mások a mi igényeink. Magának karban kell tartania a léggömbjét, márpedig ez időbe és fáradságba kerül; ha mi repülni akarunk, elég letörnünk egy felhőfenyőágat, még azt se kell megválasztani, hogy melyiket, mert bármelyik jó, és akad belőle bőségesen. Mi nem érezzük a hideget, hát nincs szükségünk meleg holmira. Nincsen egyéb csereeszközünk, mint a kölcsönös segítség. Ha az egyik boszorkánynak szüksége van valamire, megkapja a másiktól. Ha hadat kell viselni, csak azt vesszük fontolóra, mi helyes és mi nem – nem pedig azt, hogy mi az ára. A becsületen sem törjük a fejünket, mint például a medvék. Medvét megsérteni – maga a halál. Minket megsérteni – lehetetlen. Hogyan sértene meg egy boszorkányt, s ha megtenné is, mit számítana?

– No, ebben éppenséggel egyetértek kegyedékkel. Kő és husáng csontunkba vág, de rossz szó meg nem árthat – ahogy mondani szokás. De azért remélem, madám, látja, hogy miféle kutyaszorítóba kerültem. Én egyszerű repülőember vagyok, szeretném békességben befejezni életemet. Vennék egy kis farmot, pár marhát, néhány lovat... Nem vagyok én nagyralátó. Nem kell nekem palota, rabszolgahad, nagy rakás arany. Beérem én azzal, ha esti szellő fújdogál a zsálya fölött, ha elszívhatok egy jó szivart, elszopogathatok egy pohár whiskyt. Csakhogy, szó ami szó, ezt nem adják ingyen. Hát én készpénzre váltom a repülőtudományomat, minden meló után küldöm haza az aranyat a bankba – s ha elegendő gyűlik össze, madám, eladom ezt a lufit, jegyet váltok a Port Galveston-i gőzhajóra, és soha többet el nem hagyom az édes anyaföldet.

– Ez is különbség kettőnk között, Mr. Scoresby. Egy boszorkány előbb hagy fel a lélegzéssel, mint a repüléssel. Mi akkor vagyunk teljesen magunk, ha repülünk.

– Értem én ezt, madám, s minden irigységem a kegyedé; csakhogy nekem ennyi nem elegendő az üdvösséghez. A repülés énnekem csak meló; s én pusztán műszerész vagyok. Éppenséggel szabályozhatnám a szelepeket egy gázmotoron, vagy kábelt szerelhetnék az anbárlámpákra. Csak hát én ezt választottam, a magam szabad akaratából. S éppen ezért nem fér a bögyömbe ez a kegyedék háborúja, amiről énnekem egy árva szó nem sok, annyit se szólt senki.

– Iorek Byrnison nézeteltérése a királyával is része ennek a háborúnak – mondta a boszorkány. – Ennek a gyermeknek is az a sorsa, hogy eljátssza benne a maga szerepét.

– Kegyed a sorsot emlegeti, mintha csak előre el volna rendelve. Énnekem pedig ez éppolyan kevéssé tetszik, mint az a háború, amibe tudtom nélkül besoroztak. Hát hová lett az én szabad akaratom? Ennek a gyermeknek itt meg több jutott a szabad akaratból, mint bárkinek, akivel eddig összehozott az élet. Azt mondja nekem, madám, hogy ez csak amolyan felhúzós játék, aki nem tud változtatni az útirányán?

– Mindannyian a sors szolgái vagyunk. De cselekednünk úgy kell, mintha nem így volna – mondta a boszorkány –, különben mindannyian kétségbeesnénk. Különös jóslat született erről a gyermekről: az ő sorsa, hogy véget vessen az előre elrendeltetésnek. De csak úgy viheti véghez, ha maga sem tudja, mit csinál – mintha a természete volna, és nem a sorsa. Ha megmondanák neki, mit kell tennie, minden kudarcba fúlna; halál söpörne végig minden világon; a kétségbeesés aratna diadalt, és uralkodna mindörökké. A világegyetemek pusztán vak gépsorrá válnának, híján minden gondolatnak, érzésnek, életnek...

Mind a ketten lenéztek az alvó Lyrára, akinek az arca (már amennyi a csuklyából kilátszott) konok kifejezést viselt.

– Egy része alighanem tud erről – vélte a repülő. – Úgy nézem, felkészült rá. Hát ez a kisfiú? Tudja-e, madám, hogy azért vergődött el idáig ez a leányka, hogy kiszabadítsa azoknak az átkozottaknak a karmaiból? Játszópajtások voltak még Oxfordban, vagy hol. Tudja ezt, madám?

– Igen, tudom. Lyrának a birtokában van valami, ami mérhetetlenül értékes, és úgy látszik, a sors küldöncnek alkalmazta, hogy juttassa el azt a valamit az apjához. Azért vergődött el idáig, hogy megkeresse a barátját, és nem tudta, hogy a barátját a sors hozta el Északra – csak azért, hogy Lyra kövesse, és elvigye azt a valamit az apjának.

– Hát kegyed ezt olvassa ki a dologból?

A boszorkány most első alkalommal tétovázott.

– Így látom... De a sötétséget nem tudjuk olvasni, Mr. Scoresby. Nagyon is lehetséges, hogy tévedek.

– És mi hozta kegyedet ide, ha szabad kérdeznem?

– Akármit műveltek Bolvangarban, teljes szívünkből éreztük, hogy gonosz dolog. Lyra az ellenségük; mi tehát a barátai vagyunk. Ennél világosabban mi sem látunk. De ráadásul az én nemzetségem barátságban van a gyiptusokkal, még abból az időből, amikor Farder Coram megmentette az életemet. Most az ő kérésükre cselekszünk. Ők pedig lekötelezettjei Lord Asrielnek.

– Aha. Kegyedék tehát a gyiptusok kedvéért vontatják Svalbardra a léggömböt. És ez a barátság a hazavontatásra is kiterjed? Vagy meg kell várnom, míg kedvező lesz a szél, s közben a medvék szíveslátására hagyatkozhatok? Félreértés ne essék, madám, ez is csak amolyan barátságos kérdés.

– Ha vissza tudjuk segíteni Trollesundba, Mr. Scoresby, megtesszük. De nem tudjuk, mi vár bennünket Svalbardon. A medvék új királya sok újítást vezetett be; a régi szokásokra már nem néznek jó szemmel; lehetséges, hogy a leszállás sem lesz könnyű. És nem tudom, hogy fog Lyra eltalálni az apjához. Azt sem tudom, mik Iorek Byrnison szándékai, csak annyit, hogy a sorsa összefonódik a Lyráéval.

– Tudni én se tudom, madám. Úgy vélem, amolyan pártfogónak tette meg magát a leányka mellett. A kislány ugyanis segített visszaszereznie a páncélját. Ki tudja, mi rejlik a medvék szíve mélyén? De ha medve valaha is szeretett emberi lényt, Iorek szereti ezt a leánykát. Ami pedig a leszállást illeti, hát Svalbardon az sose volt gyerekjáték. De igencsak megkönnyebbülnék, ha megkérhetném kegyedéket, hogy húzzanak a kellő irányba. S ha viszonzásul tehetek kegyedékért valamit, csak szóljon. De csak épp hogy félreértés ne essék, volna olyan szíves és megmondaná: mégis kinek az oldalán állok én ebben a láthatatlan háborúban?

– Mind a ketten Lyra oldalán állunk.

– No, efelől semmi kétségem.

És repültek tovább. Az alanti felhők miatt nem volt mód megállapítani, milyen sebesen haladnak. Rendes körülmények között természetesen a léggömb olyan iramban mozgott, mint a szél, de most, hogy a boszorkányok húzták, szelte az ellenálló levegőt: az idomtalan gázzsák nem volt olyan áramvonalas, mint a léghajó. Következésképpen a kosár ide-odalengett, s jobban meghintáztatta utasait, mint rendesen.

Lee Scoresbyt nem annyira a maga kényelme izgatta, mint a műszerei biztonsága, és folyamatosan ellenőrizte, megfelelőképpen rögzítette-e valamennyit a merevítőrudakhoz. A magasságmérő szerint háromezer méternél is magasabban jártak. Mínusz húsz fok volt a hőmérséklet. Lee Scoresby fázott már ennél jobban is, de csak egy paraszthajszállal; kitekerte hát a vitorlavásznat, amelyet szükség esetén sátornak alkalmazott, és a két gyerek elé feszítette, hogy távol tartsa a szelet, aztán maga is leheveredett, háttal öreg fegyvertársának, Iorek Byrnisonnak, és elnyomta az álom.

Amikor Lyra felébredt, a hold már magasan járt az égen, ezüst fénnyel vont be mindent, az alant vonuló felhőket csakúgy, mint a léggömb szerelésére fagyott jégcsapokat.

Roger aludt, Lee Scoresby meg a medve nemkülönben. A kosár mellett azonban egyenletes iramban repült a boszorkányok királynője.

– Mennyire vagyunk még Svalbardtól? – kérdezte Lyra.

– Ha nem támad fel a szél, úgy tizenkét óra múlva Svalbard fölé érünk.

– Hol fogunk leszállni?

– Az időjárástól függ. A szirteket mindenesetre igyekszünk elkerülni. Vad ragadozók élnek arrafelé. Ha lehetséges, a belső vidéken teszünk le benneteket, távol Iofur Raknison palotájától.

– Mi történik, ha megtalálom Lord Asrielt? Vissza akar majd jönni Oxfordba? És vajon mondjam-e meg neki, hogy tudom: ő az apám? Talán még most is úgy akar tenni, mintha csak a nagybátyám volna. Hiszen jóformán nem is ismerem.

– Nem akar visszatérni Oxfordba, Lyra. Ügy tűnik, valami elvégzendő munka van egy másik világban, és Lord Asriel az egyetlen, aki áthidalhatja a szakadékot a másik világ meg a miénk között. De segítségül szüksége van valamire.

– Az aletiométerre! – csillant fel Lyra szeme. – A Jordan-kollégium Mestere adta nekem, és valamit még akart mondani Lord Asríelről, csak nem volt rá lehetősége. Én tudom, hogy igazából nem is akarta megmérgezni. Lord Asriel le fogja olvasni, hogy hogyan kell hidat építeni? Lefogadom, hogy tudok majd segíteni. Hiszen már egész folyékonyan olvasom az aletiométert!

Nem tudom – válaszolt Serafina Pekkala. – Mi nem tudhatjuk, hogyan fogja véghezvinni, sem azt, hogy valójában mi is lesz a feladata. Bizonyos hatalmak szólnak hozzánk, de azok fölött még magasabb hatalmak vannak, és némely titkok még a legmagasabbak előtt is rejtve maradnak.

– Az aletiométer biztosan megmondaná! Akár most is leolvashatom. .. Csakhogy túlságosan hideg volt; Lyra egyszerűen nem tudta kézbe venni, összehúzta magán a szőrméket, a csuklyát, csak a szemének hagyott két rést. Előttük hat-hét, felhőfenyőágon lovagoló boszorkány húzta a léggömb kötelét. A csillagok hideg gyémántfénnyel ragyogtak.

– Te miért nem fázol, Serafina Pekkala?

– Mi érezzük a hideget, de nem zavar, és nem is tesz kárt bennünk. Ha bebugyolálnánk magunkat, nemcsak a hideget nem éreznénk, de a csillagok csengését, az Aurora zenéjét, s ami a legeslegjobb: a holdfény selymes simogatását sem. Egy kis hideg nem nagy ár ennyi kellemes érzésért.

– Én is érezhetném?

– Nem. Ha levetnéd a szőrmét, menten halálra fagynál. Bugyoláld csak be magadat alaposan.

– Meddig élnek a boszorkányok, Serafina Pekkala? Farder Coram azt mondja, száz meg száz évig. Pedig te egyáltalán nem látszol öregnek.

– Én úgy körülbelül háromszáz éves vagyok. Legidősebb boszorkányanyánk közel ezeresztendős. Egyszer majd eljön érte Yambe-Akka, a halál istennője. El fog jönni értem is, mint mindenki másért; mosolyogva, gyengéden érkezik, és akkor tudjuk, hogy eljött a halálunk órája.

– Vannak férfi boszorkányok is? Vagy csak nők?

– Vannak férfiak, akik szolgálnak bennünket. Például a konzul Trollesundban. És vannak férfiak, akiket szeretőnkül vagy férjünkül fogadunk. Te még nagyon fiatal vagy, Lyra, ezt még nem érted, de azért elmondom, és később majd meg fogod érteni. A férfiak úgy röppennek el a szemünk előtt, akár a pillangók, egy kurta évszak teremtményei. Szeretjük őket; bátrak, büszkék, szépek, okosak; és szinte azonnal meghalnak. Olyan hamar, hogy a szívünket állandóan gyötri a fájdalom. Megszüljük gyermekeiket – a lánygyermekek boszorkányok, a fiúk emberek –, aztán egy szempillantás, és már el is tűnnek, elesnek, elvesznek. A fiaink is. A felnövekvő kisfiú halhatatlannak hiszi magát. De az anyja tudja, hogy nem az. Fiaink elvesztése egyre nagyobb gyötrelem, és a végén beleszakad a szívünk. Talán akkor jön el értünk Yambe-Akka. Ő a tundránál is öregebb. És az ő szemében talán olyan rövid a boszorkányok élete, mint a mi számunkra a férfiaké.

– Szeretted Farder Coramot?

– Szerettem. Ő tudja?

– Nem tudom, de azt igen, hogy szeret téged.

– Amikor megmentette az életemet, fiatal volt, erős, csupa büszkeség, csupa szépség. Első pillantásra beleszerettem. Szívesen megváltoztattam volna a természetemet, odaadtam volna a csillagok csilingelését, az Aurora zenéjét, lemondtam volna a repülésről is – mindent feladtam volna egy szempillantás alatt, gondolkodás nélkül, ha gyiptus hajósasszony lehettem volna, hogy főzzek rá, hogy megosszam az ágyát, hogy világra hozzam a gyermekeit. De a természetünket nem változtathatjuk meg, legfeljebb a cselekedeteinket. Én boszorkány vagyok. Ő ember. Vele maradtam addig, míg meg nem szültem a gyermekét...

– Nem is mondta! Kislány volt? Boszorkány?

– Nem. Fiú volt, és negyven évvel ezelőtt halt meg a Keletről támadó nagy járványban. Szegény kisgyerek; életre rebbent, s el is múlt azonnal, akár a tiszavirág. És a szívem egy darabkája is vele pusztult, mint minden alkalommal. Coramnak pedig megtört a szíve. Azután elérkezett a hívás, és vissza kellett térnem a népemhez, mert Yambe-Akka elvitte az édesanyámat, s én lettem nemzetségem királynője. És én engedelmeskedtem a hívó szónak.

– És soha többé nem találkoztál Farder Corammal?

– Soha. Hallottam a tetteiről, hallottam, hogy mérgezett nyíl találta el a skraelingekkel vívott csatában, s gyógyfüveket és varázsigéket küldtem a gyógyítására, de nem volt hozzá erőm, hogy viszontlássam. Hallottam, mennyire megtört a teste, és hogyan növekedett a bölcsessége, mennyit tanult, olvasott, és büszke voltam rá és a jóságára. De távol maradtam tőle, mert nehéz idők köszöntöttek a nemzetségemre, és különben is azt gondoltam, majd elfelejt, és talál magának feleséget az emberi lények közül...

– Soha! – jelentett ki Lyra. – El kéne menned hozzá. Még most is téged szeret. Tudom.

– De szégyellné a korát, és nem akarok rossz érzést kelteni benne.

– Lehet. De szerintem akkor is üzenhetnél neki.

Serafina Pekkala jó ideig hallgatott. Pantalaimon csérré változott, és egy pillanatra a fenyőágra röppent, mintegy mentegetőzésül a merészségük miatt.

– Miért van az embereknek daimónjuk, Serafina Pekkala? – kérdezte egy idő múlva Lyra.

– Ezt mindenki megkérdezi, de a választ nem tudja senki. Amióta emberek vannak, daimónjuk is van. Ez különbözteti meg őket az állatoktól.

Aha. Elég nagy a különbség... Nézzük például a medvéket. Azok aztán igazán furák, nem igaz? Az ember azt hinné, ők is emberek, aztán egyszer csak valami olyan furát meg vadat művelnek, ami nekünk sehogy se megy a fejünkbe..! De tudod-e, mit mondott nekem Iorek? Hogy neki a páncélja az, ami az embernek a daimónja. Az a lelke, azt mondja. De ebben megint csak különbözünk, hiszen a páncélját ő maga csinálta. Az első páncélját elvették, amikor száműzték, de ő keresett égi vasat, és új páncélt csinált magának, vagyis új lelket. Mi meg nem tudunk magunknak daimónt csinálni. Aztán a trollesundiak leitatták, ellopták a páncélját, én pedig megtudtam, hová dugták, és Iorek visszaszerezte... De azt nem tudom igazán, miért jön Iorek Svalbardra? Meg fogják támadni. Még meg is ölhetik... Én nagyon szeretem Ioreket. Annyira szeretem, hogy azt kívánom, bárcsak ne jönne.

– Megmondta neked, hogy kicsoda ő?

– Csak a nevét. De még azt is a trollesundi konzultól tudjuk.

– Iorek igen előkelő születésű. Királyi herceg. Ha nem követett volna el súlyos bűnt, ma ő volna a medvék királya.

– Nekem azt mondták, hogy a királyukat Iofur Raknisonnak hívják.

– Iofur Raknison akkor lett a királyuk, amikor Iorek Byrnisont száműzték. Iofur is királyi herceg, különben nem lehetne az uralkodójuk, de a gondolkodása olyan, mint az embereké. Szövetségeket, egyezményeket köt, nem jégvárban él, mint a medvék, hanem palotában, követeket vált emberi nemzetekkel, és emberi mérnökök segítségével fejleszti a tűzbányákat... Nagyon ügyes, nagyon ravasz. Némelyek szerint ő provokálta Ioreknek azt a tettét, amelyért száműzték.

– De hát mit követett el Iorek? Én részben azért szeretem, mert az én apám is elkövetett valamit, amiért megbüntették. Úgy érzem, nagyon hasonlítanak egymáshoz. Iorek elmondta, hogy megölt egy medvét, de arról semmit sem, hogy hogyan történt a dolog.

– Egy nőstény medve miatt küzdöttek. A hím, akit Iorek megölt, nem tanúsította a megadás szokásos jeleit, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy Iorek az erősebb. A medvék nagyon büszkék, de mindig elismerik, ha egy másik medve erősebb, és megadják magukat. Csakhogy ez a bizonyos medve, ki tudja, miért, nem tette. Némelyek szerint Iofur Raknison hipnotizálta, vagy olyan füvekkel étette, amelyek megzavarták az agyát. Akárhogyan is, a fiatal medve nem adta meg magát, és Iorek Byrnisonon eluralkodott a haragja. Nem lett volna szabad megölnie ellenfelét – be kellett volna érnie annyival, hogy megsebesíti.

– Tehát igazából ő volna a király – bólintott Lyra. – Én hallottam valamit Iofur Raknisonról még a Jordanben, a Palmer-ház professzorától, aki járt Északon, és találkozott Iofurral. Azt mondta... Hogy is volt pontosan... Azt hiszem, valami csellel került a trónra, vagy így valahogy... De tudod, Iorek egyszer azt mondta nekem, hogy a medvéknek nem lehet túljárni az eszén, és be is bizonyította, hogy én nem tudnám rászedni. Amit meséltél, abból az derül ki, hogy mind a kettőt rászedték, őt is, meg a másik medvét is. Talán csak medvék tudnak túljárni medvék eszén, emberek nem. Kivéve... A trollesundiak, azok túljártak az eszén, igaz? Amikor leitatták és ellopták a páncélját?

– Amikor medvék ember módra viselkednek, akkor talán túl lehet járni az eszükön – vélte Serafina Pekkala. – Amikor medve módra viselkednek, talán nem. Medvék rendesen nem innának szeszt, Iorek Byrnison azért ivott, hogy feledje a száműzetés szégyenét, és csak akkor tudták rászedni a trollesundiak.

– Hát igen – bólintott Lyra. Ioreket határtalanul csodálta, és örült, hogy nemes gondolkodásának újabb bizonyítékáról hallott, – Milyen okos vagy – mondta. – Magamtól sose jöttem volna rá. Szerintem te még Mrs. Coulternél is okosabb vagy.

Repültek. Lyra talált a zsebében egy kis fókahúst, és azt rágcsálta.

– Serafina Pekkala – szólalt meg kis idő múltán –, mi az a Por? Mert szerintem az egész bajt a Por okozza, csak eddig még senki sem magyarázta meg nekem, hogy mi is az igazában.

– Nem tudom – mondta Serafina Pekkala. – A boszorkányok sose törték ezen a fejüket. Én csak annyit tudok, hogy ahol papok vannak, ott félnek a Portól. Mrs. Coulter persze nem pap, de a magisztérium nagy hatalmú ügynöke, ő alapította az Áldozárok Testületét, és ő vette rá az egyházat, hogy fedezze Bolvangar költségeit, mivel ő érdeklődik a Por iránt. Mi nem értjük, mi vezérli. De hát sok minden van, amit mi nem értünk. Látjuk, hogy a tatárok kilyukasztják a koponyájukat, de az okát nem ismerjük, csak csodálkozunk rajta. Különös és idegen számunkra a Por, de nem aggódunk miatta, és nem törünk-zúzunk annak érdekében, hogy a nyitjára jussunk. Ezt az egyházra hagyjuk.

– Az egyházra? – Lyra emlékezetében motoszkált valami: amikor a Mocsarasban arról beszélgettek Pantalaimonnal, hogy vajon mi mozgatja az aletiométer mutatóját, és eszükbe jutott a fotómalom a Gabriel-kollégium főoltárán, és hogy hogyan forgatják az elemi részecskék a szélkakas kis vitorláit. Az ottani közbenjáró világosan látta az elemi részecskék és a vallás közötti kapcsolatot. – Lehetséges – bólintott Lyra. – Az egyház sok mindent titokban tart. De az egyház dolgai többbnyire régiek, a Por pedig, amennyire én tudom, új. Talán Lord Asriel majd megmagyarázza...

Megint ásított.

– Inkább lefekszem – mondta Serafina Pekkalának –, mert még megfagyok. Odalent a földön is fáztam, de ennyire azért nem. Az lesz a vége, hogy halálra fagyok.

– Feküdj le, és bugyoláld be magad a szőrmékbe.

– Egen. Az lesz a legjobb. Ha meg kell halnom, inkább itt haljak meg, mint odalent. Amikor az alá a nagy bárd alá dugtak bennünket, azt hittem, végem... Mind a ketten azt hittük. Tyhű, de komisz dolog volt! De most tényleg lefekszünk. Ébressz fel minket, ha odaérünk – mondta, és leheveredett a szőrmehalomra. Minden tagja fájt az irgalmatlan hidegben, és amennyire tudott, odabújt az alvó Rogerhez.

És így repült tova a négy utazó, aludtak a jégkéreggel borított léggömbben, szálltak a sziklák, a gleccserek, Svalbard tűzbányái és jégvárai felé.

Serafina Pekkala kiáltott a repülőnek, s az az első szóra felébredt, hidegtől kábán, de menten rádöbbent, hogy valami hiba van a kosár mozgása körül. Vadul lengett, ahogy erős szelek pofozták a gázzsákot, és a boszorkányok alig bírták tartani a kötelet. Ha elengedik, a léggömb azonnal letér pályájáról, és Lee Scoresbynek elég volt egyetlen pillantást vetnie az iránytűre, tudta, hogy úgy óránként százmérföldes sebességgel sodródnának Novaja Zemlja felé.

– Hol vagyunk? – hallotta az aeronauta hangját Lyra. Ő maga is ébredezett, kellemetlen érzés volt a megváltozott mozgás, és a hidegben minden tagja elgémberedett.

A boszorkány válaszát nem hallotta, de szorosan összehúzott csuklyája nyílásán is látta az anbárlámpás fényénél, hogy Lee Scoresby egy merevítőrúdba kapaszkodik, és húzza a gázzsákhoz vezető kötelet. Most erősen megrántotta, felnézett a sötétségbe, majd a kötelet a tartógyűrű egyik rögzítőléce köré hurkolta.

– Kieresztek egy kis gázt! – kiáltotta oda Serafína Pekkalának. – Lejjebb megyünk. Túl magasan vagyunk.

A boszorkány is kiáltott valamit válaszul, de Lyra nem hallotta. Roger is ébredezett; a kosár nyikorgása a holtakat is felébresztette volna, hát még a himbálózás. Roger daimónja és Pantalaimon selyemmajom alakjában összekapaszodtak, Lyra pedig minden igyekezetével megpróbált nyugton maradni, és nem felugrálni ijedtében.

– Semmi baj – mondta Roger. Sokkal vidámabb volt a hangja, mint Lyra hangulata. – Mihelyt leérünk, tüzet rakunk és megmelegszünk. Van a zsebemben gyufa, még Bolvangar konyháján csórtam.

A léggömb bizony ereszkedett, a következő percben már sűrű, fagyos felhő gomolygott körülöttük, és csakhamar minden elsötétedett. Ilyen sűrű ködöt Lyra még soha életében nem tapasztalt. Egy-két pillanat elteltével Serafina Pekkala kiáltása hallatszott, mire a repülő eloldozta a kötelet a rögzítőlécről, és elengedte. Még a csikorgáson-nyikorgáson, a kötélzet közt süvítő szél zúgásán át is hallotta és érezte Lyra, hogy valahol odafent nagyot puffan valami.

– A gázszelep – kurjantotta oda Lee Scoresby. – Rugóra jár a zárja. Ha meghúzom, a tetején kiszökik egy kis gáz, mi meg merülünk.

– Odaérünk már...

Nem tudta befejezni a mondatot, mert valami szörnyűséges történt. Egy fél ember nagyságú, denevérszárnyú, horgas karmú teremtmény mászott át a kosár oldalán, Lee Scoresby felé. Lapos feje volt, gülüszeme, széles békaszája, amiből undorító bűz áradt. Lyrának ideje sem volt felsikoltani, Iorek Byrnison már felnyúlt, és kilökte a bestiát. Kizuhant a kosárból, és vad sivítással eltűnt.

Szirti rém – közölte kurtán Iorek.

A következő pillanatban Serafina Pekkala húzódott a kosármellé.

– Támadnak a szirti rémek – hadarta. – Földre tesszük a léggömböt, aztán védekeznünk kell. Ezek...

A többit már nem hallotta Lyra, mert hasadó, repedő hang hallatszott, és minden borult. Azután irtózatos csapás hajította a három emberi lényt a léggömb oldalához, ahol Iorek Byrnison páncélja hevert. Iorek nagy mancsával feltartotta hármójukat, mert a kosár vadul himbálózott. Serafina Pekkala eltűnt. Fültépő volt a zaj: minden egyéb hangot túlsivított a szirti rémeké, ide-odaszáguldoztak, és Lyra érezte bűzös leheletüket.

Azután újabb rándulás, annyira hirtelen, hogy mindannyian a padlóra zuhantak, a kosár félelmetes gyorsasággal süllyedt, és pörgött a tengelye körül. Mintha elszakadtak volna a léggömbtől, és szabadon zuhannának a semmibe... Azután újabb rándulások, csattanások, és a kosár ide-odacsapódott, mintha sziklafalak labdáznának vele.

Lyra még látta, amint Lee Scoresby elsüti hosszú csövű pisztolyát, egyenesen egy szirti rém képébe, de aztán szorosan lehunyta szemét, és rettegve kapaszkodott Iorek Byrnison bundájába. Üvöltözés, rikoltozás, szélsüvítés, az agyongyötört állat módjára nyüszítő kosár csikorgása töltötte el irtóztató zajjal a kavargó levegőt.

És aztán minden addiginál nagyobb koppanás, és Lyra kirepült a levegőbe. Keze a semmit markolta, tüdejéből kiment a szusz, és olyan kuszán ért földet, hogy azt sem tudta, melyik oldala van fölfelé, és a szorosra húzott csuklya mögött is telement az arca száraz, hideg, kristályos porral...

Hó volt. Hókupacban landolt. Annyira összerázódott, hogy gondolkodni sem tudott. Néhány másodpercig valósággal bénultan hevert, aztán elgyengülten kiköpdöste a havat, s ugyanolyan elgyengülten fújdogált, míg a szája előtt nem támadt egy kis hely, ahol lélegezhetett.

Voltaképpen semmije sem fájt – csak éppen lélegzethez nem jutott. Óvatosan megmozgatta kezét, lábát, és megpróbálta emelni a fejét.

Alig látott valamit, mert a csuklyája még akkor is tele volt hóval. Nagy nehezen, mintha a keze egy mázsát nyomna, leverte a havat, és kikandikált. Szürke volt a világ, halványszürke, sötétszürke, fekete, és szellemárnyként vonult a köd.

Hang nem hallatszott más, csak valahonnan a magasból a szirti rémek távoli rikoltozása, és ugyancsak messziről a sziklákra csapódó hullámok robaja.

– Iorek! – kiáltotta Lyra. Erőtlen, reszketeg volt a hangja. Újra próbálkozott, de nem válaszolt senki. – Roger! – kiáltotta. Az eredmény ugyanaz.

Mintha egyedül volna az egész világon. De persze nem volt egyedül: Pantalaimon egér alakjában kimászott Lyra anorákjából.

– Megnéztem az aletiométert – közölte. – Épségben van. Semmi sem tört össze.

– Elvesztünk, Pan! – mondta Lyra. – Láttad azokat a szirti rémeket? És ahogy Mr. Scoresby rájuk lőtt? Isten legyen hozzánk irgalmas, ha lejönnek ide...

– Próbáljuk megkeresni a kosarat – javasolta Pantalaimon.

– De ne kiabáljunk – mondta Lyra. – Tudom, én az előbb kiáltottam, de talán inkább ne, mert még meghallanak. Bárcsak tudnám, hol vagyunk.

– Talán nem örülnénk, ha tudnánk – vélekedett Pantalaimon. – Az is lehet, hogy egy szirt tövében vagyunk, út nem vezet felfelé, és mihelyt felszáll a köd, meglátnak fentről a szirti rémek.

Mihelyt Lyra egy kicsit kipihente magát, körültapogatózott, és úgy találta, hogy két, csupa jég szikla közötti résben értek földet.

Fagyos köd borult mindenre; egyfelől, mintegy ötvenméternyiről hullámverés hallatszott, s a magasból még hallották a szirti rémek rikoltozását, bár mintha némileg alábbhagyott volna. A sűrű párában alig két-három méternyire látott, még Pantalaimon bagolyszeme sem hatolt át a félhomályon.

Lyra nagy nehezen botorkált, meg-megcsúszott, meg-megbotlott a sziklákon, távolodott a hullámveréstől, de mindenhol csak sziklákra és hóra talált, sehol semmi jele a léggömbnek vagy utasainak.

– Nem nyelhette el őket a föld... – suttogta Lyra.

Pantalaimon macska alakjában még egy kicsit tovább puhatolózott, és rábukkant négy súlyos homokzsákra: mind a négy kipukkadt, és a kiömlött homok már kőkeményre fagyott.

– Ballaszt – magyarázta Lyra. – Biztosan kihajította, hogy megint fel tudjon szállni...

Nagyot nyelt, hogy eltüntesse a gombócot a torkából, vagy a félelmet a szívéből, vagy mind a kettőt.

– Úristen, hogy félek... – suttogta. – Remélem, épségben vannak. Pantalaimon Lyra karjába vetette magát, aztán egér alakjában a csuklyájába mászott, ahol senki sem láthatta. Lyra zajt hallott, valami kaparászott a sziklán. Megfordult.

– Iorek!

De legszívesebben lenyelte volna a kiáltást, mert nem Iorek Byrnison volt az. Hanem egy idegen medve, fényes páncélban, amelyen jéggé fagyott a permet, s a sisakjában tollal.

Mozdulatlanul állt, alig kétméternyire, és Lyra azt gondolta, most már csakugyan itt a vég.

A medve eltátotta a száját, és nagyot ordított. A szirtek visszaverték a hangot, és fentről távolabbi ordítás válaszolt. A ködből még egy medve bukkant ki, azután még egy. Lyra csak állt, ökölbe szorította kicsiny emberi kezét.

A medvék nem mozdultak. Végül az első megszólalt:

– Hogy hívnak?

– Lyra.

– Honnan jöttél?

– Az égből.

– Léggömbön?

– Igen.

– Velünk jössz! A foglyunk vagy! Mozgás! Gyorsan!

Lyra kimerülten, rettegve botladozott a kemény, csúszós sziklákon a medve nyomában, és azon törte a fejét, hogy hát ebből aztán hogyan fogja kivágni magát.

19.

Fogság

A MEDVÉK egy hasadékban felvitték Lyrát a szirttetőre, ahol még sűrűbb volt a köd, mint lent a parton. A szirti rémek rikoltozása, a hullámverés zaja elhalkult, ahogy mind magasabbra hágtak, s nemsokára már csak a tengeri madarak szüntelen rikácsolása hallatszott. Néma csendben másztak át sziklákon, hókupacokon, s Lyra ugyan tágra nyílt szemmel bámult a környező szürkeségbe, és fülét hegyezte, nem hallja-e barátai hangját, akár egyetlen emberi lény lehetett Svalbardon, s Iorek akár már el is távozhatott az élők sorából.

A medve őrmester egy szót sem szólt, amíg sík terepre nem érkeztek. Itt megálltak. A hullámok hangja után ítélve Lyra úgy vélte, elértek a szirttetőre, s nem mert elszökni, mert félt, hogy lezuhan.

– Nézz fel – szólalt meg a medve, ahogy egy kis szellő fellebbentette a köd sűrű függönyét.

Nem sok maradt már a napvilágból, de Lyra felnézett, s észrevette, hogy egy irdatlan nagy kőépület előtt áll. Legalább annyira magas volt, mint a Jordan-kollégium legmagasabb tornya, de sokkal tömörebb, s falát háborús jeleneteket ábrázoló domborművek ékítették: győzedelmes medvék és legyőzött skraelingek, láncra vert és a tűzbányákban raboskodó tatár munkások, s a medvék királyának, Iofur Raknisonnak a világ minden tájáról ajándékot és sarcot hordozó léghajók.

Legalábbis így magyarázta a domborművek tartalmát a medve őrmester. Lyra kénytelen volt elhinni, amit mondott, mert az agyonfaragott homlokzat minden kiszögellését és párkányát szulák és rablósirályok lepték el, károgtak és vijjogtak, és szüntelenül köröztek odafent, ürülékük koszos fehér lepedékkel borította az épület valamennyi részét.

Ám a medvék szinte észre sem vették a maszatot, átvezették foglyukat egy óriási ív alatt, át a jeges talajon, amelyet szintén vastagon lepett a madarak hagyatéka. Udvar, magas lépcsők, kapuk – s minden egyes ponton páncélos medvék állították meg és igazoltatták a belépőket. Páncéljuk fényesen ragyogott, a sisakján mindegyik tollat viselt. Lyra akaratlanul is összehasonlította őket Iorek Byrnisonnal, s az Összehasonlításból mindig az utóbbi került ki győztesen: erőteljesebb, kecsesebb, a páncélja valódi páncél, rozsdaszínű, vérfoltos, és csaták horpadásait viseli – nem pedig elegáns, zománcozott és díszes, mint amilyeneket most lát maga körül.

Ahogy beljebb kerültek, nőtt a hőmérséklet, s valami egyéb is. Iofur palotájában visszataszító bűz uralkodott: avas fókazsír, trágya, vér, mindennemű hulladék szaga. Lyra hátrább taszította csuklyáját, mert melege volt, de akaratlanul is elhúzta az orrát. Remélte, hogy a medvék nem tudnak olvasni az emberi arcról. Vastartókban néhány méterenként halzsír lámpások égtek, árnyékukban nem mindig látta az ember, hová lép.

Végül megálltak egy súlyos vasajtó előtt. Egy őr medve elhúzott egy hatalmas reteszt, s az őrmester betaszította Lyrát az ajtón. Mielőtt felszedelőzködhetett volna, már hallotta, hogy nagyot csattan mögötte a retesz.

Mélységesen sötét volt, de Pantalaimon jánosbogárka lett, és parányi fényt vetett maga körül. Keskeny zárkában voltak, a falak nyirkosak, egyetlen bútordarabja egy kőpad. A legtávolabbi sarokban egy rakás rongy. Alighanem az ágynemű, gondolta Lyra, de egyebet nem látott.

Leült, Pantalaimon a vállára röppent, és a ruhájában az aletiométer után kutatott.

– Jó sokat dobálták, Pan – suttogta Lyra. – Remélem, azért működik. Pantalaimon a csuklójára szállt, s ott világított, míg Lyra összeszedte gondolatait. Lényének egyik része különösnek találta, hogy itt ül a szörnyű veszedelemben, és képes a nyugodt elmerülésre, hogy leolvassa az aletiométert; és mégis, már annyira a vérévé vált, hogy a legbonyolultabb kérdések oly természetesen rendeződtek alkotó jelképekké, ahogyan izmai mozgatják a tagjait: jóformán gondolkodnia sem kellett.

Forgatta a mutatókat, és magában gondolta a kérdést:

– Hol van Iorek?

Azonnal megérkezett a válasz:

– Egynapi járásra; a léggömb vitte oda, miután te lezuhantál, de siet errefelé.

– És Roger?

– Iorekkel.

– Mit fog Iorek csinálni?

– Be akar törni a palotába, és minden nehézséggel szembenézve megmenteni téged.

Lyra eltette az aletiométert, de most még jobban aggódott, mint idáig.

– Nem fogják hagyni, ugye? – kérdezte. – Túlságosan sokan vannak Bárcsak boszorkány volnék, Pan, akkor elmehetnél és megkereshetnéd, és üzeneteket vihetnél, meg minden, és rendes tervet készíthetnénk...

És ekkor olyan ijedség érte, mint még soha életében. Férfihang szólalt meg a sötétségben, alig néhány lépésnyire:

– Ki vagy?

Lyra rémült kiáltással felugrott. Pantalaimon azonnal denevér lett, cincogva röpködött Lyra feje körül, míg ő a falnak hátrált.

– He? He? – szólt újra a férfihang. – Ki az? Nyisd már ki a szád!

– Legyél megint szentjánosbogár, Pan – suttogta reszketve Lyra. – De ne menj hozzá nagyon közel!

Az imbolygó kis fénypont végigtáncolt a levegőben, és az imént szóló férfi feje körül repdesett. Mert a sarokban nem rongycsomó hevert: egy ősz szakállú férfi volt a falhoz láncolva, szeme megcsillant Pantalaimon fényében, csapzott haja a válláig lógott. Kígyó daimónja ernyedten hevert az ölében, és ki-kiöltötte nyelvét, ahogy Pantalaimon közelebb szállt.

– Hogy hívnak? – kérdezte Lyra.

– Jotham Santelia – felelte amaz. – A kozmológia nyilvános rendes professzora vagyok a gloucesteri egyetemen. Hát te ki vagy?

– Lyra Belacqua. Mért zártak be?

– Rosszindulatból, féltékenységből... Honnan jöttél? He?

– A Jordan-kollégiumból.

– Micsoda? Oxfordból?

– Onnan.

– Az a gazember Trelawney még ott van? He?

– A Palmer – ház professzora? Ott.

– Ott van, istenemre! Már régen le kellett volna mondatniuk! Álnok plagizátor! Öntelt senkiházi!

Lyra nem válaszolt.

– Közzétette már a dolgozatát a gamma-sugár-fotonokról? – kérdezte a professzor, s arcát Lyra arcához dugta.

Lyra hátrált.

– Nem tudom – mondta, de aztán a szokás hatalmánál fogva hozzáfűzte: – Nem is... Most már emlékszem. Még ellenőriznie kellett néhány számadatot, és... azt mondta, hogy a Porról is akar írni. Igen.

– Gazfickó! Tolvaj! Elvetemült gazember! Szélhámos! – kiáltozta az öregember, és oly hevesen reszketett, hogy Lyra attól tartott, menten rohamot kap. A professzor a tulajdon combját püfölte ököllel, szájából fröcsögött a nyál. Daimónja egykedvűen lecsúszott az öléből.

– Egen – mondta Lyra. – Mindenki tudja, hogy tolvaj. Meg gazember, meg minden.

Ha valószínűtlen volt is, hogy egy mocskos kislány bukkan fel a cellájában, és ismeri azt az embert, aki téves eszméjének tárgya, a nyilvános rendes professzornak nem tűnt fel. Őrült szegény öreg, nem is csoda, de azért esetleg ki lehetne szedni belőle valami hasznos információt, gondolta Lyra.

Az öregember közelébe telepedett; vigyázott, hogy az ne érhessen hozzá, ahhoz viszont elég közel, hogy Pantalaimon parányi fényénél láthassa.

– Trelawney professzor egyvalamivel dicsekedett – mondta –, hogy milyen jól ismeri a medvék királyát...

– Dicsekedett! He? He? Azt elhiszem, hogy dicsekedett. Üres fejű hólyag! Kalóz! Egy féloldalnyi önálló kutatás nem fűződik a nevéhez! Mindent a nála különbektől lopott!

– Bizony – mondta komolyan Lyra. – És amikor csinál valamit önállóan, az is rossz.

– Igen! Igen! De mennyire! Se tehetség, se fantázia – csalás az egész ember tetőtől talpig!

– Lefogadom – mondta Lyra –, hogy maga többet tud a medvékről, mint ő.

– A medvékről? Haha! Disszertációt tudnék írni róluk! Ezért csuktak be ide, ha nem tudnád.

– De miért?

– Mert túlságosan sokat tudok róluk, és nem mernek eltenni láb alól. Akármennyire szeretnék, nem merik megtenni. Tudom. Nekem vannak barátaim. Igen! Nagy hatalmú barátaim.

– Aha – mondta Lyra. – És lefogadom, hogy maga csodálatos tanár. Hiszen annyi a tudománya meg a tapasztalata.

Még őrültsége mélyén is lappangott egy szikra józan ész: gyanakvó pillantást vetett Lyrára, mintha érezné, hogy gúnyolódik. Csakhogy Lyra egész életét gyanakvó és zsémbes tudósok között töltötte, s most olyan nyílt csodálattal nézett az öregre, hogy az menten megenyhült.

– Tanár... – mélázott. – Tanár... Bizony, tudnék én tanítani.

Ide a megfelelő tanítvánnyal, és menten tüzet gyújtok az agyában!

– Nem szabad, hogy a tudása csak úgy eltűnjön – mondta biztatólag Lyra. – Tovább kell adni, hogy az emberek emlékezzenek magára.

– Bizony – bólogatott komolyan az öreg. – Igen éles eszű gyermek vagy. Hogy is hívnak?

– Lyra. Tudna engem tanítani a medvékről?

– A medvékről...? – Az öreg hangja kétkedő volt.

– Igazán szeretnék mindent tudni a kozmológiáról meg a Porról meg a többiről, de ahhoz még buta vagyok. Ahhoz igazán okos tanítványok kellenek. De a medvékről tudnék tanulni. Maga mindent megtaníthatna róluk. Aztán ezt jól begyakorolnánk, és idővel talán rátérhetnénk a Porra is.

Az öreg megint bólintott.

– Alighanem igazad van. A mikrokozmosz és a makromozmosz – a kisvilág és a nagyvilág – között fennáll a kapcsolat!

A csillagok élnek, gyermek. Odakint minden él, és mindennek magas rendű célja van! A világegyetem csupa-csupa szándék. Mindennek, ami történik, rendeltetése van. A te rendeltetésed, hogy erre emlékeztess. Jól van, jól van – elkeseredésemben egészen elfelejtettem. Jól van, gyermekem! Nagyszerű!

– Szóval látta a királyt? Iofur Raknisont?

– Igen. Hogyne. Az ő meghívására jöttem ide. Egyetemet akart alapítani. Engem tett volna meg rektornak. Ez aztán beadott volna a Királyi Sarkvidéki Intézetnek, mi? Meg annak a gazember Trelawneynak! Haha!

– És mi történt?

– Aljas senkik elárultak. Köztük természetesen Trelawney. Ugyanis itt volt. Svalbardon. Hazug rágalmakat terjesztett a képzettségemről. Rágalmakat! Becsületsértéseket! Ki fedezte fel a Barnard-Stokes-féle hipotézis végső bizonyítékát, he? He? Igen, Santelia, ő bizony. Trelawney ezt nem bírta megemészteni. Összevissza hazudozott. Iofur Raknison meg bezáratott ide. De egy szép napon kiszabadulok, meglátod. Leszek én még rektor, de leszek ám! Aztán majd térden csúszhat előttem Trelawney, kegyelemért! Akkor próbálja a Királyi Sarkvidéki Intézet Publikációs Bizottsága elutasítani a dolgozataimat! Haha! Leleplezem az egész bandát, le én!

– Iorek Byrnison biztosan hisz majd magának, ha visszajön – mondta Lyra.

– Iorek Byrnison? Arra ugyan várhatunk. Ő aztán soha nem jön vissza.

– Már úton is van.

– Akkor meg fogják ölni. Mivelhogy ő nem medve. Hanem számkivetett. Akárcsak én. Megfosztották a rangjától. Nem jogosult a medvék kiváltságaira.

– És ha Iorek Byrnison mégis visszajön? – kérdezte Lyra. – Ha kihívja párbajra Iofur Raknisont...?

– Azt nem engedik – jelentette ki határozottan a profeszszor. – Iofur sosem fogja annyira lealacsonyítani magát, hogy elismerje, Iorek Byrnisonnak joga van megvívni vele.

Tudniillik nincs is joga. Iorek most akár fóka lehetne, vagy rozmár, de nem medve. Vagy még rosszabb: tatár vagy skraeling.

Nem méltó rá, hogy tisztességesen megvívjanak vele mint medve a medvével; még ide sem ér, megölik lángvetőkkel. Reménytelen. Iorek számára nincs irgalom.

– Ó... – sóhajtott fel elkeseredetten Lyra. – Hát a medvék többi foglya? Tudja, hogy hol tartják őket?

– A többi foglyot?

– Mint... mint például Lord Asrielt.

A professzor magatartása egy csapásra megváltozott. Összerezzent, hátrahúzódott egészen a falhoz, és figyelmeztetően rázta a fejét.

– Csitt! Halkan! Meghallják! – suttogta.

– Miért nem szabad említeni Lord Asrielt?

– Tilos! Veszedelmes! Iorfur Raknison nem engedi, hogy akár a nevét kimondják!

– Miért? – suttogta Lyra, és egészen közel húzódott.

– Iofurra az Áldozárok Testülete rótta Lord Asriel fogva tartásának különleges feladatát – suttogta az öregember. – Mrs. Coulter személyesen jött el Iofurhoz, és mindenféle jutalmat ígért, ha elteszi az útból Lord Asrielt. Tudom, mert akkor még én is élveztem Iofur kegyét. Találkoztam Mrs. Coulterrel! Bizony. Hosszasan beszélgettünk. Iofur egészen bele volt bolondulva. Szüntelenül emlegette.

Mindent megtett volna a kedvéért. Ha Mrs. Coulter azt akarja, hogy Lord Asrielt tartsák százmérföldnyire, akkor úgy lesz. Mrs. Coulterért mindent. Bármit. Iofur a fővárosát róla fogja elnevezni.

– Tehát Iofur senkit sem enged be Lord Asrielhez?

– Nem! Soha! De fél is Lord Asrieltől. Iofurnak nehéz a játszma. De nem esett a fejére. Mindkettejük kívánságát teljesíti. Lord Asrielt elszigeteli Mrs. Coulter kedvéért, de megad Lord Asrielnek minden felszerelést, amit csak kíván, hogy neki is a kedvében járjon. Csakhogy ezt az egyensúlyt képtelenség sokáig fenntartani. Ingatag. Mindkét félnek kedvezni? He? Ennek a helyzetnek a hullámműködése hamarosan összeomlik. Megbízható forrásból tudom.

– Igazán? – kérdezte Lyra, de az esze máshol járt. Lázasan gondolkodott az imént hallottakon.

– Bizony. A daimónom nyelve érzi a valószínűség ízét.

– Aha. Az enyémé is. Mikor kapunk enni, professzor?

– Enni?

– Hát valami ételt csak adnak, különben éhen halunk. Es a padlón csontok vannak. Nyilván fókacsontok, nem?

– Fóka...? Nem tudom. Lehetséges.

Lyra felállt és az ajtóhoz tapogatózott. Kilincs természetesen nem volt, se kulcslyuk, és az ajtó oly szorosan illeszkedett fent is, lent is, hogy semmi fény nem hatolt be rajta. Odanyomta a fülét, de semmit sem hallott. Mögötte az öreg magában motyogott. Hallotta, amint a lánc megcsördül, amikor az öreg kimerülten a másik oldalára fordul. Hamarosan már hortyogott is.

Lyra visszatapogatózott a padhoz. Pantalaimon belefáradt a fényeskedésbe, denevér lett, ami nagyon is megfelelt neki; ide-odaröpdösött és halkan cincogott, Lyra pedig ült és rágta a körmét.

És egyszer csak, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, az eszébe jutott, mit is mondott a Palmer-ház professzora akkor régen az ejtőzőszobában. Valami azóta motoszkált a tudata mélyén, amióta csak Iorek Byrnison kimondta Iofur nevét, és most felszínre tört: Iofur Raknisonnak mindennél nagyobb vágya, mondta Trelawney professzor, hogy daimónja legyen.

Akkor persze nem értett az egészből semmit, hiszen a professzor panserbjornéról beszélt, nem az angol szót használta, ő tehát nem tudta, hogy medvékről van szó – azt hitte, hogy Iofur Raknison ember. Es mivel az embernek mindenképpen van daimónja, hát az egésznek nem volt semmi értelme.

De most egy csapásra minden megvilágosodott. Összeállt minden, amit a medvekirályról hallott: a nagy hatalmú Iofur Raknison mindennél jobban vágyik arra, hogy emberi lény legyen, saját daimónnal.

És alighogy ezt végiggondolta, terv formálódott az agyában: hogyan bírhatná rá Iofur Raknisont arra, amit különben sohasem tenne meg; hogy hogyan szerezhetné vissza Iorek Byrnison jogos trónját; végül pedig hogy hogyan jusson el oda, ahol Lord Asrielt őrzik, és vigye el neki az aletiométert.

A gondolat lebegett, villózott, mint a szappanbuborék, igazából rá sem mert nézni, nehogy elpukkadjon. De Lyra ismerte a gondolatok útját-módját, hagyta, hadd villózzon, nem nézett arra, másra gondolt.

Már-már elnyomta az álom, amikor kattant a zár, és kinyílt az ajtó. Fény hatolt be a zárkába, és Lyra már talpon is volt. Pantalaimon gyorsan a zsebébe bújt. Alighogy a medve őr lehajolt, hogy felemelje és behajítsa a fókahúsdarabot, Lyra ott termett mellette.

– Azonnal vigyél Iofur Raknisonhoz! – mondta. – Nagy bajba kerülsz, ha nem teszed. Sürgős!

A medve kipottyantotta szájából a húst, és felnézett. Medvék arckifejezését leolvasni nem könnyű, de ez a medve meglehetősen dühösnek látszott.

– Iorek Byrnisonról van szó – hadarta Lyra. – Tudok róla valamit, amiről a királynak is értesülnie kell!

– Mondd meg, mi az, és átadom az üzenetet – morgott a medve.

– Nem lenne helyes, ha bárki más értesülne róla, mielőtt a király tudomására jut – mondta Lyra. – Ne haragudj, igazán nem akarok udvariatlan lenni, de hát az a szabály, hogy mindenről a királynak kell legelőször tudnia.

Lehetséges, hogy a medve nem volt valami fürge észjárású. Mindenesetre megtorpant, majd behajította a húst a zárkába, és csak azután szólalt meg:

– Na jó. Gyere velem!

Kivezette Lyrát a szabadba, amiért a kislány igen hálás volt. A köd felszállt, csillagok ragyogtak a magas fallal körülvett udvar fölött. Az őr megtanácskozta a dolgot egy másik medvével, mire az Lyrához lépett.

– Nem jelenhetsz meg csak úgy ukmukfukk Iofur Raknison színe előtt. Meg kell várnod, amíg hívat.

– De a mondanivalóm nagyon sürgős – erősködött Lyra. – Iorek Byrnisonról van szó. Egész biztos vagyok benne, hogy őfelsége tudni szeretné, de senki másnak nem mondhatom el, érted? Roppant udvariatlan lenne. És Iofur Raknison nagyon megharagudna, ha megtudná, hogy udvariatlanul viselkedünk.

Ez hatott. De legalábbis kellően megzavarta a medvét. Lyra biztos volt a dolgában; Iofur Raknison olyan sok újítást honosított meg, hogy a medvék maguk sem tudták, hogyan viselkedjenek, és ezt a bizonytalanságot használta ki Lyra, hogy Iofur elé kerülhessen.

A medve tehát visszavonult, hogy megtanácskozza a dolgot feljebbvalójával, és Lyrát hamarosan bekísérték megint a palotába – ezúttal azonban magának a királynak a lakosztálya felé. Itt sem uralkodott éppen tisztaság, sőt a levegő még nehezebb volt, mint a zárkában, mert a természetes bűzök émelyítő illatszer szagával elegyedtek. Lyrát a folyosón váratták, azután egy előszobában, majd egy nagy ajtó előtt, a medvék pedig tanácskoztak, vitatkoztak, ide-odaszaladgáltak, és Lyrának bőségesen volt közben ideje, hogy megszemlélje a rikító dekorációt: a falat aranyozott gipsz dombormű borította, néhol már hámlott az aranyozás, vagy kikezdte a nedvesség, a tarkabarka szőnyegekbe beletiporták a mocskot.

Végre nyílt a nagy ajtó. Fél tucat csillár ontotta fényét, bíborszín szőnyeg, a levegőben ugyanolyan émelyítő illatszer szaga; s tucatnyi vagy annál is több medve bámult Lyrára. Páncél helyett mindegyik valamilyen ékességet viselt: arany nyakláncot, lila tollas fejdíszt, bíborszínű övet. A szobában egy sereg madár is röpködött, csérek, rablósirályok ültek a gipszpárkányon, vagy csaptak le a csillárokon lévő fészkekből lepottyant haldarabokra.

És a terem végében, emelvényen, magas trónus állt. Tömör gránitból készült, de mint minden egyebet Iofur palotájában, ezt is cikornyás füzérdíszek, aranyozott koszorúk ékesítették – mintha karácsonyfadíszek csüggnének egy sziklaszirten.

És a trónon ült a legeslegnagyobb medve, akit valaha is látott. Iofur Raknison még Ioreknél is magasabb, testesebb volt, az arca sokkal mozgékonyabb, kifejezőbb – már-már emberi. Mintha ember szeme nézne rá, olyan fajta emberé, amilyenekkel Mrs. Coulternél találkozott – hatalomhoz szokott ravasz politikusé. Súlyos arany nyakláncáról színes ékkő függött, arasznyi hosszú karmait aranyfüst vonta be. Óriási erő, energia, ravaszság sugárzott belőle, hatalmas alakján nem látszott nevetségesnek a sok cifraság – barbár fenséget kölcsönzött az uralkodónak.

Lyrát hirtelen elhagyta a bátorsága. Úgy érezte, valósággal eltörpül Iofur Raknison előtt.

De aztán erőt vett magán, közelebb lépett, és akkor vette csak észre, hogy Iofur tart valamit az ölében, ahogyan emberi lény macskát tartana – vagy daimónt.

Jókora kitömött bábu volt, kifejezéstelen emberi arccal, öltözéke akárcsak Mrs. Coulteré, sőt egy kicsit hasonlított is hozzá. Iofur Raknison úgy tesz, mintha volna daimónja! Lyra most már biztos talajon érezte magát.

Közelebb lépett a trónushoz, és mélyen meghajolt. Pantalaimon csöndben meghúzta magát a zsebében.

– Üdvözlünk téged, nagy király – mondta halkan Lyra. – Vagyis inkább én üdvözöllek, nem mi.

– Ki lenne az a „mi”? – kérdezte Iofur. Hangja magasabb volt, mint Lyra gondolta volna, hajlékony, kifejező. Beszéd közben mancsával a szája elől hessegette a nagy csapat legyet.

– Iorek Byrnison, felség – mondta Lyra. – Igen fontos és titkos közlendőm van, de igazából négyszemközt szeretném előadni.

– Iorek Byrnisonról?

Lyra közelebb lépett, óvatosan kerülgette a madárürüléket, és hessegette a zümmögő legyeket.

– Daimónokról – suttogta.

Iofur Raknison arckifejezése megváltozott. Látszott, hogy az érdeklődése felébredt. Hirtelen lelépett a trónusról – Lyra még idejében elugrott előle –, és parancsot ordított a többi medvének. Azok mind meghajoltak, és hátrálva igyekeztek az ajtó felé. A madarak ijedten felrebbentek az ordításra, nagy rikácsolással köröztek odafent, majd megint megtelepedtek a fészkükön.

Amikor nem maradt más kettejükön kívül a trónteremben, Iofur Raknison izgatottan fordult Lyrához.

– Nos? Hadd halljam, ki vagy. Mi mondanivalód van a daimónokról?

– Én vagyok daimón, felség – mondta Lyra. Iofur Raknison meghökkent.

– Kié? – kérdezte,

– Iorek Byrnisoné – hangzott a válasz.

Soha Lyra még ennél veszedelmesebb mondatot ki nem ejtett a száján. Látta, hogy csak a megdöbbenés az oka, hogy Iofur Raknison egyetlen csapással le nem teríti. Gyorsan folytatta:

– Kérlek, felség, hadd mondjam el a mondókámat. Mint láthatod, a bőrömet kockáztatva jöttem ide, és nincs nálam semmi, amivel árthatnék neked. Sőt, segíteni szeretnék, hiszen ezért jöttem. Iorek Byrnison az első medve, akinek daimónja van, pedig igazság szerint ez téged illetne. Sokkal szívesebben volnék a te daimónod, mint az övé. Ezért jöttem.

– Hogyan? – kérdezte izgatottan a király. – Hogyan lehet medvének daimónja? És miért őneki? És hogyhogy ilyen messze vagy tőle?

Minden szavára kisebb légyraj röppent el a szájáról.

– Egyszerű. El tudok távolodni tőle, mert olyan vagyok, mint a boszorkányok daimónja. Hiszen tudod, hogy azok száz meg száz mérföldre eltávolodhatnak a gazdájuktól. És hogy hogyan szerzett meg engem? Bolvangarban történt. Hallottál Bolvangar-ról, hiszen Mrs. Coulter nyilván mindent elmesélt róla, és tudod, hogy mi történik ott.

– Elvágják... – mondta Iofur.

– Igen, elvágják, ez is ott történik. Az intercízió. De sok minden egyebet is csinálnak, például mesterséges daimónokat. És állatokon kísérleteznek. Amikor Iorek Byrnison hallott erről, kísérleti alanynak ajánlkozott; látni akarta, tudnak-e neki daimónt csinálni. És tudtak. A nevem Lyra. Az emberek daimónja állat alakját ölti fel, a medvéé emberi alakba öltözik. És én vagyok a daimónja. Belelátok a gondolataiba, pontosan tudom, mit csinál, hol van, és...

– Hol van most?

– Svalbardon. Errefelé tart, amilyen gyorsan csak tud.

– Miért? Mit akar? Megőrült?! Darabokra fogjuk tépni!

– Miattam jön. Hogy visszakapjon. De én nem akarok az ő daimónja lenni, Iofur Raknison – én a tiéd akarok lenni. Mert mihelyt a bolvangariak meglátták, hogy milyen hatalmas a medve, akinek daimónja van, elhatározták, hogy nem kísérleteznek többet. Iorek Byrnison legyen az egyetlen medve, akinek valaha is daimónja volt. És ha én segítek neki, az összes medve élén ellened indulhat. Ezért jön Svalbardra.

A medvekirály dühösen ordított. Olyan hangosan, hogy a kristálycsillárok megcsendültek, a madarak rikoltoztak, Lyrának pedig csengett a füle.

De állta a sarat.

– Azért szeretlek téged a legjobban – mondta Iofur Raknisonnak –, mert szenvedélyes és erős vagy, nemcsak okos. Muszáj volt elhagynom őt, és idejönnöm, mert nem akarom, hogy ő uralkodjék a medvék fölött. Az téged illet. És megvan a módja, hogy elvegyél tőle, és a te daimónod legyek, de hogy hogyan, azt csak én mondhatom el neked. Ha nem mondom el, akkor te azt teszed, amit a hozzá hasonló számkivetett medvékkel csinálnak, mármint nem verekednek meg vele tisztességesen, hanem megölik lángvetőkkel vagy valamivel. Márpedig akkor én csak kihunyok, mint a fény, és meghalok vele együtt.

– De hát te... hogyan...

– Hogy hogyan lehetek a te daimónod? Úgy, hogy legyőzöd Iorek Byrnisont párviadalban. Akkor az ő ereje beléd száll, az én lelkem pedig a te lelkedbe, és egyetlen személy leszünk.

Egymás gondolatait gondoljuk, és elküldhetsz engem sok-sok mérföldre, hogy kémkedjek neked, vagy itt tarthatsz magad mellett – ahogy éppen akarod. Ha úgy tetszik, segíthetek neked a medvék élén elfoglalni Bolvangart, és kényszeríteni őket, hogy daimónokat csináljanak a kedvenc medvéidnek – vagy ha te akarsz az egyetlen medve lenni, akinek daimónja van, Bolvangart mindörökre lerombolhatjuk. Mi ketten együtt, Iofur Raknison, mindenre képesek leszünk!

Beszéd közben reszkető keze a zsebében markolta Pantalaimont, ő pedig a lehető legeslegkisebb egéralakját öltötte fel, és meg se pisszent.

Iofur Raknison fel-alá járkált – majd szétvetette az izgalom.

– Párviadalban? – morogta. – Én? Meg kell vívjak Iorek Byrnisonnal? Lehetetlen! Hiszen számkivetett! Hogyan küzdhetnek meg vele? Ez az egyetlen módja?

– Ez az egyetlen módja – mondta Lyra, és magában azt kívánta, bárcsak ne így volna, hiszen Iofur Raknison minden percben nagyobbnak és vadabbnak tűnt. Lyra teljes szívéből szerette Ioreket, sziklaszilárdan hitt benne, de igazában nem hitte, hogy le tudná győzni ezt a minden medvék leghatalmasabbját. Pedig hát ez maradt az egyetlen reményük. Jobb, mint ha valakit lángvetőkkel a távolból lekaszálnak.

Iofur Raknison hirtelen sarkon fordult.

– Bizonyítsd be! Bizonyítsd be, hogy daimón vagy!

– Rendben – mondta Lyra. – Mi sem lehetne könnyebb. Mindent kitalálok, amit csak te tudsz, senki más, és amit csak egy daimón tud kitalálni.

– Mondd meg hát, ki volt az első élőlény, akit megöltem.

– Be kell mennem egy szobába egyedül – mondta Lyra. – Ha már a daimónod leszek, megláthatod, hogyan csinálom, de addig magam kell hogy maradjak.

– Van egy kamra a trónterem mögött. Menj be oda, és ha tudod a választ, gyere ki.

Lyra benyitott. A kis szobát egyeden fáklya világította meg, és csak egy mahagónitárló állt benne, abban néhány megfakult ezüst dísztárgy. Lyra elővette az aletiométert, és megkérdezte:

– Hol van most Iorek?

– Négyórányira, és siet, ahogy tőle telik.

– Hogyan tudathatom vele, mit csináltam?

– Bíznod kell benne.

Iorek borzasztóan fáradt lehet, gondolta aggodalmasan Lyra. De aztán rádöbbent, hogy nem követi az aletiométer tanácsát: bíznia kell Iorekben. Félresöpörte ezt a gondolatot, és feltette a kérdést, amire Iofur Raknison várta a választ. Ki volt az első élőlény, akit megölt?

És az aletiométer megadta a választ: Iofur apja.

Lyra tovább kérdezett, és megtudta, hogy Iofur fiatal medve korában egyedül volt a jégen, első vadászexpedícióján, és egy magányos medvébe botlott. Marakodtak, verekedtek, és Iofur megölte ellenfelét. Amikor később megtudta, hogy az nem volt más, mint az apja (a medvéket ugyanis az anyjuk neveli, apjukat nemigen látják), eltitkolta a valóságot. Rajta kívül nem tudja senki.

Lyra eltette az aletiométert, és azon töprengett, hogyan mondja el a történetet Iofurnak.

– Hízelegj! – suttogta Pantalaimon. – Az kell neki.

Iofur diadalmas, ravasz, neheztelő és egyben mohó arckifejezéssel várta a választ.

– Nos?

Lyra térdre esett előtte, fejét meghajtotta, hogy Iofur bal mancsát érintette – az volt az erősebb, mert a medvék balkezesek.

– Bocsánatodért esedezem, Iofur Raknison! – szólt Lyra. – Nem tudtam, hogy ilyen erős és hatalmas vagy!

– Mit lefetyelsz?! A kérdésemre válaszolj!

– Az első teremtmény, akit megöltél, az apád volt. Azt hiszem, Iofur Raknison, hogy te vagy az új isten. Nem lehetsz más. Csak istennek lehet ilyen ereje.

– Tehát tudod! Tehát látod!

– Igen, mivel daimón vagyok, ahogy mondtam.

– Akkor mondj meg nekem még valamit. Mit ígért Coulter úrnő, amikor itt járt? Lyra megint bement az üres szobába, megkérdezte az aletiométert, aztán visszajött.

– Megígérte, hogy kieszközli a genfi magisztériumnál, hogy téged megkereszteljenek, bár akkor még nem is volt daimónod.

Sajnos Coulter úrnő nem tartotta be az ígéretét, Iofur Raknison, de őszintén szólva nem hiszem, hogy beleegyeznének, ha nincs daimónod. Ő ezt bizonyára tudta, és nem mondott neked igazat.

De ha megszerzel engem daimónodnak, megkeresztelkedhetsz, hiszen akkor senki sem ellenezheti. Követelheted, és nem utasíthatnak el.

– Igen... így igaz. Ezt mondta. Az utolsó szóig igaz. Tehát Coulter úrnő rászedett? Én bíztam benne, és ő rászedett?!

– Igen. De ez már nem számít. Bocsáss meg, Iofur Raknison, remélem, nem baj, ha megmondom, hogy Iorek Byrnison már csak négy óra járásnyira van, és talán jobb lenne, ha szólnál az őröknek, hogy ne támadják meg. Ha megverekszel vele énértem, akkor hagyni kell, hogy bántatlanul eljusson a palotába.

– Igen...

– És ha ideér, az lesz a legjobb, ha úgy teszek, mintha még az övé volnék, és azt mondanám, hogy eltévedtem, vagy valamit. Nem fog átlátni a szitán. Én majd tettetem magam. Elmondod a többi medvének, hogy én Iorek daimónja vagyok, és amikor legyőzted, akkor a tiéd leszek?

– Nem tudom... Mit tegyek?

– Azt hiszem, jobb, ha egyelőre nem említed. Mihelyt együtt leszünk, te meg én, kigondolhatjuk, mitévők legyünk. Most meg kell magyaráznod a többi medvének, miért engeded, hogy Iorek megvívjon veled, mintha rendes medve volna, holott igazában számkivetett. Különben nem értenék, és meg kell nekik magyarázni. Persze amit parancsolsz, mindenképpen megteszik, de ha tudják az okát, még jobban fognak téged csodálni.

– Igaz. Mit mondjunk nekik?

– Mondd nekik... Mondd meg nekik, hogy a királyságodat mindenképpen biztosítani akarod, és magad hívtad ide Iorek Byrnisont, hogy megverekedj vele, és a győztes lesz a medvék uralkodója mindörökké. Ha elhiteted velük, hogy a te ötleted, hogy jöjjön ide, nem az övé, akkor fognak csak igazán elképedni. Bámulnak majd, hogy ide tudtad hívni onnan messziről. Azt fogják hinni, hogy mindenre képes vagy.

– Igen...

A nagy medve tehetetlen volt. Lyrának fejébe szállt a dicsőség, és ha Pantalaimon bele nem csíp a kezébe, hogy emlékeztesse, mekkora veszedelemmel játszanak, csak az ég tudja, még mit ki nem fundált volna.

De erre magához tért, szerényen hátralépett, és nézte, amint a többi medve, Iofur izgatott vezényletével, előkészíti a párviadal színhelyét. Eközben Iorek mit sem sejtve közeledett, és Lyra sehogy sem tudta közölni vele, hogy az életéért kell harcolnia.

20.

Élethalálharc

A MEDVÉK közötti párviadal nem volt ritkaság, és megvoltak a szentesített szabályai. Egyik medve ritkán ölte meg a másikat, az ilyesmi rendszerint véletlenül történt, vagy amikor valamelyik küzdő fél félreértette a másik által kibocsátott jeleket – ahogyan Iorek Byrnison esetében történt. Még ritkább volt a szándékos gyilkosság – ahogyan Iofur ölte meg a tulajdon apját.

Időnként mégis adódtak körülmények, ahol a vitát csakis a végsőkig menő harc dönthette el. És az ilyen esetnek is megvolt a szertartásos rendje.

Mihelyt Iofur bejelentette, hogy Iorek Byrnison közeledik és párviadal készül, tisztára seperték, elegyengették a küzdőteret, és fegyverkovácsok jöttek fel a tűzbányákból, ellenőrizni Iofur páncélját. Minden szegecset szemügyre vettek, minden kapcsot megvizsgáltak, a lemezeket a legfinomabb homokkal dörzsölték fényesre. Hasonló gondot szenteltek Iofur karmainak. Ledörzsölték az aranyfüstöt, valamennyi arasznyi karmát megélesítették, és halálos tűheggyé reszelték. Lyra gyomra valósággal felkavarodott, ahogy nézte, hiszen Iorek Byrnison nem részesül ilyen gondoskodásban; immár közel huszonnégy órája menetel a jégen, étlen-szomjan, pihenés nélkül, sőt talán meg is sérült, amikor lezuhantak. És nem is tud róla, hogy ő ilyen párviadalba sodorta. Amikor Iofur Raknison karmai élességét egy frissen leölt rozmáron próbálta ki, s akár a papírt, úgy hasította fel a bőrét, csapásainak erejét pedig a rozmár koponyáján (két csapásra széttört, akár a tojáshéj), Lyrának félelmében ki kellett szaladnia, hogy magára maradhasson a könnyeivel.

Pantalaimon rendes körülmények között mindig felvidította, de most tőle se telt sok vigasz. Lyra mást nem tehetett, mint kérdőre fogta az aletiométert: Iorek már csak egy óra járásnyira van, és bíznia kell benne – ráadásul a szemére is vetette a műszer, hogy kétszer egymás után teszi fel ugyanazt a kérdést.

Most már híre terjedt a párviadalnak, és medvék tömege zsúfolódott a küzdőtér körül. Főrangú medvék kapták a legjobb helyeket, külön páholyt tartottak fenn a nőstény medvéknek, köztük természetesen Iofur feleségeinek. Lyra nagyon kíváncsi volt a nőstény medvékre, mert alig tudott róluk valamit, de az alkalom nem kedvezett a kérdezősködésnek. Inkább Iofur Raknison közelében maradt, figyelte, amint az udvaroncok maguknak követelik az előnyösebb helyeket a közmedvékkel szemben, és találgatta, mit jelenthetnek a medvéken díszelgő tollak, jelvények, jelképek. A legmagasabb rangúak a Iofur bábu daimónjához hasonló kis babákat hurcoltak magukkal – talán az uralkodó tetszését akarták kivívni, hogy majmolták az általa alapított divatot. Gunyoros elégtétellel töltötte el, hogy amikor észrevették, hogy Iofur már nem hordozza a bábuját, nem tudtak mit csinálni a magukéval. Dobják el talán? Kiestek volna Iofur kegyeiből? Hogyan viselkedjenek?

Mert Lyra már látta, hogy ez az általános hangulat Iofur Raknison udvarában. A medvék maguk sem biztosak benne, hogy micsodák is valójában. Nem olyanok, mint a tiszta, magabiztos, egyenes Iorek Byrnison – a bizonytalanság fátyla csüng fölöttük, ahogy egymást és Iofurt kémlelik.

És kémlelték Lyrát is, leplezetlen kíváncsisággal. Szerényen ott maradt Iofur mellett, nem szólt, és ha ránézett egy medve, lesütötte a szemét.

A köd már felszállt, tiszta volt a levegő, és a délidőben támadó silány és rövid életű világosság történetesen egybeesett azzal az idővel, amikor Lyra szerint Ioreknek meg kell érkeznie. Reszketve állt a küzdőtér mentén, egy keményre döngölt kis hókupacon, felnézett az ég halvány világára, és egész szívéből vágyott arra, hogy karcsú fekete alakokat pillantson meg, akik lecsapnak és elragadják; vagy hogy meglássa az Aurora rejtett városát, ahol biztonságban járkálhat a napfényben fürdő széles körutakon; vagy Costa mama vaskos karja ölelje, és megérezze azt a meghitt ételszagot...

Azon kapta magát, hogy sír, de a könnyei menten az arcára fagytak, alig bírta őket lekaparni. Annyira fél! A medvék nem sírnak, nem értették hát, mi ez a furcsaság – nyilván valami értelmetlen emberi folyamat. És persze most Pantalaimon sem vigasztalhatja meg, csak a zsebében szorongatta meleg kis egéralakját, Pan pedig az orrával böködte az ujjait.

Mellette a kovácsok a végső simításokat végezték Iofur Raknison páncélján. Óriás fémtoronyként magaslott, ragyogott rajta a fényes acél, az aranyszálakkal berakott lemez, sisakja ezüstszürke páncélként borította koponyáját, altestére páncéling tapadt. Lyra csak most döbbent rá, hogy ő valójában elárulta Iorek Byrnisont – hiszen Ioreknek nincs ilyen felszerelése. Az ő páncélja csak a hátát és az oldalát védi. Lyra a hatalmas, fényeskedő Iofurra nézett, és bűntudatában, félelmében felkavarodott a gyomra.

– Elnézésedet kérem, felség, ha emlékeztethetnélek arra, amit az imént mondtam...

Halk hangja reszketve halt el. Iofur Raknison, aki egy három medve tartotta céltáblán próbálgatta pengeéles karmait, feléje fordította hatalmas fejét.

– Tessék!

– Emlékszel bizonyára, azt mondtam, jobb lenne, ha én beszélnék először Iorek Byrnisonnal, és úgy tennék...

Még be sem fejezte a mondatot, az őrtoronyban figyelő medvék elordították magukat. Mindenki tudta, hogy ez mit jelent, és diadalmas izgalommal csatlakoztak az ordításhoz. Megpillantották Ioreket.

– Mehetek? – sürgette Iofurt Lyra. – Be fogom csapni, majd meglátod.

– Igen, igen, eredj csak. Eredj, és bátorítsd!

Iofur Raknison beszélni is alig bírt felfokozott izgalmában.

Lyra átment a küzdőtéren, a túlsó oldalon álló medvék utat nyitottak neki. Lyra előtt kitárult a tágas látóhatár. Hol lehet Iorek Byrnison? Nem látott semmit, de hát az őrtorony magasából nyilván az is látszik, ami őelőtte egyelőre rejtve marad. Mit tehet mást: megy, megy előre a hóban.

Iorek Byrnison pillantotta meg Lyrát, mielőtt a kislány észrevette volna. Nagy fémcsörgés, hózápor közepette már ott is állt mellette.

– Ó, Iorek! Szörnyű dolgot műveltem! Kedvesem, meg kell verekedned Iofur Raknisonnal, és nem készültél fel rá – fáradt vagy, éhes vagy, a páncélod meg...

– Mi az a szörnyű dolog?

– Elmondtam neki, hogy jössz, mert leolvastam a jelképolvasóról, és neki minden vágya, hogy ember legyen, és daimónja legyen. Ezután sóvárog! Hát elhitettem vele, hogy én a te daimónod vagyok, és el foglak hagyni téged, és az övé leszek, de ehhez meg kell verekednie veled. Mert másképpen, drága Iorek, nem engednének téged küzdeni, egyszerűen halálra égetnének, mielőtt odaérnél...

– Rászedted Iofur Raknisont?

– Igen. Rábeszéltem, hogy verekedjen meg veled, ahelyett hogy egyszerűen megölne mint számkivetettet, és a győztes lesz a medvék királya. Muszáj volt megtennem, mert...

– Lyra Belacqua? Nem; te Aranyszájú Lyra vagy – jelentette ki Iorek. – Egyetlen vágyam, hogy megverekedjem vele. Gyere, kicsi daimónom!

Lyra felnézett Iorek Byrnison szikár, szilaj alakjára az ütött-kopott páncéljában, és úgy érezte, büszkeségében szétpattan a szíve.

Együtt ballagtak Iofur palotájának irdatlan tömege felé, ahol a falak tövében terült el a küzdőtér. Medvék zsúfolódtak a bástyafokon, fehér arcok bámultak minden ablakból, fehér falként magasodott a medvék tömege, csak a szemek, orrok pettyezték feketével. A legközelebbiek utat engedtek, Iorek Byrnison meg a daimónja medvék sorfala között lépdelt. Minden medve szeme rájuk szegeződött. Iorek megállt a küzdőtér szélén, szemközt Iofur Raknisonnal. A király lelépett a letaposott hókupacról, és a két medve néhány méternyi távolságból nézett szembe egymással.

Lyra olyan közel volt Iorekhez, hogy érezte benső remegését, mintha óriási dinamó rejlene benne s gerjesztene hatalmas anbárenergiát. Megérintette a nyakát, a sisakja tövében.

– Verekedj jól, Iorek, kedvesem – suttogta. – Te vagy az igazi király, nem ő. Ő – semmi.

Azután hátralépett.

– Medvék! – ordította el magát Iorek Byrnison. Hangját visszaverték a palota falai, felrebbentve fészkükről a madarakat. – A küzdelem feltételei a következők – folytatta. – Ha Iofur Raknison megöl, ő lesz a király mindörökre, jogát senki el nem vitathatja. Ha én ölöm meg Iofur Raknisont, én leszek a királyotok. Első parancsom az lesz, hogy rontsátok le ezt a palotát, ezt a nevetséges, parfümös-ezüstös kócerájt, az aranyat-márványt pedig vessétek a tengerbe. A medvék érce a vas. Nem az arany. Iofur Raknison elszennyezte Svalbardot. Azért jöttem, hogy megtisztítsam. Iofur Raknison, kihívlak párviadalra.

Iofur egy-két lépésnyit előreszökött, alig bírta magát visszafogni.

– Medvék! – üvöltötte. – Iorek Byrnison az én hívásomra tért vissza. Én hozattam ide. A párviadal feltételeit én diktálom, s ezek a következők: ha megölöm Iorek Byrnisont, húsát tépjétek ezer darabra, és szórjátok a szirti rémek elé. Fejét tűzzétek ki palotám ormára. Emléke legyen eltörölve, nevének puszta említése főbenjáró bűn...

Folytatta, majd ismét Iorek Byrnison vette át a szót. Ez volt a szertartásos szabály, ezt követték hűségesen. Lyra nézte kettejüket: mennyire különbözők! Iofur fényes és hatalmas, sugárzik róla az erő, az egészség, páncélja pompás, büszke királyhoz méltó; Iorek kisebb, bár sose gondolta volna, hogy kicsinek látja, a felszerelése silány, péncélja rozsdás, horpadt. De a páncélja – a lelke. Ő készítette, őrá illik. Iorek és a páncélja egyek – test és lélek. Iofur nem éri be a páncéljával: ő még egy lélekre ácsingózik. Nyughatatlanul izgett-mozgott, míg Iorek mozdulatlan maradt.

Nemcsak Lyra hasonlította össze az ellenfeleket: a többi medve úgyszintén. Csakhogy Iorek és Iofur nem volt egyszerűen két medve. A medve lét két fajtáját képviselték, két jövőt, két sorsot. Iofur egy bizonyos irányba terelte népét, Iorek más irányba vinné őket, és a végső pillanatban az egyik jövő mindörökre lezárul, és a másik kibontakozik.

Ahogy elérkezett a párviadal szertartásának második szakasza, a két medve nyughatatlanul járkált a hóban, előrearaszoltak, fejüket ingatták. A nézők meg se mozdultak, csak a szemük követte az ellenfeleket.

A harcosok végre megálltak, némán nézték egymást a küzdőtér két oldaláról. Azután hatalmas ordítással, hózáport kavarva, ugyanabban a pillanatban mozdult a két medve. Mint két sziklatömeg két szemközti hegycsúcson, amelyet földrengés mozdít ki helyéről, és egyre nagyobb sebességgel zúdul le a hegyoldalon, átszökve szakadékokon, forgáccsá aprítva az útjukban álló fákat, míg egymásba nem robbannak, olyan erővel, hogy mindkettő porrá zúzódik, és szilánkokban záporozik körülöttük a kő: így csapott össze a két medve. Összecsapásuk zaja visszhangot vert a néma levegőben, visszaverték a palota falai. De keményebbek voltak a sziklánál, és egyikük sem pusztult el. Mindegyik oldalra dőlt, és Iorek állt talpra elsőnek. Nekiugrott Iofurnak, akinek a páncélja megsérült az összeütközésben, és nem tudta könnyen emelni a fejét. Iorek nyomban a sebezhető rést, a nyakát támadta. Karmai végigszántották a fehér szőrt, azután beleakaszkodtak Iofur sisakjának peremébe, és előrerántották.

Iofur megérezte a veszélyt, felhorkant, és megrázta magát – úgy, ahogyan annak idején Iorek rázta meg magát a vízparton, amikor valóságos lepedőkben repült róla a víz. Iorek hanyatt esett, Iofur pedig nagy fémcsikorgás közepette felmagaslott, puszta erővel kiegyenesítve páncélja hátsó acéllemezét. Aztán akár a zuhatag, vetette magát Iorekre, aki még akkor is próbált feltápászkodni.

Lyra úgy érezte, Iofur lezúdulása belőle is kiszorítja a lélegzetet. Remegett a lába alatt a föld. Hogy élheti ezt túl Iorek? Igyekezett talpra vergődni, megvetni lábát a földön, de a lába a levegőben kalimpált, és Iofur Iorek torka közelébe mélyesztette a fogát. Vércseppek záporoztak a levegőben: egyikük Lyra bundájára hullott, s ő rátapasztotta a kezét, akár holmi szerelmi zálogra.

Ekkor azonban Iorek hátsó mancsának karmai belevájtak Iofur páncélingébe, és lefelé rántották. Az eleje levált, Iofur oldalt tántorodott, szemügyre vette az okozott kárt, és közben Ioreknek sikerült talpra vergődnie.

Egy pillanatig állt egymástól távol a két medve, mindegyik igyekezett visszanyerni a lélegzetét. Iofurt most már nem védte, hanem akadályozta a páncéling: a hátsó lábai köré tekeredett. De Iorek még nála is rosszabb állapotban volt. A nyakán lévő sebből dőlt a vér, és Iorek keservesen zihált.

Mindazonáltal Iofurra vetette magát, mielőtt a király kiveckelődhetett volna a tapadó páncélingből, és hanyatt döntötte, majd Iofur nyakának védtelen részére csapott, ahol a sisak pereme felhajlott. Iofur ledobta magáról, de aztán a két medve megint összeakaszkodott, körülöttük záporozott a felvert hó, néha látni sem lehetett, melyikük kerekedik fölül.

Lyra visszafojtott lélegzettel figyelte a viadalt, öklét úgy összeszorította, hogy szinte fájt. Látni vélte, hogy Iofur megsebesíti Ioreket a hasán – de mégsem, hiszen a következő pillanatban, újabb hóförgeteget támasztva, a két medve felegyenesedett, akár az ökölvívók, és Iorek hatalmas karmaival Iofur képét szabdalta, de Iofur sem hagyta magát: ugyanolyan szilajul vágott vissza.

Lyra beleremegett a szörnyű csapásokba. Mintha óriás forgatna gigászi pörölyt, s a pöröly öt acéltüskében végződne...

Vas csattant vason, fogsor csikorgott fogsoron, sziszegve tört ki a lehelet, lábak dübörögtek a keményre taposott talajon. A havat körös-körül vér festette vörösre, bíborszínű sárrá taposták a küzdők.

Iofur páncélja immár siralmas állapotban volt, lemezei hasadoztak, elgörbültek, az aranyszálak kitépve vagy vérrel bemázolva, a sisakja mindenestül eltűnt. Iorek páncélja, csúfsága ellenére, sokkal jobb állapotban volt: horpadt, de ép, sokkal jobban állta a medvekirály pörölycsapásait, hárította a kegyetlen, arasznyi karmokat.

Hanem Iofur sokkal nagyobb és erősebb volt, mint Iorek, amaz pedig kimerült és éhes, és több vért is vesztett. Hasán sebesült meg, mindkét karján meg a nyakán, míg Iofurnak csak az alsó állkapcsa vérzett. Lyra szeretett volna segíteni drága barátjának – de hogyan?...

Márpedig Iorekre igencsak rájárt a rúd. Sántított; ahányszor bal elülső mancsát letette a földre, mindenki láthatta, hogy alig bírja el a súlyát. Már nem is ütött vele, jobbjának csapásai is gyengültek, szinte simogatásnak tűntek az alig néhány perce osztogatott csonttörő ütésekhez képest.

Ez Iofur figyelmét sem kerülte el. Gúnyolódni kezdett: elmondta Ioreket suta, nyafogó bocsnak, félholt rozsdabajnoknak, miegyébnek, s közben jobbal-ballal osztogatta az ütéseket, amelyeket ellenfele már nem tudott hárítani. Iorek kénytelen volt lépésenként hátrálni, s lesunyta fejét a csúfondáros medvekirály záporozó ütései előtt.

Lyra szeméből patakzott a könny. Az ő drága, bátor, rettenthetetlen védelmezője el fog esni, s ő nem árulhatja el azzal, hogy elfordítja a tekintetét, hiszen, ha Iorek ránéz, látnia kell a szeméből ragyogó szeretetet és hitet – nem szabad gyáván elfordulnia.

Nézett hát, de a könnyei fátyolt vontak a szeme elé, nem látta, valójában mi történik. És nem látta Iofur sem.

Mert Iorek csak azért hátrált, hogy megvethesse hátátlábát, biztos pontot találjon, ahonnan rávetheti magát ellenfelére – és látszólag hasznavehetetlen bal karja valójában ép volt és erős. Medvének nem lehet túljárni az eszén; csakhogy Iofur nem akar medve lenni, neki az a vágya, hogy ember legyen – és Iorek túljárt az eszén.

Végre megtalálta, amit keresett: a fagyott altalajban szilárdan nyugvó sziklát. Nekivetette hátát, megfeszítette lábát, és várta a kellő pillanatot.

Az el is érkezett, amikor Iofur fölébe tornyosult, diadalüvöltést hallatott, és fejét gunyorosan Iorek látszólag gyenge bal oldala felé fordította.

Ekkor mozdult Iorek. Mint a hullám, mely az óceán ezer meg ezer mérföldjén gyűjti erejét, s a víz mélyét alig kavarja fel, de amikor a sekélyeshez ér, az égig magasodik, halálra rémíti a partlakókat, majd ellenállhatatlan erővel zúdul a szárazföldre – úgy magasodott Iorek Byrnison Iofur ellen, valósággal kirobbant a szilárd sziklán talált támaszpontról, és vad baljával Iofur Raknison védtelen állkapcsára csapott.

Szörnyű ütés volt. Letépte Iofur alsó állkapcsát, hogy az átrepült a levegőn, több méternyire záporoztak a hóra a vércseppek.

Iofur vörös nyelve nyálát csorgatva lógott nyitott torka fölött. A medvekirály egy csapásra hangtalan, fogatlan, tehetetlen roncs lett. Ioreknek több se kellett. Előrelendült, fogát Iofur torkába mélyesztette, rázta, akár a rongyot, felemelte az irdatlan testet a levegőbe, és úgy csapta földhöz, mintha csak holmi fóka volna a vízparton.

Azután felfelé hasított, és fogával kioltotta Iofur Raknison életét.

A szertartásnak hátra volt még egy mozzanata. Iorek felhasította a halott király mellét, letépte az irhát, hogy napvilágra kerültek a vöröslő-fehérlő bordák, mint holmi felfordult csónak váza. Iorek benyúlt a mellkasba, kitépte Iofur vörösen gőzölgő szívét, és Iofur alattvalóinak szeme láttára felfalta.

Akkor aztán kitört az üdvrivalgás, a tapsvihar, zúdultak mindenfelől a medvék, hogy leróják tiszteletüket Iofur legyőzője előtt.

Iorek Byrnison hangja túlharsogta a zűrzavart.

– Medvék! Ki a ti királyotok?

És válaszolt az eget-földet rengető kiáltás:

– Iorek Byrnison!

A medvék tudták, mi a dolguk. Azon nyomban letéptek magukról minden jelvényt, ékességet, cicomát, megvetően eltaposták, s a következő pillanatban elfelejtették. Immár Iorek medvéi, vérbeli medvék, nem ingatag félemberek, akik csak a gyötrelmes alávetettséget érzik. A palotába sereglettek, a legfelső tornyokról kezdték szaggatni az irdatlan márványtömböket, vasöklük alatt rengtek a bástyafalak, kilazultak a kövek, aztán áthajigálták valamennyit a szirteken, hogy a mélységben zúzódtak ízzé-porrá.

Iorek rájuk se nézett, lefejtette páncélját, és a sebeit akarta ellátni, de még el sem kezdhette, Lyra mellette termett, toporzékolva kiáltozott a medvékre, hogy le ne rombolják a palotát – hiszen foglyok raboskodnak odabent. A medvék nem hallották meg, de Iorek igen, és amikor elordította magát, menten abbamaradt a rombolás.

– Emberi foglyok? – kérdezte Iorek.

– Igen – Iofur Raknison záratta őket a pincebörtönbe – ki kell jönniük, és valahol menedéket találniuk, különben még maguk alá temetik őket a kövek...

Iorek gyors parancsot adott, néhány medve már sietett is a palotába, hogy kiszabadítsa a foglyokat.

– Hadd segítsek – fordult Iorekhez Lyra. – Remélem, nem fáj nagyon, Iorek kedves... jaj, bárcsak volna kötszer vagy valami.

Szörnyű ez a vágás a hasadon.

Egy medve egy pofára való keményre fagyott zöld anyagot tett Iorek lába elé.

– Vérmoha – magyarázta Iorek. – Légy szíves, Lyra, tömd bele a sebembe. Hajtsd vissza rá a húst, aztán nyomj rá havat, míg meg nem fagy. Akármennyire tüsténkedett a többi medve, nem engedte őket közel magához.

Lyra ügyes kezű, és buzog benne a segítőkészség – így aztán a kisgyerek az óriási medvekirály fölé hajolt, benyomkodta a vérmohát, és fagyasztotta a nyers húst, míg el nem állt a vérzés. Mire végzett, szőrmekesztyűjét átitatta Iorek vére – de a sebek begyógyultak.

Addigra előkerültek a rabok – tucatnyi reszkető, hunyorgó, görnyedt férfi. Lyra úgy döntött, semmi értelme, hogy megszólítsa a professzort, hiszen szegény ember tébolyodott – s ugyan kíváncsi volna, ki a többi, de most fontosabb dolga van. Ioreket sem akarta zavarni, aki gyors parancsokat osztogatott, ide-oda küldözgette a medvéket – csakhogy Lyra Roger és Lee Scoresby meg a boszorkányok miatt aggódott, azonkívül nagyon éhes volt és nagyon fáradt... Az lesz a legjobb, ha kitér mindenkinek az útjából.

Így aztán a küzdőtér egy csöndes sarkában leheveredett, összegömbölyödött, Pantalaimon mint rozsomák melegítette, ő pedig medve módra betakarózott hóval, és elaludt.

Valami megbökte a lábát, és idegen medvehang szólította:

– Aranyszájú Lyra, a király hívat.

Álmában szinte halálra fagyott, a szemét sem tudta kinyitni, mert jégcsapok csüggtek a pilláin, de Pantalaimon addig nyalogatta, míg a jég fel nem olvadt, s amint Lyra kinyitotta a szemét, a holdfényben meglátta, hogy egy fiatal medve szólongatja.

Megpróbált felállni, de kétszer is visszaesett.

– Ülj fel a hátamra – ajánlotta a medve, leguggolt, és Lyra félig kapaszkodva, félig lelógva valahogyan a hátán maradt, míg a medve el nem vitte egy mélyedéshez, ahol már sok medve összegyűlt.

És közöttük volt egy kicsi alak, aki Lyra felé rohant, és akinek a daimónja felszökkent, hogy üdvözölje Pantalaimont.

– Roger! – kiáltott fel Lyra.

– Iorek Byrnison azt mondta, maradjak kint a hóban, amíg eljön érted – képzeld, kipottyantunk a léggömbből! Amikor te kiestél, minket még jó messzire elvitt, aztán Mr. Scoresby kiengedett még egy kis gázt, majd beleütköztünk egy hegybe, és legurultunk egy iszonyú meredek hegyoldalon. Nem tudom, hol van most Mr. Scoresby meg a boszorkányok. Csak én voltam ott meg Iorek Byrnison. Ő mindjárt eljött ide, hogy megkeressen téged. És most hallottam a párviadalról... Lyra körülnézett. Az emberi foglyok egy idősebb medve irányításával menedéket építettek uszadékfából és vitorlavászon hulladékból. Látszott, örülnek, hogy van valami munkájuk. Egyikük kovával próbált tüzet csiholni.

– Ott az ennivaló – mondta a fiatal medve, aki felébresztette Lyrát.

Egy friss fókatetem hevert a havon. A medve felhasította, és megmutatta Lyrának, hol találja a vesét. Megevett egyet nyersen: meleg volt, puha, és kimondhatatlanul finom.

– Egyél a zsírjából is – tanácsolta a medve, és mindjárt le is tépett egy darabot Lyrának. Olyan íze volt, mint a mogyoróvajnak. Roger kis habozás után követte Lyra példáját. A gyerekek mohón faltak, s néhány perc elteltével Lyra érezte, hogy visszatér belé az élet: már nem volt álmos és nem is fázott.

Megtörölgette a száját, körülnézett, de Ioreket sehol sem látta.

– Iorek Byrnison a tanácsosaival értekezik – mondta a fiatal medve. – Ha jóllaktál, vár téged. Gyere utánam!

Átvezette a két gyereket egy hóbuckán, oda, ahol a medvék falat kezdtek rakni jégtömbökből. Ioreket egy csoport idősebb medve vette körül, s Lyra közeledtére felállt.

– Aranyszájú Lyra, gyere és hallgasd meg, mit mondanak a tanácsosaim.

Lyra jelenlétét nem magyarázta meg a többi medvének, vagy talán már hallottak is róla – mindenesetre utat nyitottak neki, s királynőnek kijáró udvariassággal bántak vele. Lyrát mérhetetlen büszkeséggel töltötte el, hogy ott ülhet Iorek Byrnison barátja mellett, részt vehet a medvék tanácskozásán, s fejük fölött az Aurora villózik szépségesen a sarki égen.

Kiderült, hogy Iofur Raknison uralma olyan volt, mint holmi gonosz varázslat. Némelyikük Mrs. Coulter befolyásának tulajdonította: a hölgy Iorek száműzetése előtt látogatta meg Iofurt, Iorek tudta nélkül, és elhalmozta ajándékokkal.

– Varázsitalt adott neki – mesélte az egyik medve –, amit Iofur titokban megitatott Hjalmur Hjalmursonnal, s az volt az oka, hogy megfeledkezett magáról.

Lyra megtudta, hogy Hjalmur Hjalmurson volt az a medve, akit Iorek megölt, s akinek a halála vonta maga után Iorek száműzetését. Tehát ebben is Mrs. Coulter keze volt! De még ez sem minden.

– Emberi törvények tiltanak olyasmit, amit meg akart tenni, de az emberi törvények Svalbardon nem érvényesek. Fel akart állítani egy ugyanolyan állomást, mint Bolvangar, csak még rosszabbat, és Iofur meg is engedte volna, a medvék szokásai ellenére; mivel jártak itt emberek látogatóban, némelyiket be is börtönözték, de sosem éltek vagy dolgoztak itt. Mrs. Coulter apránként növelni akarta hatalmát Iofur Raknison fölött, az övét meg mifölöttünk, míg kezes báránnyá nem válunk, s egyetlen kötelességünk az lett volna, hogy őrizzük azt a gyűlöletes intézményt, amit ő meg akart teremteni...

Eddig egy idősebb medve szólt. Srren Eisarson volt a neve, a rangja pedig tanácsnok – neki is sokat kellett kiállnia Iofur Raknison alatt.

– És most mit csinál az az asszony, Lyra? – kérdezte Iorek Byrnison. – Mihelyt hírét veszi Iofur halálának, milyen tervet készít?

Lyra elővette az aletiométert. A gyér fénynél nemigen látta, s Iorek megparancsolta, hogy hozzanak fáklyát.

– Mi történt Mr. Scoresbyvel? – kérdezte várakozás közben Lyra. – Hát a boszorkányokkal?

– A boszorkányokat megtámadta egy másik boszorkánynemzetség. Nem tudom, hogy a gyerekvágók szövetségesei voltak-e, de nagy számban járőröztek az égbolton, és a viharban támadtak. Nem láttam, mi történt Serafina Pekkalával. Ami pedig Lee Scoresbyt illeti: miután én meg a fiú kiestünk, a léggömb megint felszállt, és Mr. Scoresbyt magával vitte. A jelképolvasód majd megmondja, mi lett a sorsuk.

Egy medve szánon egy üst izzó faszenet húzott, és egy gyantás ágat belenyomott a közepébe. Az ág nyomban tüzet fogott, s fényénél Lyra forgatta az aletiométer mutatóit, és Lee Scoresby felől kérdezett.

Kiderült, hogy az aeronauta még most is a levegőben van, a szél Novaja Zemlja felé sodorja, nem tettek benne kárt a szirti rémek, és sikerült legyőznie a másik boszorkánynemzetséget.

Lyra közölte ezt Iorekkel, aki elégedetten bólintott.

– Ha a levegőben van, biztonságban van. Hát Mrs. Coulter?

A válasz bonyolult volt, a mutató jelképről jelképre lendült, Lyrának hosszas fejtörést okozott. A medvék Iorek Byrnison iránti tiszteletből féken tartották kíváncsiságukat, Lyra pedig nem gondolt másra, csak arra, amit az aletiométer közöl.

A jelképek játéka, mihelyt felfedezte a szabályszerűséget, elkedvetlenítette.

– Azt mondja, hogy ő... Hogy Mrs. Coulter megtudta, hogy errefelé repülünk, és felszállt egy gépfegyverrel felszerelt szállítóléghajóra – azt hiszem, ez az –, és most éppen Svalbard felé szállnak. Még nem tudja, hogy legyőzted Iofur Raknisont, de hamarosan meg fogja tudni, mert... Igen, mert a boszorkányok megmondják neki, azok pedig a szirti rémektől tudják meg. Úgyhogy a levegő alighanem tele van kémekkel, Iorek. Azért jött... úgy akart tenni, mintha segíteni akarna Iofur Raknisonnak, de valójában el akarta ragadni tőle a hatalmat, egy század tatár követi a tengeren, és egy-két nap múlva ideérnek. És mihelyt lehet, elmegy oda, ahol Lord Asrielt tartják fogságban, és meg fogja gyilkoltatni. Mert... Most már világos; ezt azelőtt egyáltalán nem értettem, Iorek! Azért akarja meggyilkoltatni, mert tudja, hogy mit fog csinálni Lord Asriel, és fél tőle, és ő maga akarja véghezvinni, és hatalomra szert tenni, mielőtt Lord Asrielnek sikerül... Biztosan az égi városról van szó, egész biztosan! Ő akar elsőnek odaérni! És most még valamit mond...

A műszer fölé hajolt, minden erejével koncentrált, ahogy a mutató ide-oda lengett. Szinte olyan sebesen, hogy követni sem tudta: Roger, aki a válla fölött nézte, nem is vette észre, amikor megállt, csak azt tudta, hogy Lyrának a mutatókat pergető ujjai és a válaszoló nagymutató villámgyors párbeszédet folytatnak, s a nyelvük éppoly érthetetlen, mint az Aurora maga.

– Igen – mondta végül Lyra, ölébe ejtette a műszert, pislogott, sóhajtott, mintha mély álomból ébredne. – Igen, értem, mit mond. Mrs. Coulter megint engem kerget. Akar tőlem valamit, mert Lord Asriel is azt akarja. Ehhez a... Ehhez a kísérlethez kell nekik, akármi is az...

Elhallgatott, mélyet lélegzett. Zavarta valami, de maga sem tudta, hogy mi. Pedig biztos volt benne, hogy az a nagyon fontos valami az aletiométer maga, hiszen végtére is Mrs. Coulter azt akarta megszerezni – és mi más is lehetne? És mégsem az, hiszen az aletiométer másképpen szokott magamagára utalni, nem így.

– Azt hiszem, az aletiométer – mondta boldogtalanul Lyra. – Azt gondoltam egész idő alatt. El kell vinnem Lord Asrielhez, mielőtt Mrs. Coulter megkaparintaná. Mert ha az ő kezébe jut, mindnyájan meghalunk.

És eközben annyira fáradtnak, mélységesen kimerültnek és szomorúnak érezte magát, hogy valóságos megkönnyebbülés lett volna a halál. De Iorek példája nem engedte, hogy ezt be is vallja. Eltette az aletiométert, felegyenesedett.

– Mennyire van innen az az asszony? – kérdezte Iorek.

– Alig pár órányira. A lehető leggyorsabban el kell juttatnom Lord Asrielhez az aletiométert.

– Veled megyek – mondta Iorek.

Lyra nem vitatkozott. Míg Iorek parancsokat adott és fegyveres csapatot szervezett, amelyik majd elkíséri őket északi útjuk utolsó szakaszán, Lyra mozdulatlanul ült, gyűjtötte az erőt. Érezte, hogy valami kiszállt belőle, mikor legutóbb olvasta az aletiométert. Lehunyta a szemét, elaludt, de nemsokára felébresztették, és útnak indultak.

21.

Lord Asriel

LYRA egy erős fiatal medve hátán lovagolt, Roger egy másikén, előttük Iorek törtetett fáradhatatlanul, mögöttük egy lángvetővel felfegyverzett csapat zárta a menetet. Hosszú és keserves volt az út. Svalbard belföldje hegyvidék, égbe szökő csúcsok, mély szakadékok, meredek völgyek tája ez, és a hideg valósággal mar. Milyen gyors és kényelmes is volt az út a gyiptusok lágyan sikló szánjain, Bolvangar felé! Itt csontig hatol a levegő, hidegebb, mint amit Lyra valaha is megélt, vagy talán a medve, amelyik a hátán vitte, nem mozog olyan simán, mint Iorek – de az is lehet, hogy fáradt a lelke legmélyéig. Akárhogyan is, irgalmatlanul nehéznek tűnt az út.

Lyra nemigen tudta, hová-merre tartanak, csak annyit, amit Srren Eisarsontól hallott, miközben elkészítették a lángvetőt. Az idős medve jelen volt, amikor Lord Asriel fogva tartásának körülményeiről tárgyaltak, és mindenre jól emlékezett. Kezdetben, mesélte, a svalbardi medvék Lord Asrielt is csak olyannak tartották, mint a többi politikust, királyt vagy bajkeverőt, akiket erre a sivár szigetre száműztek. A foglyok fontosak, különben menten megölte volna őket a tulajdon népük; lehetséges, hogy egyszer még hasznot hajtanak, ha megváltozik a politikai széljárás, és uralkodóként térnek vissza hazájukba; így tehát kifizetődik, ha a medvék tisztességesen bánnak velük.

Lord Asriel tehát Svalbardon se jobb, se rosszabb bánásmódban nem részesült, mint száz meg száz más száműzött. Ám bizonyos dolgok felkeltették fogva tartói gyanakvását. Rejtelmes légkör és a veszedelem előérzete lengett körül mindent, aminek köze volt a Porhoz; akik idehozták, láthatóan páni félelemben éltek; no meg aztán ott voltak Mrs. Coulter bizalmas tárgyalásai Iofur Raknisonnal.

Igen ám, csakhogy a medvék még soha nem tapasztaltak senkinél ilyen gőgös és fensőbbséges magatartást. Lord Asrielnek még Iofur Raknison sem parancsolt, hevesen, ékesszólóan vitatkozott, és rávette a medvekirályt, engedje meg, hogy maga választhassa meg a lakóhelyét.

Az első kijelölt lakóhely, mondta Lord Asriel, túlságosan alacsonyan van. Neki magaslat kell, a tűzbányák és a kovácsműhelyek füstje-zaja fölött. Tervrajzot készített a medvéknek a kívánt lakóhelyről, azt is megmondta, hol legyen, arannyal vesztegette meg őket, Iofur Raknisonnak hol hízelgett, hol utasítgatta, s a medvék kénytelen-kelletlen munkához láttak. Hamarosan ház emelkedett egy északra néző hegyfokon: jól megépített, tágas ház kandallókkal, amelyekben medvék által bányászott és felhordott széntömbök égtek, és igazi üvegablakokkal. Ott lakik tehát a királyi módban élő fogoly.

Aztán nekilátott, hogy összeszedje az anyagot laboratóriumához.

Bősz megszállottsággal hozatott könyveket, műszereket, vegyi anyagokat, mindenféle szerszámot és felszerelést. És ilyen vagy amolyan forrásból minden megérkezett; némelyik nyíltan, mást a látogatói csempésztek be, akiknek kivívta a bebocsáttatást. Szárazföldön, tengeren vagy levegőben, Lord Asriel összegyűjtötte az anyagot, és börtönélete hatodik hónapjában együtt volt a szükséges felszerelés.

Dolgozott tehát, gondolkozott, tervezett, számítgatott, és várta az utolsó szükséges kelléket, hogy befejezze a feladatot, amely olyan rémületbe ejtette az Áldozárok Testületét. És ez a valami percről percre közeledett.

Lyra akkor pillantotta meg apja börtönét, amikor Iorek Byrnison megállt egy hegygerinc tövében, hogy a gyerekek megmozgathassák tagjaikat – ugyanis veszedelmesen megdermedtek, elgémberedtek.

– Oda nézzetek – mutatott fel Iorek a szirttetőre.

A sziklás, jeges hegyodalba ösvényt vágtak, s ez az égre rajzolódó sziklához vezetett. Nem világított az Aurora, de a csillagok fényesen ragyogtak. Fekete és szikár volt a szirt, de a tetején álló jókora épületből fény áradt – nem a fókazsír mécsesek füstös, imbolygó fénye, nem is az anbár fényszórók nyers fehére, hanem a nafta meleg, krémsárga világa.

Az ablakok, amelyek a fényt árasztották, szintén Lord Asriel félelmetes hatalmára vallottak. Az üveg drága, nagy táblái tékozolják a meleget az ilyen vad magasságban, jelenlétük tehát nagyobb gazdagságra, befolyásra vallott, mint Iofur Raknison csiricsáré palotája.

Utoljára nyergelték meg medvéiket, és Iorek nekiindult előttük a ház felé vezető ösvényen. A ház udvarát magas hó lepte, körülötte alacsony kőfal, és amikor Iorek betaszította a kaput, valahol az épület mélyén csengő szólalt meg.

Lyra leszállt. Alig bírt megállni a lábán. Rogert is lesegítette, s a két gyerek egymást támogatva botladozott a kötésig érő hóban az ajtóhoz vezető lépcsőig. De jó meleg lesz odabent! De jó is lesz végre megpihenni!

Lyra a csengő felé nyúlt, de mielőtt elérhette volna, kinyílt az ajtó.

A homályosan megvilágított kis előszoba lámpája alatt egy ismerős állt: Lord Asriel inasa, Thorold, Anfang nevű dobermann daimónjával. Lyra fáradtan hátravetette csuklyáját.

– Kicsoda... – kezdte Thorold. Aztán ráismert. – Csak nem Lyra? A kis Lyra? Álmodom talán?

És kinyitotta az előcsarnokba vezető ajtót.

A kandallóban szén tüze lángolt, naftalámpák meleg fénye hullott a szőnyegekre, bőrfotelekre, fényezett bútorokra... Lyra azóta sem látott ilyet, hogy elkerült a Jordan-kollégiumból, és a látványtól elszorult a torka.

Lord Asriel hóleopárd daimónja felmordult.

Lyra apja állt ott, erős vonású arca, fekete szeme először szilaj diadalt tükrözött, aztán elsápadt, szeme rémülten kitágult, amikor felismerte leányát.

– Nem! Nem!

Hátratántorodott, és a kandallópárkányba kapaszkodott. Lyra moccanni sem tudott.

– Eredj innen! – kiáltotta Lord Asriel. – Fordulj, ki innen, eredj! Nem teérted küldtem!

Lyra mukkanni sem tudott. Kétszer-háromszor is kinyitotta a száját, mire ki tudta nyögni:

– Nem, nem, én azért jöttem, mert...

Lord Asriel láthatólag elborzadt. Szüntelenül rázta a fejét, kezét felemelte, mintha távol akarná tartani Lyrát – a kislány fel nem foghatta, mi az oka elkeseredésének.

Közelebb lépett, hogy megnyugtassa, és vele együtt Roger is közeledett, aggodalmasan. Daimónjaik berebbentek a melegbe, s a következő pillanatban Lord Asriel végighúzta kezét a homloka előtt, és valamelyest megnyugodott. Arcába lassan visszatért a szín, ahogy lenézett a két gyerekre.

– Lyra – szólalt meg. – Ugye te vagy az, Lyra?

– Igen, Asriei bácsl – válaszolta, mert úgy vélte, nem jött még el az alkalmas idő rokoni kötelékük tisztázására. – Elhoztam neked az aletiométert, amit a Mester küldött a Jordan-kollégiumból,

– Igen, igen, persze – mondta Lord Asriei. – És ez ki?

– Roger Parslow – felelte Lyra. – Kisinas a Jordan-kollégiumban. De...

– Hogy kerültetek ide?

– Épp azt akarom elmondani. Iorek Byrnison odakint van, ő hozott el bennünket. Velem jött egészen Trollesundból, és rászedtük Iofurt...

– Kicsoda Iorek Byrnison?

– Páncélos medve, ő hozott ide minket.

– Thorold – szólt Lord Asriei –, készítsen forró fürdőt ezeknek a gyerekeknek, és adjon nekik enni valamit. Aztán menjenek aludni. A ruhájuk mocskos; keressen valamit, amit magukra vehetnek. De azonnal, míg én azzal a medvével beszélek. Lyra szédült. Talán a melegtől, talán a megkönnyebbüléstől. Nézte, amint az inas meghajol és távozik, Lord Asriei meg kimegy az előszobába, és becsukja maga mögött az ajtót. Ő pedig belezuhant a legközelebbi székbe.

Alig egy perc telt el, úgy tűnt, és Thorold beszélt hozzá.

– Jöjjön velem, kisasszony – nógatta, és Lyra felcihelődött, és Rogerrel együtt bement egy meleg fürdőszobába, ahol puha törülközők lógtak melegített tartón, és a naftafényben gőzölgött a kádban a víz.

– Fürödj meg előbb te – mondta Lyra. – Majd kint leülök, és beszélgetünk. Roger tehát, hunyorogva, pihegve a melegben, belépett a kádba, és megfürdött. Eleget úszkáltak együtt pucéron, vadultak az Isisben vagy a Cherwellben a többi gyerekkel, de ez most más.

– Félek a bácsikádtól – szólt ki Roger a nyitott ajtón. – Mármint az apádtól.

– Inkább mondd, hogy a bácsikám. Én is félek tőle néha.

– Amikor bejöttünk, először meg se látott engem. Csak téged. És meg volt rémülve, amíg engem meg nem látott. Aztán egyszeriben megnyugodott.

– Csak a megdöbbenés – mondta Lyra. – Más is így volna, ha váratlanul meglát valakit, akire nem számított. Utoljára az ejtőzőszobában találkoztunk. Hát nyilván megdöbbent.

– Nem – mondta Roger. – Ez más volt. Úgy nézett rám, mint valami farkas. Vagy akármi.

– Képzelődök

– Nem én. Jobban félek tőle, mint Mrs. Coultertől, becsszó. Lubickolt a kádban. Lyra elővette az aletiométert.

– Kérdezzem meg a jelképolvasót, hogy mi van?

– Hát, nem is tudom. Van olyasmi, amit nem is akarnék tudni. Amit csak hallottam, mióta az Átkosok Oxfordba jöttek, minden mindig rossz volt. Nincs már semmi jó, ha öt percnél előbbre gondolkodói. Mint most is. Ez a fürdő finom, ott egy jó meleg törülköző. Úgy ötpercnyire. És ha megtörülközök, talán kapok valami jót enni. De ennél tovább nem megy. És ha jóllaktam, talán örülök majd, hogy bebújhatok a kényelmes ágyba. De hogy aztán mi lesz... nemtom, Lyra. Szörnyű dolgokat láttunk, nem igaz? És még szörnyűbbek várnak ránk talán. Hát inkább nem is akarom tudni, mit hoz a jövő. Maradjunk meg a jelennél.

– Jó – bólintott kimerülten Lyra. – Néha én is így vagyok vele.

Egy kicsit még tartogatta az aletiométert, de csak mert jólesett a fogása. Nem forgatta el a kerekeket, nem érdekelte, merre lendül a mutató. Pantalaimon némán figyelte a műszert.

Mind a ketten megfürödtek, kaptak kenyeret, sajtot, egy kis vizezett bort, azután Thorold azt mondta:

– A fiú feküdjön le. Majd megmutatom a helyét. Lyra kisasszonyt a könyvtárba kéreti őlordsága.

A könyvtárszoba széles ablakai az alanti befagyott tengerre néztek. A tágas kandallóban széntűz égett, tompított fényű naftalámpa világította meg a szobát, de csak annyira, hogy ne rontsa a kinti csillagfényes látványt. Lord Asriel a kandalló mellett álló jókora fotelban hevert, és intett Lyrának: üljön le a szemközti fotelba.

– Iorek Byrnison barátod odakint pihen – mondta. – Jobban kedveli a hideget.

– Mesélt neked a Iofur Raknisonnal vívott párviadalról?

– Csak nagy vonalakban. Azt mondja, most ő Svalbard királya. Igaz ez?

– Igaz hát. Iorek sose hazudik.

– Úgy veszem észre, kinevezte magát a gyámodnak.

– Dehogy! John Faa mondta, hogy törődjön velem. Csak az ő parancsának engedelmeskedik.

– Hogy kerül ebbe John Faa?

– Megmondom, ha te is megmondasz nekem valamit. Az apám vagy, igaz?

– Igaz. És akkor mi van?

– Az, hogy ezt már réges-rég meg kellett volna mondanod. Nagyon helytelen a titkolózás, mert ha az ember rájön valamire, hülyének érzi magát, és ez igazán komiszság. Mit számított volna, ha megtudom, hogy a lányod vagyok? Évekkel ezelőtt megmondhattad volna. Ha megkérsz, hogy tartsam titokban, akármilyen kicsi voltam, megtettem volna, amire kérsz. Annyira büszke lettem volna, hogy semmiféle kínzással ki nem szedik belőlem, ha azt mondod, tartsam titokban. Mások tudtak róla, én meg nem.

– Ki mondta meg neked?

– John Faa.

– És beszélt az anyádról is?

– Igen.

– Akkor nekem már nem maradt sok mondanivalóm. Nem hiszem, hogy tűrnöm kellene, hogy egy orcátlan gyermek kérdőre vonjon és elítéljen. Azt akarom hallani, mit láttál, mit műveltél útközben, míg ide nem értél.

– Elhoztam neked a nyamvadt aletiométert vagy nem? – tört ki Lyra. Könnyek fojtogatták. – A Jordantól idáig vigyáztam rá, eldugtam, óvtam, mindenen keresztül, kifundáltam, hogyan kell használni, és az egész rohadt úton magammal cipeltem, mikor csak egyszerűen ott kellett volna hagynom az út szélén, akkor nem lett volna semmi bajom, és te még azt se mondod, hogy köszönöm, és nem látszik rajtad, hogy valami nagyon örülnél nekem! Nem is értem, miért csináltam. De megtettem, és csak jöttem és jöttem, még a Iofur Raknison büdös palotájában, a rengeteg medve között sem adtam fel, pedig egy szál egyedül voltam, és én szedtem rá Iofurt, hogy megvívjon Iorekkel, hogy eljöhessek ide a te kedvedért... És amikor megláttál, majdhogy el nem ájultál, mintha valami szörnyű rondaság volnék, amit látni se bírsz! Nem vagy ember, Lord Asriel! Nem vagy az apám! Az apám nem bánna így velem! Az apák állítólag szeretik a lányukat, nem igaz? Te pedig nem szeretsz, és én se szeretlek, punktum. Szeretem Farder Coramot és szeretem Iorek Byrnisont; jobban szeretek egy páncélos medvét, mint a tulajdon apámat. És fogadok, hogy Iorek Byrnison is jobban szeret engem, mint te.

– Magad mondod, hogy John Faa parancsának engedelmeskedett. Ha elkezdesz nekem érzelegni, nem fecsérlem rád az időmet.

– Akkor fogd a nyavalyás aletiométeredet, én meg megyek vissza Iorekkel.

– Hova?

– A palotába. Meg fog verekedni Mrs. Coulterrel meg az Áldozárok Testületével, mikor odaérnek. Ha legyőzik, én is meghalok. Nem érdekel. Ha győz, elhívatjuk Lee Scoresbyt, és majd az ő léggömbjével elrepülök...

– Kicsoda Lee Scoresby?

– Aeronauta. Ő hozott minket ide, csak lezuhantunk. Nesze, itt az aletiométered. Működik, ne félj!

Lord Asriel nem nyúlt utána, hát Lyra feltette a kandallópárkányra.

– Egyébként közölhetem veled, hogy Mrs. Coulter úton van Svalbardra, és mihelyt meghallja, mi történt Iofur Raknisonnal, menten ideindul. Léghajón, egy sereg katonával, és megölnek mindnyájunkat, a magisztérium parancsára.

– Sose fognak ideérni – mondta higgadtan Lord Asriel. Nyugalma láttán Lyrából is elpárolgott egy adag méreg.

– Nem tudhatod – mondta bizonytalanul.

– De igen. Tudom.

– Talán neked is van aletiométered?

– Nem kell nekem ehhez aletiométer. Most pedig az utazásodról akarok hallani, Lyra. Kezdd az elején! Mondj el mindent sorjában!

Hát elmondta. Kezdve azzal, ahogy elbújt az ejtőzőszobában, aztán következett Roger elrablása, majd a Mrs. Coulternél töltött idő, és minden egyéb, ami utána történt.

Hosszú történet volt.

– Én pedig egyre vagyok kíváncsi – fejezte be Lyra –, és szerintem jogom van tudni, mint ahogy jogom volt tudni, hogy igazából ki vagyok. És ha már azt nem árultad el, kárpótlásul ezt megmondhatod. Szóval: mi az a Por? És mért fél tőle mindenki?

Lord Asriel merőn nézte Lyrát, mintha fontolgatná, vajon megérti-e majd, amit hall. Még soha ilyen komolyan nem nézett rá, mindeddig a fölényes felnőtt lekezelő modorában bánt vele. De most láthatólag kellően érettnek vélte a komoly beszédre.

– A Portól működik az aletiométer – kezdte Lord Asriel.

– Aha... gondoltam. És azonkívül? Hogyan találták meg?

– Az egyház bizonyos mértékben mindig is a tudatában volt. Évszázadok óta prédikálnak a Porról, csak éppen nem így nevezik. Néhány éve azonban egy Borisz Mihajlovics Ruszakov nevű moszkovita újfajta elemi részecskét fedezett fel. Hallottál elektronokról, fotonokról, neutrínókról meg a többiről? – ezeket elemi részecskének nevezik, mert tovább nem bonthatók: nincs bennük más, mint saját maguk. Nos, ez az újfajta részecske is elemi volt, de igen nehezen mérhető, mert nem a szokásos módon reagált. Ruszakovnak az ment legnehezebben a fejébe, miért csoportosul ez az újfajta részecske emberi lények közelében, mintha csak mi vonzanánk. Kivált a felnőttek. Gyerekek is, de közel sem annyira, míg csak a daimónjuk fel nem ölti végleges alakját. A pubertás során erősebben vonzzák a Port, és úgy telepszik rájuk, mint a felnőttekre. Nos, minden ilyenfajta felfedezést, mivel befolyásolják az egyház tantételeit, a genfi magisztérium útján kell bejelenteni. És Ruszakovnak ez a felfedezése annyira valószínűtlen és különös volt, hogy az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék vizsgálóbiztosa élt a gyanúperrel, hogy Ruszakovot az ördög szállta meg. Ördögűzést végzett a laboratóriumban, és Ruszakovot az inkvizíció szabályai szerint vonta kérdőre, de végül kénytelenek voltak elfogadni a tényt, hogy Ruszakov nem hazudik, és nem akarja rászedni őket: a Por csakugyan létezik. Most már az volt a gondjuk, hogy meghatározzák, mi is a Por valójában. Az egyház természetéből fakadóan csupán egy dolgot választhattak. A magisztérium úgy döntött, hogy a Por az eredendő bűn fizikai bizonyítéka. Tudod, mi az eredendő bűn?

Lyra a száját biggyesztette. Mintha csak a Jordanben volna. Olyasmiről faggatják, amit csak úgy félig-meddig tanítottak meg neki.

– Mondjuk – válaszolta.

– Tehát nem tudod. Eredj oda az íróasztal melletti polchoz, és hozd ide a Bibliát. Lyra átnyújtotta apjának a vaskos fekete könyvet.

– Emlékszel Ádám és Éva történetére?

– Persze – bólintott Lyra. – Évának nem lett volna szabad ennie a gyümölcsből, de a kígyó megkísértette, és mégis evett.

– És mi történt velük?

– Hát... Kidobták őket. Isten kirúgta őket a kertből.

– Isten azt mondta nekik, ne egyenek a gyümölcsből, mertmeg fognak halni. Emlékezz csak: pucéron járkáltak a kertben, olyanok voltak, mint a gyerekek, a daimónjaik tetszés szerint bármilyen alakot ölthettek. De aztán ez történt.

Lord Asriel fellapozta a Teremtés könyvének harmadik részét, és felolvasta a következőket:

És monda az asszony a kígyónak: A kert fáinak gyümölcséből ehetünk;

De annak a fának gyümölcséből, mely a kertnek közepette van, azt monda Isten:

abból ne egyetek, azt meg se illessétek, hogy meg ne haljatok. És monda a kígyó az asszonynak: Bizony nem haltok meg;

Hanem tudja az Isten, hogy a mely napon ejéndetek abból, megnyilatkoznak a ti szemeitek, és a ti daimónjaitok felöltik igaz alakjukat, és olyanok lesztek, mint az Isten: jónak és gonosznak tudói.

És látá az asszony, hogy jó az a fa eledelre s hogy kedves a szemnek, és kívánatos az a fa a daimónjaik igaz alakjának kinyilatkoztatására: szakaszta azért annak gyümölcséből, és evék, és ada vele lévő férjének is, és az is evék.

És megnyilatkozdnak minkettőjöknek szemei, s láták az ő daimónjaiknak igaz alakját, és beszélének velők.

De amikor a férfi és az asszony megismerek daimónjukat, megérték, hogy nagy változás érte őket, mert mind az ideig úgy láták, hogy egyek a földnek és a légnek minden teremtményeivel, és nincsen különbség közöttök:

És láták a különbözőséget, és felismerek a jót és a rosszat; és elszégyellék magokat, és figefa levelet akgatának azért össze, hogy befedjék mezítelenségöket...

Lord Asriel becsukta a könyvet.

– És így jött el a bűn a világra – mondta. – A bűn, a szégyen és a halál. Abban a pillanatban, amikor a daimónjaik felöltötték végső alakjukat.

– De hát... – Lyra keservesen keresgélte a szavakat. – De hát ez nem igaz, ugye? Nem úgy igaz, mint a kémia meg a mérnöki tudomány, nem olyan fajtán igaz? Igazából nem volt Ádám és Éva, ugye? A Cassington-ház professzora azt mondta, hogy ez csak amolyan tündérmese.

– A Cassington-ház professzorátusát hagyományosan szabadgondolkodónak adományozzák. Az a feladata, hogy próbára tegye a tudósok hitét. Mi sem természetesebb, mint hogy ilyet mond. Úgy gondolj Ádámra és Évára, mint egy imaginárius számra, mint mínusz egy négyzetgyökére; nincs kézzelfogható bizonyítékod a létezésére, mégis belefoglalod az egyenletekbe, és mindenfélét ki tudsz számítani, amit nélkülük el sem tudnál képzelni.

Akárhogyan is, ezt tanítja az egyház ezer meg ezer éve. És amikor Ruszakov felfedezte a Port, végre kézzelfogható bizonyítékot kaptak, hogy valami történt, amikor az ártatlanság tapasztalássá változott.

Történetesen a Bibliából kaptuk a Por elnevezését. Először Ruszakov-féle részecskéknek nevezték, de valaki hamarosan felhívta a figyelmet a Teremtés könyve harmadik része vége felé egy különös versre, amelyben Isten megátkozza Ádámot, mert evett a gyümölcsből.

Kinyitotta a Bibliát, és megmutatta a részt Lyrának:

Orczád verítékével egyed a te kenyeredet, míglen visszatérsz a földbe, mert abból vétettél: mert por vagy te s ismét porrá leszesz.

– Az egyháztudósok sokat törték a fejüket ennek a versnek az értelmezésén. Némelyek szerint nem úgy kellene szólnia, hogy „ismét porrá leszesz”, hanem úgy, hogy „pornak leszesz alávetve” mások szerint az egész szakasz szójáték a „föld” és a „por” szavakkal, és valójában annyit jelent, hogy Isten beismeri: az Ő természetének is része a bűn. Nincs megegyezés. Nem is lehet, mert a szöveg az évezredek folyamán sokat romlott. De a szó túlságosan jó volt, hogy veszendőbe menjen, s ezért kapták azután a részecskék a Por nevet.

– És mi van az Átkosokkal? – kérdezte Lyra.

– Az Áldozárok Testületének Országos Központja... Anyád bandája. Okos gondolat volt tőle, hogy megteremtette a maga hatalmi bázisát, de hát anyád okos asszony, ahogy nyilván te is észrevetted. A magisztérium céljainak megfelel, hogy engedje különféle ügynökségek működését. Kijátszhatja egyiket a másik ellen; ha az egyik sikeres, azt állíthatják, hogy kezdettől fogva támogatták, és ha kudarcot vall, kikiálthatják renegátnak, amely sohasem nyerte el az ő hivatalos jóváhagyásukat.

Anyád mindig is hatalomra vágyott. Kezdetben a rendes úton próbálkozott vele, a házassága révén, de hát ez nem működött. Nyilván ezt is hallottad. Hát kénytelen volt az egyházhoz fordulni. Persze nem követhette a férfiak szokásos útját – pappá szenteltetés és így tovább –, hiszen az az évezredes szabályok megszegése lett volna. Meg kellett hát alapítania a maga rendjét, a maga befolyási övezeteit, és azok révén kifejteni működését. Jó fogás volt, hogy a Porra specializálta magát. Attól mindenki félt; senki sem tudta, mitévő legyen; és amikor felajánlotta, hogy élére áll a kutatásnak, a magisztérium annyira megkönnyebbült, hogy elárasztották pénzbeli és egyéb támogatással.

– De hiszen ők elvágják...

Lyra nem bírta folytatni, a szavak a torkán akadtak.

– Tudod, mit csináltak! Miért engedte az egyház, hogy ilyet csináljanak?

– Volt már rá példa. Valami hasonló már régebben is történt. Tudod, mit jelent a kasztrálás? Hogy egy fiúnak eltávolítják a nemi szerveit, hogy sohasem fejlődhetnek ki a férfiúi jellegzetességei. A kasztráltnak egész életében magas szopránhangja van, s ezért engedélyezte az egyház: igen hasznos az egyházzenében. Némelyik kasztrált híres énekes lett, nagy művész. A többség csak tönkretett félember. Félférfi. Némelyik belehalt a műtétbe. De az egyház nem riadt vissza egy kis vágástól. Tehát mint láthatod, megvolt a példa. És ez annyival higiénikusabb, mint a régi módszerek, amikor még nem volt érzéstelenítés, steril kötszer, megfelelő ápolás. Ahhoz képest ez szelíd eljárás.

– Nem igaz! – mondta vadul Lyra. – Nem az!

– Nem. Hát persze hogy nem. Ezért kellett elrejteniük messze Északon, sötétben, szinte láthatatlanul. És ezért örült az egyház, hogy olyasvalaki állt a dolog élére, mint az anyád. Ki kételkedhetne valakiben, aki annyira elbűvölő, olyan jók az összeköttetései, olyan kedves és okos? De mivel maga a műtét sötét és nemhivatalos dolog, a magisztérium szükség esetén egyszerűen megtagadhatja az anyádat.

– De kinek az ötlete volt, hogy elvégezzék ezt a... ezt a vágást?

– Az övé. Rájött, hogy a két dolog, amely a serdülőkorban történik, összefügghet: az ember daimónjának megváltozása és a tény, hogy a Por megtelepszik. Talán ha a daimónt elválasztják a testtől, sohasem leszünk a Por – vagyis az eredendő bűn tárgyává. Csupán az volt a kérdés, lehetséges-e a daimónt elválasztani a testtől úgy, hogy a személy túlélje. Anyád sokfelé utazott, sok mindent látott. Járt például Afrikában. Az afrikaiaknak van egy eljárásuk, amellyel a rabszolgából úgynevezett zombit csinálhatnak. Nincs önálló akarata; éjjel-nappal dolgozik, soha nem szökik el, soha nem panaszkodik. Olyan, mint egy holttest...

– Olyan, mint akinek nincs daimónja!

– Pontosan. Anyád tehát rájött, hogy lehetséges őket elválasztani.

– És... Tony Costa mesélt az északi erdőkben bolyongó iszonyú fantomokról. Azok talán ilyenek lehetnek, nem?

– De igen. Egyébiránt az Áldozárok Testületének Országos Központja kinőtt az efféle gondolatokból, meg az egyháznak az eredendő bűnnel való megszállottságából.

Lord Asriel daimónjának megrebbent a füle. Gazdája a hóleopoárd szép fejére tette kezét.

– Valami más is történt, amikor elvégezték a vágást – folytatta. – És nem vették észre. A testet a daimónnal öszekötő energia mérhetetlenül erős. Amikor elvégzik a vágást, ez az energia egy másodperc töredéke alatt szertefoszlik. Nem vették észre, mert a megdöbbenésnek, az undornak, az erkölcsi felháborodásnak tulajdonították, és kényszerítették magukat, hogy ne vegyék tudomásul. Tehát azt sem tudták, hogy mire volna képes az az energia, és eszükbe sem jutott, hogy lekössék...

Lyra nem bírt nyugton maradni. Felállt, az ablakhoz lépett, kibámult a tágas, üres sötétségbe, de semmit sem látott. Micsoda kegyetlenség. Nem számít, mennyire fontos megtudni mindent az eredendő bűnről – szörnyű kegyetlenség, amit Tony Makariosszal meg a többiekkel műveltek. Ezt nem indokolhatja semmi.

– És mit csinálsz te?– kérdezte. – Te is részt vettél ebben a... vágásban?

– Engem valami egészen más érdekel. Nem hiszem, hogy az Áldozárok Testülete haladást ért el. Én magának a Pornak a forrásához akarok eljutni.

– A forrásához? Hát honnan ered?

– A másik világegyetemből, amelyet az Aurorán át látunk.

Lyra visszafordult az ablaktól. Apja a fotelban hevert, lustán, hatalmasan, szeme vadul csillogott, akár a daimónjáé. Nem szereti, nem bízik benne, de kénytelen-kelletlen csodálja, őt is, meg ezt a szemkápráztató fényűzést, amit ebben az isten háta mögötti jeges pusztaságban maga köré gyűjtött; csodálja a hatalmát, a becsvágyát.

– Mi az a másik világegyetem? – kérdezte.

– A megszámlálhatatlan miriádnyi párhuzamos világ egyike. A boszorkányok évszázadok óta tudnak róluk, de az első teológusokat, akik matematikailag bizonyították a létezésüket, körülbelül ötven évvel ezelőtt kiátkozták. Márpedig igaz; lehetetlen tagadni. De azt nem gondolta senki, hogy valaha is lehet séges lesz egyik világegyetemből átkelni a másikba. Ez alapvető törvényeket szegne meg, gondoltuk. Nos – tévedtünk. Rájöttünk, hogyan láthatjuk meg azt a világot odaát. Ha a fény átkelhet, mi is átkelhetünk. És meg kellett tanulnunk, hogyan láthatjuk meg, Lyra, ugyanúgy, ahogyan te megtanultad az aletiométer használatát. Nomármost, az a világ, és minden egyéb világegyetem, a lehetőség eredményeként jött létre. Ha például feldobsz egy pénzdarabot, az eredmény vagy fej, vagy írás, és csak akkor tudjuk meg, melyik, amikor már leesett. Ha „fej”, az azt jelenti, hogy a földet érés pillanatában az „írás” lehetősége összeomlott. Egészen addig a pillanatig egyenlő volt a két lehetőség. Igen ám, de egy másik világban „írás” az eredmény. És amikor ez történik, a két világ kettéhasad. Azért használom a pénzfeldobós hasonlatot, hogy jobban megértsd. Valójában a lehetőségeknek ez az összeomlása történik az elemi részecskék szintjén, de ugyanúgy, mint a feldobott és leeső pénz esetében: az egyik pillanatban több dolog lehetséges, a következő pillanatban megtörténik az egyik, és a többi nem létezik. Kivéve, hogy a többi világ létrejött. Tehát valójában megtörténtek.

– És én – folytatta Lord Asriel – elmegyek abba az Aurorán túli világba, mert szerintem onnan ered a mi világegyetemünkben megjelenő por. Láttad azokat a felvételeket, amelyeket az ejtőzőszobában mutattam be a tudósoknak. Láttad, hogyan ömlik a Por ebbe a világba az Auroráról. Magad is láttad a várost. Ha a fény áthatol a világegyetemek közötti korláton, ha a Por áthatol, ha láthatjuk azt a várost, akkor hidat építhetünk, és mi is átkelhetünk. Mindennél hatalmasabb energiakitörés kell hozzá. De én létre tudom hozni. Valahol odakint van a Por, a halál, a bűn, a nyomorúság, a világ minden romboló erejének az eredete. Az ember akármit lát, menten le akarja rombolni. Ez az eredendő bűn, Lyra. És én le fogom rombolni az eredendő bűnt. Megölöm a halált.

– Ezért száműztek ide?

– Ezért. Mert rettegnek. Méghozzá okkal.

Felállt, daimónja követte példáját, büszke volt, szép és halálos mind a kettő. Lyra meg se moccant. Félt az apjától, mélységesen csodálta, és úgy gondolta, hogy megőrült – de hát ki ő, hogy megítélheti?

– Menj lefeküdni! – mondta Lord Asriel. – Thorold megmutatja a hálószobádat. És kifelé indult.

– Itthagytad az aletiométert – szólt Lyra.

– Ó igen, történetesen most nincs rá szükségem. A könyvek nélkül amúgy sem tudnám használni. Tudod-e, szerintem a Jordan-kollégium Mestere valójában neked adta. Kifejezetten arra kért, hogy hozd el nekem?

– Hát igen – mondta Lyra. De aztán utánagondolt, és rájött, hogy valójában a Mester nem is kérte erre; ő feltételezte egész idő alatt, különben a Mester miért is adta volna neki. – Nem – válaszolt. – Nem tudom. Azt hittem...

– Nos, nekem nem kell. A tiéd, Lyra.

– De hiszen...

– Jó éjszakát, gyermek!

Lyrának torkán akadt a válasz. Ezernyi kérdés ostromolta az agyát, de zavarában egyet sem tudott kimondani. Felemelte az aletiométert, és visszabugyolálta a fekete bársonyba. Aztán csak ült a tűznél, és nézte, amint Lord Asriel kimegy a szobából.

22.

Árulás

ARRA ébredt, hogy valaki rázza a karját, s amikor Pantalaimon morogva felriadt, Lyra felismerte Thoroldot. Az inas naftalámpát tartott, a keze reszketett.

– Kisasszony... keljen fel gyorsan! Nem tudom, mit csináljak. Nem hagyott semmiféle utasítást. Azt hiszem, megbolondult, kisasszony!

– Micsoda? Mi történt?

– Lord Asriel szinte magánkívül volt, amióta csak a kisasszony lefeküdt. Még soha ilyen dühödtnek nem láttam. Szánra pakolt egy csomó műszert, akkumulátort, befogta a kutyákat, és elhajtott. De a fiút is magával vitte, kisasszony!

– Rogert? Elvitte Rogert?

– Azt mondta, keltsem fel és öltöztessem fel a gyereket, és nem vitatkoztam – sohasem szoktam –, a fiú meg folyton a kisasszony után kérdezett – de Lord Asriel csak őt akarta – emlékszik, kisasszony, amikor beléptek az este az ajtón? És őlordsága megpillantotta a kisasszonyt? Nem akart hinni a szemének, és azt akarta, hogy azonnal menjen el?!

Lyra egészen kába volt a fáradtságtól, a félelemtől, gondolkodni sem tudott.

– És aztán? – kérdezte.

– Azért, mert egy gyerekre volt szüksége, hogy befejezze a kísérletet, kisasszony! És Lord Asriel mindig megvalósítja, amit akar, csak meg kell parancsolnia, hogy hozzanak valamit, és...

Lyra fejében dübörögtek-kavarogtak a gondolatok, mintha valami ismeretet akarna kitörölni a tudatából.

Felkelt, a ruhája után nyúlt, aztán hirtelen összeesett, mert egész lényét átható kétségbeesett kiáltás szakadt ki belőle. Nagyobb volt nála – mintha ő szakadna ki a kétségbeesés szájából. Lord Asriel szavai tolultak az emlékezetébe: A testet a daimónnal összekötő energia mérhetetlenül erős; és: Mindennél hatalmasabb energiakitörés kell ahhoz, hogy áthidalják a két világ közötti hasadékot...

És Lyra rádöbbent, hogy mit követett el.

Azért küzdötte el magát idáig, hogy elhozzon valamit Lord Asrielnek. Tudni vélte, hogy mi az. De nem az aletiométer volt. Nem, Lord Asrielnek – egy gyerek kellett.

És ő elhozta neki Rogert.

Ezért kiáltotta Lord Asriel:

– Nem teérted küldtem! –, amikor megpillantotta; egy gyerekért küldött, és a sors a tulajdon lányát adta a kezére. Legalábbis így gondolta, míg Lyra odébb nem lépett, s ő megpillantotta Rogert.

Micsoda gyötrelem! Azt hitte, megmenti Rogert, és egész idő alatt azon szorgoskodott, hogy elárulja...

Lyra testét rázta a zokogás. Ez nem lehet igaz!

Thorold vigasztalni próbálta, de nem tudta, mi az oka ennek a fájdalomkitörésnek, így hát csak idegesen paskolta a kislány vállát.

– Iorek... – zokogta Lyra, és eltolta az inast. – Hol van Iorek Byrnison? A medve? Kint van még?

Az öreg tehetetlenül vonogatta a vállát.

– Segíts! – szólt Lyra, és egész testét rázta a gyengeség, a félelem. – Segíts felöltözni! Mennem kell. Gyorsan!

Az öreg letette a lámpást, és engedelmeskedett Lyrának: amikor ilyen fensőbbségesen adott parancsot, szakasztott olyan volt, mint az apja, habár arcán könnyek patakzottak, és remegett az ajka. Pantalaimon fel-alá járkált a szobában, farkával csapkodott, szőre szinte szikrát vetett. Thorold gyorsan behozta Lyra mocskos, kosztól merev bundáját, és segített belebújnia. Mihelyt be volt csukva minden gomb, bekapcsolva minden pánt, Lyra az ajtóhoz rohant. A hideg akár a kard vágott a nyakába, és arcán megfagytak a könnyek.

– Iorek – kiáltotta. – Iorek Byrnison! Gyere! Szükségem van rád!

Hó porzott, fém csendült, és ott termett a medve. Nyugodtan aludt a hóesésben. Thorold lámpásának fényénél Lyra látta a hosszú, arctalan fejet, a sötét szemüreget, a vörösfekete fém alól kivillanó fehér szőrt, és legszívesebben átölelte volna, hogy vigasztalást merítsen Iorek vassisakjából, jégvirágos bundájából.

– Mi van? – kérdezte Iorek.

– Utol kell érnünk Lord Asrielt. Elvitte Rogert, és... gondolni sem merek rá... Jaj, Iorek, könyörgök, siess, kedvesem!

– Hát gyere – mondta a medve, és Lyra már a hátára is pattant.

Kérdezni sem kellett, merre menjenek: a szánnyomok az udvarról egyenesen a síkságra vezettek, és Iorek nagy léptekkel követte őket. Lyra már annyira megszokta a medvegelést, hogy gépiesen tartotta az egyensúlyt. Iorek minden eddiginél sebesebben futott a sziklás talaj vastag hóleplén, páncéllemezei szabályos ütemben lengtek.

A többi medve kényelmesebb iramban követte őket, magukkal húzták a lángvetőt. Tiszta volt az út, magasan járt a hold, fénye úgy megvilágította a hólepte világot, mint amikor a léggömbben ültek: az ezüstös-fényes és mélyfekete világot.

Lord Asriel szánjának nyomai egyenesen egy hegyvonulat felé tartottak, a szaggatott csúcsok bársonyfeketén meredtek az égre. A szánt magát nem látták – vagy mégis moccan valami a legmagasabb csúcs oldalán? Lyra szemét erőltetve kémlelte a messzeséget, Pantalaimon olyan magasra szállt, ahogyan csak tudott, és bagolyszemmel vizsgálta a tájat.

– Igen – jelentette a következő pillanatban, Lyra csuklójára telepedve. – Lord Asriel az, vadul ostorozza a kutyáit, és a szánon ül egy gyerek is...

Lyra érezte, hogy Iorek Byrnison lépteinek üteme megváltozik. Valami megragadta a figyelmét. Lassított, fejét felemelte, jobbra-balra pillantott.

– Mi az? – kérdezte Lyra.

Iorek nem válaszolt. Feszülten figyelt, de Lyra nem hallott semmit. Aztán az ő fülét is megütötte valami: rejtelmes, távoli zizegés-ropogás. Már hallotta ezt a hangot: az Aurora hangját. A semmiből sugárzó fátyol ereszkedett alá, és függött villózva az északi égen. A feszültség alatt álló részecskék, sőt, gondolta Lyra, talán a Por láthatatlan sokmilliónyi részecskéje, sugárzó izzást csaltak elő a magasabb légkörből, sokkal ragyogóbb és különlegesebb látványt kínálva, mint amit Lyra valaha is látott – mintha csak az Aurora tudná, hogy odalent dráma zajlik, és lenyűgöző fényhatással kívánná megvilágítani.

A medvék azonban fel se néztek: minden figyelmük a földnek szólt. Iorek figyelmét végtére is nem az Aurora keltette fel. Mozdulatlanul állt, és Lyra lecsusszant a hátáról, mert tudta, hogy Iorek érzékeinek szabadon kell tapogatózniuk. Valami zavarja Ioreket.

Lyra körülnézett. Vissza a Lord Asriel házához vezető tágas síkságon át, vissza a hegyekre, amelyeken már átkeltek – de nem látott semmit. Az Aurora egyre jobban fényeskedett. Az első fátylak megremegtek és félrehúzódtak, a tépett szélű függönyök ráncot vetettek, kisimultak, növekedtek, erősödött a ragyogásuk; ívek és hurkok kavarogtak látóhatártól látóhatárig, a mennyboltot ostromolva sugárzó íjukkal. Minden eddiginél tisztábban hallotta Lyra a mérhetetlen, foghatatlan erők óriás dalának zizegését-suhogását.

– Boszorkányok! – kiáltotta el magát az egyik medve, és Lyra örvendezve, megkönnyebbülten hátrafordult.

Csakhogy egy vaskos medveorr előretaszította, és Lyra fel sem sikolthatott, mert ahol az imént még állt, egy zöld tollú nyíl rezgett a hóban.

Lehetetlen! – gondolta elgyengülten, márpedig igaz volt, mert a következő nyíl Iorek páncéljáról pattant le. Ezek nem Serafina Pekkala boszorkányai; ez másik nemzetség. Köröztek az égen, tucatnyian, vagy annál is többen, le-lecsaptak, kilőtték nyilaikat, megint feljebb lebbentek, és Lyra keservesen szitkozódott.

Iorek Byrnison gyors parancsokat osztogatott. A medvék láthatólag járatosak voltak a boszorkányok elleni hadviselésben, mert azonnal védekező alakzatba rendeződtek, a boszorkányok pedig éppoly simán lendültek támadásba. Csak közelről tudtak pontosan lőni, s hogy ne pazarolják nyilaikat, le-lecsaptak, a legmélyebb ponton nyilaztak, azután nyomban felfelé kanyarodtak. Amikor azonban elérték a legmélyebb pontot, és kezüket elfoglalta a nyíl meg az íj, sebezhetők voltak, és a medvék félelmetes mancsukkal felnyúltak, hogy leráncigálják őket. Nem egy boszorkány lelte ott csúf végét.

Lyra egy szikla mellett kuporogva figyelte a boszorkányok támadását. Néhányan rálőttek, de a nyilak távol hullottak le, azután Lyra felnézett, és látta, hogy a boszorkánykülönítmény nagy része elkanyarodik.

Ettől megkönnyebbült – de csak néhány pillanatra. Mert abból az irányból, amerre a boszorkányok elszálltak, rengeteg boszorkány közeledett a segítségükre, egy csoportjuk fénylő lámpásokat hordozott, és a végtelen svalbardi fennsíkon, az Aurora ragyogása alatt Lyra fülét rettegett hang ütötte meg.

Gázmotor harsány dohogása. A léghajó közeledett, fedélzetén Mrs. Coulterrel és csapatával.

Iorek parancsot morgott, a medvék azonnal más alakzatba rendeződtek. Az égről ömlő élénk fényben nézte Lyra, amint sebesen felállítják a lángvetőt.

A boszorkányok előőrse is észrevette, lefelé zúdultak, és nyílzáporral árasztották el a medvéket, de azok bíztak a páncéljukban. Gyorsan dolgoztak, hogy felállítsák a szerkezetet: ferde szögben az égre nyúló hosszú kart, attól egyméternyire egy csészeféleséget, és egy füstbe-gőzbe burkolózó hatalmas vastartályt.

Lyra nézte, amint fényes láng tör elő, és egy medvebrigád gyakorlottan akcióba lép. Ketten lehúzták a lángvető hosszú karját, egy hamadik tüzet lapátolt a csészébe, parancsszóra elengedte, s a lángoló kén felszökött a sötét égre.

A boszorkányok olyan sűrűn csoportosultak fölöttük, hogy hárman már az első lövésre lángolva lezuhantak, de hamarosan kiderült, hogy a lángvető igazi célpontja a léghajó. A pilóta vagy nem látott még lángvetőt, vagy alábecsülte az erejét, mert egyenesen a medvék fölé repült, nem szállt magasabbra, egy fokkal sem változtatott irányt.

Ám rögtön kiderült, hogy a léghajón is van nagy hatású fegyver: a gondola elejére szerelt géppuska. Lyra látta, amint némelyik medve páncélja szikrát vet, látta, amint a páncél védelmében Összehúzzák magukat, és csak aztán hallotta meg a lövedékek kopogását. Félelmében felsikoltott.

– Ne féltsd őket – mondta Iorek Byrnison. – Ilyen semmi kis játék golyók meg se kottyannak a páncélunknak.

Ismét működésbe lépett a lángvető: egy jó adag lángoló ként ezúttal egyenesen felfelé zúdított, a gondolát találta, és égő törmelék záporozott minden irányba. A léghajó balra dőlt, és széles ívben eldübörgött, majd megint a lángvető mellett szorgoskodó medvéket célozta meg. Közeledtére a lángvető karja lefelé irányult; a gépfegyver köhögött, köpködött, két medve elesett, Iorek Byrnison torkából mély mordulás tört ki, s amikor a léghajó már majdnem a fejük fölött volt, egy medve parancsszót kiáltott, és a rugóra járó kar újból felfelé lendült.

A kén ezúttal a léghajó gázzsákjának burkára zúdult. A merev vázon viaszos selyem feszült, ebben volt a hidrogén, s bár ez kisebb karcolásoknak ellenállt, egy mázsányi lángoló szikla már sok volt neki. A selyem széthasadt, a kén és a hidrogén lángkatasztrófában ölelkezett.

A selyem menten átlátszóvá vált, látható lett a léghajó váza, sötétlett a narancsszín és vörös, és sárga pokol előterében, úgy tűnt, képtelenül sokáig függ a levegőben, majd szinte kelletlenül alálebeg a földre. Kis fekete alakok botladoztak ki belőle, a boszorkányok alászálltak, hogy segítsenek őket elrángatni a lángok közeléből. A léghajó egy perc múlva már torz fémtömeg volt, füstlepel, s néhány szikra rebbenő tűz.

Ám a fedélzetén érkezett katonák meg a többiek (habár Lyra messze volt, nem láthatta Mrs. Coultert, de tudta, hogy ott van ő is) nem vesztegették az időt. A boszorkányok segítségével előrángatták a gépfegyvert, felállították, és istenigazában beszálltak a földi csatába.

– Rajta! – parancsolt Iorek. – Sokáig ki fognak tartani.

Elüvöltötte magát, mire egy csoportnyi medve levált a főerőről, és megtámadta a tatárok jobbszárnyát. Lyra maga is szeretett volna ott lenni közöttük, és minden idegszálával sikította:

– Rajta! Rajta! –, de az agya tele volt Roger és Lord Asriel képével, és Iorek Byrnison tudta, a hegy felé fordult, háttal a harcnak, és medvéire bízta, hogy tartsák vissza a tatárokat.

Kapaszkodtak a hegyoldalban. Lyra megerőltette a szemét, úgy kémlelte a távolt, de még Pantalaimon bagolyszeme sem látott mozgást a meredélyen. Lord Asriel szánnyomai azonban világosan húzódtak előttük, Iorek nyargalva követte őket, csak úgy záporozott a lába nyomán a hó. Akármi történik is mögöttük – mögöttük marad. Lyra úgy érezte, maga mögött hagyja a világot, csak arra összpontosított, ami előtte van, oly magasra hágtak, oly különös, kísérteties volt a fény, amely körülvette őket.

– Iorek – szólalt meg Lyra. – Megkeresed Lee Scoresbyt?

– Élve vagy halva, megtalálom.

– És ha látod Serafina Pekkalát...

– Elmondom neki, mit vittél véghez.

– Köszönöm, Iorek – mondta a kislány.

Jó darabig egyikük sem szólt. Lyra az álom és az ébrenlét között szinte önkívületbe ringatta magát; éber álomba; azt álmodta, hogy medveháton lovagol a csillagok városába.

Mondani akart valamit Iorek Byrnisonnak, az azonban lassított, és megállt.

– A nyomok folytatódnak – mondta –, de én nem mehetek tovább.

Lyra leugrott, lenézett. Szakadék szélén álltak, áthatolhatatlan sötétségbe zúdult alá.

Lord Asriel szánjának nyomai a szakadék pereméig futottak... és onnan is tovább, tömör hóból alkotott hídon.

A híd nyilvánvalóan megérezte a szán súlyát, mert repedés húzódott rajta majdnem a szakadék túlsó oldaláig, és a repedés feléjük eső oldalán a felület vagy kétarasznyit megereszkedett. Egy gyermek súlyát talán elbírja: egy páncélos medve alatt óhatatlanul összerogy.

És Lord Asriel szánjának nyomai a hídon túl is folytatódtak, fel a hegyoldalon. Ha továbbra is követni akarja, magának kell elindulnia.

Lyra Iorek Byrnisonhoz fordult.

– Át kell kelnem. Köszönök neked mindent. Nem tudom, mi lesz, ha utolérem. Lehet, hogy mindnyájan meghalunk, akár utolérem, akár nem. De ha visszajövök, elmegyek hozzád, és illő köszönetet mondok, Iorek Byrnison király.

Iorek fejére tette kezét. Iorek szelíden bólintott.

– Isten veled, Aranyszájú Lyra.

Lyra szívét fájdalmasan megdobogtatta a szeretet. Elfordult, rálépett a hídra. Talpa alatt csikorgott a hó. Pantalaimon felröppent, át a hídon, a túloldalon letelepedett a hóra, és buzdította-biztatta Lyrát. A kislány lépett, lépett, és minden lépésnél azon tűnődött, mi lenne jobb: nekiiramodni és átugrani a túlsó oldalra, vagy lassan menni, a lehető legkönnyebb léptekkel. Feleúton élesen felcsikordult a hó; lába mellől letört egy jókora darab, a szakadékba zuhant, és a repedés mentén megint néhány ujjnyit megereszkedett a híd.

Lyra megállt. Mozdulatlanul. Pantalaimon leopárd alakjában ugrásra készen kuporgott, hogy érte nyúljon.

A híd kitartott. Lyra még egyet lépett, még egyet, azután érezte, hogy valami megereszkedik a lába alatt, és teljes erejéből nagyot ugrott. Hasmánt érkezett meg a túloldalon a hóba, s mögötte nagy szisszenéssel szakadt le a híd.

Pantalaimon erősen kapaszkodott karmaival Lyra bundájába. A következő percben a kislány kinyitotta szemét, és felkúszott a szakadék széléről. Nincs visszaút. Felállt, kezét felemelte, intett a várakozó medvének. Iorek Byrnison felmagasodott hátsó lábain, intett ő is, majd sarkon fordult, és sietősen lefelé indult a hegyoldalon, hogy segítse alattvalóit a Mrs. Coulter meg a léghajó katonasága elleni csatában.

Lyra egyedül maradt.

23.

Híd a csillagokba

AMIKOR Iorek Byrnison eltűnt a szeme elől, Lyrát végtelen gyengeség fogta el. Vaktában Pantalaimon felé tapogatózott.

– Jaj, Pan drágám, nem tudok továbbmenni! Annyira elgyengültem – olyan fáradt vagyok –, és halálosan félek! Bárcsak valaki más volna a helyemben! Daimónja macska alakjában megbökdöste a nyakát. Meleg, vigasztaló volt az érintése.

– Nem tudom, mit csináljunk – zokogta Lyra. – Sok ez nekünk, Pan, nem tudjuk... Vakon kapaszkodott daimónjába, ide-odaingott, és hangosan zokogott a végtelen, havas tájban.

– És még ha – ha Mrs. Coulter érne Rogerhez elsőnek, akkor se lehetne megmenteni, mert visszavinné Bolvangarba, vagy valami még rosszabb helyre, engem meg bosszúból megölnének...

Miért csinálnak ilyet a gyerekekkel, Pan? Annyira gyűlölik a gyerekeket, hogy szét akarják őket szakítani?

Pantalaimon nem tudott válaszolni; csak még szorosabban bújt Lyrához.

A rettegés rohama lassan alábbhagyott, Lyra megint magához tért. Hiszen ő Lyra – fél, és fázik, igen, de azért ő: ő maga.

– Bárcsak... – kezdte, aztán elhallgatott. Mit is kívánhatna itt? Reszkető lélegzet szakadt ki belőle, és folytatta útját.

A hold már lenyugodott, dél felé mélységesen sötét volt az ég, csak a gyémántként szikrázó csillagok ragyogtak bársonyán. De náluk is ragyogóbban fényeskedett az Aurora, százszorosan túlragyogta őket. Soha még ilyen ragyogónak, ilyen színpadiasnak nem látta Lyra: minden rezdülésére a fény újabb csodái táncoltak át az égbolton. És a fény örökké változó tüllfuggönye mögött tisztán, tömören magaslott a másik világ, a napsütötte város.

Minél magasabbra hágtak, annál szélesebben terült ki alattuk a sivár vidék. Északra a befagyott tenger, imitt-amott, ahol két jégtábla egymáshoz fagyott, gerincek meredeztek, de másutt lapos volt, fehér és végtelen, egészen a Sarkig ért, és még azon is túl, arctalanul, élettelenül, színtelenül és kimondhatatlanul siváran. Keletre is, nyugatra is hegyek, élesen az égre bökő szaggatott, nagy csúcsok, a szél által handzsárélesre fent kiszögelléseiken hótakaró. Délen húzódott az út, amelyen jöttek, s Lyra szinte sóváran nézett vissza, vajon nem látja-e drága barátját, Iorek Byrnisont és a katonáit; de semmi sem mozdult a tág síkságon. Még abban sem volt bizonyos, hogy látja-e a léghajó kiégett vázát vagy az elesett harcosok körül pirosló havat.

Pantalaimon magasra szállt, majd bagoly alakjában visszatelepedett Lyra csuklójára.

– Ott vannak a csúcs mögött! Lord Asriel kirakta valamennyi műszerét, és Roger nem tud elmozdulni...

És Pantalaimon szavai közben pislákolt, elhalványult az Aurora, mint a végét járó anbárégő, azután mindenestül kialudt. Ám a félhomályban Lyra érezte a Por jelenlétét, mert a lég tele volt sötét szándékokkal, meg nem született gondolatok alakjával.

A ráboruló sötétséget gyerekhang kiáltása törte meg:

– Lyra! Lyra!

– Jövök! – kiáltott vissza, és botladozott, kúszott-mászott, küszködött, végére járt az erejének, de mindig feltápászkodott, és tovább vonszolta magát a kísértetiesen világító hóban.

– Lyra! Lyra!

– Mindjárt ott leszek – zihált. – Mindjárt jövök, Roger! Pantalaimon villámsebesen változott izgalmában: oroszlán, hermelin, sas, vadmacska, nyúl, szalamandra, bagoly, leopárd – amilyen alakot valaha is öltött, alakok valóságos kaleidoszkópja a Por közepette...

– Lyra!

És Lyra felért a csúcsra, és meglátta, mi történik.

A csillagfényben, ötvenméternyire, Lord Asriel két huzalt csavart össze, ami felfordított szánjához vezetett, azon pedig egy sor akkumulátor és korsó és mindenféle felszerelés állt, s mindet belepték már a jég kristályai. Vastag bundába volt bugyolálva, arcát naftalámpás lángja világította meg. Szfinxként kuksolt mellette a daimónja, gyönyörű bundája energiát szikrázott, farkát lustán mozgatta a hóban.

És a szájában tartotta Roger daimónját.

A kis teremtmény küszködött, csapkodott, verekedett, egyik pillanatban madár volt, a következőben kutya, azután macska, patkány, megint madár, és szüntelenül Rogert szólongatta, aki ott volt néhány méternyire, és megpróbálta kitépni magát a szíve mélyéig ható húzásból. És sírt fájdalmában, és sírt a hidegtől, daimónját szólongatta, azután Lyrát, Lord Asrielhez futott és a karját rángatta, és Lord Asriel félresöpörte. Roger megint próbálkozott, sírva könyörgött, rimánkodott, zokogott, de Lord Asriel ügyet sem vetett rá, éppen csak hogy a földre taszította.

Szirt szélén voltak. Mögöttük semmi, csak az irdatlan, határtalan sötétség. Háromszáz méternyire vagy még magasabban a befagyott tenger fölött.

Lyra mindezt csupán a csillagfénynél látta, ám amikor Lord Asriel összekötötte a huzalokat, az Aurora hirtelen ragyogó életre támadt. Mint a két pólus között villózó vakító ívfény – csakhogy ez ezer mérföld magas és tízezer mérföld hosszú: alámerül, lebeg, hullámzik, izzik, dicsfény árad belőle...

És Lord Asriel irányítja...

Vagy abból nyeri az energiát; mert a szánján egy óriási orsóról huzal gömbölyödött, huzal, amely egyenesen az égbe futott. És a sötétségből holló csapott le, és Lyra tudta, hogy boszorkány-daimón az. Boszorkány segíti Lord Asrielt, ő röptette a magasba azt a huzalt.

És lángolt megint az Aurora.

Lord Asriel már majdnem elkészült.

Rogerhez fordult, intett, és a gyerek tehetetlenül engedelmeskedett, rázta a fejét, rimánkodott, sírt, de közeledett.

– Nem szabad! – kiáltotta Lyra. – Szaladj! – és a hegyoldalban Rogerre vetette magát.

Pantalaimon a hóleopárdra ugrott, és kiragadta fogai közül Roger daimónját. A következő pillanatban a hóleopárd utánavetette magát, de Pantalaimon eleresztette a másik daimónt, és a két fiatal daimón, hipp-hopp, ide-odaváltozva megfordult, és nekiesett a nagy, foltos bestiának.

Tűhegyes karmaival vagdalkozott, vicsorgó ordítása még Lyra kiáltozását is túlharsogta. A két gyerek is küzdött ellene, vagy a kavargó légben szálló alakok, ártó szándékok ellen, amelyek a Por áramán sűrűn ereszkedtek alá...

És fent megingott az Aurora, villózása most ezt az épületet világította meg, most amazt a tavat, most pálmafák sorát, olyan közelről, hogy az ember úgy érezte, egy lépés, és ott teremhet a másik világban.

Lyra felugrott, és megragadta Roger kezét. Húzta teljes erejéből, és elszakadtak Lord Asrieltől, és futottak kéz a kézben, de Roger kiáltozott, vonaglott, mert a leopárd megint elkapta a daimónját, és Lyra ismerte ezt a szívet tépő gyötrelmet, és megpróbált megállni...

De nem tudtak megállni. Alattuk megcsuszamlott a szirt.

Egy egész hótábla, kérlelhetetlenül megindult a mélység felé. A befagyott tengerhez, háromszáz méter mélységben...

– LYRA! Szívdobbanások. .. Szorsan markoló kezek...

És odafent a legnagyobb csoda.

Az ég csillagokkal kivert, mélységes boltozatát hirtelen átdöfte valami, mint a dárda.

Fénysugár, tiszta energia sugara bocsátott ki nyilat egy óriási íjról, és szökött felfelé. A fény és szín fátylai, amelyek az Aurorát alkották, szétszakadtak; hasadás, repedés, szakadás a világegyetem egyik végéből a másikig, szárazföld az égen...

Napfény!

Napfény csillan egy aranymajom szőrén...

Mert a hóhíd nem szakadt tovább; talán láthatatlan párkány törte meg zuhanását, és Lyra a csúcs összetaposott haván is látta, amint az aranymajom a leopárd mellé szökken, és a két daimónnak harciasan felmered a szőre. A majom farka égnek állt, a hóleopárdé fenségesen söpört ide-oda. Azután a majom bizonytalanul kinyújtotta mancsát, a leopárd kecses, érzéki igenléssel fejet hajtott, és megérintették egymást...

És amikor Lyra felpillantott, maga Mrs. Coulter állt ott – Lord Asriel karjában. Körülöttük éles anbárfény szikrázott, sugárzott. Lyra tehetetlenül találgatta: mi történhetett? Mrs. Coulter valahogyan átkelt a szakadékon, és követte őt egészen idáig...

A szülei, együtt!

És szenvedélyesen ölelkeznek: álmában se gondolta volna...

Lyra szeme tágra nyílt. Roger teste élettelenül feküdt a karjában, némán, nyugodtan, mozdulatlanul – békességben. Lyra hallotta, amint a szülei beszélnek.

– Sohasem fogják megengedni – mondta az anyja.

– Megengedni? – válaszolt apja. – Túl vagyunk már azon, hogy bármit is „megengedjenek”, mintha gyerekek volnánk. Lehetővé tettem mindenki számára, hogy átkeljen, ha akar.

– Meg fogják tiltani! Lepecsételik, és aki próbálkozik, kiátkozzák!

– Túl sokan próbálkoznak majd. Nem tudják megakadályozni. Ez az egyház végét jelenti, Marisa, a magisztérium végét, a sötétség évszázadainak végét! Nézd azt a fényt odafent: egy másik világ napja! Érzed a bőrödön a melegét?

– Mindenkinél erősebbek, Asriel. Te nem tudod...

– Hogy én nem tudom? A világon senki nálamnál jobban nem tudja, milyen erős az egyház! De ehhez kevés az ereje. A Por különben is mindent megváltoztat. Ezt már nem lehet megállítani.

– Ezt akartad? Megfojtani, megölni mindannyiunkat a bűnnel, a sötétséggel?

– Ki akartam törni, Marisa! És megtettem. Nézd, nézd hogy integetnek a pálmák a parton! Érzed a szelet? Egy másik világ szelét? Érzed a hajadon, az arcodon? Lord Asriel hátralökte Mrs. Coulter csuklyáját, és a fejét az ég felé fordította, kezét végigfuttatta a haján. Lyra lélegzet-visszafojtva figyelt; moccanni sem mert. Az asszony szinte szédülten kapaszkodott Lord Asrielbe, és szomorúan rázta a fejét.

– Nem... nem... jönnek, Asriel... – tudják, hová mentem…

– Akkor gyere velem, el ebből a világból!

– Nem merek.

– Te nem mersz? A gyermeked eljönne velem. A gyermeked mindent merne, megszégyenítené az anyját.

– Akkor vidd el őt, és légy vele boldog. Hiszen inkább a tiéd, mint az enyém, Asriel.

– Nem úgy. Te fogadtad be; te próbáltad formálni. Akkor kellett neked.

– Túlságosan nyers volt, túlságosan makacs. Túl sokáig halogattam. .. De hol van most? Idáig követtem a nyomát.

– Még most is kell neked? Kétszer próbáltad magadnál tartani, kétszer szökött el. A helyében futnék, futnék, nem adnék neked harmadik lehetőséget.

Keze még fogta Mrs. Coulter fejét; most hirtelen megfeszült, az asszonyt szenvedélyes csókban vonta magához, amelyet mintha kegyetlenség diktált volna, nem szerelem, és Lyra, aki a daimónjukat nézte, különös dolgot látott: a hóleopárd teste megfeszült, lekushadt, karma belemélyedt az aranymajom húsába, s a majom elernyedt, üdvözülten elalélt a hóban.

Mrs. Coulter hevesen elrántotta magát.

– Nem, Asriel, az én helyem itt van, ebben a világban, nem amott.

– Gyere velem! – sürgette parancsolón a férfi. – Gyere, és dolgozz velem!

– Mi ketten nem tudunk együtt dolgozni.

– Nem? Mi ketten darabokra szedhetnénk a világegyetemet, és újból összerakhatnánk, Marisa! Megtalálhatnánk a Por forrását, és mindörökre elfojthatnánk! És te igenis szívesen vennél részt a nagy munkában. Ne hazudj! Hazudj bármiről, hazudj az Áldozárok Testületéről, hazudj a szeretőidről... igen, tudok Borealról, de nem érdekel, hazudj az egyházról, hazudj akár a gyermekről, de ne hazudj arról, ami a legnagyobb vágyad.

S az ajkuk megint mohón összeforrt. Daimónjaik vadul enyelegtek; a hóleopárd a hátára hengeredett, a majom karmaival szántotta a nyakának puha szőrét, a hóleopárd kéjesen dorombolt.

– Ha nem megyek, megpróbálsz majd tönkretenni – mondta Mrs. Coulter, és elhúzódott.

– Miért akarnálak tönkretenni? – kacagott Lord Asriel, és a másik világ fénye glóriát vont a feje köré. – Gyere velem, dolgozz velem, és gondodat viselem, amíg csak élsz... Maradj itt, és többé már nem érdekelsz. Ne áltasd magad azzal, hogy egyszer is gondolok rád. Maradj, végezd álnok munkádat ebben a világban ... vagy gyere velem.

Mrs. Coulter tétovázott, szemét lehunyta, megingott, mintha menten elalélna, de visszanyerte egyensúlyát, és kinyitotta szemét. Végtelen, szépséges szomorúság tükröződött benne.

– Nem – mondta. – Nem.

Daimónjaik szétváltak. Lord Asriel erős ujjait a hóleopárd bundájába mélyesztette, aztán hátat fordított, és egyetlen szó nélkül elindult. Az aranymajom Mrs. Coulter karjába ugrott, szomorú kis sikkantásokat hallatott, a hóleopárd felé nyúlkált, de az tovalépdelt, és Mrs. Coulter arcára álarcot vontak a könnyek. Lyra látta, hogy csillognak - valódi könnyek voltak.

Azután az anyja megfordult, testét hangtalan zokogás rázta, elindult lefelé a hegyoldalban, és eltűnt Lyra szeme elől.

Lyra hidegen figyelte, azután felnézett az égre. Sose látta még a mennyboltnak ilyen csodáját.

Az ott függő üres és néma város mintha most épült volna, s arra várna, hogy lakói beköltözzenek, vagy szunnyadna és várná, hogy felébresszék. Annak a világnak a napja erre a világra sütött, bearanyozta Lyra kezét, felolvasztotta a jeget Roger farkasprém csuklyáján, áttetsző ragyogásba vonta halvány arcát, nyitott, nem látó szemét.

Lyra úgy érezte, szétszaggatja a boldogtalanság, meg a harag. .. úgy érezte, meg tudná ölni az apját. Ha kitéphetné a szívét, ott helyben megtenné, azért, amit Rogerrel művelt. És vele: rászedte – hogyan merészelte?

Még akkor is tartotta Roger testét. Pantalaimon mondott valamit, de Lyra agya szinte lángolt, nem is hallotta, míg csak daimónja a keze fejébe nem mélyesztette vadmacskakarmait.

– Mi van? – pislogott Lyra.

– Por! – mondta Pantalaimon.

– Mit beszélsz?

– Por. Meg fogja keresni a Por forrását, és lerombolja, igaz?

– Ezt mondta.

– És az Áldozárok Testülete és az egyház és Bolvangar és Mrs. Coulter: valamennyien le akarják rombolni, igaz?

– Igaz... Vagy megakadályozni, hogy hasson az emberekre... Miért?

– Mert ha valamennyien azt gondolják, hogy a Por rossz...akkor valójában biztosan jó.

Lyra nem válaszolt. Izgatott kis csuklás kúszott fel a mellkasában.

– Mind beszélnek a Porról – folytatta Pantalaimon –, és mind rettegnek tőle. Tudod, mit? Mi hittünk nekik, pedig a tulajdon szemünkkel láttuk, hogy amit csinálnak, az rossz és gonosz és igazságtalan... Azt hittük, a Por is rossz, hiszen ők mondták, és ők felnőttek. De hátha nem is rossz. Mi van, ha...

– Igen! – pihegte Lyra. – Mi van, ha igazából jó?

Pantalaimonra nézett, és látta, hogy zöld vadmacskaszemében az ő izgalma tükröződik. Szédült, mintha forogna vele a világ.

Ha a Por jó dolog... Ha meg kell keresni és üdvözölni és dédelgetni.

– Mi is megkereshetjük, Pan! – mondta Lyra. Pantalaimon csak ezt akarta hallani.

– Megelőzhetjük őt – folytatta –, és...

A feladat irdatlan volta szavukat vette. Lyra felnézett a lángoló égre. Tudta, milyen kicsinyek ők, ő meg a daimónja, a világegyetem fenségéhez, nagyságához mérve; hogy milyen keveset tudnak a fölöttük magasodó rejtélyekhez mérve.

– Meg tudjuk csinálni – erősködött Pantalaimon. – Eljöttünk idáig, nem igaz? Meg tudjuk csinálni.

– Egyedül leszünk. Iorek Byrnison nem jöhet utánunk. Se Farder Coram, se Serafina Pekkala, se Lee Scoresby. Se senki.

– Hát akkor megyünk mi magunk. Nem baj. Különben sem vagyunk egyedül; nem úgy, mint...

Lyra tudta, mire gondol. Nem úgy, mint Tony Makarios, nem úgy, mint azok a szegény elveszett daimónok Bolvangarban; mi egyek vagyunk; mi ketten egyek vagyunk.

– És itt van nálunk az aletiométer – mondta Lyra. – Egen.

Muszáj megcsinálnunk, Pan. Felmegyünk, megkeressük a Port, és ha megtaláltuk, tudni fogjuk, mi a dolgunk.

Rogert még akkor is a karjában tartotta. Most szelíden lefektette a hóra.

– És meg is tesszük – mondta Lyra.

Elfordult. Mögöttük a fájdalom, a halál, a rettegés; előttük kétség, veszedelem, mérhetetlen rejtélyek. De nincsenek egyedül.

És Lyra meg a daimónja hátat fordítottak a világnak, amelyikben születtek, a nap felé néztek, és beléptek az égbe.

Vége az első könyvnek

Első rész: Oxford

1. Egy palack tokaji

2. Északon

3. Lyra és Jordán 4. Az aletiométer 5. A koktélparti 6. A vetőháló

7. JohnFaa

8. Kudarc

9. A kémek

Második rész: Bolvangar

10. A konzul és a medve 11. A páncél

12. Az elveszett kisfiú 13. Párbaj

14.Bolvangar fényei 15. A daimónketrecek 16. Az ezüstguillotine 17. A boszorkányok

Harmadik rész: Svalbard

18. Köd és jég

19. Fogság

20. Élethalálharc

21. LordAsriel

22. Árulás

23. Híd a csillagokba

A titokzatos kés

Az Úr sötét anyagai trilógia részei:

Északi fény

A titokzatos kés

A borostyán látcső

Philip Pullman

A titokzatos kés

ALEXANDRA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Philip Pullman: The Subtle Knife Scholastic Children's Books Scholastic Ltd., London, 1998

Második kiadás

Copyright © Philip Pullman, 1997

A borítóképet a Scholastic Ltd. és a New Line Cinema engedélyével adjuk közre. Borító copyright © MMVII New Line Productions, Inc.; A „The Golden Compass" és valamennyi alak, hely, név és egyéb vonatkozás a New Line Productions, Inc védjegye.

Hungarian translation © Borbás Mária, 2002, 2007

Minden jog fenntartva. Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2007 7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1. Telefon: (72) 777–000 e-mail:info@alexandra.hu

www.alexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója A kiadványt Tóth Gábor tördelte Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen Felelős vezető Bödrős János igazgató Megjelent 20,17 (A/5) ív terjedelemben

1.

A macska és a gyertyánfa

– GYERE már! Na, hallod? Gyere már! – rángatta meg anyja kezét Will.

De anyja megvetette a lábát. Még most is félt. Will végignézett a keskeny utcán az alkonyi fényben, a parányi előkertek, nyírott sövények mögött sorakozó kis házak mentén. A nap fénye visszaverődött az egyik oldal ablakairól, a másik oldal árnyékban maradt. Sürgetett az idő.

A házak lakói mostanában vacsoráznak, hamarosan kitódulnak a gyerekek, bámészkodnak, megjegyzéseket tesznek, és – észreveszik. Várakozni veszedelmes, de mi mást tehetne? Biztatja anyját, mint mindig.

– Mama, menjünk be, látogassuk meg Mrs. Coopert. Nézd, mindjárt odaérünk.

– Mrs. Coopert? – szólt bizonytalanul az anyja.

De Will már be is csengetett. Ehhez előbb le kellett tennie a táskát, mert a másik keze most is anyja kezét fogta. Tizenkét éves lévén nemigen szerette volna, ha meglátják kézen fogva az anyjával, de jól tudta, mi történne, ha egy percre is eleresztené.

Nyílt az ajtó; az idős zongoratanárnő hajlott alakját most is az ismerős levendulaillat lengte körül.

– Ki az? Te vagy az, William? Jó egy éve a színedet sem láttam! Mi szél hozott, kedves?

– Be szeretnék menni, és anyámat is bevinni – válaszolt ellentmondást nem tűrő hangon a gyerek.

Mrs. Cooper a tétován mosolygó kócos asszonyra nézett, meg a boldogtalan tekintetű kisfiúra, aki keményen összeszorította száját, előre szegte állát. Aztán meglátta, hogy William anyjának, Mrs. Parrynek csak az egyik lábán van cipő, a másikon papucs. És észre sem veszi. Sem ő, sem William. Itt valami baj van.

– Nos.., – szólt Mrs, Cooper, és hátralépett, hogy beengedje a látogatókat a keskeny előszobába.

Will mindkét irányban végignézett az utcán, mielőtt becsukta volna az ajtót, és Mrs. Cooper látta, milyen erősen szorongatja Mrs. Parry a fia kezét, és Will milyen gyengéden vezeti be anyját a nappali szobába, ahol a zongora áll (persze, hiszen a gyerek csak ezt az egy szobát ismeri). Észrevette azt is, hogy Mrs. Parry ruhája enyhén dohszagú, mintha a mosógépben felejtette volna, és hogy mennyire hasonlít egymáshoz anya és fia, ahogy ott ülnek a pamlagon, és arcukra esik az alkonyi fény; egyforma az arcuk, a széles arccsontjuk, a tág szemük, az egyenes fekete szemöldökük.

– Mi történt, William? – kérdezte az idős hölgy. – Mi a baj?

– Anyámnak szállás kellene néhány napra – mondta William. – Otthon most nem tudok gondoskodni róla. Ne tessék azt gondolni, hogy beteg. Csak meg van egy kicsit zavarodva, és nagyon aggódik. Nem fog gondot okozni. Csak arra van szüksége, hogy valaki kedves legyen hozzá, és azt hiszem, Mrs. Coopernek ez nem esne nehezére.

Az asszony üres tekintettel nézett a fiára, mintha egy szót sem értene abból, amit mond, és Mrs. Cooper észrevette, hogy nagy zúzódás van az arcán. Will le nem vette szemét Mrs. Cooperről, a tekintete kétségbeesést tükrözött.

– Nem fog pénzbe kerülni – folytatta. – Hoztam néhány zacskó ennivalót, gondolom, elég lesz. Kettőjüknek is.

– De hát... Nem is tudom... Nem kellene orvoshoz vinni?

– Nem! Nincs semmi baja.

– De hát biztosan van másvalaki... Mármint egy szomszéd vagy családtag...

– Nincs családunk. Csak mi vagyunk ketten. A szomszédok meg nem érnek rá.

– No de a szociális ellátás... Nem akarlak elutasítani, kedves, de...

– Nem! Nem. Anyának csak egy kis segítségre van szüksége. Én egy darabig most nem érek rá, de hamarosan visszajövök. Mert most... Most dolgom van. De nemsokára visszajövök, és hazaviszem. Becsszóra. Igazán csak egy kis időről van szó.

Az anya olyan bizalommal nézett a fiára, a gyerek olyan szeretettel, megnyugtatóan mosolygott rá, hogy Mrs. Coopert nem vitte rá a lelke, hogy nemet mondjon.

– Hát jó – fordult Mrs. Parryhez. – Egy-két nap igazán nem számít. Alhat a lányom szobájában, kedves; Ausztráliában él, már nincs rá szüksége.

– Köszönöm – állt fel Will, mint aki máris indulna.

– De hát hová mégy? – tudakolta Mrs. Cooper.

– Egy barátomhoz – válaszolt Will. – Majd gyakran telefonálok. Felírtam a számot. Nem lesz semmi baj.

Anyja rémülten nézett rá. Will lehajolt, és ügyetlen puszit nyomott a homlokára.

– Ne félj – mondta. – Mrs. Cooper törődik veled. Jobban, mint én. Becsszó. És holnap telefonálok.

Forrón megölelték egymást, aztán Will megint megcsókolta anyját, majd gyengéden lefejtette magáról a karját. Mrs. Cooper látta, hogy a gyerek el van keseredve, mert a szeme gyanúsan csillog, de az ajtóból még visszafordult.

– Viszontlátásra – nyújtott kezet. – És nagyon köszönöm.

– William – szólt az idős hölgy szeretném, ha elmondanád, mi a baj...

– Kicsit bonyolult – mondta a gyerek. – De nem lesz vele semmi gond, ne tessék félni.

Mind a ketten tisztában voltak vele, hogy nem erről van szó, de látszott, hogy Will tudja, mit akar – akármi legyen is az. Soha még ilyen eltökélt gyereket nem látott, gondolta az idős hölgy.

Will sarkon fordult; gondolatai máris az üres házban jártak.

Will és édesanyja egy modern lakótelep tucatnyi egyforma házának legkopottabbjában lakott. Az előkert nem volt egyéb, csak egy tenyérnyi ápolatlan gyep; anyja ugyan ültetett néhány bokrot tavasz táján, de öntözés hiányában elszáradtak, elpusztultak. Ahogy Will befordult a sarkon, Maxi cicája feltápászkodott kedvenc helyéről, az egyetlen megmaradt hortenziabokor tövéből, nagyot nyújtózott, majd halk miauval köszöntötte gazdáját, és a lábához dörgölőzött. Will felemelte Maxit.

– Visszajöttek, Maxi? – kérdezte suttogva. – Láttad őket? Hallgatott a ház. Az alkony utolsó fényénél egy férfi mosta a szemközti oldalon az autóját, de ügyet sem vetett a gyerekre, Will pedig nem nézett rá. Mennél kevesebben veszik észre, annál jobb.

Magához ölelte Maxit, kinyitotta az ajtót, és besurrant. Egy darabig feszülten figyelt, és csak aztán tette le a macskát. Semmi nesz nem hallatszott, üres volt a ház.

Will kinyitott egy doboz macskaeledelt, és a konyhában a cica elé tette. Vajon mikor jön vissza az a két ember? Nem lehet tudni, hát Will nem tétlenkedett. Felszaladt, és nekilátott a kutatásnak.

Egy ütött-kopott zöld bőr irattárcát keresett. Meglepő, hogy még egy közönséges modern házban is hányféle helyre lehet egy ekkora tárgyat elrejteni. Nincsenek titkos rekeszek, mély pincék – mégis nehéz megtalálni valamit. Will elsőnek édesanyja hálószobáját kutatta át, restelkedve túrta fel a fehérneműsfiókot, aztán módszeresen sorra vette a többi szobát az emeleten, még a magáét is. Maxi megjelent, letelepedett, mosakodott, és kíváncsian nézte, mit művel a gazdája.

De Will nem találta meg a tárcát.

Most már besötétedett, és Will megéhezett. Kinyitott egy bab konzervet, pirítóst evett hozzá a konyhaasztalnál. Töprengett, milyen módszerrel vizsgálja át a földszinti helyiségeket.

Amikor elköltötte vacsoráját, megszólalt a telefon.

Will mozdulatlanul ült, de a szíve majd kiugrott a helyéből. Számolta a csengetéseket: egy, kettő... A huszonhatodik csengetés után elhallgatott a telefon. Will a mosogatóba tette a tányért, és megint nekilátott a kutatásnak.

Négy óra telt el, de a tárcát nem találta. Éjjel fél kettőre járt, és Will halálosan kimerült. Ruhástul hanyatlott az ágyra, és azonmód elaludt. Álmában édesanyja rémült arcát látta, feléje nyúlt, de az arc elhúzódott előle.

Hirtelen felriadt – úgy érezte, alig öt perc telt el, holott jó három órát aludt –, és egyszeriben két dologra ébredt rá.

Először is: tudta, hol van a tárca. Azonkívül tudta azt is, hogy emberek vannak odalent, épp a konyhaajtót nyitják.

Will felemelte Maxit, és suttogva lecsendesítette. Azután felkelt, belebújt a cipőjébe, és közben minden idegszálával a lenti hangokra figyelt. Halk nesz volt csak; felemeltek és újra letettek egy széket, valaki suttogott, megnyikordult a padló.

A behatolóknál is csendesebben lépett ki hálószobájából, és lábujjhegyen a lépcső tetejénél levő kis szobához osont. Nem volt koromsötét, a kísérteties hajnali fényben meglátta a lábbal hajtható öreg varrógépet. Alig néhány órája kutatta fel a szobát, de megfeledkezett a varrógép oldalán levő kis fiókról, ahol a szabásmintákat meg az orsókat tartották. Óvatosan megtapogatta, de közben fülelt. Az emberek odalent járkáltak, az ajtó alatt fény villant, valószínűleg zseblámpától eredt. Azután megtalálta a fiók gombját, kihúzta, és... jól sejtette! Ott volt a zöld bőrtárca.

És most mit tegyen?

Egyelőre semmit. Kuporgott a félhomályban, a szíve sebesen vert, és Will hallgatózott.

A két férfi az előszobában matatott. Hallotta, amint az egyik odasúgja:

– Gyerünk. Hallom az utcáról a tejest.

– Nincs itt – mondta a másik hang. – Meg kell nézni odafent.

– Hát menj fel. Szedd a lábad.

Will egész teste megfeszült, ahogy meghallotta a legfelső lépcső halk nyikordulását. A férfi nem ütött zajt, de a lépcső bizony nyikorgott. Azután csend. Vékony fénycsík söpört végig a folyosón: Will látta az ajtó résén át.

Mozdult az ajtó. Will megvárta, míg a behatoló megáll a nyitott ajtóban, aztán kirobbant a sötétségből, és belefejelt a férfi gyomrába.

De a macskát egyikük sem látta meg.

Amikor a férfi a legfelső lépcsőre ért, Maxi nesztelenül kijött a hálószobából, és megállt, épp a férfi lábszára mögött, hogy mindjárt hozzádörgölőzzön. A férfi edzett volt, egészséges és erős, el tudott volna bánni Will-lel, csakhogy útban volt a macska, és amikor hátralépett, keresztülbotlott rajta. Felkiáltott, hanyatt esett a lépcsőn, és fejét teljes erővel beverte az előszobában álló asztalba.

Will szörnyű csattanást hallott, de nem állt meg: átlendült a korláton, átugrott a lépcső aljában fekvő férfi vonagló testén, felkapta az asztalról a foltozott bevásárlószatyrot, és már kint is volt a házból, mire a másik férfi kilépett a nappali szobából, és csak bámult a gyerek után.

Will még rettenetében és rohantában is elgondolkodott, vajon miért nem ordított utána a másik férfi, miért nem vette üldözőbe. De hamarosan úgyis a nyomában lesznek, az autójukkal meg a mobiltelefonjukkal. Nem tehet egyebet: futnia kell. Látta, amint a tejesember befordul a sarkon, elektromos targoncájának lámpája halványan világít az égre felkúszó hajnali fényben. Will átugrott a kerítésen a szomszéd kertbe, le a ház melletti ösvényen, át a következő kerítésen, át a harmatos gyepen, át a sövényen, a lakótelepet a főúttól elválasztó kusza bokrok, fák között, majd egy bokor alá kúszott, és ott lapult, zihálva, reszketve. Korán volt még, nem ajánlatos mutatkoznia az úton, meg kell várnia, míg elkezdődik a reggeli csúcsforgalom.

Egyre hallotta magában a szörnyű csattanást, ahogy a férfi feje az asztalnak csapódott, maga előtt látta, ahogy a nyaka olyan furcsa módon kifordul, ahogy a végtagjai rángatóznak. Az az ember meghalt. És ő ölte meg.

Nem tudta elhessegetni gondolataiból a képet, pedig muszáj. Épp elég gondolkodnivalója van. Anyja vajon biztonságban van-e? Mrs. Cooper csak nem fogja elárulni?! Még akkor sem, ha ő nem tartja be az ígéretét, és nem állít be néhány nap múlva? Mert most már nem mehet vissza. Hiszen megölt egy embert. És Maxi. Ki fogja etetni? Vajon Maxi aggódik, hogy hova lettek ők ketten?

Vajon megpróbál utánuk jönni?

Percről percre világosabb lett. Most már megnézhette, mi van a szatyorban: anyja pénztárcája, az ügyvéd legutóbbi levele, Dél-Anglia autótérképe, pár tábla csokoládé, fogkrém, néhány zokni és gatya. És a zöld bőr irattárca.

Minden ott volt. Minden terv szerint történik. Csak éppen – megölt egy embert.

Will hétéves korában vette észre, hogy anyja nem olyan, mint a többiek, és hogy neki kell róla gondoskodnia. A szupermarketban voltak, és kitaláltak egy játékot: csak akkor volt szabad valamit a kosárba rakni, amikor senki sem nézett oda. Will kötelessége volt körülnézni, és elsuttogni, hogy – Most! –, anyja pedig lekapott egy dobozt vagy csomagot a polcról, és halkan betette a kocsiba. A kosárban már biztonságban voltak – ugyanis láthatatlanná váltak.

Jó játék volt, sokáig folytatták, mert szombat délelőtt lévén tele volt az üzlet, de ők nagyon ügyesek voltak, és nagyszerű volt köztük az összjáték. Bíztak egymásban. Will nagyon szerette édesanyját, ezt gyakran mondogatta is, és ugyanezt mondta neki is az anyja.

Amikor tehát a pénztárhoz értek, Will izgatott volt és boldog, mert már majdnem nyertek. És amikor édesanyja nem találta a tárcáját, az is csak a játékhoz tartozott, még ha anyja azt mondta is, hogy biztosan az ellenség lopta el; de Will addigra már elfáradt, meg is éhezett, és a mama sem volt már olyan jókedvű, mert igazából megijedt, aztán körbejártak a boltban, és mindent visszaraktak a polcokra, de akkor még jobban kellett vigyázniuk, mert az ellenség a nyomukban volt, a hitelkártya száma alapján, amit az ellenség ismert, hiszen ellopta mama tárcáját...

És Will maga is egyre jobban megijedt. Ráébredt, milyen okos volt az édesanyja, hiszen ebből a valós veszedelemből játékot formált, hogy a kisfia ne ijedjen meg – de most, hogy Will már ismerte az igazságot, neki kellett úgy tennie, mintha nem félne, csak azért, hogy megnyugtassa anyját.

A kisfiú tehát továbbra is úgy tett, mintha még mindig játszanának, hogy anyja ne aggódjon, amiért ő fél, és üres kézzel tértek haza, de legalább megmenekültek az ellenségtől; és különben is Will aztán megtalálta az előszobában az asztalon a tárcát. Hétfőn elmentek a bankba, lezárták anya számláját, és valahol máshol nyitottak újat, a biztonság kedvéért. Így múlt el a veszedelem.

De aztán a következő néhány hónap során Will lassan, kényszeredetten ráébredt, hogy az ellenség nem a külvilágban létezik, hanem anyja elméjében. Ettől még nem volt kevésbé valóságos, sem kevésbé ijesztő vagy veszedelmes; annyit jelentett, hogy még gondosabban kell vigyáznia édesanyjára. És attól a pillanattól fogva a szupermarketban, amikor rádöbbent, hogy szerepet kell játszania, hogy anyja ne aggódjon, Will mindig éberen ügyelt anyja szorongásaira. Annyira szerette, akár az életét adta volna érte, hogy megvédje.

Ami pedig Will apját illeti, ő már olyan rég eltűnt, hogy Will nem is emlékezett rá. Borzasztóan kíváncsi volt apjára, és kérdésekkel nyaggatta anyját, de mama a legtöbbjére nem tudott válaszolni.

– Gazdag volt?

– Hová ment?

– Miért ment el?

– Meghalt?

– Vissza fog jönni?

– Milyen volt?

Az utolsó kérdésre tudott csak anyja válaszolni. John Parry jóképű férfi volt, bátor és okos tisztje a Királyi Haditengerészetnek, de otthagyta a hadsereget, hogy felfedező legyen, és expedíciókat vezetett a világ távoli részeire. Roppant izgalmas volt ilyeneket hallgatni. Nincs is izgalmasabb, mint ha az embernek felfedező az édesapja! Ettől kezdve Willnek valamennyi kalandban volt egy láthatatlan társa: együtt verekedtek át magukat az őserdőn, együtt nézték elernyőzött szemmel a viharos tengert szkúnerjük fedélzetéről, együtt tartották magasra a zseblámpát, hogy rejtelmes feliratokat böngésszenek egy denevérek lakta barlang falán... Nagyon jó barátok voltak, számtalanszor megmentették egymás életét, és a tábortűznél késő éjszakáig beszélgettek, tréfálkoztak.

De ahogy Will növekedett, egyre többet tűnődött. Vajon miért nincs fénykép, ami apját ábrázolná a világnak valamelyik részén, jégcsapokkal a szakállán sarkvidéki szánon, vagy kúszónövénnyel benőtt romokat tanulmányozva az őserdőben? Semmi sem maradt fenn a számtalan trófeából, különleges tárgyból, amit bizonyára hazahozott? Semmiféle könyv nem örökíti meg a hőstetteit? Anyja nem tudta. De mondott valamit, ami megragadt Will agyában.

– Egy szép napon majd apád nyomdokaiba lépsz. Te is nagy ember leszel. Felöltöd a köpenyét...

Will ugyan nem tudta, mit jelent ez, de az értelmét felfogta, és majd szétvetette a büszkeség. Most már volt célja az életének. Minden játéka valóra válik. Apja él, valahol eltévedt a vadonban, és ő meg fogja menteni, és felölti a köpenyét... Érdemes megküzdeni a nehézségekkel, ha az embernek ilyen nagy cél lebeg a szeme előtt.

Hát megőrizte anyja bajának a titkát. Olykor anyja nyugodtabb volt, tisztábban gondolkodott, és Will ilyenkor igyekezett megtanulni tőle, hogyan kell bevásárolni, főzni, takarítani, hogy el tudja végezni, amikor anyja megint megzavarodik, és retteg. És azt is megtanulta, hogyan kell elrejtőznie, hogyan maradjon észrevétlen az iskolában, hogyan ne vonja magára a szomszédok figyelmét, még akkor sem, amikor anyját annyira elborítja a rettegés és az őrület, hogy beszélni sem bír. Will mindennél jobban félt attól, hogy a hatóság rájön, milyen gond van anyjával, és el fogják vinni, és bedugják valami otthonba, idegenek közé. Ennél minden nehézség csak jobb lehet. Mert anya elméje időnként kitisztult, és megint boldog volt, és nevetett a tulajdon szorongásán, és százszor is megdicsérte kisfiát, amiért olyan jól gondoskodik róla, és csupa szeretet volt, olyan aranyos, hogy nem is lehetett jobb pajtást elképzelni, és Will semmi egyebet nem kívánt, csak kettesben élhessenek, míg a világ világ. Csakhogy akkor jöttek azok az emberek.

Nem a rendőrség, és nem is a szociális gondozók, és nem is voltak bűnözők – már amennyire Will meg tudta ítélni. Nem mondták meg, mit akarnak, akármennyire igyekezett őket távol tartani; és csak anyjával álltak szóba, pedig anyja éppen akkor megint rosszabb állapotban volt.

De Will az ajtó előtt hallgatózott, és hallotta, amint apja felől kérdezősködnek. Azt tudakolták, hova ment John Parry, és küldött-e azóta haza valamit, és mikor hallott róla utoljára a felesége, és vajon John Parrynek van-e kapcsolata bármilyen külföldi követséggel. Will hallotta, hogy anyja hangja egyre kétségbeesettebb, és a végén beszaladt a szobába, és azt mondta az embereknek, hogy menjenek el azonnal.

Annyira vadul meredt rájuk, hogy egyikük sem nevetett, pedig Will még kisfiú volt. Könnyen leüthették volna, fél kézzel a padlón tarthatták volna, de Will rettenthetetlen volt, és csak úgy sütött belőle a gyűlölet meg a düh.

Hát elmentek. Az epizód hatására Willben persze megerősödött a meggyőződés: apja bajban van valahol, és csak ő segíthet rajta. Már nem játszott kisded játékokat, mert a játékból valóság lett, és neki méltónak kell lennie apjához.

És a férfiak hamarosan visszatértek, és mindenáron azt állították, hogy Will anyja igenis tudna nekik mondani valamit. Akkor jöttek, amikor Will iskolában volt, és egyikük szóval tartotta anyját odalent, míg a másik átkutatta a hálószobákat. Mama nem is tudta, mit művelnek, de Will korábban hazament, és ott találta őket, és megint nekik rontott, és azok megint elhordták magukat. Láthatólag tudták, hogy nem fog a rendőrséghez fordulni, mert fél, hogy akkor anyját elviszik, és az emberek egyre kitartóbbak lettek. Végül betörtek a házba, amikor Will édesanyjáért ment a parkba: most már olyan rossz állapotba került, hogy szentül hitte, csak akkor mehet haza, ha már minden egyes pad minden egyes lécét megérintette a tó partján. Will segített, hogy hamarabb végezzen. Mire hazaértek, az emberek kocsija éppen kigördült az utcájukból, és bent a házban Will meglátta, hogy mindent átkutattak, feltúrták valamennyi fiókot, szekrényt. Tudta, mit keresnek. A zöld bőrtárca volt édesanyjának legféltettebb kincse; Willnek álmában sem jutott eszébe, hogy belenézzen, és azt sem tudta, hol tartja édesanyja. De azt tudta, hogy a tárcában levelek vannak, és hogy mama néha elolvassa a leveleket, és ilyenkor sírva fakad, és Will édesapját emlegeti. Will azt gondolta, nyilván ezt a tárcát keresik azok az emberek, és tudta, hogy nem várhatja tétlenül, amíg meg is találják.

Először is biztonságos helyet kell keresnie az édesanyjának. Törte a fejét, de nem volt olyan barátja, akit megkérhetett volna, a szomszédok pedig máris gyanút fogtak. Az egyetlen személy, akiben megbízhat, régi zongoratanárnője, Mrs. Cooper.

Mihelyt anyja biztonságba kerül, ő megkeresi azt a zöld bőrtárcát, megnézi, mi van benne, azután elmegy Oxfordba, és ott majd választ talál a kérdéseire. Csakhogy az emberek túlságosan hamar tértek vissza.

És most megölte az egyiket.

Tehát a rendőrség hamarosan keresni fogja.

Will jól megtanulta, hogyan maradjon észrevétlen. És most még jobban kell igyekeznie, hogy ne vegyék észre, ameddig csak lehet, míg vagy ő találja meg apját, vagy amazok. És ha azok találnák meg elsőnek, akkor nem érdekli, akárhányukat kell még megölnie.

Később, éppenséggel már éjfél felé, Will kifelé gyalogolt Oxford városából, negyven mérföldnyire az otthonától. Halálosan fáradt volt. Autóstoppal jött egy darabig, kétszer is buszra szállt, gyalogolt is, és este hatkor érkezett Oxfordba, későn már, hogysem megtehesse, amit kell; egy Burger Kingben evett valamit, aztán moziba ment, hogy elrejtőzzön (hogy mi volt a film, azt már akkor elfelejtette, amikor nézte), és most egy végtelen hosszúságú úton kutyagolt a külvárosokon át, észak felé.

Mindeddig senki sem vette észre. De tudta, hogy hamarosan találnia kell valami helyet, ahol megalhat, mert mennél későbbre jár az idő, annál feltűnőbbé válik.

Az volt a baj, hogy az út mentén sorakozó házak kertje nem kínált búvóhelyet, és a nyitott vidék még messze volt.

Körforgalomhoz érkezett, ahol az északnak tartó út keresztezte a kelet-nyugati oxfordi körutat. Esteledett, gyérült a forgalom, csendes volt az utca, a csinos házakat széles gyep vette körül. A gyep és az út széle között két sor gyertyánfa sorakozott; furcsa fák, sűrű lombkoronájuk tökéletesen szimmetrikus, inkább gyerekrajzra emlékeztettek, mint valódi fára, és az utcai lámpák fényében olyan mesterségesnek látszott az egész utca, mint valami színpadi díszlet. Will már valósággal elkábult kimerültségében. Folytatta volna útját észak felé, vagy éppenséggel leheveredik egy fa alá, hogy ott lepje meg az álom – ám ahogy ott állt és próbálta tisztázni gondolatait, meglátott egy macskát.

Cirmos volt, akárcsak Maxi. Egy kertből ballagott ki az út oxfordi oldalára, ahol Will állt. Will letette szatyrát, kinyújtotta kezét, a macska pedig a kezéhez dörgölőzött, szakasztott, ahogyan Maxi szokott. Persze minden macskának ez a szokása, de Willt mégis elfogta a vágy, hogy sarkon forduljon és hazamenjen, annyira, hogy forró könnyek szöktek a szemébe.

A macska idővel odébbállt. Végtére is éjszaka van, neki járőröznie kell, és itt az egérvadászat ideje. Átbaktatott az úton, a gyertyánfák mögötti bokrok felé, aztán megtorpant.

Will észrevette, hogy a macska igen különösen viselkedik. Kinyújtotta a mancsát, hogy valamit megtapogasson a levegőben maga előtt, valamit, amit Will nem látott. Azután hátraugrott, felpúposította a hátát, rajta égnek állt a szőr, a farka felmeredt. Will ismerte a macskák viselkedését. Most már jobban figyelte, ahogy a macska megint megközelíti azt a helyet, egy üres fűfoltot a gyertyánfák meg a kerti sövény között, és újra megtapogatja a levegőt.

Aztán megint hátraugrott, de ezúttal nem olyan messze, és nem olyan riadtan. És még néhány másodpercnyi szimatolás, tapogatás, bajuszrángás után, a kíváncsiság legyőzte az óvatosságot. A macska előrelépett – és eltűnt.

Will pislogott. Aztán csak állt, mozdulatlanul meghúzódva a legközelebbi fa törzse mellett. Egy teherautó közeledett a körforgalomban; fényszórója végigsöpört a gyereken. Amikor elment, Will átvágott az úton, de szemét le nem vette arról a helyről, amelyet a macska vizsgálgatott. Nem volt könnyű; nem volt semmiféle határozott pont, de amikor odaért, és alaposabban megnézte, már meg is látta.

Legalábbis bizonyos szögből meglátta. Olyan volt, mintha kivágtak volna egy darabot a levegőből, vagy két méterre az út szélétől – egy nagyjából négyszögletes darabot, aminek egy méter sem volt az oldala. Ha az ember egy vonalban volt a folttal, vagyis az élével, jóformán láthatatlan volt, hátulról pedig teljesen láthatatlan. Csak az úthoz legközelebbi oldalról lehetett látni, és még onnan sem könnyen, mert ha átnézett rajta az ember, pontosan ugyanazt látta, ami az innenső oldalán terült el: egy darabka gyepet, amit megvilágít egy utcai lámpa. De Willnek szemernyi kételye sem volt afelől, hogy az a darabka gyep a túloldalon – egy másik világhoz tartozik.

Maga sem tudta volna megmondani, miért. Első pillantásra tudta, éppoly határozottan, mint azt, hogy a tűz éget, és a csokoládé édes. Will valami egészen, merőben, teljesen idegen dologra nézett.

És éppen ez csábította arra, hogy lehajoljon, és benézzen a nyíláson. Amit látott, attól valósággal megszédült, és a szíve olyan hevesen vert, hogy majd kiugrott a helyéből – de egy pillanatig sem tétovázott. Átdobta a szatyrát, aztán maga is átmászott az ő világán vágott lyukon a másik világba.

Fasorban találta magát. Csakhogy ezek nem gyertyánfák voltak: magas pálmák sora, és közöttük, akárcsak Oxfordban, gyep. A fasor széles körút közepén húzódott, kétoldalt kávézók, kis üzletek, mind fényesen kivilágítva, mind nyitva, és mind tökéletesen néma és néptelen a sűrűn csillagos égbolt alatt. A forró éjszakát virágillat járta át, messziről a tenger sós szaga érzett.

Will óvatosan körülnézett. Mögötte a telihold fénye távoli zöld dombokra hullott, a lankákon és a dombok tövében házak álltak, nagy kertek közepén, egy tágas parkban facsoportok között fehéren világított egy klasszikus templom.

És Will mellett ott volt az az üres folt a levegőben; erről az oldalról éppoly nehezen lehetett látni – de kétségtelenül ott volt. Lehajolt, átnézett, és meglátta az utat Oxfordban, a maga világát. Megborzongott és elfordult: akármi legyen ez az új világ, egész biztosan jobb, mint az, amit az imént elhagyott. Úgy érezte, mintha álmodna, ugyanakkor ébren is volna. Felállt, körülnézett – kereste útikalauzát, a macskát.

De sehol sem látta. Nyilván már kutatóútra indult a barátságosan hívogató kivilágított kávézók mögött a keskeny utcákon, a kertekben. Will felemelte foltozott szatyrát, és átvágott az úton a kávézók felé, lassan, óvatos léptekkel – hátha mindjárt eltűnik minden.

Olyan volt itt a levegő, mint a Földközi-tenger vagy a Karib-tenger vidékén. Will ugyan sohasem volt még Anglián kívül, nem tudta semmi ismerős tájjal összehasonlítani, de tudta, hogy ez olyan hely, ahol az emberek késő este kijönnek, esznek, isznak, táncolnak, élvezik a zenét. Csakhogy itt nincs egy teremtett lélek, és nyomasztó a csend.

Az első sarkon egy kávézóhoz érkezett, kis zöld asztalok álltak a járdán, bent fémtetejű pult és eszpresszógép. Némelyik asztalon félig üres poharak álltak; egy hamutartóban cigarettavég füstölgött; egy tányér rizottó mellett, kosárban, deszkává száradt zsemlék.

Will elvett egy üveg limonádét a pult mögötti hűtőből, majd egy pillanatnyi gondolkodás után bedobott egy pénzdarabot a kasszába. Mihelyt becsukta, ki is nyitotta mindjárt, mert arra gondolt, ha meglátja, milyen pénz van benne, talán kiderül, hogy hová is került. A pénznek „korona" volt a neve, de ennél többet nem sikerült kiderítenie.

Visszatette a pénzt, a pulthoz erősített nyitóval kinyitotta az üveget, aztán kiment és végigballagott az utcán, a körúttal ellentétes irányban. Kis fűszerüzletek, pékségek álltak ékszerészek és virágüzletek és magánházakba nyíló gyöngyfüggönyös ajtók között, a kovácsoltvas balkonokról virágözön omlott a keskeny járda fölé, és itt is mélységes volt a csend.

Az utcák lefele tartottak, és hamarosan széles sugárútba torkolltak, ahol megint sudár pálmák nyújtóztak az ég felé; leveleiken megcsillant az utcai lámpák fénye. És a sugárút túloldalán ott volt a tenger.

Will kikötőben találta magát, amelyet balról kő hullámtörő szegélyezett, jobboldalt pedig, virágzó fák és bokrok között, egy ragyogóan kivilágított nagy épület állt, kőoszlopokkal, széles lépcsővel, cifra balkonokkal.

A kikötőben egy-két evezős csónak horgonyozott, a hullámtörő mögött nyugodt tengeren csillant meg a csillagok fénye.

Will fáradtságát mintha elfújták volna. Tökéletesen éber volt, és nem győzött csodálkozni. A keskeny utcákon ballagva időnként megtapintott egy falat, egy ajtót vagy a virágokat egy ládában – de minden szilárd volt, és meggyőző. Most legszívesebben az elébe táruló tájat tapintotta volna meg, mert a szemével be sem tudta fogni az egészet. Csak állt, némán, mélyeket lélegzett, és szinte elfogta a félelem.

Észrevette, hogy még mindig szorongatja a kávézóból elhozott üveget. Ivott belőle – épp az volt, aminek mondta magát: jégbe hűtött limonádé. Nagyon ízlett, mert igen meleg volt az éjszaka.

Will elindult jobb felé, szállodák előtt, ahol a fényesen kivilágított bejáratok fölé tarka ernyő borult, és valóságos zuhatagban omlott le a bougainvillea, majd egy kerttel körülvett kiszögellő partszakaszhoz érkezett. A fák között álló díszes homlokzatú, fényesen kivilágított épület talán kaszinó volt, de akár operaház is lehetett. Az oleanderfákon lámpások függtek, köztük ösvények kanyarogtak, de itt is tökéletes némaság uralkodott: nem daloltak éjszakai madarak, nem zümmögtek bogarak, nem hallatszott semmi nesz, csak Will lépteinek halk koppanása.

A parton, a kertet szegélyező pálmafákon túl szabályosan, halkan törtek meg a kis hullámok. Már feleúton volt a dagály – vagy az apály? –, és egy sor vízibicikli nyugodott a lágy, fehér homokon, a vízvonal fölött. Néhány másodpercenként kicsiny hullám gördült át a tenger szélén, aztán megint visszahúzódott. A nyugodt vízen vagy ötvenméternyire ugródeszka emelkedett.

Will leült az egyik vízibicikli peremére, lerúgta olcsó, foszladozó tornacipőjét, zokniját, megbillegtette izzadt, görcsbe húzódott lábujjait, és lábát mélyen a homokba fúrta. Néhány pillanat múlva ledobott magáról mindent, és besétált a tengerbe.

Roppant kellemes volt a víz, nem túl hideg, nem is túl meleg. Will kitapicskolt az ugródeszkához, felhúzódzkodott, letelepedett, és visszanézett a városra. Jobbra a hullámtörő ölelésében feküdt a kikötő. Azon túl úgy egy mérföldnyire piros-fehér csíkos világítótorony magasodott. Túl a világítótornyon pedig halványan emelkedtek a távoli szirtek, és azokon is túl a lankás hegyoldal, amit onnan látott, ahol átjött ebbe a világba.

Közelebb a kaszinó kertjének lámpással megvilágított fái, a város utcái meg a tengerpart, a szállodákkal, kávéházakkal, kivilágított üzletekkel – és mind néma, és mind néptelen.

És biztonságos. Ide senki sem követheti; a férfi, aki átkutatta a házukat, nem tudhatja, ő hova lett; a rendőrség sosem akadhat a nyomára. Egy egész világ a rejtekhelye.

Amióta reggel kirohant a házukból, most először érezte magát biztonságban. Megint megszomjazott, és meg is éhezett, hiszen abban a másik világban evett utoljára. Visszacsusszant a vízbe, lassan kiúszott a partra, felvette a gatyáját, a többi holmiját meg betette a szatyorba. Az üres üveget az első szemétkosárba pottyantotta, aztán mezítláb ballagott a járdán a kikötő felé.

Amikor kicsit megszáradt a bőre, felhúzta farmerját, és körülnézett, hol találhatna valami ennivalót. A szállodák túlságosan előkelőnek látszottak. Az elsőbe benézett, de olyan pompás volt az előcsarnok, hogy kényelmetlenül érezte magát, és inkább továbbment a parton, míg egy kis kávézót nem talált, amit megfelelőnek ítélt. Maga sem tudta, miért; nagyon hasonlított tucatnyi másikhoz, az emeleti balkonon virágcserepek álltak, kint a járdán asztalok, székek – de Will úgy érezte, itt szívesen fogadják.

A pult mögött a falon ökölvívók fényképe lógott, meg egy szélesen vigyorgó harmonikás szignált plakátja. Hátul konyha; onnan ajtó nyílt egy virágmintás szőnyeggel borított keskeny lépcsőre.

Will halkan felment a kis lépcsőfordulóra, és benyitott az első ajtón. A szoba az utcára nézett. Fülledt meleg volt odabent, de Will kinyitotta a balkonra nyíló üvegajtót, és bebocsátotta az éjszakai levegőt. A kicsiny szobában túlságosan nagy, kopott bútorok álltak, de tiszta volt, és kényelmes. Vendégszerető emberek lakhatnak itt. Egy kis polcon könyvek álltak, az asztalon képes újságok meg pár fénykép, keretben.

Will kiment, és benézett a többi helyiségbe: kis fürdőszoba, egy hálószoba, kettős ággyal.

Valami megbizsergette a bőrét, mielőtt benyitott volna az utolsó ajtón. Sebesen vert a szíve. Nem volt benne bizonyos, hogy hallott-e bentről neszt, de valami azt súgta, hogy a szoba nem üres. Milyen fura, gondolta, a nap úgy kezdődött, hogy valaki állt egy sötét szoba előtt, ő maga pedig odabent várt; most pedig éppen fordított a helyzet...

És ahogy ezen elmélkedett, felpattant az ajtó, és valami rávetette magát Willre, mint holmi vadállat.

De Willt idejében figyelmeztette az emlékezete, és nem állt egészen közel az ajtóhoz, úgyhogy nem esett hanyatt. Keményen küszködött, térddel, fejjel, ököllel, erős karjaival, míg az a fiú... az a lány...

Egy lány. Nagyjából vele egykorú, vadul vicsorog, rongyos, koszos ruhában, vézna, csupasz végtagokkal.

A lány rádöbbent, kivel áll szemben, hátraugrott, és lekuporodott a sötét lépcsőforduló sarkában, mint egy ugrásra kész vadmacska. És Will nagy meglepetésére volt is mellette egy macska: csíkos bundájú hatalmas jószág, a szőre égnek állt, fogát vicsorította, farka az égnek meredt.

A lány a macska hátára tette kezét, de egy pillanatra sem vette le a szemét Willről. Will lassan felállt.

– Ki vagy?

– Aranyszájú Lyra – válaszolt a lány.

– Itt laksz?

– Nem én! – vágta oda a lány.

– Miféle hely ez? Milyen város?

– Nemtom.

– Honnan kerülsz ide?

– Az én világomból. A szomszédból. Hol a daimónod?

Will szeme kitágult. Aztán észrevette, hogy a macskával valami fura történik: a lány karjába ugrott, és ott megváltozott az alakja. Egyszeriben vörösesbarna menyét lett belőle, a nyaka meg a hasa vajszínű, és éppoly vadul bámult Willre, mint a lány.

De aztán még valamit észrevett Will: a lány is, a menyét is szörnyen fél tőle, mintha kísértet volna.

– Nekem nincs semmiféle démonom – mondta. – Nem tudom, miről beszélsz. – Aztán észbe kapott: – Talán ez itt a te démonod?

A lány lassan felállt. A menyét a nyaka köré kanyarodott, sötét szemét egy pillanatra sem vette le Will arcáról.

– De hiszen te élsz – mondta félig-meddig hitetlenül a lány. – Te nem is... te nem vagy...

– Will Parry a nevem – mondta a fiú. – Nem tudom, miket beszélsz itt össze démonokról. Az én világomban a démon... Hát szóval az majdnem ördögöt jelent. Valami gonoszat.

– A te világodban? Mármint... ez itt nem a te világod?

– Nem. Én csak az imént... találtam ide a miénkből. Biztos éppúgy szomszédos ezzel a világgal, mint a tiétek.

A lány kissé megnyugodott, de továbbra is merőn figyelte a fiút, az pedig nem szólt, megőrizte a nyugalmát, mintha csak a lány idegen macska volna, akivel meg akar barátkozni.

– Láttál valaki mást ebben a városban? – kérdezte Will.

– Nem én.

– Mióta vagy itt?

– Nemtom. Pár napja. Nem emlékszem.

– És miért jöttél ide?

– Mert a Port keresem – válaszolt a lány.

– Port? Milyen Port? Aranyport?

A lány szeme elkeskenyedett. Nem szólt. Will elfordult, hogy lemenjen a lépcsőn.

– Éhes vagyok – mondta. – Van valami kaja a konyhában?

– Nemtom... – válaszolt a lány, és óvatos távolságból elindult Will után.

A konyhában Will talált csirkét, hagymát, paprikát; minden nyers volt, és a hőségben bizony kellemetlenül szagos. Behajította az egészet a szemetesvödörbe.

– Nem ettél semmit? – kérdezte, és kinyitotta a hűtőszekrényt. Lyra benézett a frizsiderbe.

– Nem is vettem észre – mondta. – Jé! Milyen hideg... Daimónja megint alakot változtatott: tarka pillangó lett belőle, berebbent a hűtőszekrénybe, aztán megint ki, és letelepedett a lány vállára. Lassan rezegtette szárnyát. Will tudta, hogy nem illik bámulni, de a feje zúgott a sok furcsaságtól.

– Nem láttál még frizsidert? – kérdezte.

Talált egy doboz kólát, és odaadta a lánynak, aztán kivett a hűtőből egy tálca tojást. A lány élvezettel szorongatta a kólásdobozt.

– Na, idd ki – mondt Will.

A lány a dobozra nézett; összevonta szemöldökét. Nem tudta, hogyan nyissa ki. Will lepattintotta a doboz fedelét, kibuggyant a habzó folyadék. A lány gyanakodva megnyalogatta, a szeme nagyra tágult.

– Ez jó? – kérdezte. Félig reménykedő, félig félénk volt a hangja.

– Hát persze. Úgy látszik, ebben a világban is ismerik a kólát. Figyelj, iszom belőle, hogy lásd, nem méreg.

Kinyitott még egy dobozt. Mihelyt belekortyolt, a lány követte a példáját. Láthatólag szomjas volt. Olyan gyorsan ivott, hogy a buborék az orrába szökött, a lány felhorkant, böffentett, és haragosan viszonozta Will rosszalló pillantását.

– Csinálok rántottát – mondta Will. – Kérsz te is?

– Nemtom, mi az.

– Hát akkor nézd, hogyan csinálom. De látok ott egy babkonzervet, ha ahhoz nagyobb gusztusod van.

– Nemtom, milyen az.

Will megmutatta a konzervdobozt. A lány megpróbálta felpattintani a tetejét, mint a kólásdobozét.

– Ehhez konzervnyitó kell – magyarázta Will. – Nálatok nem ismerik a konzervnyitót?

– Nálunk a cselédek főznek – jelentette ki fensőbbségesen a lány.

– Nézd meg ott a fiókban.

A lány az evőeszköz között kotorászott, míg Will feltört hat tojást, és villával felverte.

– Az ott – mutatta Will. – A piros nyelű. Hozd ide. Kilyukasztotta a konzervdobozt, és megmutatta, hogyan kell kinyitni.

– Most vedd le a kampóról azt a kis serpenyőt, és öntsd bele a babot – mondta. A lány megszaglászta a babot, tekintetében megint elegyedett a gyanakvás és az öröm. A konzervbabot a serpenyőbe öntötte, és lenyalogatta az ujját, aztán nézte, amint Will megsózza-borsozza a tojást, majd a hűtőszekrényből kivesz egy csomag vajat, és egy darabot egy öntöttvas serpenyőbe dob. Will a pult mögött gyufát keresett, és amikor visszafordult, látta, hogy a lány belenyúl a felvert tojásba a piszkos ujjával, és mohón lenyalogatja. Daimónja, megint macska alakjában, szintén beledugta a mancsát, de menten meghátrált, amikor Will közelebb lépett.

– Előbb meg kell sütni – húzta el Will a serpenyőt. – Mikor ettél utoljára?

– Apám házában. Svalbardon – felelt a lány. – Nemtom, hány napja. Jó régen. Itt találtam kenyeret, azt ettem.

Will meggyújtotta a gázt, felolvasztotta a vajat, beleöntötte a tojást, és végigfuttatta a serpenyő alján. A lány mohó pillantással figyelte, amint a fiú ide-oda mozgatja a serpenyőt, hogy egyenletesen süljön a massza.

Amikor elkészült a rántotta, Will falapáttal kettévágta.

– Keress két tányért – mondta, és Lyra engedelmeskedett.

Láthatólag nem bánta, ha utasítgatják, ha értelmet talált a parancsban. Will kiküldte, tisztítson le egy asztalt a kávézó előtt, majd kivitte az ételt, az evőeszközt, aztán letelepedtek, kissé félszegen.

Lyra fél perc alatt eltüntette a maga adagját, aztán fészkelődött, hintázott a székével, a fonott ülés plasztikcsíkjait tépdeste, várta, hogy Will is végezzen az evéssel. Lyra daimónja megint alakot váltott: tengelice lett, láthatatlan morzsákat csipegetett az asztal tetejéről.

Will a bab nagy részét a lánynak adta, de még így is lassabban végzett az adagjával, mint Lyra. Előttük a kikötő, a fények az üres körút mentén, a csillagok fent a sötét égen – minden csendbe burkolózott, mintha semmi más nem volna a világon.

Willnek egész idő alatt a lányon járt az esze. Kicsi, sovány, de erős, és úgy harcolt, akár a tigris; Will ökle nyomán jókora véraláfutás támadt az arcán, de oda se bagózott. Néha olyan, mint egy ötéves gyerek – amikor megkóstolta például a kólát –, néha meg szomorú és komoly, mintha ötven is elmúlt volna. A szeme halványkék, a haja sötétszőke – jó volna, ha megmosná; mivelhogy igencsak mocskos, és a szaga arról árulkodik, hogy napok óta nem tisztálkodott.

– Laura...? Lara...? – szólalt meg Will.

– Lyra.

– Lyra... hol van a ti világotok? Hogy kerültél ide?

– Gyalog – vont vállat Lyra. – Tisztára ködös volt. Nem tudtam, hova megyek. Illetve annyit tudtam, hogy kifelé megyek a világomból. De ezt itt csak akkor láttam meg, amikor a köd felszállt. Akkor egyszer csak itt találtam magam.

– És miféle port emlegettél?

– Ja. A Por. Mindent meg kell tudnom róla. De ez a világ tisztára üres. Nincs kitől kérdezősködni. Már itt vagyok... Nemtom. Talán három napja. Vagy négy. És nincs itt egy lélek se.

– És mit akarsz megtudni a porról?

– Különleges Por – mondta kurtán a lány. – Nem olyan, mint a közönséges por. A daimón megint alakot váltott. Egy szempillantás alatt tengelicéből patkány lett, jókora, szénfekete, vörös szemű patkány. Will tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Neked is van daimónod – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a lány. – Csak éppen benned van.

Erre Will nem tudott mit válaszolni.

– Igenis van – folytatta Lyra. – Különben nem volnál ember. Hanem... félholt volnál. Láttunk egy srácot, akitől elvágták a daimónját. Te nem vagy olyan. Még ha nem tudsz róla, akkor is van. Először megijedtünk tőled, amikor megláttunk. Mintha valami kísértetféle volnál. De aztán láttuk, hogy nem is vagy az.

– Láttátok? Kik?

– Hát én meg Pantalaimon. Mi. A daimónod nincs külön tőled. Ő te vagy. Egy részed. Egymás részei vagytok. Nincs a ti világotokban senki, aki olyan, mint mi? Mindenki belül hordja a daimónját?

Will csak nézte kettejüket, a sovány, kék szemű lányt, karjában a fekete patkány daimónnal, és nagyon-nagyon magányosnak érezte magát.

– Fáradt vagyok. Lefekszem – mondta. – Itt maradsz ebben a városban?

– Nemtom. Muszáj többet megtudnom arról, amit keresek. Biztosan vannak itt is tudósok. Csak akad valaki, aki tud róla!

– De talán nem ebben a világban. Én egy Oxford nevű helyről kerültem ide. Ott rengeteg tudós van, ha épp olyanokat keresel.

– Oxford? – kiáltott fel a lány. – De hiszen én onnan jövök!

– Hát nálatok is van Oxford? Mert te nem a mi világunkból jössz, igaz?

– Hát persze hogy nem. De az én világomban is van Oxford. És mind a ketten angolul beszélünk, nem? Biztos sok más is hasonlít. Te hogy kerültél át? Valami hídon?

– Nem. Egy olyan ablakféle volt a levegőben.

– Mutasd meg. Will megrázta a fejét.

– Most nem. Aludni akarok. Különben is éjszaka van.

– Hát akkor mutasd meg holnap reggel!

– Rendben, megmutatom. De nekem is van dolgom. A tudósaidat keresd meg egyedül.

– Nem nagy ügy – mondta Lyra. – Ismerem a tudósokat, akár a tenyeremet. Will összerakta a tányérokat és felállt.

– Én főztem, te mosogatsz.

– Mosogassak? – nézett rá hitetlenül Lyra. – Minek? Van elég tiszta edény! Különben sem vagyok cseléd. Tudod, mikor fogok mosogatni!

– Jó, akkor nem mutatom meg, hol juthatsz át.

– Majd megtalálom magam.

– Azt ugyan keresheted. Száz évig se találsz rá. Figyelj. Nem tudom, meddig maradhatunk itt. Ennünk muszáj, hát megesszük, amit itt találunk, de utána rendet rakunk és kitakarítunk, mert úgy való. Szépen el fogsz mosogatni. Nem hagyhatunk magunk után disznóólat. Most lefekszem. A másik szobában. Majd reggel találkozunk.

Bement, ujjával meg a foltozott szatyorból kihalászott fogkrémmel megmosta a fogát, a széles ágyra zuhant, és a következő pillanatban már aludt is.

Lyra kelletlenül behordta az edényt a konyhába, a csap alá tartotta, és addig dörzsölte egy ronggyal, amíg tisztának nem látszott. Ugyanezt elvégezte az evőeszközzel is, de a serpenyőnél már nem működött a dolog, hát keresett egy darab szappant, és azzal dörzsölte, amíg valamennyivel tisztábbnak nem látszott. Azután egy másik ronggyal eltörölgetett mindent, és szép rendesen lerakta a szárítótálcára.

Megint megszomjazott, meg aztán szívesen próbálkozott volna újra a konzervnyitással. Felpattintott még egy kólát, és felvitte. Will ajtaja előtt hallgatózott, de nem hallott semmit. Lábujjhegyen beosont a másik szobába, és párnája alól kiszedte az aletiométert.

Nem kellett Will közelében lennie, hogy kérdezzen felőle, de mindenképpen meg akarta nézni, hát olyan halkan fordította el a kilincset, ahogy csak tudta, és belopózott a fiú szobájába.

Egy tengerparti lámpa éppen bevilágított a szobába. A mennyezetről visszaverődő fényben Lyra lenézett az alvó fiúra. Álmában összevonta a szemöldökét, arcán veríték fénylett. Erős, izmos, nem sokkal idősebb őnála, de látszik, hogy erőteljes férfi lesz belőle egyszer. Mennyivel könnyebb volna, ha látható lenne a daimónja! Vajon milyen formát öltene, és vajon megállapodott-e már? Akármilyen, a természete nyilván vad, de udvarias és – boldogtalan.

Lyra az ablakhoz osont. Az utcai lámpa fényénél gondosan beállította az aletiométert, és gondolatait kérdéssé formálta. A tű körbelendült a számlapon, meg-megállt, majd megint nekilendült, olyan sebesen, hogy alig bírta követni. Ki ez a fiú? – kérdezte Lyra. Barát vagy ellenség?

És az aletiométer válaszolt: Gyilkos.

A válasz láttán Lyra megkönnyebbült. A fiú tud ennivalót szerezni, és meg fogja mutatni, hogyan érheti el Oxfordot. Ezek hasznos tulajdonságok, de attól még lehet megbízhatatlan vagy gyáva. Egy gyilkos viszont méltó útitárs. Olyan biztonságban érezte magát, mint Iorek Byrnisonnal, a páncélos medvével. Behajtotta a nyitott ablakon a zsalut, hogy a reggeli nap ne tűzzön a fiú arcára, aztán lábujjhegyen kiosont a szobából.

2.

Boszorkányok között

– SERAFINA PEKKALA, a boszorkány – aki kiszabadította Lyrát és a többi gyereket a bolvangari kísérleti állomásról és Svalbard szigetére röpítette – igen nagy gondban volt. A légköri zavarok, amelyek Lord Asrielnek a svalbardi száműzetéséből való menekülését követték, Serafinát és társnőit messzire röpítették a szigetről, sok-sok mérföldnyire a befagyott tenger fölé. Néhányuknak sikerült megmaradnia Lee Scoresby, a texasi aeronauta sérült léggömbjénél, de maga Serafina magasra hányódott a ködrétegekben, melyek nyomban begördültek a nyíláson, amit Lord Asriel kísérlete vágott az égbolton.

Mire megint irányítani tudta röptét, Lyra volt az első gondolata; semmit sem tudott ugyanis a bitorló medvekirály meg az igazi, Iorek Byrnison közötti párviadalról, sem arról, hogy utána mi történt Lyrával.

Keresni kezdte hát; felhőfenyőágán átrepült a felhős, arannyal árnyalt levegőn, daimónja, Kaisa, a szürke lúd társaságában. Visszafelé szálltak, Svalbard irányába, órák hosszat lebegtek a különös fényekkel-árnyakkal zsúfolt égbolt alatt. Abból, ahogyan a nyugtalanító fény villózott a bőrén, Serafina Pekkala tudta, hogy egy másik világból származik.

Kis idő elteltével megszólalt Kaisa:

– Oda nézz! Egy boszorkány daimón! Eltévedt...

Serafina Pekkala átnézett a ködgomolyokon, és meglátott egy küszvágó csért: körözött, rikoltozott a párás fénypászmák között. Megfordultak és a madár felé repültek. Közeledtükre riadtan felszökkent, de Serafina Pekkala a barátság jelét mutatta, és a madár lehuppant melléjük.

– Melyik nemzetségből vagy? – kérdezte Serafina Pekkala.

– Taymyrból – válaszolta a madár. – A boszorkányomat elfogták. .. A társainkat elkergették! Eltévedtem...

– Ki fogta el a boszorkányodat?

– Az a nő a majom daimónnal, Bolvangarból... Segíts! Segíts nekünk! Úgy félek!

– A nemzetséged szövetségben volt a gyermekvágókkal?

– Igen, amíg rá nem jöttünk, mit művelnek... A bolvangari csata után elkergettek bennünket, de a boszorkányomat elfogták. .. Egy hajón tartják fogva... Mit tehetek? Hív engem, és én nem találom! Ó, segíts, kérlek, segíts!

– Csönd! – szólt Kaisa, a lúd daimón. – Figyelj, mi van odalent. Alacsonyabbra siklottak, és feszülten figyeltek. Serafina Pekkala hamarosan kivette egy gázmotor lüktetését, amelyet eltompított a köd.

– Ilyen ködben nem lehet hajót kormányozni – mondta Kaisa. – Mit művelhetnek?

– Ez kisebb, mint a hajómotor – mondta Serafina Pekkala. És ebben a pillanatban új hang hallatszott, más irányból: mély, kegyetlen, rezgő dobogás, mintha irdatlan tengeri szörny szólna a mélységből. Néhány másodpercig harsogott, azután hirtelen elhallgatott.

– A hajó ködkürtje – mondta Serafina Pekkala.

Körözve a víz fölé szálltak, és keresték a motor hangját. Hirtelen rátaláltak, mert nem minden ködfolt volt egyformán sűrű, és a boszorkány épp idejében szökkent el szem elől, amikor egy motoros bárka pöfögött át lassan a nyirkos lég pamatain. Lassú, olajos tajtékot vert, mintha a víz lusta volna, hogy felemelkedjen.

Odafent körbelendültek, a csér daimón valósággal tapadt hozzájuk, akár anyjához a gyermek, és figyelték, amint a kormányos igazít valamit az irányon, majd ismét felbődült a ködkürt. A bárka orrán a lámpás alig néhány méternyire világította csak meg előtte a ködöt.

– Azt mondtad, hogy vannak még boszorkányok, akik segítenek ezeknek? – kérdezte az elveszett daimóntól Serafina Pekkala.

– Azt hiszem, néhány renegát volgorszki boszorkány... hacsak ők is el nem menekültek – mondta a csér. – Mit akarsz csinálni? Megkeresed a boszorkányomat?

– Meg. De te maradj most Kaisával.

Serafina Pekkala leröppent a motoros bárka felé, és leszállt a pultra, éppen a kormányos mögött. Annak a sirály daimónja felrikoltott, és a férfi hátranézett.

– Hát te aztán nem sietted el a dolgot, mi? – mordult fel. – Na nyomás, szállj fel és vezess be minket a kikötőbe.

Serafina Pekkala nyomban felszállt. A csel bevált; még segít nekik néhány boszorkány, és a kormányos őt is közülük valónak vélte. A kikötő bal felé esik, emlékezett, és a kikötői fény vörös. Addig keresgélt a ködben, míg alig százméternyire meg nem pillantotta a párás fényt. Visszaröppent, a bárka fölött lebegve irányította a kormányost, aki csigatempóra lassított, és bevitte a bárkát a vízvonal fölött függő hágcsóhoz. A kormányos kiáltott, egy tengerész kötelet dobott le, egy másik sietve lekúszott a hágcsón, hogy a kötelet a bárkához erősítse.

Serafina Pekkala felröppent a hajó korlátjához, és a mentőcsónakok árnyékába húzódott. Más boszorkányt nem látott, de nyilván az égen járőröznek; Kaisa tudni fogja, mi a dolga.

Odalent egy utas éppen elhagyta a bárkát, és felmászott a hágcsón. Bundába burkolózott, a fején csuklya. Alig ért a fedélzetre, egy aranymajom daimón szökkent könnyedén a korlátra, és körülnézett. Fekete szeméből csak úgy sugárzott a rosszindulat. Serafinának elakadt a lélegzete: a bundába burkolózott alak Mrs. Coulter volt.

Egy fekete ruhás férfi sietett eléje a fedélzeten, aztán körülnézett, mintha még valakit várna.

– Lord Boreal... – kezdte.

Mrs. Coulter azonban félbeszakította.

– Máshová ment. Elkezdték már a kínzást?

– Igen, Mrs. Coulter – hangzott a válasz –, csakhogy...

– Azt mondtam, várjanak! – förmedt rá az asszony. – Engedetlenkednek?! Úgy látom, nincs kellő fegyelem ezen a hajón.

Hátralökte csuklyáját. Serafina Pekkala jól látta az arcát a sárga fényben: büszke, szenvedélyes, és – a boszorkány szemében – oly fiatal.

– Hol a többi boszorkány? – tudakolta Mrs. Coulter.

– Elmentek, madame – felelt a fekete ruhás férfi. – Hazamenekültek.

– De egy boszorkány hozta be a bárkát – mondta Mrs. Coulter. – Az hová lett? Serafina hátrahúzódott; a bárka kormányosa nyilván nem értesült a dolgok legújabb állásáról. A pap zavartan körülnézett, de Mrs. Coulter túlságosan türelmetlen volt, futó pillantást vetett a fedélzetre, megrázta a fejét, és daimónjával besietett a nyitott ajtón, ahonnan sárga fény áradt. A férfi követte. Serafina Pekkala körülnézett, hogy megállapítsa helyzetét.

Egy ventilátor mögött rejtőzött a fedélzet egy keskeny részén, a korlát és a hajó központi parancshídháza között; ezen a szinten, a híd és a hajókémény között volt a szalon, amelynek valódi ablakai, nemcsak ökörszemablakok nyíltak három oldalon. Oda mentek be amazok az imént. A ködgyöngyös korlátra fény hullott az ablakokból, halványan megvilágítva az előárbocot meg a vitorlavászonnal letakart hombárszádot. Minden csuromvizes volt, és lassan merevvé fagyott. Serafinát senki sem láthatta búvóhelyén, de ha ő akar többet látni, elő kell merészkednie.

Ez már baj. A felhőfenyőágával elmenekülhet, a késével meg az íjával harcolhat. A fenyőágat a ventilátor mögé rejtette, és végigsurrant a fedélzeten, az első ablakig. Azt pára fedte, nem lehetett belátni, és hangokat sem hallott. Megint visszahúzódott az árnyékba.

Egyetlen dolgot tehet; nem szívesen vállalkozott rá, mert roppant kockázatos, és nagyon kimerülne tőle – de nem volt választása. Egy bizonyos varázslattal láthatatlanná teheti magát. A teljes láthatatlanság persze lehetetlen: ez lelki mágia, egyfajta erőltetett szemérem, aminek révén a varázslat művelője nem lesz láthatatlan, csak éppen nem veszik észre. Ha kellő erőfeszítéssel tartani tudja ezt az állapotot, átmehet egy zsúfolt szobán, vagy lépkedhet egy magányos utas oldalán, és nem veszik észre.

Összpontosította hát akaratát, hogy elhárítsa magáról a figyelmet. Jó néhány percbe beletelt, mire elégedett volt az eredménnyel. Kipróbálta: kilépett búvóhelyéről, és odaplántálta magát egy tengerész elé, aki egy szerszámosládával közeledett a fedélzeten. A férfi félre lépett, hogy kikerülje, de egyeden pillantást sem vetett rá. Nagyszerű.

Serafina Pekkala a fényesen kivilágított szalon ajtajához lépett, benyitott – a helyiség üres volt. A külső ajtót nyitva hagyta, hogy szükség esetén kimenekülhessen. A helyiség túlsó végében is ajtót látott, amely a hajó mélyére vezető lépcsőre nyílt. Lement, és keskeny folyosón találta magát, amelyen fehérre mázolt csövek futottak végig, és fentről anbárlámpa fénye világította meg. A folyosó egyenesen vezetett a hajótest hosszában, két oldalán ajtók nyíltak. Csendben végigment a folyosón; fülelt, amíg hangokat nem hallott. Úgy hangzott, mintha éppen valamilyen tanácskozás folyna. Benyitott, belépett.

Tucatnyian ültek körül egy nagy asztalt. Egyik-másik szórakozott pillantást vetett Serafina Pekkalára, de menten el is felejtette. A boszorkány csendesen megállt az ajtó mellett, és figyelt. Az ülésen egy bíborosi talárt viselő idősebb férfi elnökölt, a többi is papfélének látszott. Mrs. Coulter volt az egyetlen nő. Bundáját a széke támlájára vetette, arca kipirult a hajó gyomrának melegében. Serafina Pekkala figyelmesen körülnézett, és még valakit megpillantott: egy keskeny arcú férfi, béka daimónnal, egy bőrkötésű könyvekkel és elsárgult papírok halmával megrakott asztalnál ült. Talán írnok vagy titkár, gondolta a boszorkány, míg meg nem látta, hogy a férfi feszülten figyel egy aranyműszert, ami olyan, mint valami óriási zsebóra vagy iránytű, és minden percben feljegyzi, amit a műszer mutat. Azután kinyitja valamelyik könyvet, nagy gonddal fürkészi a tárgymutatót, majd amikor megtalálja a keresett adatot, leírja, aztán visszatér a műszerhez.

Serafina Pekkala megint az asztalnál ülőkre pillantott, mert fülét megütötte a „boszorkány" szó.

– Tud valamit a gyermekről – mondta az egyik pap. – Bevallotta. Valamennyi boszorkány tud valamit róla.

– Én azon tűnődöm, vajon Mrs. Coulter mit tud – szólalt meg a bíboros. – Vajon van-e valami, amit már el kellett volna mondania nekünk?

– Beszéljen világosabban – mondta fagyosan Mrs. Coulter. – Ne feledje, eminenciás uram, hogy nő vagyok, tehát nem olyan csavaros eszű, mint az egyházi méltóságok. Mi volna az az igazság, amit tudnom kellene a gyermekről? A bíboros jelentőségteljesen hallgatott. Szünet támadt. Majd egy másik pap szólalt meg, szinte mentegetőzve:

– Úgy tűnik, hogy létezik valamiféle jóslat. A gyermekre vonatkozik. Valamennyi jel megfelel. Először is a születésének körülményei. A gyiptusok is tudnak róla valamit – boszorkányolajat és láptüzet emlegetnek –, ezért tudta elvezetni őket Bolvangarba. Azután ott van a megdöbbentő cselekedet, hogy letette Iofur Raknisont, a medvekirályt – nem mindennapi gyermek. Pavel testvér talán többet is mondhatna róla...

Az aletiométert tanulmányozó keskeny arcú férfira pillantott. Az pislogott, megdörzsölte a szemét, és Mrs. Coulterre nézett.

– Mint tudják, ez az egyetlen aletiométer maradt meg, eltekintve attól, amelyik a gyermek birtokában van – mondta. – A többit a Magisztérium parancsára megszerezték és megsemmisítették. Ebből a műszerből azt tudom meg, hogy a gyermek az övét a Jordan-kollégium Mesterétől kapta. Ő maga is megtanulta, hogyan kell leolvasni, és a jelek könyve nélkül is tudja használni. Ezt el sem hinném, ha az aletiométer nem volna csalhatatlan, hiszen a műszert a könyvek nélkül lehetetlen használni. Szorgos tanulmányozás évtizedei után juthatunk csak el az ismeret bármilyen fokára. A gyermek a megszerzésétől számított néhány héten belül már tudta olvasni, és most szinte tökéletesen ura a műszernek. Semmiféle emberi tudóshoz nem hasonlítható.

– És hol van most a gyermek, Pavel testvér? – kérdezte a bíboros.

– A másik világban – felelt a keskeny arcú férfi. – Elkéstünk.

– A boszorkány tudja! – vágott közbe egy másik férfi, akinek pézsmapatkány daimónja szüntelenül egy ceruzát rágott.

Minden egybevág, csak a boszorkány vallomása hiányzik! Azt tanácsolom, vessük ismét alá a kínzásnak!

– Miféle jövendölésről beszélnek? – tudakolta ingerülten Mrs. Coulter. – Hogy merészelik elhallgatni előlem?

Látható volt, hogy hatalma van fölöttük. Az aranymajom vészjóslóan nézett körül, és egyikük sem tudta viszonozni a pillantását.

A bíborosnak egyetlen arcizma sem rezdült. Daimónja, egy arapapagáj, felemelte lábát és megvakarta a fejét.

– A boszorkány valami különlegesre utalt – mondta a bíboros. – Megértem a jelentését, de alig merem elhinni. Ha igaz, a legszörnyűbb felelősséget rója ránk, amivel ember valaha szembenézett. De ismét kérdezem önt, Mrs. Coulter – mit tud ön a gyermekről és az apjáról?

Mrs. Coulter arca krétafehérre sápadt dühében.

– Hogy mer engem faggatni? – vetette oda. – És hogy meri elhallgatni előlem, amit megtudtak a boszorkánytól? És végül, hogy meri feltételezni, hogy valamit elhallgatok maguk elől?! Gondolja, hogy én a gyermek oldalán állok? Avagy talán azt gondolja, hogy a gyermek apjának az oldalán? Talán úgy véli, engem is kínzásnak kellene alávetni, mint a boszorkányt. Nos, mindannyian az ön parancsnoksága alá tartozunk, eminenciás uram. Csak csettintenie kell, és engem máris darabokra tépnek. De ha minden egyes porcikámat átkutatják, választ akkor sem találnak, mert én semmit sem tudok arról a jóslatról, az égvilágon semmit. És követelem, hogy maguk mondják el, amit maguk tudnak. Az én gyermekem, a tulajdon gyermekem, aki bűnben fogant és szégyenben született, de mégis az én gyermekem, és maguk elhallgatják előlem, amit jogom van tudni!

– Kérem, kérem – szólt közbe idegesen egy másik pap. – Kérem, Mrs. Coulter; a boszorkány még nem beszélt; többet fogunk megtudni tőle. Sturrock bíboros szerint a boszorkány csak utalt rá.

– És ha a boszorkány nem fedi fel? – tudakolta Mrs. Coulter. – Akkor mi lesz? Majd találgatunk, igaz? Borzongunk és lapulunk és találgatunk?

– Nem – mondta Pavel testvér –, mivel éppen ezt a kérdést fogom feltenni az aletiométernek. Megkapjuk a választ, vagy a boszorkánytól, vagy a jelképek könyvéből.

– És meddig tart ez?

A szerzetes fáradtan felhúzta a szemöldökét.

– Sokáig. Mérhetetlenül bonyolult kérdés.

– De a boszorkány azonnal megválaszolná – mondta Mrs. Coulter.

Felállt. Mintegy iránta való tiszteletből felálltak a férfiak is. Csak a bíboros és Pavel testvér maradt ülve. Serafina Pekkala hátrahúzódott, vad igyekezettel próbált észrevétlen maradni. Az aranymajom a fogát vicsorgatta, csillogó szőrének minden szála égnek meredt.

Mrs. Coulter a vállára lendítette.

– Hát menjünk, és kérdezzük meg – mondta.

Sarkon fordult és kiviharzott a folyosóra. A férfiak sietve követték, egymást lökdösve, taszigálva furakodtak ki Serafina Pekkala mellett, akinek épp annyi ideje maradt, hogy félrehúzódjon. Agyában kergették egymást a gondolatok. Utolsónak a bíboros hagyta el a helyiséget.

Beletelt néhány másodpercbe, míg Serafina összeszedte magát, mert izgalmában kezdett láthatóvá válni. Azután követte a papokat, végig a folyosón, egy kisebb, sivár, fehér és meleg helyiségbe, ahol mindannyian a közepén levő szörnyű látvány köré csoportosultak: acélszékhez kötözött boszorkány volt, szürke arcán gyötrelem tükröződött, lába törötten csavarodott.

Mrs. Coulter fölébe hajolt. Serafina az ajtó mellé plántálta magát, de tudta, hogy nem maradhat sokáig láthatatlan; túlságosan nehéz lenne.

– Beszélj a gyermekről, boszorkány – mondta Mrs. Coulter.

– Nem.

– Szenvedni fogsz.

– Már eleget szenvedtem.

– Ó, ne hidd. Még annál is komiszabb szenvedés vár rád. Ennek a mi egyházunknak ezeréves gyakorlata van. A végtelenségig nyújthatjuk a szenvedésedet. Beszélj a gyermekről – mondta Mrs. Coulter, lenyúlt, és eltörte a boszorkány egyik ujját. Az elpattant, akár a faág.

A boszorkány felsikoltott, és egy pillanatra Serafina Pekkala mindenki számára láthatóvá vált, és egy-két pap rá is nézett, zavartan, félve; de aztán Serafina összeszedte magát, azok pedig visszafordultak a kínzáshoz.

– Ha nem válaszolsz, eltöröm még egy ujjadat. Azután megint egyet. Mit tudsz a gyermekről? Halljam.

– Jó, jó! Kérem, hagyja abba!

– Akkor válaszolj.

Újabb szörnyű roppanás, és ezúttal zokogás tört ki a boszorkányból. Serafina Pekkala alig bírta fegyelmezni magát. Azután sikoltva törtek elő a szavak:

– Nem, nem! Könyörgök, hagyják abba! Mindent elmondok! A gyermek, akinek el kellett jönnie... A boszorkányok előbb tudták, kicsoda ő, mint ahogy maguk... Megtudtuk a nevét...

– Ismerjük a nevét. Milyen névről beszélsz?

– A valódi nevéről! A sorsa nevéről!

– Mi az a név? Mondd meg! – rivallt rá Mrs. Coulter.

– Nem... nem...

– És hogyan? Hogyan tudtátok meg?

– Próbatétellel... Ha ki tudott választani sok közül egy bizonyos felhőfenyőágat, akkor ő az eljövendő gyermek, és meg is történt a konzulunk házánál Trollesundban, amikor a gyermek odament a gyiptusokkal... A gyermek a medvével...

A hangja elhalt.

Mrs. Coulter türelmetlenül felkiáltott, újabb hangos ütés, újabb nyögés.

– Mi volt a jövendölés ezzel a gyermekkel kapcsolatban? – folytatta Mrs. Coulter. Érces hangját szenvedély fűtötte. – És mi az a név, ami megvilágítja a sorsát?

Serafina Pekkala közelebb lépett, befurakodott a boszorkány körül tömörülő férfiak közé, de egyikük sem érezte a jelenlétét. Véget kell vetnie a boszorkány szenvedésének, méghozzá hamar. De végtelen erőfeszítésébe került, hogy láthatatlan maradjon. Reszketett, amikor előhúzta dereka mellől a kést.

A boszorkány zokogott.

– Ő az, aki már régen is eljött, és azóta gyűlölitek és féltek tőle! És most eljött megint, és nem találjátok... Ott volt Svalbardon... ott volt Lord Asriellel, és elveszítettétek. Elmenekült, és ő lesz a...

Mielőtt azonban befejezhette volna a mondatot, zavar támadt.

A nyitott ajtón át beröpült egy csér, félőrülten a rettegéstől, törött szárnyával csapkodott, ahogy a padlóra zuhant, aztán megint felvergődött, és a megkínzott boszorkány keblére vetette magát, hozzásimult, hízelkedve csipogott, a boszorkány pedig elkínzottan felkiáltott:

– Yambe-Akka! Gyere értem, gyere értem!

Senki sem értette, csak Serafina Pekkala. Yambe-Akka az istennő, aki eljön a haldokló boszorkányokért.

És Serafina elkészült. Egyszeriben láthatóvá vált, és boldog mosollyal előrelépett, mert Yambe-Akka boldog és vidám, és a látogatása örömünnep. A boszorkány meglátta, feléje fordította könnyáztatta arcát, és Serafina lehajolt, hogy megcsókolja, és kését gyengéden a boszorkány szívébe mártotta.

A csér daimón párás szemmel felpillantott és eltűnt.

És most Serafina Pekkalának ki kellett verekednie magát a helyiségből.

A férfiak döbbenten, hitetlenül bámultak, de Mrs. Coulter rögtön magához tért.

– Fogjátok el! Ne hagyjátok elmenni! – kiáltotta, de Serafina már az ajtónál volt, felajzott íjára nyílvesszőt illesztett. Meglendítette az íjat, egy másodperc sem telt bele, és kiröppent a nyíl, és a bíboros fuldokolva, rángatózva hevert a padlón.

Ki a folyosóra, a lépcsőhöz; megfordulni; újabb nyílvessző repül; és megint elesik egy férfi, és a hajót hangos harangszó veri fel. Fel a lépcsőn, ki a fedélzetre. Két matróz az útját állta.

– Lefelé! – rivallt rájuk Serafina Pekkala. – A fogoly kiszabadult! Hozzatok segítséget!

Ez megzavarta őket, tétován álltak egy pillanatig, de ez elegendő volt Serafinának, hogy átcsusszanjon mellettük, és előkapja a ventilátor mögül a felhőfenyőágat.

– Lőjétek le! – kiáltott hátulról Mrs. Coulter hangja, és három puska sült el, és a golyók fémet értek, és a ködbe pattantak, ahogy Serafina a felhőfenyőágra szökkent és fel a levegőbe, sebesen, akár a nyílvesszői. A következő pillanatban már biztonságosan beburkolta a köd, s ekkor a szürke pamatokból egy nagy szürke lúd bontakozott ki, és Serafina mellé szegődött.

– Hová? – kérdezte.

– El innen, Kaisa, messzire – mondta a boszorkány. – Hogy ezeknek a szagát se érezzem többé.

Valójában nem tudta, hová menjen, mitévő legyen. De egyet bizonyosan tudott: hogy a tegezében van egy nyílvessző, amelynek Mrs. Coulter torka lesz a céltáblája.

Délnek kanyarodtak, el ettől a ködben párálló, zavaró másik világtól, s ahogy repültek, Serafina gondolataiban egyre világosabban formálódott a kérdés: mit művel Lord Asriel?

Mivelhogy a világot felforgató valamennyi eseménynek az ő rejtélyes tevékenységében rejlik az eredete.

Az volt csupán a gond, hogy Serafina ismereteinek szokásos forrásai mind természetesek. Nyomon tudott követni minden állatot, megfogni bármilyen halat, felkutatni a legritkább bogyókat; kiolvasta a jelentést a nyuszt zsigereiből, kihámozta a sügér pikkelyei rejtette bölcsességet, megfejtette a sáfrány virágporának üzenetét – ám ezek a természet gyermekei, és természeti igazságokat súgtak.

Ha Lord Asrielről akar többet megtudni, máshoz kell fordulnia. Trollesund kikötőjében konzuljuk, doktor Lanselius, fenntartotta kapcsolatait a férfiak és nők világával, és Serafina Pekkala odarepült a ködön át, hogy megtudja, amit lehet. Nem ment azonnal a konzul házához, a kikötő fölött körözött, ahol ködfoszlányok szálltak, akár a szellemalakok a jeges víz felett, és nézte, amint a révkalauz bevezet egy afrikai felségjelet viselő hatalmas hajót. Több más hajó horgonyozott a kikötőben. Még soha ennyit nem látott.

Ahogy rohamosan sötétedett, Serafina Pekkala leröppent, és a konzul kertjében ért földet. Megkoppintotta az ablakot, és maga doktor Lanselius nyitott ajtót, ujját az ajkára illesztette.

– Üdvözlöm, Serafina Pekkala – szólt. – Jöjjön be gyorsan. De jobb lesz, ha nem marad sokáig. – Székkel kínálta a kandalló mellett, és az utcai ablakon kikémlelt a függönyön át. – Megkínálhatom egy pohár borral?

Serafina Pekkala iszogatta az aranyszínű tokajit, és elmondta, mit látott-hallott a hajón.

– Mit gondol, megértették, amit a gyermekről mondott? – kérdezte a konzul.

– Nem egészen, azt hiszem. De annyit tudnak, hogy a gyermek fontos személy. Attól az asszonytól pedig félek, doktor Lanselius. Meg fogom ölni, valószínűleg, de akkor is félek tőle.

– Igen – bólintott a konzul. – Én is.

És Serafina figyelmesen hallgatta, amit a konzul mesélt a városszerte elterjedt híresztelésekről. A szóbeszéd homályából néhány tény vált ki világosan.

– Azt beszélik, hogy a Magisztérium minden eddiginél nagyobb hadsereget toboroz, és ez még csak az előőrs. És a katonaságról is kellemetlen hírek járják, Serafina Pekkala. Hallottam Bolvangarról, arról, hogy ott mit művelnek: elvágják a gyermekektől a daimónjukat – a legnagyobb gonosztett, amiről valaha hallottam –, és állítólag vannak harcosok, akik ugyanezen a kezelésen estek át. Ismeri a zombi szót? Nem félnek semmitől, mert nincs lelkük. Itt a városban is akad belőlük néhány. A hatóságok rejtegetik őket, de a hír elterjedt, és a városlakók rettegnek.

– És mi van a többi boszorkánynemzetséggel? – kérdezte Serafina Pekkala. – Van-e híre róluk?

– Legtöbben visszatértek a hazájukba. Valamennyi boszorkány azt várja, Serafina Pekkala, a szívükben félelemmel, hogy mi történik legközelebb.

– És mit hallani az egyházról?

– Teljes a zavar. Fogalmuk sincs róla, mik Lord Asriel szándékai.

– Nekem sem – mondta a boszorkány –, még csak el sem tudom képzelni. Ön mit gondol, doktor Lanselius? Mi a szándéka?

A konzul gyengéden megvakargatta kígyó daimónja fejét.

– Tudós ember – szólalt meg kis hallgatás után de nem a tudomány az uralkodó szenvedélye. Nem is a politika. Egy alkalommal találkoztam vele, heves és energikus embernek ítéltem, de nem zsarnok. Nem hinném, hogy uralkodásra vágyik... Nem tudom, Serafina Pekkala. Talán a szolgája tudna magának mondani valamit. Thoroldnak hívják, ő is Lord Asriellel raboskodott a svalbardi házban. Érdemes lenne odalátogatnia, hátha ő mondhat valamit, de persze az sem lehetetlen, hogy Thorold átkelt a gazdájával a másik világba.

– Köszönöm. Jó gondolat... Meg is teszem. Máris indulok. Elköszönt a konzultól, és felröppent a csaknem teljes sötétségben, hogy csatlakozzon Kaisához a felhők között.

Keserves útja volt Serafinának észak felé. Kavargott körülötte a világ. A sarki népek között kitört a pánik, az állatokat is megvadította a gomolygó köd, a mágneses zavarok; a jég az évszakra nem jellemző módon repedezett, még a talaj is háborgott. Mintha maga a földgolyó, az altalaj máskor állandóan fagyott rétege ébredezne hosszú, dermedt álmából.

Ebben a káoszban, ahol a kísérteties fény hirtelen dárdái lövelltek át a tornyosuló ködön, majd tűntek el éppoly hirtelen, ahol a pézsmatulkok csordáit elfogta a vágy, hogy délnek ügessenek, csak azért, hogy azon nyomban nyugatnak, majd megint északnak száguldjanak, ahol a ludak zárt kötelékben repülő, gágogó csoportokra szakadoztak az ingó-hasadozó mágneses mezők mentén, Serafina Pekkala északnak irányította felhőfenyőgallyát a Svalbard jégmezőin álló ház felé.

Ahol Thoroldra, Lord Asriel szolgájára bukkant, aki épp egy csapat szirti rémmel viaskodott.

A mozgást már messziről látta, denevérszárnyak csapkodása, gonosz rikácsolás verte fel a havas udvart, s egyetlen, szőrmébe burkolt alak tüzelt puskájával az örvénylő szárnyak közepébe, ösztövér kutya daimónja vicsorogva kapkodott az alacsonyabbra ereszkedő ronda teremtmények után.

Serafina nem ismerte a férfit, de a szirti rém örök ellenség. Kanyart írt le a levegőben, és tucatnyi nyílvesszőt eresztett a kavargás közepébe. A banda rikácsolva rebbent szét, megpillantva az új ellenséget, és kuszán menekült. A következő pillanatban néptelen volt az ég, a szirti rémek kárálása a távoli hegyeken vert visszhangot, azután minden elcsendesedett.

Serafina leröppent az udvar összetaposott, vérrel befröcskölt havára. A férfi hátralökte csuklyáját, de a puskáját nem eresztette le, hiszen a boszorkány ellenség lehet. Serafina egy idősebb, hosszú képű, őszes, szilárd tekintetű férfival nézett szembe.

– Lyra barátja vagyok – mondta a boszorkány. – Remélem, válthatunk néhány szót. Nézd: leteszem íjamat.

– Hol van a gyermek? – kérdezte a férfi.

– Egy másik világban. Szívemen viselem a biztonságát. Tudnom kell, mit csinál Lord Asriel.

A férfi leeresztette karabélyát.

– Kerüljön beljebb. Nézze: leteszem a puskámat.

Miután a formaságoknak kölcsönösen eleget tettek, bementek a házba. Kaisa odafent körözött, őrködött. Thorold kávét főzött, Serafina pedig elmesélte, hogyan került kapcsolatba Lyrával.

– Önfejű gyermek – mondta Thorold, amikor a naftalámpa fényénél a tölgyfa asztalnál ültek. – Évente láttam, amikor őlordsága a kollégiumába látogatott. Kedveltem a gyermeket. De hogy mi a helye a dolgok nagyobb rendjében, azt nem tudom.

– Mit tervezett Lord Asriel?

– Csak nem gondolja, hogy az orromra kötötte? Én a szolgája vagyok, semmi több. Tisztítom a ruháit, főzök rá, rendben tartom a házát. Egy-két dolog rám ragadt, amióta őlordságát szolgálom, de csak véletlenül. Rám sem bízna több titkot, mint a teáscsészéjére.

– Akkor mondd el, mi az az egy-két dolog, ami véletlenül rád ragadt – biztatta Serafina.

Thorold idősödő ember volt, de egészséges, életerős, és hízelgett neki ennek a szép fiatal teremtésnek az odaadó figyelme. Persze volt annyi esze, hogy tudja, a figyelem nem annyira neki szól, mint annak, amit tud, és becsületes ember lévén nem nyújtotta a kelleténél hosszabbra a mondókáját.

– Nem tudnám pontosan megmondani, mit csinál – kezdte –, mert a filozófiai részletekhez nem értek. De azt tudom, mi hajtja őlordságát, ha ő nem tudja is, hogy tudom. Száz meg száz apró jelből látom. Igazítson ki, ha tévednék, de ugye a boszorkányok más isteneket imádnak, mint mi, igaz?

– Igen. Igaz.

– De ismeri a mi istenünket? A templombéli Istent, akit Fensőbbségnek neveznek?

– Igen, ismerem.

– No, Lord Asriel sosem állhatta az egyház tantételeit, már ahogy mondják. Valami undorféle suhant át az arcán, valahányszor a szentségekről folyt a szó, meg a vezeklésről, megváltásról, miegymásról. A mi népünknél halálos bűn ellene mondani az egyháznak, de amióta csak ismerem Lord Asrielt, lázadást hordoz a szívében, ezt az egyet bizonyosan tudom.

– Lázadást? Az egyház ellen?

– Úgy valahogy. Egy időben harcra is gondolt, de aztán arról lemondott.

– Miért? Annyira erős az egyház?

– Az ugyan meg nem állíthatná a gazdámat – ingatta fejét az öreg szolga. – Lehet, hogy furának találja, amit most mondok, Serafina Pekkala, de jobban ismerem én a gazdámat, mint bármilyen feleség ismerhetné a férjét, anya a gyermekét. Kis híján negyven éve szolgálom. A gondolatai magasába nem tudom követni, de hogy merre tart, azt látom, még ha magam nem tudok is lépést tartani vele. Aligha azért mondott le a lázadásról, mert az egyház túlságosan erős – hanem mert túlságosan gyenge, nem érdemes hadakozni ellene.

– Akkor hát mit csinál?

– Szerintem magasabb rendű háborún töri a fejét. A leges-legmagasabb hatalom ellen készül lázadni. Magának a Fensőbbségnek a lakhelye után kutat, s ha megtalálja, lerontja. Én legalábbis úgy gondolom. A szívem szakad bele, madame. Gondolni se merek rá. De egyebet nemigen tudok kihámozni abból, amit művel. Serafina hallgatott néhány pillanatig, emésztette a hallottakat. Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Thorold folytatta:

– No persze, aki ilyen nagy dolgokon töri a fejét, az magára vonja az egyház haragját. Hisz nagyobb istenkáromlást elképzelni sem lehet, azt mondanák. Egy szempillantás alatt a Konzisztóriumi Bíróság elé idéznék, és menten kimondanák rá a halálos ítéletet. Én erről még sohasem szóltam, és befogom a számat ezután is; kegyednek se mernék beszélni, ha nem volna boszorkány, akit nem érhet utol az egyház hatalma; de akármelyik oldaláról nézem a dolgot, csak ezt tudom kisütni belőle. A gazdám megkeresi a Fensőbbségét, és ha megtalálja, megöli.

– Lehetséges volna? – kérdezte Serafina.

– Sok lehetetlent művelt már életében Lord Asriel. Nem mondom, hogy nincsen, amit meg ne tudna tenni, de annyi biztos, Serafina Pekkala, hogy a gazdám tisztára őrült. Ha az angyaloknak nem sikerült, hogyan meri ember egyáltalán a fejébe venni a gondolatot?

– Angyalok? Mik azok az angyalok?

– Tisztára szellemi lények, mondja az egyház. A világ teremtése előtt néhány angyal fellázadt, és kivetették őket a mennyországból, egyenesen a pokolra. Nekik nem sikerült, érti, épp ez a lényeg. Nem tudták véghezvinni. Márpedig angyalok hatalma volt a kezükben. Lord Asriel pedig ember, az ereje emberi, semmi több. De a becsvágya határtalan. Meg meri tenni, amit más ember vagy asszony még elgondolni sem mer. És nézze csak, mit tett meg máris: felnyitotta az eget, utat nyitott egy másik világba. Van ember, aki ilyet művelt valaha is? Ki az, akinek ilyesmi egyáltalán megjárja az eszét? Hát egyik részem, Serafina Pekkala, azt mondja, hogy a gazdám őrült, gonosz, háborodott. De a másik részemmel azt gondolom: ő Lord Asriel; nem olyan, mint a többi ember. Talán... ha valaha lehetséges lesz, ő viszi véghez, és senki más.

– És te mit fogsz csinálni, Thorold?

– Itt maradok és várok, őrzöm a házat, míg vissza nem jön a gazdám, és mást nem parancsol, vagy amíg meg nem halok. És most én kérdezném ugyanezt kegyedtől, madame.

– Meg akarok győződni róla, hogy a gyermek biztonságban van – mondta Serafina Pekkala. – Lehetséges, hogy megint erre kell kerülnöm, Thorold. Jó tudni, hogy téged akkor is itt talállak.

– El se mozdulok innét – mondta az öreg.

Étellel kínálta a boszorkányt, de az nem fogadott el semmit, hanem elköszönt. Egy-két perc múltán utolérte lúd daimónját, és némán lebegtek, kerengtek a ködös hegyek fölött. Serafinát mélységesen felzaklatták a hallottak. Minden szál moha, minden jeges pocsolya, a hazai föld minden egyes muslicája akár a húron, játszott az idegszálain, és igyekezett visszatartani. Serafina félt.

Félt miattuk, de félt maga miatt is, mert tudta, hogy meg kell változnia; most emberi ügyekbe ártja magát, ez emberi dolog. Lord Asriel istene nem az övé. Vajon ő most emberivé válik? Vajon elveszíti boszorkány mivoltát?

Ha igen, egymagában nem képes erre.

– Hazafelé – szólalt meg. – Beszélnünk kell a nővéreinkkel, Kaisa. Magunk nem bírunk el ezekkel a nagy eseményekkel.

És a tornyosuló ködrétegeken át hazafelé száguldottak, az Enara-tó felé.

A tóparti erdős barlangokban nemcsak nemzetségük tagjaira bukkantak – ott volt Lee Scoresby is. Az aeronauta nagy erővel igyekezett a levegőben tartani léggömbjét, miután Svalbardon lezuhant, és a boszorkányok elvezették hazájukba, ahol Lee Scoresby nekiállt megjavítani a megrongálódott kosarat meg a gázzsákot.

– Örvendek, hogy látom, madame – üdvözölte Serafinát Lee Scoresby. – Van-e hír a kicsi lányról?

– Nincsen, Mr. Scoresby. Részt vesz a ma esti tanácskozásunkon, és segít megvitatni, mit tegyünk?

A texasi meglepetten hunyorgott, mert soha még ember nem vett részt boszorkánytanácskozáson.

– Nagy megtiszteltetés – mondta. – Nem lehetetlen, hogy volna egy-két javaslatom.

Egész nap jöttek a boszorkányok, mint fekete hópelyhek a vihar szárnyán, megtelt az égbolt lebegő selymekkel, felhőfenyőgallyaik tűlevelei felkavarták a levegőt. Az erdő olvadó haván vadászó vagy a jégtáblák közt halászó emberek hallották a ködön át a lég susogását, és ha tiszta lett volna az ég, és felnéznek, láthatták volna a szálló boszorkányokat, mint a sötétségnek a titokzatos áramlat sodorta foszlányait.

Estére száz meg száz tűzrakás világította meg a tó körüli fenyvest. A legnagyobb tüzet a gyűlés színhelyéül szolgáló barlang előtt rakták. Oda gyűltek vacsora után a boszorkányok. Serafina Pekkala középen ült, szőke haján kis piros virágokból font koszorú. Balján Lee Scoresby foglalt helyet, jobbján egy látogató: a lett boszorkányok királynője, Ruta Skadi.

Alig egy órája érkezett, Serafina nagy meglepetésére. Serafina szépnek látta Mrs. Coultert, rövid életű szépségnek; Ruta Skadi éppolyan szép volt, de a szépsége titokzatos, szinte kísérteties. Szellemekkel trafikált, és ez meg is látszott rajta. Elénk volt, szenvedélyes, nagy, fekete szemű; azt suttogták, maga Lord Asriel volt valamikor a szeretője. Súlyos arany fülkarikát viselt, göndör, fekete haján hótigrisfogakkal díszített koronát. Serafina daimónja, Kaisa, megtudta Ruta Skadi daimónjától, hogy a tigriseket maga Ruta Skadi ölte meg, a tatár törzs büntetéséül, mert azok a tigrist imádták – a törzs férfijai ugyanis nem adóztak kellő tisztelettel, amikor Ruta Skadi ellátogatott a területükre. Tigris isteneik nélkül a törzs rettegés és mélabú rabja lett, és kérlelték, engedje meg, hogy a tigrisek helyett ezentúl őt imádják – Ruta Skadi azonban megvetően visszautasította őket, mert mit is kezdene az imádatukkal? A tigriseknek sem volt belőle semmi hasznuk. Ilyen volt Ruta Skadi: szépséges, büszke és könyörtelen.

Vajon miért jött? – tűnődött Serafina. De szívélyesen üdvözölte a vendéget, és ahogy az illendőség megkívánta, a jobbján kínálta hellyel. Amikor valamennyien összegyűltek, Serafina szólalt meg.

– Nővéreim! Tudjátok, miért gyűltünk össze: el kell határoznunk, mitévők legyünk az új események ismeretében. A világmindenség felhasadt, Lord Asriel utat nyitott a mi világunkból egy másikba. Foglalkozzunk ezzel, vagy éljünk továbbra is úgy, mint eddig, törődjünk csupán a magunk dolgával? Azután ott van a Lyra Belacqua nevű gyermek dolga, akit újabban Aranyszájú Lyrának nevezett el Iorek Byrnison király. A gyermek a megfelelő felhőfenyőgallyat választotta ki doktor Lanselius házánál: ő az a gyermek, akit mindig vártunk – és most eltűnt nyomtalanul.

– Két vendégünk van, akik megosztják velünk gondolataikat. Hallgassuk meg elsőnek Ruta Skadi királynőt.

Ruta Skadi felállt. Fehér karja tündöklött a tűz fényénél, szeme úgy ragyogott, hogy még a legtávolabb ülő boszorkány is láthatta élénk arcán az érzelmek játékát.

– Nővéreim – szólalt meg –, hadd mondjam el nektek, mi történik, és kivel kell harcba bocsátkoznunk. Mivel háború közeleg. Nem tudom, ki fog szövetkezni velünk, de azt igen, hogy ki az ellenségünk. A Magisztérium, az egyház. Egész történelme folyamán – ami nem hosszú idő a mi életünkhöz mérve, de annál hosszabb az ő számításuk szerint – minden természetes ösztönt igyekezett elnyomni és irányítani. Amikor pedig nem tudja irányítani, egyszerűen megsemmisíti. Néhányan láttátok, mit műveltek Bolvangaron. Szörnyű volt, de nem ez az egyetlen ilyen hely, és nem is az egyetlen ilyen gyakorlat. Nővéreim, ti csak északot ismeritek: én beutaztam a déli országokat is. Ott is vannak egyházak, higgyétek el, amelyek megcsonkítják a gyermekeket, ahogy a bolvangariak tették – nem ugyanúgy, de éppoly szörnyűségesen –: kimetszik, késsel vágják ki a nemi szerveiket, igen, fiúkét, lányokét egyaránt, hogy kiirtsák belőlük az érzéseket. Ezt műveli az egyház, és minden egyház egyforma: irányít, rombol, megsemmisít minden jó érzést. Ha tehát háború tör ki, és az egyház áll az egyik oldalon, nekünk a másikon a helyünk, akármilyen különös szövetségesekkel vagyunk is kénytelenek egyezségre lépni.

– Javaslom, hogy nemzetségeink fogjanak össze és menjenek északra, felkutatni azt az új világot, és megtudni, mit fedezhetünk fel ott. Ha a gyermeket nem találjuk a mi világunkban, azért nem, mert máris Lord Asriel után eredt. És higgyétek el: mindennek Lord Asriel a kulcsa. Valamikor a szeretőm volt, és szívesen kötnék vele szövetséget, mert gyűlöli az egyházat és mindent, amit az egyház művel. Ez volt a mondanivalóm.

Ruta Skadi szavait szenvedély hatotta át, és Serafina csodálta erejét és szépségét. Amikor a lett királynő leült, Serafina Lee Scoresbyhoz fordult.

– Mr. Scoresby a gyermek barátja, tehát a mi barátunk is. Megosztaná velünk gondolatait, uram?

A szikár texasi udvariasan felállt. Nem látszott, hogy tudatában lenne az alkalom sajátos voltának, pedig tudatában volt. Nyúl daimónja, Hester, mellette kuksolt, fülét hátracsapta, aranyszemét félig lehunyta.

– Madame – szólalt meg az aeronauta –, először is köszönöm irántam tanúsított kedvességüket, meg a segítséget, amit egy másik világ viharában hányódó aeronautának nyújtottak. Nem élek vissza sokáig a türelmükkel. Amikor északnak haladtam Bolvangar felé a gyiptusokkal, ez a gyermek, Lyra, említett valamit, ami az oxfordi kollégiumban történt, ahol akkoriban élt. Lord Asriel megmutatta a többi tudósnak egy Stanislaus Grumman nevű férfinak a levágott fejét, és ezzel sikerült rávennie őket, hogy adjanak pénzt neki, hogy északra jöhessen, és megtudja, igazában mi történt. No mármost, a gyermek annyira bizonyos volt abban, amit látott, hogy nemigen kezdtem faggatni. De a mondókája felidézett valamit az emlékezetemben, csak nem tudtam pontosan, mi is az. Én tudtam valamit erről a doktor Grummanról. Miközben idefelé repültem Svalbardról, eszembe jutott, mi is az. Egy tunguszkai öreg vadásztól hallottam. Ez a Grumman ismerhette valamiféle tárgynak a hollétét, ami megvédi azt, aki a kezében tartja. Nem akarom én lekicsinyleni a kegyedék mágiáját, de az a holmi, akármi legyen is, olyan hatalommal bír, ami túltesz mindenen, amiről valaha hallottam. Úgy gondoltam hát, egyelőre nem vonulok vissza Texasba, mert érdekel ez a gyermek, és nekilátok, hogy felkutassam doktor Grummant. Mivel nem hiszem, hogy meghalt. Szerintem Lord Asriel bolonddá tette azokat a tudósokat. Így aztán elmegyek Nova Zemblára, ott hallottam utoljára, hogy életben van, és fel fogom kutatni. A jövőbe nem láthatok, de a jelent látom, elég világosan. Én kegyedékkel tartok ebben a háborúban, már amennyit a puskagolyóim érnek. De én ezt a feladatot vállalom, madame – fordult vissza Serafina Pekkalához –: felkutatom Stanislaus Grummant, kifürkészem, mit tud, s ha rátalálok arra a bizonyos holmira, elviszem Lyrának.

– Ön házasember, Mr. Scoresby? – kérdezte Serafina. – Van gyermeke?

– Nem, madame, nincs gyermekem, bár szerettem volna apa lenni. De értem a kérdését, és igaza van: az a leányka nem volt szerencsés az igazi szüleivel, és én talán kárpótolhatom. Valakinek meg kell tennie, s én szívesen vállalkozók rá.

– Köszönöm, Mr. Scoresby – mondta Serafina Pekkala. Azzal levette koszorúját, leszakított róla egy kicsiny piros virágot, amely amióta csak viselte a koszorút, éppolyan üde és friss maradt, mintha akkor szedték volna.

– Vigye ezt magával – mondta –, és ha szüksége lenne a segítségemre, csak fogja meg ezt a virágot, és szólítson engem. És én meghallom, akárhol is van.

– Igazán köszönöm, madame – mondta meglepetten az aeronauta. Elvette a kis virágot, és óvatosan a zsebébe tette.

– És szelet idézünk, hogy könnyebben jusson Nova Zemblára – mondta Serafina Pekkala. – Nos, nővéreim, ki szeretne szólni?

És elkezdődött a tanácskozás. A boszorkányok demokratikusak – bizonyos mértékig; minden boszorkánynak, a legfiatalabbnak is megvan a szólásjoga, de határozni csak a királynő hivatott. Egész éjjel folyt a tanácskozás, sok szenvedélyes hang követelt azonnali nyílt háborút, néhányan viszont óvatosságra intettek, és egy páran, a legokosabbak, azt javasolták, induljon küldöttség valamennyi boszorkánynemzetséghez, és buzdítsa őket, hogy első alkalommal szövetkezzenek valamennyien.

Ezzel Ruta Skadi is egyetértett, Serafina pedig azonnal szétküldte hírnökeit. Az azonnali teendők érdekében Serafina kiválasztotta a húsz legkiválóbb harcost, és megparancsolta: készüljenek, hogy északnak repülnek vele, az új világba, ahová Lord Asriel utat nyitott, és felkutatják Lyrát.

– És te, Ruta Skadi királynő? – kérdezte végül Serafina. – Mik a terveid?

– Felkutatom Lord Asrielt, és a tulajdon szájából akarom hallani, mit művel.

Úgy tűnik, ő is észak felé indult. Veletek tarthatok az út első szakaszán, nővérem?

– Természetesen! – Serafina örült a társaságnak. Meg is egyeztek.

A tanácskozás végeztével azonban egy idősebb boszorkány lépett Serafina Pekkalához.

– Hallgasd meg Juta Kamainen mondanivalóját, királynő. Makacs teremtés, de lehet, hogy fontos, amit mond.

A fiatal Juta Kamainen – boszorkány értelemben fiatal: alig múlt százesztendős – konok volt, zavart volt, vörösbegy daimónja pedig izgatottan rebbent a válláról a kezére, majd felröppent a magasba, aztán egy pillanatra újból Juta Kamainen vállára telepedett. A boszorkány pufók arca piros volt; a természete élénk és szenvedélyes. Serafina nem ismerte közelebbről.

– Királynő – szólalt meg a fiatal boszorkány. – Én ismerem azt a Stanislaus Grumman nevű embert. Valamikor szerettem. De most oly hevesen gyűlölöm, hogy ha meglátom, megölöm. Nem akartam szólni, de nővérem kényszerített, hogy mondjam el neked.

Gyűlölködő pillantást vetett az idősebb boszorkányra, aki részvétteljesen viszonozta a pillantást: mindent tudott a szerelemről.

– Nos – szólt Serafina –, ha még él, csak maradjon is életben, míg Mr. Scoresby rá nem talál. Te pedig gyere velünk az új világba, akkor nem fenyeget az a veszély, hogy te ölöd meg elsőnek. De a mi feladatunk nagyobb, mint a bosszú. Ezt ne felejtsd el.

– Értettem, királynő – szólt alázatosan a fiatal boszorkány. És Serafina Pekkala, huszonegy társnője és Ruta Skadi, a lett királynő felkészült, hogy az új világba repüljön, ahová soha még boszorkány nem repült.

3.

Gyerekvilág

LYRA korán ébredt. Szörnyű álma volt: a kezébe adták azt a hűtőtartályt, amelyet a Jordan-kollégiumban apja, Lord Asriel mutatott a Mesternek és a tudósoknak. Amikor az eset valóban megtörtént, Lyra a szekrényben rejtőzött, és nézte, amint Lord Asriel kinyitja a tartályt, és megmutatja a tudósoknak Stanislaus Grummannak, az eltűnt kutatónak a levágott fejét. Álmában azonban neki magának kellett kinyitnia a hűtőtartályt, és sehogy sem akarta. Megrémült. De akár akarta, akár nem, meg kellett tennie, és érezte, hogy a keze rettenetében elgyengül, ahogy felkattintotta a zárat, és hallotta, amint a levegő betódul a fagyasztóba. Azután felemelte a tartály tetejét, és valósággal fuldoklott a félelemtől, de tudta, hogy muszáj, hogy meg kell tennie. És a tartály üres volt. A fej eltűnt. Nem volt mitől félni.

De azért könnyek között ébredt, és csorgott róla a veríték a kikötőre néző forró kis hálószobában, ahol az ablakon beáradt a holdfény, és ő valaki másnak az ágyában feküdt, és valaki másnak a párnáját szorongatta, és a menyét Pantalaimon bökdöste az orrával és nyugtatgató hangokat hallatott. Istenem, hogy megrémült! És milyen fura, hogy a való életben alig várta, hogy láthassa Stanislaus Grumman fejét, és kérlelte Lord Asrielt, hogy nyissa ki megint a hűtőtartályt, és mutassa meg, és közben az álmában meg annyira rettegett!

Reggel első dolga volt megkérdezni az aletiométert, mit jelent az álom, de a műszer csak annyit mondott: Az álom egy fejről szólt.

Azt gondolta, felkelti az idegen fiút, de az olyan mélyen aludt, hogy Lyra letett szándékáról. Lement a konyhába, megpróbált rántottát sütni, aztán húsz perc múlva leült a járdán az egyik asztalhoz, és büszkén ette a feketére égett, rocogós akármit, miközben a veréb Pantalaimon a tojáshéjdarabkákat csipegette.

Lyra hangot hallott a háta mögül: Will állt ott, álmosan hunyorgott.

– Tudok rántottát csinálni – jelentette Lyra. – Ha akarod, csinálok neked is. Will Lyra tányérjára nézett.

– Inkább müzlit eszem. Van még a hűtőben tej, ami nem romlott meg. Nemrég mehettek el, akik itt laknak.

Lyra figyelte, amint zabpelyhet szór egy tálkába, és tejet önt rá; még ilyet se látott soha. Will kivitte a tálkát, aztán megkérdezte:

– Ha nem ebből a világból jöttél, akkor hol a ti világotok? Hogy kerültél ide?

– Egy hídon. A hidat az apám csinálta, és... én egyszerűen utána jöttem. De elment valahová, nem tudom, hová. De nem is érdekel. Rém nagy köd volt, amíg átjöttem, és azt hiszem, eltévedtem. Napokig mászkáltam a ködben, csak bogyókat meg ilyesmit ettem, amit találtam. Aztán egyszer csak felszállt a köd, és ott voltunk fent azon a kőszirten.

A háta mögé mutatott. Will végignézett a parton, el a világítótorony mellett, és látta, hogy arrafelé szirtek sora emelkedik, és a távoli párába vész.

– Aztán megláttuk itt lent ezt a várost, és lejöttünk, de nem volt itt senki. De legalább találtunk ennivalót meg ágyat. Nem tudtuk, mihez kezdjünk aztán.

– Biztos, hogy ez itt nem tartozik a ti világotokhoz?

– Még szép. Ez nem az én világom, az az egy biztos.

Will emlékezett rá, ő is mennyire biztos volt a dolgában, amikor a levegőbe vágott ablakon át meglátta a gyepet, és rögtön tudta, hogy amit odaát lát, nem az ő világa. Bólintott.

– Hát akkor legalább három világ van, és mind össze van kötve – jelentette ki.

– Három? – nézett rá gúnyosan Lyra. – Milliók és milliók! Az a másik daimón mondta. Egy boszorkánynak a daimónja. Senki meg nem tudja számolni, hány világ van, de csak azóta lehet az egyikből átjutni a másikba, amióta az apám megcsinálta a hidat.

– Na és az ablak, amit én találtam?

– Nemtom. Talán valamennyi világ szépen egymásba fog csúszni.

– És mért keresel te valamilyen port?

– Ha akarom, majd elmondom – vetett Lyra hideg pillantást a fiúra.

– Jó. Na és hogyan akarod megkeresni?

– Keresek egy tudóst, aki tud róla.

– Micsoda, akármilyen tudóst?

– Nem kísérleti teológust – magyarázta Lyra. – Az én Oxfordomban volt, aki tudott róla. Hát akkor a te Oxfordodban is nyilván ugyanez a helyzet. Először elmegyek a Jordan-kollégiumba, mert ott vannak a legjobb tudósok.

– Mi az a kísérleti teológia? – kérdezte Will. – Sose hallottam róla.

– Elemi részecskék vannak benne, meg elemi erők – magyarázta Lyra. – Meg anbaromagnetizmus, ilyesmi. Atomerő.

– Milyen magnetizmus?!

– Anbaromagnetizmus. Tudod, az anbár. Azok a lámpák – mutatott fel a cifra utcai lámpákra. – Az ott anbárfény.

– Mi elektromosnak hívjuk.

– Elektromos... az olyasmi, mint az elektrum. Az egy fajta kő, drágakő, ami a fák gyantájából keletkezik. Néha bogarak is vannak benne.

– Az ámbra – mondta a fiú. Aztán egyszerre szólaltak meg mind a ketten:

– Ámbra. Anbár.

És mintha a maguk tükörképét látnák egymás arcán. Will sokáig emlékezett erre a pillanatra.

– Na, szóval elektromágnesesség – folytatta. – Mi fizikának hívjuk, ti kísérleti teológiának. Neked tudósok kellenek, nem teológusok.

– Mindegy – mondta mérgesen Lyra. – Meg fogom őket keresni.

Ültek a tiszta, napos reggelben, a nap békésen sütött a kikötőre, és mindegyikük éppen meg akart szólalni, mert rengeteg kérdés szorult beléjük, amikor hangot hallottak a kikötő felől, a kaszinó kertjéből.

Rémülten pillantottak oda. Gyerekhang volt, de nem látszott senki.

– Mit is mondtál – kérdezte Will halkan –, mióta vagy itt?

– Három napja. Vagy négy. Nemtom. Senkit se láttam. Nincs itt senki. Majdnem mindenhol megnéztem.

Pedig volt. Két gyerek, egy Lyrával körülbelül egyidős kislány, meg egy kisebb fiú bukkant elő a kikötőhöz vezető utcák egyikéből. Mind a kettőnek vörös volt a haja; kosár volt a kezükben. Százméternyire lehettek, amikor megpillantották Willt és Lyrát a kávézó asztalánál.

Pantalaimon sármányból egérré változott, felszaladt Lyra karján, és belebújt az inge zsebébe. Megállapította, hogy ezek az új gyerekek is olyanok, mint Will. egyiküknek sincs látható daimónja.

A két gyerek közelebb jött, és leült a szomszédos asztalhoz.

– Ci'gazzéból vagytok? – kérdezte a lány. Will megrázta a fejét.

– Sant'Eliából?

– Nem – mondta Lyra. – Máshonnan. A lány bólintott. Ez ésszerű válasz volt.

– Mi történik itt? – kérdezte Will. – Hol vannak a felnőttek? A lánynak elkeskenyedett a szeme.

– A ti városotokba nem jöttek a Fantomok?

– Nem – mondta Will. – Mi csak most érkeztünk ide. Nem tudunk semmiféle fantomról. Milyen város ez?

– Hát Cigazze – mondta kissé gyanakvó hangon a lány. – Igaziból Cittágazze.

– Cittágazze – ismételte Lyra. – Cigazze. Miért kellett a felnőtteknek elmenniük?

– Hát a Fantomok miatt – mondta megvetően a lány. – Hogy hívnak?

– Lyra. Ő meg Will. Neked mi a neved?

– Angelica. Az öcsém Paolo.

– Honnan jöttetek?

– Onnan, a hegyekből. Nagy köd volt, meg vihar, és mindenki megrémült, és felrohantunk a hegyekbe. Aztán mikor felszállt a köd, a felnőttek meglátták messzelátón, hogy a város tele van Fantomokkal, hát nem jöhettek vissza. De mi, gyerekek, nem félünk a Fantomoktól. Jön majd a többi gyerek is. Mi értünk ide elsőnek.

– Mi meg Tullio – jelentette ki büszkén a kis Paolo.

– Ki az a Tullio?

Angelica mérges volt: Paolónak be kellett volna fognia a száját. De most már mindegy, a titok kipattant.

– A bátyánk – mondta Angelica. – Nincs velünk. Bujkál, amíg... Szóval bujkál.

– Mert neki... – kezdte Paolo, de Angelica rávágott, mire Paolo összeszorította a száját.

– Mit mondtál a városotokról? – kérdezte Will. – Hogy tele van Fantomokkal?

– Egen, Ci gazze, Sant'Elia, valamennyi város. Mindenhova elmennek a Fantomok, ahol csak emberek vannak. Te honnan jöttél?

– Winchesterből – válaszolt Will.

– Sose hallottam róla. Ott nincsenek Fantomok?

– Nincsenek. De itt se látom őket.

– Még szép! – nevetett fel a lány. – Mi vagy te, felnőtt? A Fantomokat csak a felnőttek látják.

– Én nem félek a Fantomoktól! – jelentette ki dacosan a kisfiú. – Kinyírom valamennyit!

– A felnőttek egyáltalán nem is jönnek vissza? – tudakolta Lyra.

– De igen, pár nap múlva – mondta Angelica. – Majd ha a Fantomok máshová mennek. Az jó, ha jönnek a Fantomok, mert akkor kedvünkre szaladgálhatunk a városban, azt tesszük, amit akarunk, nem parancsol senki.

– És a felnőttek miért félnek a Fantomoktól? – érdeklődött Will.

– Hát, ha egy Fantom elkap egy felnőttet, azt látni is rossz. Ott helyben kiszívja belőle az életet. Nem hülyéskedek. Én aztán nem akarok felnőni, az biztos. Először tudják, mi történik, és félnek, aztán sírnak-rínak, megpróbálnak oda se nézni, úgy tesznek, mintha nem történne semmi, pedig hát történik, de mennyire. Csakhogy akkor már késő. És senki nem mer a közelükbe menni. Aztán elsápadnak, és nemsokára már mégse mozdulnak többet. Élnek éppen, de olyan, mintha belülről rágná őket valami. A szemükbe nézel, és egyszerűen átlátsz a fejükön. Nincs benne semmi.

A lány az öccséhez fordult, és az inge ujjával megtörölte a kisfiú orrát.

– Megyünk Paolóval, keresünk fagyit – mondta. – Jöttök?

– Nem – rázta meg a fejét Will. – Más dolgunk van.

– Hát sziasztok – mondta a lány. Paolo pedig kijelentette:

– Kinyírom a nyavalyásokat!

– Sziasztok – mondta Lyra.

Mihelyt Angelica meg a kisöccse távozott, Pantalaimón előbújt Lyra zsebéből. Egérfeje borzas volt, egérszeme ragyogott.

– Nem tudnak az ablakodról! – mondta Willnek.

Will most hallotta először beszélni a daimónt, és szinte jobban megdöbbent, mint eddig bármitől. Lyra kinevette.

– De hát... – dadogott Will –, de hát beszélt! Tud a daimónod beszélni?

– Még szép! – vágta oda Lyra. – Azt hitted, hogy csak olyan háziállatféle? Will szaporán pislogott. Aztán megrázta a fejét.

– Nem – intézte egyenesen Pantalaimónhoz a szót. – Igazad van, azt hiszem. Nem tudnak róla.

– Akkor jó lesz vigyázni, hogyan megyünk át – mondta Pantalaimon.

Csak az első percben volt fura egy egérrel beszélgetni. Aztán már nem volt különösebb, mint amikor az ember telefonál. Will igazában Lyrához beszélt, de az egérben is volt valami Lyrából, de valami egyéb is. Nehéz volt ezen eligazodni, és annyi minden furcsaság történt, és mind egyszerre. Will megpróbálta összeszedni a gondolatait.

– Mielőtt az én Oxfordomba mennél, keress valami ruhát – mondta Lyrának.

– Minek? – kérdezte durcásan a lány.

– Mert ha így nézel ki, az én világomban a közelébe se juthatsz az embereknek, szóba se állnának veled. Úgy kell kinézned, mintha oda tartoznál. Ez olyan harctéri álcázás. Nekem elhiheted. Évekig műveltem. Jobb lesz, ha elhiszed, amit mondok, mert még elkapnak, aztán rájönnek, honnan kerültél oda, meg az ablakra, meg mindenre... Ez itt jó búvóhely, ez a világ. Én ugyanis... Hát szóval nekem el kell bújnom egypár ember elől. Álmodni se lehetne jobb búvóhelyről, és nem akarom, hogy megtalálják. És azt sem, hogy miattad rájöjjenek. Csak mert meglátszik rajtad, hogy nem vagy odavaló. Nekem is megvan a magam dolga Oxfordban, és ha elárulsz, hát én megöllek.

Lyra nyelt egyet. Az aletiométer nem hazudik. Ez a fiú gyilkos, és ha már ölt egyszer, megint megteheti. Komolyan bólintott.

– Hát jó.

Pantalaimon makimajom lett, és tágra nyílt szemével nyugtalanító pillantást vetett rá. Will farkasszemet nézett vele, mire a daimón visszaváltozott egérré, és visszamászott Lyra zsebébe.

– Rendben – mondta a fiú. – Amíg itt vagyunk, tegyünk úgy a többi srác előtt, mintha valahonnan az ő világukból jönnénk. Jó, hogy nincsenek itt felnőttek. Jöhetünk-mehetünk, nem törődik velünk senki. De az én világomban azt tedd, amit mondok. Legelőször is mosakodj meg. Mindenkinek feltűnik, ha mocskos vagy. Akárhova megyünk, terepszínt kell öltenünk. Mintha odatartoznánk. Hogy ne vegyenek észre. Hát akkor eredj, és mosd meg legelőször is a hajadat. A fürdőszobában találsz sampont. Aztán majd keresünk neked valami rendes ruhát.

– Nemtom, hogy kell hajat mosni – mondta a lány. – Sose mostam magam. A házvezetőnő csinálta a Jordanban.

– Hát valahogyan majd kiókumlálod – mondta Will. – Mosakodj meg rendesen, tetőtől talpig. Az én világomban tiszták az emberek.

– Mh – morgott Lyra, és felfelé indult. A válla fölött dühös patkánypofa meredt Willre, de ő ridegen viszonozta a daimón pillantását.

Igazából szívesen kószált volna ezen a napos, néma délelőttön, hogy felderítse a várost, másrészt azonban reszketett anyja miatt, arról nem is beszélve, hogy sehogy sem tudta túltenni magát azon, hogy valakinek a halálát okozta. És mindenekfölött ott sötétlett az elvégzendő feladat. De jó, hogy van mivel elfoglalnia magát! Amíg Lyrára várt, szépen rendbe hozta a konyhát, felmosta a padlót, és a szemetet kivitte a ház mögötti sikátorban álló kukába.

Azután elővette szatyrából a zöld bőr irattárcát, és sóvár pillantást vetett rá. Megmutatja Lyrának, hogyan juthat át az ő Oxfordjába, aztán visszajön, és megnézi, mi van a tárcában; de addig is bedugta a matrac alá. Ebben a világban biztonságban van.

Hamarosan lejött Lyra, tisztára sikálva, és még mindig vizesen. Elindultak, hogy valami ruhát keressenek. Találtak egy közepesen silány áruházat, benne a ruhák kissé régimódinak látszottak, de aztán rábukkantak egy skót kockás szoknyára, hozzá Lyra ujjatlan zöld blúzt kapott, amin zseb is volt Pantalaimonnak. Lyra nem volt hajlandó farmerba bújni, még csak el sem hitte, akárhogy hajtogatta is Will, hogy az ő világában a legtöbb lány olyat hord.

– Nadrágot? Lány létemre? – mérgelődött Lyra. – Ne beszélj szamárságokat. Will vállat vont. A skót kockás szoknya megteszi; nem különösebben feltűnő, és ez a lényeg. Mielőtt kiléptek volna az áruházból, Will néhány pénzdarabot dobott a kasszába.

– Te meg mit csinálsz? – tudakolta Lyra.

– Fizetek. Az áruért fizetni kell. Nálatok nem ez a szokás?

– Itt nem szokás! Lefogadom, hogy azok a srácok nem fizetnek semmiért.

– Lehet. De én igen.

– Ha úgy viselkedsz, mint egy felnőtt, majd jönnek a Fantomok és elkapnak – mondta Lyra. De voltaképpen nem tudta, ugrathatja-e a fiút, vagy inkább tartson tőle.

Napvilágnál igencsak ósdinak látszottak a város szívében az épületek, némelyik szinte romos volt. Az úttest kátyúit nem javították ki; törött üveg az ablakokon, a vakolat hámlik. És mégis, hajdani szépség és pompa nyomai mindenütt: faragott boltíveken át tág udvarokat láttak, tele növényekkel, és palotaforma óriási épületeket, ha a lépcsők repedezettek voltak is, és az ajtók lógtak a sarokvasakon. Úgy látszik, Cigazze lakosai nem bontják le a régi, romos házakat, hogy a helyükbe újakat építsenek, hanem a régieket foltozzák tessék-lássék módon.

Egy kis téren toronyra bukkantak. Az eddig látottak közül ez volt a legósdibb építmény: négyemeletes torony, pártás oromzattal. Volt benne valami rejtélyes, és a két gyerek megtorpant a lépcső tetején félig nyitva álló ajtó láttán – de aztán kelletlenül tovább ballagtak.

Amikor a pálmafákkal szegélyezett széles körúthoz értek, Will azt mondta Lyrának, keressen egy sarkon álló kis kávézót, ahol a járdán zöldre festett fémtetejű asztalok állnak. Lyra egy percen belül megtalálta. Napvilágnál kisebbnek, kopottabbnak látszott, de kétségtelenül ez volt az a hely, a fémtetejű pulttal, az eszpresszógéppel, a tányéron a maradék rizottóval, ami most már igencsak bűzölgött a melegben.

– Itt bent van? – kérdezte a lány.

– Nem. Az út közepén. Nézz körül, nincsenek-e srácok a közelben.

De nem volt ott rajtuk kívül senki. Will a pálmafasor közt futó járdaszigetre vezette Lyrát, és körülnézett, hogy tájékozódjon.

– Azt hiszem, itt volt – mondta. – Amikor átjöttem, épp láttam azt a nagy hegyet ott fent a fehér ház mögött, és amikor erre néztem, itt volt a kávézó, és...

– Hogy nézett ki? Nem látok semmit.

– Nem lehet eltéveszteni. Nem hasonlít semmihez, amit valaha is láttál. Nézett erre is, arra is. Eltűnt volna a nyílás? Bezárult? Nem látta sehol.

Aztán hirtelen rábukkant. Épp ahogyan előző este megpillantotta, Oxford felől: csak oldalról látszott; ha az ember mögéje került, láthatatlanná vált. És a nyílás túloldalán a napsütötte fű szakasztott olyan volt, mint az innenső oldalán – de valahogyan, megmagyarázhatatlan módon, mégis egészen más.

– Megvan – jelentette ki magabiztosan Will.

– Látom! Látom! – ujjongott a lány. Éppolyan meglepett képet vágott, mint Will, amikor meghallotta Pantalaimon beszédét. A daimón most már nem bírt megmaradni Lyra zsebében, előbukkant – ezúttal darázs alakjában –, átzizzent a nyíláson, aztán vissza, oda-vissza, miközben Lyra a még mindig vizes haját csavargatta tüskésre.

– Állj félre – tanácsolta Will. – Ha elébe állsz, az emberek csak két lábat látnának, és erre biztosan felfigyelnének. Nem szeretném, ha bárki is észrevenné.

– Mi ez a lárma?

– A közlekedés zaja. Az ott az oxfordi körút. Ilyenkor nagyon nagy a forgalom. Nem a legjobb időpont az átkelésre, túl sok az ember. De az éjszaka kellős közepén meg eltévednénk. Ha átjutunk, könnyen elvegyülhetünk. Eredj át elsőnek. Csak bukj le gyorsan, aztán kerülj távolabb az ablaktól.

Lyra lekapta válláról a kis kék hátizsákot, amit azóta hordott, hogy eljöttek a kávézóból, most a kezébe vette, aztán leguggolt, hogy átkukkantson.

– Nahát! – ámult. – Ilyen a te világod? Egyáltalán nem hasonlít Oxfordhoz. Biztos vagy benne, hogy Oxfordban voltál?

– Még szép. Ha átmégy, meglátsz közvetlenül előtted egy széles utat. Indulj el balra, aztán egy kicsit tovább fordulj be a jobb oldali útra. Az a város központjába vezet. Jól jegyezd meg, hol van ez az ablak, érted? Mert csak itt juthatsz vissza.

– Rendben – mondta a lány. – Nem felejtem el.

Kezébe fogta a hátizsákot, átbújt a nyíláson és eltűnt. Will leguggolt, hogy megnézze, hova megy.

Lyra ott állt a füvön, Will Oxfordjában, Pan még akkor is darázs alakjában a vállán, és amennyire Will megállapíthatta, az égadta világon senki nem vette észre őket. Autók, teherautók rohantak alig néhány méternyire, és ezen a forgalmas csomóponton egyetlen vezetőnek sem lett volna ideje, hogy oldalt pillantson és meglásson egy fura formájú lyukat a levegőben, a túloldalról pedig a forgalom takarta el az ablakot.

Nagy fékcsikorgás, kiabálás, csattanás. Will hasra vágta magát, hogy odalásson. Lyra a füvön feküdt. Egy autó olyan hevesen fékezett, hogy hátulról belerohant egy kis teherautó, előretaszította az autót, Lyra pedig ott feküdt, mozdulatlanul.

Will átrohant a nyíláson. Senki sem vette észre, minden szem az autóra, a felgyűrődött lökhárítóra szegeződött. A teherautó vezetője kiszállt, a kislányhoz lépett.

– Nem tehetek róla... elém szaladt... – hebegte az autó vezetője, egy középkorú nő. – Maga nem tartotta be a követési távolságot! – rivallt a teherautó-sofőrre.

– Most az nem számít – mondta a férfi. – Mi van a kislánnyal?

A kérdést Willhez intézte, aki Lyra mellett térdelt. Will felnézett, körüljártatta pillantását, de hiába: akárhogyan is, mindenről ő tehet. A füvön fekvő Lyra most megmozdult, felemelte a fejét, pislogott. Will meglátta, amint a darázs Pantalaimon kábán mászik felfelé egy fűszálon Lyra mellett.

– Nincs semmi bajod? – kérdezte Will. – Mozgasd a karodat-lábadat!

– Ostoba kölyök! – dohogott az autóban a nő. – Egyenesen elém szaladt! Körül se nézett. Mit tehettem volna?

– Jól vagy, csillagom? – tudakolta a teherautó-sofőr.

– Egen – motyogta Lyra.

– Tudod mozgatni a kezed-lábad?

– Hallod? – kérdezte Will. – Mozgasd! Lyra engedelmeskedett. Nem tört csontja.

– Semmi baja – mondta Will. – Majd én vigyázok rá.

– Ismered? – kérdezte a teherautó-sofőr.

– A húgom – mondta Will. – Nincs semmi baja. Ott lakunk a sarkon túl. Mindjárt hazaviszem.

Lyra már felült, és mivel láthatólag nem esett komoly baja, a nő visszafordult a kormányhoz. A forgalom megkerülte a két álló járművet, és elhaladtukban a vezetők kíváncsian pillantottak a kis jelenetre, már ahogy ilyenkor szokás. Will felsegítette Lyrát; mennél hamarabb elhúznak, annál jobb. A nő meg a teherautó-sofőr rájött, hogy a vitát a biztosítójuknak kell folytatniuk, és megadták egymásnak a címüket. A nő észrevette, hogy Will meg a sántikáló Lyra távozni készül.

– Várjatok! – kiáltott rájuk. – Ti lesztek a tanúk. Kérem a neveteket meg a címeteket!

– Én Mark Ransom vagyok – fordult hátra Will –, a húgom meg Lisa. A Bourne Close 26.-ban lakunk.

– Irányítószám?

– Azt mindig elfelejtem – mondta Will. – Kérem szépen, szeretném hazavinni a húgomat.

– Szálljatok be – mondta a teherautó-sofőr. – Hazaviszlek benneteket.

– Kösz, nem gond. Gyalog hamarabb hazaérünk.

Lyra csak egy kicsit sántított. Elballagtak, vissza a füvön a gyertyánfák alatt, és az első sarkon befordultak. Letelepedtek egy alacsony kerítésre.

– Fáj valamid? – kérdezte Will.

– Csak a lábam egy kicsit. És mikor elestem, úgy összerázódott a fejem – mondta Lyra.

De sokkal jobban izgatta az, ami a hátizsákban rejtőzött. Belenyúlt, elővett egy fekete bársonyba bugyolált súlyos kis batyut, és kibontotta. Will elámult, amikor megpillantotta az aletiométert, a parányi jeleket, az aranymutatókat, a rezgő tűt és a gyönyörű tokot.

– Hát ez meg micsoda?

– Aletiométer. Igazmondó. Jelolvasó. Remélem, nem tört el...

Szerencsére nem esett baja. A hosszú tű még Lyra remegő kezében is megtartotta biztos helyzetét. Lyra eltette a műszert, aztán megszólalt:

– Sose láttam még ennyi kocsit meg mindent... Nem gondoltam, hogy így rohannak.

– A te Oxfordodban nincs autó?

– Van, de nem ilyen sok. Nem szoktam hozzá, hogy ennyi rohangáljon, és ilyen gyorsan. De már nincs semmi bajom.

– Ezentúl jobban kell vigyáznunk. Ha egy busz alá sétálsz, vagy eltévedsz, rá fognak jönni, hogy nem ebben a világban élsz, és keresni kezdik az átvezető utat...

Will éktelenül dühös volt. De nagy nehezen lehiggadt.

– Figyelj! Ha kitartunk amellett, hogy a húgom vagy, az nekem is jó álcázás, mert akit keresnek, annak nincsen testvére. És ha veled maradok, meg tudom mutatni, hogyan kell átkelni egy forgalmas úton, meg minden.

– Hát jó – adta meg magát Lyra.

– Na és a pénz. Lefogadom, hogy egy árva garasod sincs. Honnan is volna. Miből veszel kaját?

– Van pénzem – mondta büszkén Lyra, és néhány arany pénzdarabot rázott ki a tárcájából.

Will hitetlenül bámulta.

– Ez arany?! Hát, ha ezt meglátják, elkezdenek kérdezősködni. Nem leszel biztonságban. Majd én adok neked pénzt. Ezeket tedd el, és vigyázz, hogy meg ne lássa senki. És el ne felejtsd – a húgom vagy, és a neved Lisa Ransom.

– Lizzie. Már régebben is mondtam, hogy Lizzie-nek hívnak. Ezt biztosan nem fogom elfelejteni.

– Rendben. Akkor Lizzie. Én meg Mark vagyok. El ne felejtsd.

Lyra lába szára feldagadt, ahol az autó nekirohant, és csúnya véraláfutás keletkezett. Arcáról sem tűnt még el az előző esti koccanás nyoma, és világra olyan volt, mintha csúnyán elbántak volna vele. Willt ez is aggasztotta: mi lesz, ha például egy rendőr kezd kíváncsiskodni?

Igyekezett félretenni az aggasztó gondolatokat, miközben elindultak. Az első forgalmi lámpánál átmentek a másik oldalra, és búcsúpillantást vetettek a gyertyánfák alatt rejtőző ablakra. Amit persze nem láttak. Tökéletesen láthatatlan volt, és a forgalom megint zajlott, mintha mi sem történt volna. Tíz perc múlva Will megállt a Banbury út egyik bankja előtt.

– Mit csinálsz? – kérdezte Lyra.

– Kiveszek valamennyi pénzt. Túl gyakran nem ajánlatos, de a munkanap végéig remélhetőleg nem veszik észre.

Bedugta anyja bankkártyáját az automata résébe, beütötte a kódszámot. Nem volt semmi gond, Will kért száz fontot, és az automata szemrebbenés nélkül kiadta. Lyra tátott szájjal figyelte a műveletet. Will odaadott neki egy húszfontost.

– Vegyél majd valamit – mondta. – A visszajárót tedd el. Most keressünk egy buszt, ami bevisz a városba.

Lyra némán ült a buszban, nézte a házakat, kerteket – a városban, ami az ő városa volt, és mégsem az. Úgy érezte, álmodik. A város központjában szálltak le, egy ódon kőtemplom mellett, amit ismert, szemközt egy nagy áruházzal, amit viszont nem.

– Minden megváltozott – suttogott Lyra. – Mintha... De hiszen ez itt a Gabonapiac! Az meg ott a Broad. És ott a Balliol-kollégium. Meg arra a Bodley Könyvtár. De hova lett a Jordan?

Egész testében reszketett. Talán a baleset utóhatása volt, talán a döbbenet okozta, amiért az otthonos Jordan-kollégium helyén egészen más épület áll.

– Nem igaz... – mondta halkan. Will ugyanis figyelmeztette: ne mutogasson feltűnően mindenre, amit ismeretlennek talál. – Ez egy másik Oxford!

– Hát ezt tudtuk – mondta a fiú.

Meglepte, hogy Lyra milyen tehetetlenül ámul mindenen. Nem tudhatta, hogy a kislány egész gyerekkorában ezeken az utcákon szaladgált – és mégsem ezeken; hogy milyen büszke volt rá, hogy a Jordan-kollégium az otthona, hogy az ottani tudósok a legokosabbak, az ottani kincstár a leggazdagabb, a kollégium szépsége felülmúlhatatlan – és most egyszerűen eltűnt, köddé vált, és ő már nem a Jordan-kollégium Lyrája, hanem eltévedt kislány egy idegen világban, akinek nincsen otthona.

– Hát... – szólalt meg reszketeg hangon Lyra –, ha nincs itt... Akkor majd tovább tart a kutatás, gondolta magában. Ennyi.

4.

Koponyalékelés

MIHELYT Lyra elindult, Will keresett egy telefonfülkét, és feltárcsázta a kezében tartott levélről leolvasott telefonszámot. Az ügyvédi irodáét.

– Halló! Mr. Perkinsszel szeretnék beszélni.

– Ki keresi?

– Mr. John Parryvel kapcsolatban keresem. A fia vagyok.

– Szíveskedjék várni egy pillanatig.

Egy perc elteltével férfihang szólt a telefonba.

– Halló! Itt Alan Perkins. Kivel beszélek?

– Will Parry vagyok. Bocsánatot kérek, hogy telefonálok. Az édesapámról, John Parryről van szó. Ön háromhavonta küld pénzt apám nevében az édesanyám bankszámlájára.

– Igen...?

– Kérem szépen, szeretném tudni, hol van az édesapám. És hogy él-e, vagy meghalt.

– Hány éves, William?

– Tizenkettő. Tudni szeretnék az édesapámról.

– Igen... Nos, az édesanyja tudja, hogy felhív engem? Will alaposan megfontolta a választ.

– Nem – szólalt meg kis hallgatás után. – Az édesanyám nincs nagyon jól. Tőle nemigen tudhatok meg semmit, és én tudni szeretném.

– Értem. Igen. És hol van most, William? Otthon?

– Nem. Én most... Oxfordban vagyok.

– Egyedül?

– Igen.

– És az édesanyja nem egészséges?

– Nem.

– Talán kórházban van?

– Igen, körülbelül. Kérem szépen, tudna felelni arra, amit kérdeztem?

– Nos, valamit mondhatok, de nem sokat, és nem ebben a pillanatban, és lehetőleg nem telefonon. Öt perc múlva tárgyalásom kezdődik egy ügyféllel... Ide tudna jönni az irodámba úgy fél háromra?

– Nem – válaszolt Will. Túlságosan kockázatos lenne; az ügyvéd addigra értesülhet róla, hogy őt keresi a rendőrség. Agyában kergetőztek a gondolatok. – El kell utaznom Nottinghambe – mondta gyorsan –, és nem akarom lekésni a buszt. De amit tudni szeretnék, arra telefonon is lehet válaszolni, nem? Azt szeretném csak tudni, él-e az édesapám, és ha igen, akkor hol találhatom meg. Erre tudna válaszolni, ugye?

– A dolog nem ilyen egyszerű. Nem adhatok ki magántermészetű információt egy ügyfélről, csak az ügyfél beleegyezésével. És valami bizonyítékra van szükségem, hogy maga csakugyan az, akinek mondja magát.

– Igen, ezt megértem, de azt azért megmondhatná, hogy él-e az apám vagy sem?

– Nos... Ez valóban nem bizalmas természetű információ. Sajnálatos módon azonban nem tudok felelni a kérdésre, mert a választ magam sem tudom.

– Hogyhogy?

– A pénz egy alapítvány útján érkezik. John Parry azt az utasítást adta, hogy addig fizessem, amíg ő maga nem utasít, hogy függesszem fel a kifizetést. Azóta nem kaptam tőle életjelt. Amiből az következik... Nos, úgy vélem, eltűnt. Ezért nem tudok a kérdésére válaszolni.

– Eltűnt? Egyszerűen... elveszett?

– A történet közismert. Mondja, Will, miért nem jön be hozzám az irodába, és...

– Nem tudok. Nottinghambe utazom.

– Nos, akkor írjon nekem, vagy kérje meg az édesanyját, hogy írjon, és én közlöm mindazt, amiről tudomásom van. De kérem, értse meg, telefonon nem áll módomban részletesebben nyilatkozni.

– Igen, értem. Na jó. De azt meg tudná mondani, hogy hol tűnt el az édesapám?

– Mint említettem, az ügy közismert. Annak idején az újságok bőségesen foglalkoztak vele. Azt tudja, hogy John Parry felfedező volt?

– Anyám mondott egyet-mást, igen...

– Nos, John Parry expedíciót vezetett, és az expedíciónak nyoma veszett. Mintegy tíz esztendeje.

– Hol?

– Fent északon. Úgy gondolom, Alaszkában. Utána tud nézni a közkönyvtárban. Voltaképpen ez lenne...

Itt azonban megszakadt a vonal, és Willnek nem volt több aprópénze. Letette a hallgatót, és körülnézett.

Mindenekelőtt édesanyjával szeretett volna kapcsolatot teremteni. Letett arról, hogy felhívja telefonon Mrs. Coopert, mert ha meghallotta volna édesanyja hangját, nem állta volna meg, hogy haza ne menjen – amivel mindkettejüket veszélybe sodorná. De küldhet egy levelezőlapot.

Vett egy oxfordi látképet, és ráírta: „Drága Mama, jól vagyok, semmi bajom, hamarosan találkozunk. Remélem, minden rendben van. Szeretlek. Will." Megcímezte, felbélyegezte, majd egy pillanatig magához szorította a képeslapot, csak azután dobta be a postaládába.

Dél felé járt az idő, a legforgalmasabb bevásárlóutcán nyüzsögtek a járókelők. Will ráébredt, hogy itt nagyon is szem előtt van; hétköznap délelőtt egy ilyen korú gyereknek iskolában a helye. Hova mehetne?

Hamarosan talált búvóhelyet. Nagy gyakorlata volt a rejtőzködésben. És nagyon büszke volt erre a képességére. Az eljárás hasonlított ahhoz, ahogyan Serafina Pekkala tette magát láthatatlanná a hajón: egyszerűen beleolvadt a környezetbe.

Jól ismerve világát, bement egy papírkereskedésbe, vett egy golyóstollat, egy jegyzetfüzetet meg egy kemény alátétet. Iskolák gyakran végeztetnek gyerekcsoportokkal felmérést bevásárlóközpontokban vagy hasonló helyeken, és ha ő látszólag ilyesféle műveletben vesz részt, senki sem fogja azt hinni, hogy csak úgy lötyög a világban.

Elindult hát, látszólag jegyzetelt, és valójában kereste a közkönyvtárat.

Lyra eközben csendes helyet keresett, ahol békességben kifaggathatja az aletiométert. Az Ő Oxfordjában ötpercnyi távolságon belül tucatnyi megfelelő helyre bukkanhatott volna, csakhogy ez az Oxford igencsak zavaró módon – más. Itt egy egészen ismerős hely, mellette valami vadidegen épület. Vagy például – miért festették azokat a sárga vonalakat az úttestre? Mik azok a kis fehér pöttyök a járdán? (Lyra világában ismeretlen volt a rágógumi.) És mi lehet az a furcsa lámpa a sarkon, ami egyszer zöldet, egyszer pirosat mutat? Sokkal nehezebb mindezt megfejteni, mint leolvasni az aletiométert.

No de itt a Szent János-kollégium kapuja! Ezen másztak át egyszer sötétedés után Rogerrel, hogy petárdákat telepítsenek a virágágyásokba, ott meg az a lekoptatott nagy kő a Catte utca sarkán – és rajta világosan olvasható az SP monogram, amit Simon Parslow vésett bele! A szeme láttára kaparta Simon a kőbe a kezdőbetűit! Valakinek ebben a világban ugyanaz a monogramja, és ugyanúgy és ugyanott örökítette meg, mint Simon Parslow!

Talán ebben a világban is van egy Simon Parslow. És talán egy Lyra is van...

Végigfutott rajta a hideg, és zsebében megremegett egér alakjában Pantalaimon. Lyra megrázta magát. Épp elég a rejtély, nem kell még hozzá is képzelni néhányat.

Ez az Oxford abban is különbözött az övétől, hogy rengetegen nyüzsögtek a járdán, s járkáltak ki-be az épületekbe; mindenfajta népség, férfiruhát viselő nők, afrikaiak, még egy csoport tatár is! Jámborul követték vezetőjüket, mind takaros ruhában, és a nyakában mindegyiknek kis szögletes fekete doboz lógott. Lyra eleinte félve méregette őket, mivel nem volt daimónjuk, és az ő világában alighanem fantomnak vagy még annál is rosszabbnak néznék valamennyit. Csakhogy – és ez minden fura dolgok legfurábbika – ezek mind teljesen élőnek látszottak. Ezek a teremtmények nagy vidáman járkálnak, mintha emberi lények volnának, és el kellett ismernie, hogy valószínűleg azok is, és hogy a daimónjuk a bensejükhen lakozik, akárcsak Willé.

Vagy egy óra hosszat járkált és mérte fel ezt az ál-Oxfordot, azután megéhezett, és vásárolt a húszfontosával egy tábla csokoládét. A boltos furán nézett rá, de láthatólag Indiából származott, és talán nem értette az ő kiejtését, holott igyekezett nagyon tisztán, világosan beszélni. Az aprópénzből vett egy almát a fedett piacon, ami már sokkal jobban hasonlított az igazi Oxfordhoz, aztán elindult a park felé. Itt egyszer csak egy nagy épület előtt találta magát; igazi Oxfordba való épületnek látszott, de az ő világában nem létezett, bár odaillett volna. Lyra leült a fűre, majszolta a csokoládét, és nézte a nagy épületet.

Rájött, hogy múzeum. Az ajtaja nyitva állt, bent kitömött állatokat, megkövesedett csontvázakat, nagy tárlókban ásványokat látott, szakasztott, mint a Királyi Földtani Múzeumban, ahová Mrs. Coulter vitte el az ő Londonjában. A nagy teremből bejárat nyílt a múzeum másik részébe, és mert jóformán alig volt bent látogató, Lyra bement és körülnézett. Még mindig elsősorban az aletiométeren jártak a gondolatai, de itt, a második teremben, egyszeriben csupa ismerős dolog vette körül: tárlók tele sarkvidéki öltözékkel – szakasztott olyanok, mint az ő szőrméi –, szánok és rozmárcsont-faragványok és fókavadász-szigonyok, ezer meg ezer trófea és ereklye, varázserejű tárgyak, szerszámok és fegyverek, méghozzá nemcsak a sarkvidékről, mint észrevette, hanem ennek a világnak valamennyi részéből.

Milyen fura! Azok a keribuszőrmék szakasztot mint az övéi, ám azon a szánon egészen rosszul kötötték meg a hámot. De nini, itt egy fotogram, rajta néhány szamojéd vadász, a hasonmásai azoknak, akik őt elfogták és eladták Bolvangarnak! Ugyanazok az emberek! És még az a szétfoszlott és pontosan ugyanott újracsomózott kötél – az is igencsak ismerős, hiszen több kínkeserves órán át ez tartotta fogva ugyanebben a szánban... Miféle rejtélyek ezek? Végül is csak egyetlenegy világ volna, amelyik a többi világról álmodik?

Aztán olyasmire bukkant, amitől megint az aletiométer jutott az eszébe. Egy fekete fakeretbe foglalt üvegszekrényben néhány emberi koponya, és némelyikük lyukas: egy pár lyuk elöl, egy pár oldalt, némelyik a tetején. A középsőn éppenséggel két lyuk van. Ezeket a lyukakat, közölte egy kartonlapon szálkás betűkkel a felirat, az illetők életében fúrták, a csont ugyanis begyógyult, és sima volt a lyukak peremén. Kivéve egyet, amelyen a lyukat egy bronz nyílfej ütötte, ami még most is ott volt benne, és a csontszélek élesek, töröttek.

És éppen ezt művelték az északi tatárok! És ugyanezt művelte Stanislaus Grumman saját magával, a Jordan tudósai szerint, akik személyesen ismerték. Lyra gyorsan körülnézett, de mert senki sem volt a közelben, elővette az aletiométert.

Gondolatait a középső koponyára Összpontosította, és megkérdezte: miféle személyé volt ez a koponya, és miért ütötték rajta ezeket a lyukakat?

Ahogy ott állt az üvegtetőn beszűrődő homályos világításban, és feszülten figyelte az aletiométert, nem vette észre, hogy valaki nézi.

Egy erőteljes alkatú hatvanas férfi, elegáns vászonöltönyben, kezében panamakalappal, a galérián állt, és a vaskorlát fölött nézett le Lyrára.

Ősz haját szép rendesen hátrafésülte sima, napsütötte, alig ráncos homlokáról. Nagy, fekete szeme volt, hosszú pillái, élénk tekintete, és a nyelve hegye néhány percenként kibukkant a szája sarkán, és megnedvesítette az ajkát. Mellzsebében hófehér zsebkendő, nehéz illatszertől szagos, mint azok a melegházi növények, amelyeknek a dús illatában nem érezni rothadó gyökereik szagát.

A férfi már néhány perce figyelte Lyrát. Ahogy a kislány továbbment a földszinti teremben, ő a galérián követte, amikor pedig megállt a koponyák tárlójánál, alaposan szemügyre vette: kócos, ápolatlan haját, arcán a véraláfutást, új ruháját, az aletiométer fölé hajló csupasz nyakát, csupasz lába szárát.

Mellzsebéből elővette zsebkendőjét, megtörölgette homlokát, aztán a lépcső felé indult.

Az aletiométer tanulmányozásába elmerült Lyra eközben furcsa dolgokat tudott meg. Ezek a koponyák kimondhatatlanul régiek; a tárlóban a felirat csupán ennyit mondott: „Bronzkor", de az aletiométer, amely sohasem hazudott, közölte, hogy a férfi, akié ez a koponya, harmincháromezer-kétszázötvennégy évvel a jelen nap előtt élt, varázsló volt, és a lyukat azért ütötték a koponyáján, hogy az istenek bejuthassanak a fejébe. Azután az aletiométer, ahogyan néha csak úgy mellékesen felelt valamire, amit Lyra nem is kérdezett, hozzátette, hogy a lékelt koponyák körül sokkal több a Por, mint akörül, amelyiken a bronz nyílhegy ütött lyukat.

Ez vajon mit jelenthet? Lyra felriadt az aletiométerrel megosztott koncentrált csendből, és visszatért a jelenbe, csak azért, hogy immár ne találja magát egyedül. A szomszédos tárlót egy idősebb férfi tanulmányozta; halvány öltönyt viselt, és kellemes illatot árasztott. Valakire emlékeztette Lyrát, de sehogy sem jött rá, hogy kire.

A férfi észrevette, hogy a kislány bámulja. Mosolyogva pillantott fel.

– A lékelt koponyákat nézed? – kérdezte. – Milyen különös dolgokat művelnek magukkal némelyek.

– Mh – biccentett közömbösen Lyra.

– Tudod-e, hogy még ma is csinálnak ilyet?

– Egen – mondta a kislány.

– Hippik. Ilyesféle emberek. Persze te még fiatal vagy, nem emlékezhetsz a hippikre. Szerintük ez sokkal hatásosabb, mint a kábítószer.

Lyra már az imént visszatette hátizsákjába az aletiométert, és most azon töprengett, hogyan szabadulhatna el. A legfontosabb kérdést még nem tette fel az aletiométernek, és ez az öreg bácsi most leáll társalogni vele... Elég rendesnek látszik, és igazán kellemes az illata. Most már közelebb lépett Lyrához. Keze a kislány kezét súrolta, ahogy közelebb hajolt a tárlóhoz.

– Az ember elgondolkodik, igaz? Se érzéstelenítés, se fertőtlenítés; valószínűleg kőszerszámokkal hajtották végre. Kemény fickók lehettek, igaz? Egyébként nem hiszem, hogy láttalak már itt. Gyakran járok ide. Hogy hívnak?

– Lizzie – felelte a világ legtermészetesebb hangján Lyra.

– Lizzie. Szervusz, Lizzie. Én Charles vagyok. Oxfordban jársz iskolába? Lyra nem tudta egész biztosan, mit feleljen erre.

– Nem – mondta végül.

– Látogatóban vagy itt? Nos, nagyszerű helyet választottál, itt igazán rengeteg a látnivaló. Mi érdekel különösen?

Rég nem zavarta meg úgy valami vagy valaki, mint most ez az ember. Pedig kedves és barátságos, és nagyon tiszta, és a ruhája elegáns – csakhogy Pantalaimon, bent a zsebében, egész idő alatt rángatta, hogy figyeljen már, és rimánkodott, hogy legyen óvatos, mert ő is emlékezett valamire félig-meddig; Lyra pedig valahonnan érzékelt... nem egy illatot, hanem egy illat gondolatát, ami trágyaszag volt, rothadás bűze. Iofur Raknison palotájára emlékeztette, ahol illatos volt a levegő, de a padlót vastagon borította a szenny.

– Hogy mi érdekel? – szólalt meg Lyra. – Ó, sok minden. Azok a koponyák például, amiket az előbb láttam meg. Nem hinném, hogy van, aki azt akarja, hogy ilyet csináljanak vele. Szerintem szörnyű.

– Nos, én sem lelném benne élvezetemet, pedig hidd el, megtörténik. Meg is tudnálak ismertetni valakivel, aki ilyet csinált – mondta, és olyan barátságosan és segítőkészen nézett Lyrára, hogy a kislányt kis híján elfogta a kísértés. De aztán kibukkant az a kis nyelvhegy, gyorsan, akár a kígyó fullánkja, egyet rebbent, és Lyra megrázta a fejét.

– Kösz, hogy felajánlotta, de nem lehet. Mennem kell, mert találkozom valakivel. A barátnőmmel – tette hozzá. – Akinél lakom.

– Persze, persze – bólogatott nyájasan az úriember. – Nos, Örülök, hogy elbeszélgettünk. Viszlát, Lizzie!

– Viszlát! – válaszolt a kislány.

– Egyébként, ha történetesen úgy alakulna – itt a nevem és a címem – nyújtott át az úriember egy keskeny kis kártyát. – Ha mondjuk többet szeretnél tudni ezekről a dolgokról.

– Köszönöm – mondta közömbösen Lyra, és a kis kártyát a hátizsákja zsebébe tette. Érezte, hogy az úr tekintete nyomon követi, amíg kiment az épületből. Mihelyt kint volt a múzeumból, befordult a parkba, ahol, tudta, krikett-és más sportpályák vannak, keresett egy csendes helyet néhány fa között, és megint az aletiométerhez fordult.

Ezúttal azt kérdezte, hol talál olyan tudóst, aki tud a Porról. Az aletiométer a mögötte álló magas, szögletes épület egy bizonyos szobájába irányította. A válasz oly egyszerű volt, oly hirtelen érkezett, hogy Lyra bizonyos volt benne, volna még mondanivalója az aletiométernek: lassan megérezte, hogy annak is vannak hangulatai, mintha csak ember volna, és már tudta, mikor szeretne még többet is közölni vele.

És valóban. Ezúttal a következőt mondta: Foglalkozz a fiúval. Az a feladatod, hogy segíts megkeresni az apját. Erre koncentrálj.

Lyra értetlenül pislogott. Ez aztán a meglepetés. Will a semmiből tűnt fel, hogy segítsen neki: de hát ez nyilvánvaló volt. Hogy ő, Lyra azért tette meg ezt a nagy utat, hogy neki segítsen – hát ettől igazán elállt a lélegzete.

De az aletiométernek volt még mondanivalója. A tű megint megperdült, és Lyra a következőt olvasta:

Ne hazudj a tudósnak.

Bebugyolálta az aletiométert, és a hátizsákjába süllyesztette. Aztán felállt, megkereste az épületet, ahol majd a tudósra talál, és arrafelé indult, félszegen, bizalmatlanul.

Will elég könnyen megtalálta a könyvtárat. Az ügyeletes könyvtáros első szóra elhitte, hogy Will földrajzversenyre készül, és segített megkeresnie a Times tárgymutatójának bekötött példányait az ő születésének évéből, amikor az édesapja eltűnt. Will nekiült, hogy tanulmányozza a köteteket. Valóban számos utalást talált John Parryre egy régészeti expedícióval kapcsolatban.

Észrevette, hogy mindegyik hónap külön mikrofilmtekercsen található. Sorra befűzte valamennyit a vetítőbe, lepergette, megkereste a cikkeket, és elszánt figyelemmel elolvasta valamennyit. Az első cikk az Alaszka északi részére tartó expedíció indulásáról szólt. Az expedíció támogatója az Oxfordi Egyetem Régészeti Intézete volt, célja, hogy feltérképezzen egy területet, amelyen korai emberi települések bizonyságaira szerettek volna bukkanni. Az expedícióval tartott John Parry, a Királyi Haditengerészet volt tisztje, hivatásos felfedező.

A második cikk hat héttel később íródott. Röviden tudatta, hogy az expedíció elérte az alaszkai Noatakban az Észak-amerikai Sarkvidéki Kutatóállomást.

Két hónappal ezután jelent meg a harmadik cikk. Tudatta, hogy a kutatóállomás jelzéseire nem érkezett válasz, és hogy John Parryt és társait eltűntnek vélik. Ezután cikkek rövid sorozata következett; ismertette, milyen csapatok indultak a keresésükre, eredménytelenül; tudósított a Bering-tenger fölötti kutatórepülésekről, leírta a Régészeti Intézetnél kiváltott hatást, rokonokkal folytatott interjúkat...

Willnek megdobbant a szíve, amikor édesanyjának a képére bukkant. Aki egy kisbabát tartott. Őt.

A riporternek a szokásos – „könnyező hitves aggódva várja a híreket” – cikke Will szerint kiábrándítóan kevés tényt tartalmazott. Egy kurta bekezdés arról tájékoztatott, hogy John Parry mögött sikeres pályafutás áll a Királyi Haditengerészetnél, amelynek azért fordított hátat, hogy földrajzi és tudományos expedíciók szervezésére specializálja magát. Ennyi.

A tárgymutatóban nem talált többet, és csüggedten állt fel a mikrofilmvetítő elől. Kell hogy legyen még információ valahol; de hova menjen ezután? És ha túlságosan sokáig kutat, még a nyomára jutnak...

Visszaadta a mikrofilmtekercseket, és megkérdezte a könyvtárost:

– Meg tudná mondani a Régészeti Intézet címét, kérem szépen?

– Meg tudom keresni... Melyik iskolába jársz?

– A Szent Péterbe – mondta Will.

– De az nem Oxfordban van, igaz?

– Nem, Hampshire-ben. Az osztályom terepkutatást végez. Környezetvédelmi szakkörre...

– Aha. Mit is kerestél... Régészet... Megvan.

Will felírta a címet és a telefonszámot, és mivel nyugodtan beismerhette, hogy nem ismerős Oxfordban, megkérdezte, hol találja az intézetet. Nem volt messze. Megköszönte a segítséget, és elindult.

A magas épületben Lyra széles pultot talált a lépcső tövében. Portás ült mögötte.

– Hová? – tudakolta a portás.

Akárcsak otthon. Érezte, hogy zsebében Pan is élvezi a helyzetet.

– Hoztam valamit valakinek a másodikra – mondta Lyra. – Dr. Listernek.

– Dr. Lister a harmadikon van. Ha hoztál neki valamit, itt hagyhatod, én majd értesítem.

– Egen, de erre sürgősen szüksége van. Épp most üzent érte. Igazában nem valami, csak szóbeli üzenet, amit át kell adnom.

A portás alaposan végigmérte, de meghátrált Lyra nyílt, ártatlan – és jól begyakorolt – gyermekpillantása előtt. Végül a portás biccentett, és megint az újságjába mélyedt.

Az aletiométer neveket persze nem közölt Lyrával. A dr. Lister nevet a portás mögötti rekeszek egyikéről olvasta le – ha ugyanis az ember úgy tesz, mintha ismerne valakit, könnyebben beengedik. Lyra valamiképpen jobban eligazodott Will világában, mint a fiú maga.

A második emeleten hosszú folyosóra talált. Egy ajtó nyitva állt egy üres előadóteremre, a másik egy kisebb szobára, ahol két tudós állt, és valamit tárgyalt egy tábla előtt. A fal mindenütt sima volt, csupasz, szinte szegényesen kopár, nem emlékeztetett a „másik" Oxford tudóstársadalmának pompájára; a sima téglafalakon azonban makulátlan volt a festék, az ajtók tömör tölgyfából készültek, a korlátok fényezett acélból, tehát valójában itt is költséges lehetett minden. Ez is csak ennek a világnak a furcsaságára vallott.

Hamarosan rátalált arra az ajtóra, amelyről az aletiométer beszélt. Rajta tábla: Sötét Anyag Kutatóegység, alá valaki kézzel odafirkantotta: „Nyugodjék békében"; egy másik írás pedig ezt tudatta, ugyancsak ceruzával: „Igazgató: Szegény Lázár".

Ebből Lyra egy kukkot sem értett. Bekopogott.

– Szabad! – szólt bentről egy női hang.

Kicsiny szoba volt, tornyosuló papírhalmazokkal, könyvrakásokkal tele, a fali táblákon rengeteg szám, egyenlet. Az ajtó belsejére tűzve valami rajz – mintha kínai volna. Egy nyitott ajtón át be lehetett látni a szomszéd szobába, ahol valamilyen bonyolult anbárgépezet állt némán.

Lyra meglepődött egy kicsit, hogy a keresett tudós – nő; de az aletiométer nem mondta, hogy férfi, és végül is ez itt igazán fura világ. A nő egy gépezet előtt ült, amelynek kis üveglapján számok és alakzatok váltakoztak, előtte az asztalon az ábécé valamennyi betűje sorakozott elefántcsont tálcára ragasztott kis maszatos kockákon. A tudósnő rákoppintort az egyik kockára, és az üveglap elsötétült.

– Hát te ki vagy? – kérdezte.

Lyra becsukta maga mögött az ajtót. Emlékezve arra, amit az aletiométertől megtudott, roppant igyekezettel próbálta elkerülni rendes szokását, és az igazsághoz híven válaszolt.

– Aranyszájú Lyra – felelte. – És maga kicsoda?

A nő szaporán pislogott. Harmincas éveinek vége felé járt, talán egy kicsit idősebb lehet, mint Mrs. Coulter, gondolta Lyra, rövidre vágott fekete haja volt, és piros arca. Nyitott fehér köpenye alatt zöld ing volt rajta, meg olyan kék vászonnadrág, amit ebben a világban sokan viselnek.

– Nahát – szólalt meg Lyra kérdésének hallatán a nő –, te vagy a mai napon a második meglepetés. Egyébként doktor Mary Malone vagyok. Mit óhajtasz? Lyra előbb körülnézett, nem hallja-e őket valaki, csak azután szólalt meg.

– Azt, hogy beszéljen nekem a Porról. Tudom, hogy ismeri. Be tudom bizonyítani. Muszáj, hogy elmondja.

– Por? Mi a csudáról beszélsz?

– Lehet, hogy maguknál nem így hívják. Elemi részecskék. Az én világomban a tudósok Ruszakov-féle részecskéknek nevezik, de általában inkább csak Pornak. Nem könnyű meglátni ezeket a részecskéket. Az űrből jönnek, és emberekre telepszenek.

Gyerekekre nemigen. Főleg felnőttekre. És valamire ma jöttem rá – a múzeumban voltam, ott az út végén, és láttam egypár nagyon régi koponyát, rajtuk lyukkal, amilyet a tatárok vágnak. És sokkal több Por volt rajtuk, mint a másikon, amelyiken másfajta lyuk volt. Mikor volt a bronzkor? A nő csak bámult.

– A bronzkor? Jóságos ég, nem tudom; úgy ötezer éve talán.

– Hát akkor tévedett, aki azt a cédulát írta. A koponya a két lyukkal harmincháromezer éves.

Elhallgatott, mert úgy látta, dr. Malone mindjárt elájul. Az arcából egészen kiszállt a pír, kezét a mellére szorította, másik kezével a széke karfáját szorongatta, az álla leesett.

Lyra csak állt, konokul, zavartan, várta, hogy a tudósnő magához térjen.

– Ki vagy te? – szólalt meg nagy sokára dr. Malone.

– Aranyszájú...

– Nem, nem, honnan kerültél ide? Mi vagy? Honnan tudsz ezekről a dolgokról? Lyra elcsigázottan sóhajtott. Már elfelejtette, milyen bonyolultak néha a tudósok. Nehéz elmondani nekik az igazságot, amikor a hazugságot sokkal könnyebben megértenék.

– Egy másik világból jövök – kezdte. – És abban a világban is van egy ilyen Oxford, csak egészen más, és én onnan jövök. És ...

– Várj, várj, várj. Honnan jössz?

– Máshonnan – mondta óvatosabban Lyra. – Nem innen.

– Aha – bólintott a nő. – Máshonnan. Értem. Legalábbis azt hiszem, hogy értem.

– És mindent meg kell tudnom a Porról – magyarázta Lyra. – Mivel az én világomban az egyház fél a Portól, mert azt hiszik, hogy az az eredendő bűn.

Ezért olyan fontos az egész. És az apám... Nem! – szólt harciasan, még toppantott is hozzá. – Nem így akartam mondani. Egészen rosszul fogtam hozzá.

Dr. Malone nézte Lyra elkeseredett arcát, ökölbe szorított kezét, arcán, lába szárán a véraláfutasokat.

– Uramfia, gyermek, nyugodj meg...

Elhallgatott, megdörzsölte fáradtságtól kivörösödött szemét.

– Miért hallgatlak egyáltalán? – folytatta. – Tisztára elment az eszem. Történetesen ez az egyetlen hely a világon, ahol megkaphatod a kívánt választ, és ezt a helyet épp most akarják bezárni... Amiről beszélsz, az a te Porod, úgy hangzik, mint valami, amit mi egy ideje vizsgálunk. És amit a múzeumban látott koponyákról mondtál, azzal a frászt hoztad rám... Nem, ez már egy kicsit sok. Halálosan kimerült vagyok. Szeretnék figyelni rád, hidd el, de nem most, kérlek. Mondtam, hogy be akarják zárni az intézetet? Egy hetem van, hogy összedobjak egy javaslatot az alapítvány bizottságának, de egy szikra reményünk sincsen...

És rettenetesen nagyot ásított.

– Mi volt ma a másik meglepetés? – érdeklődött Lyra.

– Mh. Igen. Valaki, akiben bíztam, hogy támogatja az alapítványhoz intézett kérvényünket, visszavonta a támogatását. Mellesleg nem is volt annyira meglepő. És megint ásított.

– Főzök kávét – jelentette ki. – Különben itt alszom el. Innál te is? Megtöltötte a vízforralót, és neszkávét kanalazott két bögrébe. Lyra az ajtóra függesztett kínai jegyekre bámult.

– Mi ez? – kérdezte.

– Kínaiul van. Az I Csing jegyei. Tudod, mi az? Megvan ez a ti világotokban? Lyra összehúzott szemmel nézett rá, hátha gúnyolódik.

– Van, ami ugyanolyan, van, ami más. Ennyi. Nem tudok mindent az én világomról. Lehet, hogy ott is van ilyen kínai izé.

– Elnézést – mondta dr. Malone.

– Mi az a sötét anyag? – kérdezte Lyra. – Az ajtón ez áll, nem?

Dr. Malone megint leült, és a lábával előrehúzott egy széket Lyrának.

– A sötét anyagot keresi az én kutatócsoportom – kezdte. – Senki sem tudja, hogy mi az. A világegyetemben több van, mint amit látunk belőle. Látjuk a csillagokat, a csillagrendszereket, mindent, ami fénylik, de ahhoz, hogy az egész összefüggjön és ne essen darabokra, még sok minden kell – hogy a nehézkedés működhessen. De eddig még senki sem jutott a nyomára. Többféle kutatási projekt igyekszik rájönni, hogy mi az. A mienk az egyik.

Lyra maga volt a testet öltött figyelem. Ez a nő legalább komolyan beszél.

– És maga szerint mi az? – kérdezte.

– Nos, szerintünk... – kezdte a nő, de mert a víz felforrt, hát felállt, elkészítette a kávét, és közben folytatta: – Szerintünk valamilyen elemi részecske. Ami merőben különbözik mindentől, amit mindeddig felfedeztek. De nagyon nehéz a nyomára jutni... Hol jársz iskolába? Tanulsz fizikát?

Lyra érezte, hogy Pantalaimon belecsippent a kezébe, figyelmezteti, hogy ne jöjjön ki a béketűrésből. Szép, szép, hogy az aletiométer igazmondásra inti, csakhogy ő nagyon jól tudja, mi történne, ha a teljes igazságot mondaná. Vigyáznia kell, mit mond, el kell kerülni az egyenes hazugságot.

– Igen – felelte. – Egy kicsit tudok belőle. De a sötét anyagról semmit.

– Nos, mi ezt a szinte felfedezhetetlen dolgot igyekszünk felfedezni az összes többi összeütköző részecske lármája közepette. Általában száz meg száz méterre a föld alá telepítenek detektorokat, mi azonban ehelyett a detektor körül elektromágneses mezőt létesítettünk, amely kizárja mindazt, amire nincs szükségünk, amire meg van, azt beereszti. Aztán felerősítjük és számítógépre visszük a jeleket.

Átnyújtott Lyrának egy bögre kávét. Nem volt hozzá se cukor, se tej, de az egyik fiók mélyén akadt két gyömbéres keksz, és Lyra mohón elvette az egyiket.

– És találtunk egy megfelelő részecskét – folytatta dr. Malone. – Legalábbis megfelelőnek gondoljuk. De hát ez olyan különös... miért mondom el neked mindezt? Nincs publikálva, nincs elbírálva, még csak le sincs írva. Kissé megháborodtam ma délután.

– Nos... – folytatta, és olyan hosszút ásított, hogy Lyra azt hitte, sosem hagyja abba – ...a mi részecskéink igencsak fura jószágok. Árnyrészecskének nevezzük őket. Árnyéknak. Tudod, mi volt az, amitől az előbb majdnem hanyatt estem székestül? Hogy a múzeumi koponyákat említetted. A csoportunk egyik tagja amolyan műkedvelő régész, és egyik nap felfedezett valamit, amit egyszerűen nem hittünk el. De kénytelenek voltunk tudomásul venni, mert beleillett a legőrültebb dologba ezekről az Árnyékokról. Tudod, hogy mi az? Hogy tudatosak. Igen. Az Árnyak a tudat részecskéi. Hallottál már ilyen ostobaságot? Nem csoda, hogy be akarják szüntetni a támogatásunkat.

Belekortyolt a kávéba. Lyra viszont a tudósnő szavait itta, mint holmi szomjas virág.

– Igen – folytatta dr. Malone –, az Árnyak tudják, hogy mi itt vagyunk. Válaszolnak. És ami a legőrültebb az egészben: te csak akkor láthatod őket, ha számítasz rá. Ha egy bizonyos állapotba hozod a gondolataidat. Ha teljes bizalommal vagy, és ha elengeded magadat. Ha képes vagy... na, hol is van az az idézet...

Az íróasztalán tornyosuló papírtömegbe kotort, és talált egy cédulát, amin zöld tintával állt az írás. Felolvasta:

–„...képes vagy bizonytalanságban, rejtélyben, kételyben létezni, anélkül hogy idegesen tényeket és okokat kutatnál.” Ilyen lelkiállapotba kell kerülnöd. Ezt egyébként egy Keats nevű költő írta. Múltkoriban találtam rá. Hogy a megfelelő lelkiállapotba kerülj, azután nézz be a Barlangba.

– A barlangba...? – hökkent meg Lyra.

– Elnézést. A számítógépbe. Mi Barlangnak hívjuk. Árnyak a barlang falán, tudod. Platón. Ez megint a mi régészünk. Sokoldalú értelmiségi. De most Genfbe utazott, ahol megpályázott egy állást, és egy pillanatig sem hiszem, hogy visszajön... Hol is tartottam? Oké, tehát a Barlang. Mihelyt hozzákapcsolódtál, ha arra gondolsz, az Árnyak válaszolnak. Ehhez nem fér kétség. Az Árnyak úgy csődülnek a gondolkodásodra, mint a madarak...

– De mi van a koponyákkal?

– Mindjárt arra is rátérek. Oliver Payne kollégám egyik nap egyet-mást ellenőrzött a Barlanggal. És valami nagyon fura történt. Nem volt semmi értelme, olyan módon, amit egy fizikus elvárna. Vett egy darab elefántcsontot, épp csak egy rög volt, és körülötte nem csoportosultak Árnyak. Nem reagált. De egy faragott elefántcsont sakkfigura már igen. Egy deszkakerítés jókora szilánkja nem, de egy fából készült vonalzó igen. És egy fából faragott szobrocska még annál is... Én most elemi részecskékről beszélek, az ég szerelmére. A majdnem semmi parányi szemerkéiről. Tudták, hogy mik ezek a tárgyak. Minden, amit emberkéz munkált meg, vagy emberi gondolkodás teremtett, akörül ott zsúfolódtak az Árnyak... És aztán Oliver, mármint dr. Payne szerzett néhány megkövesedett koponyát egy múzeumban dolgozó barátjától, és kísérletet végzett velük. Meg akarta állapítani, az időben milyen messze mehet vissza a hatás. Egy ponton akadt el, úgy harminc-negyvenezer esztendeje. Azt megelőzőleg nem voltak Árnyak. Azután viszont annál több. És nyilvánvalóan ez az az idő nagyjából, amikor a mai értelemben vett emberi lények megjelentek. Mármint a mi távoli őseink, de igazában nem nagyon különbözőek tőlünk...

– A Por – jelentette ki Lyra ellentmondást nem tűrő hangon.

– Csakhogy tudod ám, ilyesmit nem lehet beleírni egy alapítványi támogatást igénylő pályázatba, ha azt akarod, hogy komolyan vegyenek. Mert értelmetlenül hangzik. Mert ilyesmi nem létezhet. Mert lehetetlen; ha pedig nem lehetetlen, akkor jelentéktelen, és ha sem ez, sem az, akkor egyszerűen csak zavaró.

– Látni akarom a Barlangot – állt fel Lyra.

Dr. Malone ujjaival végigszántott zilált fürtjein, szaporán pislogott, hogy kitisztuljon fáradt szeme.

– Tulajdonképpen miért is ne – mondta. – Lehet, hogy holnap már Barlangunk sem lesz. Na gyere.

Bevezette Lyrát a másik szobába. A nagyobb helyiség tele volt zsúfolva elektronikus felszereléssel.

– Az az ott – mutatott egy üresen világító szürke képernyőre. – Ott van a detektor a kábelek mögött. Ha az Árnyakat akarod látni, elektródákra kell kapcsolódnod. Mintha agyi hullámokat mérnének.

– Ki akarom próbálni – mondta Lyra.

– Semmit sem fogsz látni. Különben is halálfáradt vagyok. És az egész túlságosan bonyolult.

– Nagyon szépen kérem! Én tudom, hogy mit csinálok.

– Na ne mondd. Bárcsak én is elmondhatnám ezt magamról. Nem, az ég szerelmére. Ez költséges, nehéz tudományos kísérlet.

Csak úgy berontasz ide, és elvárod, hogy nekiállhass, mint valami nyerőgépnek... Egyáltalán: honnan jössz te? Nem kellene iskolában lenned? Hogy találtál ide?

És megint megdörzsölte a szemét, mintha éppen most ébredne fel. Lyra reszketett. Mondj igazat, gondolta.

– Ezzel találtam ide – vette elő az aletiométert.

– Hát ez meg mi a csuda? Iránytű?

Lyra engedte, hogy dr. Malone kivegye a kezéből. A tudósnő szeme elkerekedett, ahogy megérezte a műszer súlyát.

– Uramfia, hiszen ez színarany! Honnan a csudából...

– Azt hiszem, ugyanazt csinálja, amit a maguk Barlangja. Ezt szeretném megtudni. Ha meg tudok felelni egy kérdésre – folytatta Lyra nekikeseredve –, olyanra, amire maga tudja a választ, én pedig nem, akkor kipróbálhatom a Barlangjukat?

– Mi a csuda, most meg már jövendőmondással foglalkozunk? Mi ez a holmi?

– Kérem szépen! Csak egyetlenegy kérdést tegyen fel nekem! Dr. Malone vállat vont.

– Nem bánom – sóhajtott. – Hát akkor mondd meg... Mondd meg, mivel foglalkoztam, mielőtt belevágtam ebbe.

Lyra kikapta a kezéből az aletiométert, és megforgatta a kerekeket. Érezte, amint az elméje a megfelelő képek felé nyúl, még mielőtt a mutatók rájuk mutattak volna, és érzékelte, hogy a hosszabbik tű már reszket a válaszolhatnéktól. Ahogy elkezdett körbelendülni a számlapon, Lyra tekintete követte, figyelt, számítgatott, fürkészte a jelentések hosszú láncolatát, míg el nem érkezett arra a szintre, ahol az igazság rejtőzött.

Lyra pislogott, felsóhajtott, és felmerült az ideiglenes transzból.

– Apáca volt – jelentette ki. – Ezt nem tudtam volna kitalálni. Az apácák örökre ott szoktak maradni a kolostorukban.

De maga nem hitt többé az egyházi dolgokban, és megengedték, hogy otthagyja őket. Ez egyáltalán nem olyan, mint az én világom, egy kicsit se. Dr. Malone lezökkent az egyetlen székre, és csak bámult.

– Szóval igaz? – kérdezte Lyra.

– Igaz. És ezt te ettől a...

– Az aletiométertől tudtam meg. Azt hiszem, Porral működik. Azért jöttem el egészen idáig, hogy többet tudjak meg a Porról, és az aletiométer küldött magához. Úgyhogy a maguk sötét anyaga biztosan ugyanaz a dolog. Most már kipróbálhatom a Barlangot?

Dr. Malone a fejét rázta, nem tagadólag, egyszerűen tehetetlenségből. Széttárta a karját.

– Hát jó – mondta. – Azt hiszem, álmodom. De hát csak rajta, miért is ne? Körbelendült a székben, kapcsolókat nyomogatott, elektromos zümmögés támadt, számítógép ventilátora zizegett, s a hang hallatán Lyra meghőkölt. Mert ugyanezt a hangot hallotta Bolvangaron abban a szörnyű csillogó cellában, ahol az ezüstguillotine kis híján elvágta tőle Pantalaimont. Érezte, hogy Pan mocorog a zsebében, s ő szelíden megnyomkodta, hogy megnyugtassa.

Dr. Malone nem vette észre. Buzgón igazgatta a kapcsolókat, és betűket kopogtatott egy olyan elefántcsont tálcán. Eközben az üvegtábla színe megváltozott, és aprócska betűk, figurák jelentek meg rajta.

– Na most te ülj le – adta át a széket Lyrának. Azután kinyitott egy kis tégelyt. – Muszáj egy kis zselét kennem a bőrödre, hogy könnyebben létrejöjjön az elektromos kapcsolat. Könnyen lemosható. Maradj nyugton.

Dr. Malone fogott hat huzalt, mindegyik lapos tokféleségben végződött, és Lyra fejének különböző pontjaira erősítette őket.

Lyra kényszerítette magát, hogy nyugton maradjon, csak a lélegzete gyorsult, és a szíve úgy dörömbölt, hogy majd kiugrott a helyéből.

– Helyes; rá vagy kapcsolva – mondta dr. Malone. – Ez a szoba tele van Árnyakkal. Éppenséggel a világegyetem van tele Árnyakkal. De látni csak úgy láthatod őket, ha egészen kiüríted az elmédet, és a képernyőre nézel. Rajta.

Lyra nézte az üveglapot. Sötét volt és üres. Halványan látta a maga tükörképét, más egyebet nem. Kísérletképpen úgy tett, mintha az aletiométert olvasná, és elképzelte magában, hogy azt kérdezi: mit tud ez a nő a Porról? Milyen kérdéseket tesz fel ő ?

Gondolatban a számlap körül mozgatta az aletiométer mutatóit, s eközben az üveglap villózni kezdett. Lyra meglepetten felmerült a koncentrációból, és a villózás kihunyt. Nem vette észre, hogy dr. Malone izgatottan előrehajol. Lyra összevonta szemöldökét, előrehajolt, és megint elkezdett koncentrálni.

Ezúttal azonnal megjött a válasz. Táncoló fények özöne ragyogott fel az üveglapon, világra olyan, mint az Aurora villózó függönye. Egy pillanatra mintába rendeződtek, aztán megint szétrebbentek, újra összeálltak, más és más alakba, más színekbe; hurkokat alkottak, ingadoztak, szétfreccsentek, majd sugárözönbe robbantak, amely hirtelen erre vagy amarra kanyarodott, mint az égen irányt változtató madárraj. S ahogy Lyra figyelte, szakasztott olyan érzése támadt, mintha a megértés peremén egyensúlyozna – mint annak idején, amikor kezdte kapiskálni, hogyan kell leolvasni az aletiométert.

Feltett egy kérdést:

– Ez a Por? Ugyanaz a dolog csinálja ezeket a mintákat, amelyik az aletiométer tűjét mozgatja?

Válaszul újabb hurkok és fényörvények tűntek fel. Vélhetőleg „igen"-t jelentettek. Aztán eszébe jutott még valami, és dr. Malone-hoz fordult, hogy megkérdezze – s észrevette, hogy a tudósnőnek tátva maradt a szája, és két kézzel fogja a fejét.

– Mi van? – kérdezte Lyra.

Az üveglap elhalványult. Dr. Malone pislogott.

– Mi az? – ismételte Lyra.

– Ó... csak éppen ez volt a legjobb produkció, amit eddig láttam – hebegett dr. Malone. – Mit csináltál? Mire gondoltál?

– Arra, hogy ennél tisztább is lehetne – felelt Lyra.

– Tisztább? Hiszen ilyen tiszta még sosem volt!

– De mit jelent? El tudja olvasni?

– Nos... – mondta lassan dr. Malone –, ezt nem lehet olvasni, olyan értelemben, ahogyan az ember egy leírt szöveget olvas. Nem úgy működik. Az történik, hogy az Árnyak reagálnak az éppen nekik szentelt figyelemre. Ez roppant forradalmi eredmény: a tudatunkra reagálnak, érted?

– Nem – magyarázta Lyra –, én azokra a színekre és formákra gondolok. Azok az Árnyak mást is tudnának mutatni. Bármilyen kívánt alakot. Képeket is csinálhatnának, ha éppen azt akarnánk. Ide nézzen.

Visszafordult a képernyőhöz, megint összpontosította gondolatait, de ezúttal úgy tett magában, mintha az üveglap volna az aletiométer, pereme körül mind a harminchat jelképpel. Már olyan jól ismerte őket, hogy az ujjai gépiesen mozogtak az ölében, ahogy a képzeletbeli mutatókat mozgatta, hogy a gyertyára mutassanak (megértés), az alfára és az ómegára (nyelv), meg a hangyára (szorgalom), aztán megfogalmazta a kérdést:

– Mit kellene ezeknek az embereknek tenniük, hogy megértsék az Árnyak nyelvét?

A képernyő a gondolat sebességével válaszolt, és a vonalak, villanások kavargásából tökéletesen tisztán rajzolódott ki egy sor kép: iránytűk, megint alfa és ómega, villám, angyal.

Mindegyik kép többször villant fel, majd három másik következett: teve, kert, hold.

Lyra tisztán látta a jelentésüket, és ellazította a gondolatait. Hátrafordult, hogy megmagyarázza, amit látott, s észrevette, hogy dr. Malone halálsápadtan dől hátra a székében, és az asztal szélét markolja.

– Amit mond – magyarázta Lyra –, azt az én nyelvemen mondja. Mármint a képek nyelvén. Mint az aletiométer. De azt mondja, hogy rendes nyelvet, szavakat is tudna használni, ha beállítaná rá. Úgy lehet beállítani, hogy szavakat írjon ide az üvegre. De ahhoz sok számítást kell végezni – ezt jelentette az iránytű, a villám meg anbárt jelent, mármint elektromos erőt, méghozzá sokat. Az angyal pedig – hát az üzeneteket. Sok mindent akarna mondani. De amikor a második részhez ért... Ázsiát jelentette, majdnem a legtávolabbi keletet, de nem egészen. Nemtom, milyen ország lehet – talán Kína... És abban az országban tudnak beszélni a Porhoz, mármint az Árnyakhoz, ahogy maga itt, meg ahogy én a képekkel, csak ők pálcikákat használnak. Azt hiszem, az ajtón lógó képet jelentette, de igazában nem értettem. Amikor az előbb megláttam, azt hittem, valami fontosat jelent, csak nem tudtam, mit. Hát biztosan sokféle módon lehet beszélni az Árnyakkal.

– Az I Csing... – pihegte dr. Malone. – Igen, kínai. Egyfajta jóslás – jövendölés, valójában... És igen, pálcikákat használnak. Mi csak dekorációnak tettük oda – mondta, szinte mentegetőzve. – Szerinted amikor az emberek az I Csinget tanulmányozzák, akkor Árnyrészecskékkel kerülnek kapcsolatba? Sötét anyaggal?

– Egen – bólintott Lyra. – Sokféle mód van rá. Eddig én se tudtam. Azt hittem, csak egy van.

– Azok a képek a képernyőn... – kezdte dr. Malone.

Lyra valami gondolatvillanást érzékelt az elméje peremén, és visszafordult a képernyőhöz. Épp elkezdte megformálni a kérdést, amikor újabb képek villantak fel, olyan sűrű egymásutánban, hogy dr. Malone alig tudta követni őket; Lyra azonban tudta, mit mondanak, és visszafordult a tudósnőhöz.

– Azt mondja, hogy maga is fontos – közölte. – Hogy valami fontosat kell megtennie. Nemtom, mit, de nem mondaná, ha nem volna igaz. Úgyhogy jó lesz, ha átalakítja, hogy szavakat használjon, hogy megértse a mondanivalóját.

Dr. Malone hallgatott egy sort.

– Hát jó – szólalt meg. – Tehát: honnan jössz?

Lyra elhúzta a száját. Ráébredt, hogy dr. Malone, akit mindeddig csak a kimerültség és az elkeseredés hajtott, rendes körülmények között soha meg nem mutatta volna a munkáját egy idegen gyereknek, aki a semmiből bukkant elő, és hogy most már megbánta az egészet. De Lyrának igazat kellett mondania.

– Egy másik világból jövök – magyarázta. – Tényleg. Átjöttem ebbe a világba. Én... Nekem el kellett szöknöm, mert az én világomban üldöztek. Meg akartak ölni. És az aletiométer... ugyanonnan való. A Jordan-kollégium Mesterétől kaptam. Az én Oxfordomban van egy Jordan-kollégium. De itt nincs. Hiába kerestem. És magamtól jöttem rá, hogy hogyan kell használni az aletiométert. Egészen kitisztítom az elmémet, és rögtön látom, hogy mit akar mondani. Épp ahogy maga mondta a... a kételyekről meg a rejtélyekről, meg minden. És amikor a Barlangot néztem, ugyanazt csináltam, és ugyanúgy működik, szóval az én Porom meg a maguk Barlangja egy és ugyanaz. És akkor...

Dr. Malone már teljesen éber volt. Lyra felvette az aletiométert és gondosan bebugyolálta, mint anya a csecsemőjét. Aztán visszatette a hátizsákba.

– Meg tudná csinálni, hogy ez az üveglemez szavakat mutasson? Akkor ugyanúgy beszélhetne az Árnyakkal, mint ahogy én az aletiométerrel. Csak azt az egyet szeretném tudni, miért gyűlölik annyira az én világomban az emberek. Mármint a Port, az Árnyakat. A sötét anyagot. El akarják pusztítani. Mert azt hiszik, hogy gonosz. De szerintem az gonosz, amit ők csinálnak. Láttam. Hát mi az az Árnyék igazában? Jó vagy gonosz, vagy mi?

Dr. Malone az arcát dörzsölte, hogy még pirosabb lett, mint az imént.

– Szörnyen zavaró ez az egész – szólalt meg. – Tudod te, mennyire zavaró egy tudományos laboratóriumban Jót és Gonoszt emlegetni? Van róla fogalmad?

Részben azért nyergeltem át tudományos pályára, hogy ne kelljen már ilyesmivel foglalkoznom. Hogy gondolnom se kelljen rá.

– Muszáj rá gondolnia – mondta szigorúan Lyra. – Csak úgy lehet megvizsgálni az Árnyékot, a Port, vagy már ahogy nevezik, ha ilyesmire gondol, a jóra, a gonoszra, meg minden. És a Barlang is azt mondja, hogy muszáj. Ne felejtse el. Nem utasíthatja vissza. Mikor akarják ezt a helyet bezárni?

– Az alapítványi bizottság a hét végén dönt... Miért?

– Mert akkor ma éjjel kell hozzálátnia – mondta Lyra. – Beigazíthatná úgy ezt a gépféleséget, hogy szavakat írjon az üveglapra, nem olyan képeket, amilyeneket én rajzoltattam vele. Könnyen meg tudja tenni. Azután megmutathatja a szavakat, és akkor megkapja a pénzt, hogy tovább dolgozhasson. És mindent megtudhat a Porról vagy az Árnyékról, azután elmondhatja nekem. Mivelhogy, ha nem tudná – folytatta kissé gőgösen, ahogy egy nagyhercegnő beszélne egy kétbalkezes szolgálóval –, az aletiométer nem mondja meg nekem pontosan, amit tudnom kell. De maga megtudhatja, és megmondhatja nekem. Talán ezt a kínai izét is meg tudnám csinálni, a pálcikákkal. De a képekkel könnyebb. Szerintem legalábbis. Ezeket most leveszem – tette hozzá, és lecibálta a fejéről az elektródákat.

Dr. Malone adott neki egy papírtörlőt, hogy letörölje a zselét, aztán összetekerte a huzalokat.

– Elmégy? – kérdezte. – Hát nem mondom, fura órát kaptam tőled.

– Megcsinálja, hogy szavakat írjon ki? – kérdezte Lyra, miközben felvette a hátizsákját.

– Legalább annyi haszna lehet, mint megírni az alapítványhoz intézendő pályázatot – mondta dr. Malone. – De figyelj csak. Vissza tudnál jönni holnap ilyenkor? Szeretném, ha még valakinek megmutatnád.

Lyra szeme elszűkült. Csapda volna ez?

– Na jó – mondta végül. – De el ne felejtse, meg kell tudnom egypár dolgot.

– Jó, persze. De eljössz?

– El. Ha mondom, akkor el is jövök. Gondolom, tudnék magának segíteni. Azzal távozott. A portás felpillantott a pultról, aztán visszamerült az újságjába.

– – –

– A nuniataki ásatás – mondta a régész, és megfordult a forgószékén. – Ebben a hónapban te vagy a második, aki erről érdeklődik.

Will felkapta a fejét.– Ki volt a másik?

– Valami újságíró, azt hiszem.

– És miért akart tudni róla?

– Az egyik emberről érdeklődött, aki azon az expedíción tűnt el. A hidegháború javában zajlott, mikor az expedíció eltűnt. A csillagok háborúja. De te még fiatal vagy, nem emlékezhetsz. Az amerikaiak meg az oroszok irdatlan nagy radarberendezéseket építettek a sarkvidéken. .. De voltaképpen miben segíthetek? Will igyekezett fegyelmezni magát.

– Én csak az expedícióról szeretnék tudni valamit. Iskolai versenyre készülünk, történelem előtti népekről. Olvastam arról az eltűnt expedícióról, és kíváncsi lettem.

– Hát ezzel nem állsz egyedül. Nagy felhajtás volt körülötte akkoriban. Az újságíró számára mindent kikerestem. Előzetes felmérés volt, nem szabályos ásatás. Ásni csak akkor kezdenek, ha tudják, hogy érdemes vele foglalkozni, és ez a csoport kiment, hogy megnézze a terepet, és jelentést készítsen. Fél tucat ürge mindössze. Egy ilyen expedíción néha különböző tudományágak képviselői állnak össze, geológusok meg minden, hogy megosszák a költséget. Ok megnézik, ami őket érdekli, mi megnézzük a magunkét. Ebben az esetben egy fizikus is volt a csapatban. Azt hiszem, magas szintű légköri részecskéket keresett. Az Aurorát, tudod, az északi fényt. Léggömbjei voltak, rádióadóval.

És volt velük még valaki. Egykori tengerésztiszt, amolyan hivatásos felfedező. Meglehetősen vad vidékre mentek, arrafelé sok a sarki medve. A régészek el tudnak bánni egy és mással, de lövöldözni nem tanultunk, és igen hasznos lehet valaki, aki ért a fegyverhez, a navigációhoz meg a táborveréshez, meg egyáltalán az ilyen túlélési technikákhoz.

És aztán valamennyien eltűntek. Rádió-összeköttetésben voltak egy helybeli kutatóállomással, de egy szép napon nem jött több jelzés, és attól fogva nem hallott róluk senki. Jégvihar támadt, de az arrafelé nem szokatlan. A keresésükre indult expedíció megtalálta az utolsó táborhelyüket, többé-kevésbé épségben, habár a medvék megdézsmálták az élelmiszerkészletét, de az embereknek az égvilágon semmi nyoma nem volt. Sajnos ennél többet nem tudok neked mondani.

– Értem – bólintott Will. – Köszönöm. Az a... az az újságíró... – állt meg az ajtóban – azt mondta, az érdeklődött valaki iránt. Melyikük iránt?

– A felfedező ürge iránt. Parrynek hívták.

– És hogy nézett ki? Mármint az újságíró?

– Hát ez meg miért érdekel?

– Nem is tudom... – Willnek semmi épkézláb válasz nem jutott az eszébe. – Csak úgy.

– Amennyire emlékszem, nagydarab szőke pasas volt. Igen világos hajú.

– Hát kösz – mondta Will, és kifelé indult. A férfi utánanézett, nem szólt, összevonta a szemöldökét. Will látta, amint a férfi a telefon után nyúl, hát sürgősen távozott az épületből.

Azon kapta magát, hogy reszket. Az állítólagos újságíró egyike volt a két férfinak, aki betört a házukba: magas férfi, olyan világosszőke, hogy úgy látszott, nincs is szemöldöke-szempillája. Nem őt lökte le Will a lépcsőn: ő bukkant fel a nappali szoba ajtajában, amikor Will leszaladt és átugrott a földön heverő férfin. De nem volt újságíró.

A közelben meglátott egy nagy múzeumot. Bement, kezében a táblával, füzettel, mintha dolgozna, és leült egy festményekkel teleaggatott teremben. Nem tudta leküzdeni remegését, hányinger kerülgette, mert megint csak rádöbbent, hogy megölt valakit – hogy gyilkos. Eddig sikerült féken tartania ezt az érzést, de most valósággal fojtogatta. Kioltotta egy ember életét.

Fél óra hosszat ült ott, és úgy érezte, amióta az eszét tudja, ennél szörnyűbb fél órát még nem élt át. Jöttek-mentek az emberek, nézegették a képeket, halkan beszélgettek, róla senki sem vett tudomást. Egy múzeumi őr megállt néhány percre az ajtóban, aztán lassan továbbment; és Will magában, mozdulatlanul gyürkőzött tettének szörnyűségével.

Fokozatosan visszanyerte nyugalmát. Hiszen az édesanyját védelmezte. Megrémítették, üldözték, amikor már amúgy is rossz állapotban volt. ő jogosan védelmezte az otthonát. Apja is ezt kívánta volna tőle. Azért cselekedett így, mert ez volt helyes. Megakadályozta, hogy ellopják a zöld bőrtárcát. Azért tette, hogy megtalálja édesapját; ehhez csak van joga?! Felidézte kiskori fantáziajátékait, amikor ő meg édesapja kölcsönösen megmentették egymást lavinákból, vagy kalózokkal csatáztak. Hát ez most nem játék. – Megtalállak – mondta magában. – Csak segíts, és én megtalállak, és gondoskodunk a mamáról, és minden rendbejön...

És végtére is talált búvóhelyet, ahol tökéletes biztonságban van, ahol senki rá nem bukkanhat. És biztonságban vannak a tárcában rejlő papírok is (amiket eddig még nem ért rá elolvasni), Cittágazzéban, a matrac alatt.

Azután észrevette, hogy a látogatók mind egy irányba tartanak. Távoznak, mert az őr közölte velük, hogy a múzeumot tíz perc múlva bezárják. Will összeszedte magát, kiment ő is. Eltalált a főutcára, az ügyvédi irodához, és azon tanakodott magában, bemenjen-e az ügyvédhez, annak ellenére, amit korábban mondott... Az ügyvéd elég barátságosnak tűnt...

Ám ahogy elhatározta magát, és éppen átment volna a túloldalra, hogy bemenjen az ügyvédhez, egyszeriben megtorpant.

Egy kocsiból a halvány szemöldökű, magas férfi szállt ki.

Will nyomban elfordult, és egy ékszerész kirakatát kezdte tanulmányozni. Az üvegben tükröződött a férfi, körülnézett, megigazította a nyakkendőjét, és belépett az ügyvédi irodába. Mihelyt bement, Will továbbindult, és megint szaporábban vert a szíve. Sehol sincs biztonságban. Az egyetemi könyvtár felé indult, és várt Lyrára.

5.

Légiposta

– WILL – szólalt meg Lyra.

Halkan beszélt, a fiú mégis megijedt. Lyra ott ült mellette a padon, és ő még csak észre sem vette. – Hol voltál?

– Megtaláltam a tudósomat! Egy nő; dr. Malone-nak hívják. És van egy gépe, amin látható a Por, és dr. Malone szóra fogja bírni...

– Nem is láttam, hogy jössz.

– Mert nem néztél ide – mondta Lyra. – Biztos másra gondoltál. Még jó, hogy megtaláltalak. Nézd csak, milyen könnyű az embereket bolonddá tenni. Figyelj... Két rendőr ballagott feléjük, egy férfi meg egy nő, rövid ujjú fehér nyári ingben, rádióval, gumibottal, és gyanakvó tekintettel. Mielőtt a padjukhoz értek volna, Lyra felpattant és megszólította őket.

– Kérem szépen, meg tudnák mondani, hol van a múzeum? A szüleinkkel kell ott találkoznunk, és eltévedtünk a bátyámmal.

A rendőr Willre nézett, Will pedig elnyomta dühét, és vállat vont, mintha azt mondaná, igen, tényleg eltévedtünk, milyen hülyeség.

A rendőr elmosolyodott. A rendőrnő szólalt meg:

– Melyik múzeumot keresitek? Az Ashmoleant?

– Egen, azt – bólintott Lyra, és nagy figyelmet tettetve hallgatta a rendőrnő útbaigazítását.

– Kösz – állt fel Will, aztán Lyrával elballagtak. Nem néztek hátra, de a rendőröket már nem is érdekelték.

– Látod? – kérdezte Lyra. – Ha téged keresnének, jól megzavartam őket. Akit keresnek, annak nincs húga. Jobb lesz, ha veled maradok – mondta szigorúan, mihelyt befordultak a sarkon. – Magadban egy percig se vagy biztonságban. Will nem felelt. Dühösen kalapált a szíve. Egy ólomkupolás kerek épület felé tartottak; téren állt, a tér körül mézszínű kollégiumi épületek meg egy templom, a magas kerítések mögött dús lombú fák. A délutáni nap meleg fényben fürdetett mindent, édes volt a levegő, szinte az is aranyszínű, akár az óbor. A levelek meg sem rezdültek, és erre a kicsi térre szinte még a forgalom zaja sem hatolt be.

Lyra végre észrevette, hogy Will haragszik.

– Mi baj? – kérdezte.

– Ha megszólítasz embereket, csak magadra vonod a figyelmet – mondta reszkető hangon a fiú. – Ha meghúzod magad és hallgatsz, nem vesznek észre. Egész életemben ezt csináltam. Tudom a módját. Te meg, te csak – te egyszerűen fel akarsz tűnni! Ne csináld. Nem jó játék. Komolytalan vagy.

– Gondolod? – kérdezte mérgesen Lyra. – Azt hiszed, nem tudom, hogy kell hazudni? Nálam különb hazudozó még nem volt a világon! De neked nem hazudok, és nem is fogok, soha. Esküszöm. Veszedelemben vagy, és ha nem csinálom ezt az előbb, akkor elkaptak volna! Nem láttad, hogyan néztek rád? Mert én láttam. Nem vagy elég óvatos. Ha kíváncsi vagy a véleményemre, te vagy komolytalan!

– Lehet, hogy komolytalan vagyok – azért lógok itt, és várok rád, mikor már túl lehetnék hét határon! Vagy elrejtőzhetnék abban a másik városban! Megvan a magam dolga, mégis itt lötyögök, csak azért, hogy segíthessek neked. Tudod, hogy ki komolytalan!

– Neked muszáj volt átjönnöd! – dühöngött Lyra. így mernek beszélni hozzá, az arisztokratához?! – Kénytelen voltál, különben nem tudhatnál meg semmit az apádról. A magad kedvéért csináltad, nem miattam.

Szenvedélyesen veszekedtek, de fojtott hangon, hiszen oly csendes volt a tér, és sokan járkáltak a közelben. De Lyra szavai hallatán Will egyszeriben elhallgatott. Neki kellett támaszkodnia a kollégium falának. Arcából kifutott a vér.

– Mit tudsz az apámról? – kérdezte nagyon halkan. Lyra ugyanúgy válaszolt.

– Semmit. Csak azt, hogy keresed. Ennyit kérdeztem csak. – Kitől?

– Hát az aletiométertől.

Will egy pillanatig nem tudta, miről beszél. De mert annyira dühösen és gyanakodva nézett rá, Lyra előszedte a műszert a hátizsákjából.

– Na jó – mondta. – Figyuzz.

Leült a gyepet körülvevő alacsony kőkerítésre a tér közepén, az aranyműszer fölé hajolt, és megforgatta a mutatókat. Ujjai oly sebesen mozogtak, hogy követni sem lehetett a járásukat, aztán megpihentek néhány másodpercre, míg a karcsú tű körbeperdült a számlapon, majd itt-ott meg-megállt, azután éppoly gyorsan új meg új helyzetbe forgatta a mutatókat. Will óvatosan körülnézett, de nem látott senkit; egy csoport turista felbámult a kupolás épületre, egy fagylaltos gördítette kordéját a járdán, de a figyelmüket más kötötte le.

Lyra pislogott, felsóhajtott, mintha álomból ébredne.

– Az édesanyád beteg – mondta halkan. – De biztonságban van. Az a hölgy gondoskodik róla. Te meg fogtál néhány levelet és elfutottál. És volt ott egy ember, azt hiszem, tolvaj, és megölted. És az édesapádat keresed, és...

– Elég – mondta Will. – Hogy mersz az életemben turkálni? Ez egyszerűen kémkedés!

– Tudom, hogy mikor kell abbahagyni a kérdezősködést – jelentette ki Lyra. – Az aletiométer majdnem olyan, mintha élőlény volna. Már érzem, mikor haragszik meg, vagy mikor nem beszél szívesen valamiről. De amikor tegnap előbukkantál a semmiből, meg kellett kérdeznem, ki vagy, mert talán nem lettem volna biztonságban. Muszáj volt. És azt mondta... – Még halkabbra fogta a hangját. – Azt mondta, hogy gyilkos vagy, én meg gondoltam, jó, ez rendben van, akkor bízhatok benned. Többet nem is kérdeztem, egészen mostanáig, és ha akarod, megígérem, hogy ezentúl se kérdezek többet. Ez nem kukucskálódoboz. Ha nem használnám másra, csak kémkednék az emberek után, egyszerűen leállna.

– Kérdezhettél volna engem, nem ezt a skatulyát. Megmondta, hogy él-e az apám vagy meghalt?

– Azt nem kérdeztem.

Most már ültek mind a ketten. Will fáradtan két kezébe fogta a fejét.

– Na jó – szólalt meg hosszas hallgatás után. – Gondolom, meg kell bíznunk egymásban.

– Részemről rendben. Én bízom benned.

Will komoran bólintott. Nagyon fáradt volt, és ebben a világban a legcsekélyebb lehetőség sem kínálkozott az alvásra. Lyra általában nem volt ennyire jó megfigyelő, de Will magatartásából arra következtetett, hogy fél valamitől, csak igyekszik leküzdeni a félelmét, ahogyan Iorek Byrnison mondta; mint én a halászházban, a befagyott tó partján.

– És, Will – tette hozzá –, nem árullak el senkinek. Ígérem. Pedig egyszer megtettem. Elárultam valakit. Az volt a legrosszabb dolog, amit életemben elkövettem. Igazában azt hittem, az életét mentem meg, és közben a lehető legveszedelmesebb helyre vittem. Rémesen meggyűlöltem magamat az ostobaságomért. Úgyhogy nagyon-nagyon igyekszem, nehogy véletlenül téged is eláruljalak.

Will nem szólt. Megdörzsölte a szemét, sűrűn pislogott, hogy magához térjen.

– Csak később mehetünk vissza az ablakhoz – mondta. – Nem kellett volna napvilágnál átjönnünk. Nem kockáztathatjuk meg, hogy meglássanak. És most órákig lötyöghetünk...

– Éhes vagyok – közölte Lyra.

– Tudom már! – csillant fel Will szeme. – Moziba megyünk! – Mibe?!

– Majd meglátod. Ott ennivalót is kaphatunk.

A város központja közelében, tízpercnyi járásra találtak egy mozit. Will megvette a jegyeket, vásárolt hot dogot, pattogatott kukoricát és kólát, aztán bementek. Épp akkor kezdődött a film.

Lyrát elbűvölte a mozi. Vetített fotogramokat látott már, de az ő világában semmi sem volt a mozihoz fogható. Befalta a hot dogot, a pattogatott kukoricát, felhörpintette a kólát, aztán ámult és kacagott a látottakon. Szerencsére zajos volt a közönség, csupa gyerek, Lyra lelkesedése nem keltett feltűnést. Will azonnal lehunyta a szemét és elaludt.

Arra ébredt, hogy nagy zajjal felállnak az emberek. Hunyorgott a fényben. Órája negyed kilencet mutatott. Lyra alig akart megválni a mozitól.

– Soha életemben ilyen jót nem láttam – lelkesedett. – Nemtom, mért nem találták ezt fel az én világomban. Sok minden jobb nálunk, mint itt, de ez... ez a csúcs!

– Akarsz megnézni még egy filmet?

– De még hogy!

Elmentek a következő moziba, néhány száz méterrel odébb, a sarkon túl, és megint letelepedtek. Lyra az előtte levő ülésre tette a lábát, Will pedig elengedte magát. Ezúttal majdnem tizenegy óra volt, mire véget ért a film.

Lyra megint megéhezett, hát egy mozgó árustól hamburgert vettek, és menet közben eszegették. Lyra számára ez is újdonság volt.

– Mi mindig asztalnál ülve eszünk. Sose láttam még, hogy valaki menet közben enne – mondta. – Annyi minden más itt, mint nálunk. Például a forgalom. Az valami rémes. De a mozi annál jobb, azt szeretem, meg a hamburgert is. És az a tudósnő is tetszik, a dr. Malone, aki rá fogja venni a gépét, hogy szavakat használjon. Holnap visszamegyek, megnézem, hogyan boldogul. Fogadok, hogy tudnék neki segíteni. Talán még arra is rávehetnem a tudósokat, hogy adják meg neki azt a pénzt, amit kér. Tudod, az apám hogy csinálta? Lord Asriel? Jól átverte őket...

A Banbury úton ballagtukban Lyra elmesélte, mikor azon az estén a szekrényben rejtőzve kileste, amint Lord Asriel megmutatja a Jordan-kollégium tudósainak Stanislaus Grumman levágott fejét a hűtőtartályban. És mivel Will hálás hallgatóságnak bizonyult, elmesélte a történet folytatását is, onnan kezdve, hogy elmenekült Mrs. Coulter lakásából, egészen a szörnyű pillanatig, amikor rádöbbent, hogy ő maga vitte Rogert a halálba Svalbard jeges szirtjein. Will hallgatta, nem szólt, de látszott, hogy együtt érez Lyrával. Utazása a léggömbbel, a páncélos medvékkel, a boszorkányokkal; az egyház bosszúálló keze – mind egybevágott az ő fantasztikus álmával, a tengerparti gyönyörű, néptelen és biztonságos városról: egyszerűen nem lehet igaz. Ilyen egyszerű.

Kiértek a körútra, a gyertyánfákhoz. Már alig volt forgalom, egy-két percenként suhant el mellettük egy-egy autó. És ott volt az ablak. Will elmosolyodott. Most már minden jóra fordul.

– Várj, amíg nem jön erre autó – mondta. – Én átmegyek.

És a következő pillanatban ott találta magát a gyepen, a pálmafák alatt, és pár pillanat múlva Lyra is követte.

Úgy érezték, mintha hazaérkeztek volna. A tág, meleg éjszaka, a virágillat, a tenger sós szaga és a csönd – mintha megannyi langyos hullám simogatná őket. Lyra nyújtózkodott, ásított. Will úgy érezte, mintha nagy terhet vettek volna le a válláról. Egész nap hordozta, és szinte észre sem vette, hogy alig vonszolja magát a súly alatt, de most könnyűnek, szabadnak érezte magát. Békesség töltötte el.

És ekkor Lyra megmarkolta a karját. A következő pillanatban már Will is tudta, hogy miért.

Valahol a kávézó mögötti kis utcákon, valami sivalkodott.

Will azon nyomban a hang irányába indult, Lyra a sarkában. Befordultak egy keskeny, árnyas sikátorba, és néhány kanyar után a reggel látott kőtorony előtti térre értek.

Vagy húsz gyerek állt félkörben a torony lábánál, némelyiküknek bot volt a kezében, mások köveket hajigáltak valamire, a fal tövében. Lyra először azt is gyereknek nézte, de a félkör belsejéből rémisztő magas hangú vernyákolás hallatszott, ami nem származhatott emberi torokból. És a gyerekek versenyt visítottak vele, félelmükben is, gyűlöletükben is.

Will odarohant, és elrántott egy gyereket. Vele nagyjából egykorú, vad tekintetű fiú volt, csíkos trikóban. A többi gyerek a váratlan mozgás hatására feléjük fordult. Köztük volt Angelica is, meg az öccse, kezükben kővel, és valamennyi gyerek szeme vadul villogott a holdfényben.

Elhallgattak. Csak a szörnyű vonítás folytatódott, és akkor Will és Lyra meglátta, honnan ered: egy tarka macska gubbasztott a torony tövében, a füle tépett, a farka törötten csüngött. Ezt a macskát látta Will a Sunderland sugárúton, ez hasonlított Maxihoz – és ez vezette az ablakhoz.

Will félrelökte a csíkos trikós fiút. Az elesett, ám nyomban fel is pattant, dühödten, de a többiek visszafogták. Will már a macska mellett térdelt.

Aztán felemelte, magához szorította, megállt, szemközt a gyerekekkel, és Lyra egy tébolyult pillanatig azt hitte, hogy Will daimónja végre láthatóvá vált.

– Mért bántjátok ezt a macskát? – tudakolta felbőszültén Will, azok pedig nem válaszoltak, csak álltak reszketve; zihálva szedték a levegőt, markolták a botjukat, köveiket, és nem jött ki hang a torkukon.

Aztán felcsendült Angelica hangja.

– Tik nem idevalók vagytok! Nem vagytok Ci'gazzéból! Nem ismeritek a Fantomokat, a macskákról se tudtok semmit! Mások vagytok, mint mink!

A csíkos trikós fiú, akit Will fellökött, reszketett a verekedhetnéktől, és ha nincs Will karjában a macska, már nekirontott volna kézzel-lábbal, foggal-körömmel. Will szíves-örömest állta volna a kihívást: a gyűlölet, akár az elektromosság, áramlott kettejük között, csak az erőszak tudta volna földelni. Csakhogy a fiú félt a macskától.

– Honnan gyöttök? – kérdezte megvetően.

– Nem számít, honnan jövünk. Ha féltek ettől a macskától, elviszem. Ha rátok balszerencsét hoz, nekünk szerencsét. Na, tágulj az utamból.

Will egy pillanatig azt hitte, a gyűlöletük úrrá lesz a félelmükön. Már kész lett volna letenni a macskát, és megverekedni, amikor mély, mennydörgéshez hasonlatos morgás támadt a gyerekek mögött, s ahogy megfordultak, meglátták Lyrát és mellette egy hatalmas, foltos párducot, amelyik vicsorítva villantotta ki a foga fehérét. Will felismerte Pantalaimont, mégis megrettent egy pillanatra. A hatás drámai volt: a gyerekek sarkon fordultak, és ki-ki futott, amerre látott. Néhány másodperc alatt kiürült a tér.

Mielőtt azonban elhúztak volna, Pantalaimon figyelmeztető morgására Lyra felnézett a toronyra. Egy kurta pillanatra meglátott valakit legfelül: a pártás oromzat mögül nézett le – de nem gyerek volt, hanem egy fürtös hajú fiatalember.

Fél óra múlva már a kávézó fölötti lakásban voltak. Will talált egy doboz kondenzált tejet, a macska mohón fellefetyelte, azután a sebeit kezdte nyalogatni. Pantalaimon merő kíváncsiságból macska alakot öltött, a másiknak először gyanakvásában felmeredt a szőre, de hamarosan rájött, hogy Pantalaimon nem vérbeli macska, és nem is igazi fenyegetés, hát azontúl ügyet sem vetett rá.

Lyra lenyűgözve bámulta, ahogy Will a macskát ápolja. Az ő világában – eltekintve a páncélos medvéktől – az állatok csak munkavégzésre voltak jók: a macskák távol tartották a Jordan-kollégiumtól az egereket, senki sem becézgette őket.

– Azt hiszem, eltört a farka – állapította meg Will. – Nem tudom, mit tehetnék vele. Talán összeforr magától. A fülére teszek egy kis mézet. Valahol azt olvastam, fertőtlenít...

Ragadós volt, de legalább elfoglalta a macskát, amíg lenyalogatta, és eközben folyamatosan tisztult a seb.

– Biztos, hogy ezt láttad? – kérdezte Lyra.

– Persze. És ha annyira félnek a macskáktól, különben sem hiszem, hogy több akadna ebben a világban. Ez biztosan csak idetévedt, és nem talált haza.

– Tisztára becsavarodtak – mondta Lyra. – Majdnem megölték. Sose láttam még gyerekeket ilyennek.

– Én igen – mondta Will.

Többet nem árult el; nem akart erről beszélni, és Lyra jobbnak látta, ha nem faggatja. Magában megfogadta, hogy az aletiométert sem fogja megkérdezni. Nagyon fáradt volt, hamarosan lefeküdt, és menten elnyomta az álom.

A macska is hamarosan összegömbölyödött és elaludt, Will meg egy csésze kávé és a zöld bőrtárca társaságában kiült a balkonra. Elég világos volt, hogy lássa a betűket, és el akarta olvasni végre az írásokat.

Nem volt sok. Mint gondolta, levelek voltak, légipostapapírra íródtak, fekete tintával. Ezeket az írásjeleket az az ember vetette papírra, akit olyan nagyon szeretett volna megtalálni; végigsimította a betűket, a papírt az arcához szorította, így próbált közelebb kerülni apja lényegéhez. Aztán olvasni kezdett.

Fairbanks, Alaszka 1985. június 19. szerda

Drágám – a hatékonyság és a káosz szokásos elegye – minden készlet itt van, de a fizikus, egy Nelson nevű kótyagos alak, nem szervezte meg, hogy a nyomorult léggömbjeit felvigyék a hegyekbe – malmozhatunk az ujjunkkal, míg ő megpróbálja elintézni a szállítást. De így legalább volt alkalmam elbeszélgetni egy öreg legénnyel, akivel legutóbb ismerkedtem meg: Jake Petersen a neve, aranybányász, egy mocskos söntésben találtam rá, és a televízión bömbölő baseballmérkőzés hangjai mellett faggattam a Rendellenességről. Nem volt hajlandó ott beszélni, elvitt a lakására – egy üveg whisky megoldotta a nyelvét –, ő maga nem látta, de találkozott egy eszkimóval, aki igen, és az az ürge azt mondta, hogy ajtó nyílik a szellemek világába – évszázadok óta tudnak róla (a kuruzsló beavatásának egyik próbatétele, hogy átmegy és visszahoz magával valami trófeát, bár néhányan egyáltalán nem jöttek vissza), akárhogyan is, az öreg Jake-nek volt térképe erről a területről, és megjelölte rajta, hogy a cimborája szerint hol az a bizonyos hely. (Biztonság kedvéért: északi 69°02'11", nyugati 157° 12'19", a Lookout Ridge egy kiszögellésén, egy-két mérfölddel északra a Colville folyótól.) Ezután további sarkvidéki legendákra tértünk – a norvég hajó, amelyik legénység nélkül hányódik hatvan éve – meg ilyesmi. A régészek rendes társaság, alig várják, hogy dolgozhassanak, féken tartják Nelson meg a léggömbjei miatti türelmetlenségüket. Egyikük sem hallott még a Rendellenességről, és én is legszívesebben megmaradnék ennél. Szerető csókjaim mindkettőtöknek.

Johnny

Umiat, Alaszka

1985. június 22. szombat

Drágám – akármennyire kelekótyának neveztem –, Nelson, a fizikus egyáltalán nem az, és ha nem tévedek, valójában ő maga is a Rendellenességet keresi. A fairbanksi fennakadást ő maga okozta, ha hiszed, ha nem – tudta, hogy a csoport többi tagját csak valami vitathatatlan ok tarthatja vissza, ha például nincs szállítóeszköz – ő maga személyesen küldött valakit előre és mondta le a megrendelt járműveket. Erre véletlenül jöttem rá, és megakartam kérdezni, miben sántikál, amikor meghallottam, hogy rádión beszél valakivel, méghozzá éppen a Rendellenességet írja le, csak éppen a helyét nem tudta –, később meghívtam egy pohárkára, megjátszottam az üresfejű marcona hadfit, a sarkvidéki veteránt, „több dolgok vannak földön és égen” modorban – úgy tettem, mintha a tudomány korlátai miatt ugratnám – lefogadom, hogy a jeti nem is létezik stb. –, és közben alaposan szemmel tartottam, aztán meglepetésszerűen előálltam a Rendellenességgel – eszkimó legenda, ajtó a szellemek világába – láthatatlan – valahol a Lookout Ridge közelében, ha hiszi, ha nem, éppen ahova mi igyekszünk, nahát. Képzeld, teljesen megdöbbent. Pontosan tudta, mire gondolok. Úgy tettem, mintha nem venném észre, és rátértem a boszorkányságra, elmeséltem neki a zairei párduchistóriát – hát remélem, elkönyvelt mint babonás fafejű katonát. De hidd el, Elaine, igazam van, ő is azt keresi. Az a kérdés, mondjam-e meg neki vagy sem? Rá kell jönnöm, miben sántikál. Szeretettel csókollak mindkettőtöket. Johnny

Colville Bar, Alaszka 1985. június 24.

Drágám – egy darabig nem tudok több levelet feladni –, ez az utolsó város, innen már a hegyek közé megyünk, a Brooks hegyláncra. A régészeket majd szétveti a mohóság, hogy már odaérjünk. Az egyik ürge szentül hiszi, hogy sokkal régebbi lakottságról talál bizonyságot, mint amit bárki gyanított. Megkérdeztem, mennyivel régebbi, és miért van erről meggyőződve – valamilyen cethalagyar – faragvány-ról mesélt, amit egy előző ásatáson talált, hihetetlenül régre datált Carbon 14, jóval kívül az eddigi feltételezések körén – rendhagyó, ami azt illeti. Nem lenne különös, ha rábukkannának az én Rendellenességemre, egy másik világból – ha már erről van szó, Nelson, a fizikus, ma a legjobb cimborám – ugrat, folyton arra célozgat, hogy tudja, hogy tudom, hogy tudja, satöbbi – én megjátszom a marcona Parry őrnagyot, válságos helyzetben támasz és talpkő, de amúgy fafejű, de tudom, hogy arra vadászik. Először is, valódi tudós ugyan, de a támogatása a Védelmi Minisztériumtól származik – ismerem a pénzügyi kódjukat –, azonkívül az úgynevezett meteorológiai léggömbjei egyáltalán nem azok – belekukkantottam a ládába –, sugárvédő öltönyök, láttam ilyet eleget. Fura ügy, drágaságom. Kitartok a tervem mellett – elviszem a színhelyre a régészeket, aztán magam megyek el néhány napra, hogy megkeressem a Rendellenességet – ha történetesen belebotlom a Lookout Ridge-en Nelsonba, majd ott helyben kitalálom, mitévő legyek.

Később. – Ez aztán a szerencse. Találkoztam Jaké Petersen eszkimó cimborájával, Matt Kigalikkal. Jaké megmondta, hol találhatom, de nem is mertem remélni, hogy ott lesz. Megtudtam tőle, hogy a szovjetek is keresték a Rendellenességet – az év elején belebotlott fent a hegyen egy emberbe, és két napig észrevétlenül figyelte, mert sejtette, hogy miben sántikál, igaza is volt, a pasasról kiderült, hogy orosz kém; ennél többet nem sikerült kiszednem belőle. Az a benyomásom, hogy lepuffantotta az illetőt. De a Rendellenességet leírta. Olyan, mint egy lyuk a levegőben, amolyan ablakféle. Átnézel rajta, és másik világot látsz. De nem könnyű megtalálni, mert a másik világnak az a része pontosan olyan, mint ez itt – sziklák és moha, meg minden. Egy kis vízmosás északi oldalán van, vagy ötven lépésre nyugatra egy álló medve formájú magas sziklától, a helyzete, amit Jaké megadott, nem egészen pontos – inkább 12" északra, mint 11. Szurkolj nekem, drágám! Viszek neked trófeát a szellemek világából – örökké szeretlek – csókold meg helyettem a fiút.

Johnny

Willnek zúgott a feje.

Apja pontosan azt írta le, amit ő maga talált a gyertyánfák alatt. Ugyanolyan ablakot említett – még a szó is azonos, amellyel leírta, ő tehát jó nyomon van. És ezt keresték azok az emberek is... Tehát veszélyes.

Will egyesztendős volt, amikor a levél íródott. Hat évvel ezután következett az a délelőtt a szupermarketban, amikor rádöbbent, hogy édesanyját szörnyű veszély fenyegeti, és neki kell megvédenie; aztán az elkövetkező hónapok során egyre szilárdult a meggyőződés, hogy a veszedelem az édesanyja elméjében rejlik, és hogy neki annál jobban meg kell védelmeznie.

Azután jött a kegyetlen felismerés, hogy végül mégsem csak az elméjében rejtőzik a veszedelem. Hogy valaki üldözi. A levelek miatt, a levelekben foglalt információ miatt.

Fogalma sem volt róla, hogy mit jelent. De boldogsággal töltötte el, hogy valami igen fontoson osztozik az édesapjával; hogy John Parry és a fia, Will, külön-külön felfedezték ezt a sajátságos valamit. Majd ha találkoznak, megbeszélhetik, és apja büszke lesz, hogy Will az ő nyomdokába lépett.

Csendes volt az éj, hallgatott a tenger. Will összehajtogatta a leveleket, és aludni tért.

6.

Fényes szárnyak

– GRUMMAN? – mélázott a fekete szakállas szőrmekereskedő. – A Berlini Akadémiáról? Vakmerő alak volt. Öt éve futottam össze vele az Urál északi végénél. Azt hittem, már nem él. Sam Cansino, Lee Scoresby régi ismerőse és texasi földije, a Samirsky Hotel naftától súlyos levegőjű, füstös ivójában zúdított magába egy jókora pohár dermesztően hideg vodkát. A tányért a sózott hallal, fekete kenyérrel Lee elé lökte, az bekapott egy falatot, aztán biccentett Samnek, folytassa.

– Belesétált annak az ostoba Jakovlevnek az egyik csapdájába – mesélte a szőrmekereskedő –, és csontig felhasította a lába szárát. Ahelyett, hogy rendes gyógyszert használt volna, mindenáron a medvék gyógynövényével kúrálta magát: vérmoha – amolyan zuzmóféle, valójában nem is moha; no, akárhogyan is, ott feküdt egy szánon, vagy üvöltött fájdalmában, vagy utasításokat ordibált az embereinek – csillagokat mértek be, és ha nem volt pontos a mérés, a sárga földig lehordta őket. Szikár pasas volt, erőteljes, edzett, és az égvilágon mindenre kíváncsi. Tudod-e, hogy tiszteletbeli tatár volt?

– Mi az ördög. – Lee Scoresby újra töltötte Sam poharát. Daimónja, Hester, a pulton gubbasztott, Lee könyökénél, szeme, mint rendesen, félig csukva, fülét hátracsapta.

Lee a boszorkányok kavarta szél szárnyán érkezett délután Nova Zemblára, és mihelyt elraktározta a felszerelését, egyenesen a Samirsky Hotelba tartott, a halcsomagoló állomás mellett. Sok sarkvidéki vándor állt itt meg, hogy híreket cseréljenek, munkát keressenek, üzenetet hagyjanak egymásnak. Lee Scoresby a múltban több napot töltött ott, szerződésre, utasra, jó szélre várva, hát nem volt a mostani magatartásában semmi feltűnő.

És mivel körülöttük a világban annyi az óriási változás, mi sem természetesebb, mint hogy az emberek összegyűlnek és beszélgetnek. Naponta jöttek az újabb és újabb hírek: a Jenyiszej folyón elolvadt a jég, ki hallott ilyet, ebben az évszakban; az óceán egy része kiszáradt, különösen szabályos sziklaalakzatok tűntek elő a tengerfenéken; egy harminc méter hosszú tintahal három halászt ragadott el a hajójukról, és tépte darabokra őket...

És csak gördült be észak felől a köd, sűrűn, hidegen, és néha az elképzelhető legkülönösebb fény árasztotta el, és a fényben óriás alakok rémlettek, rejtelmes hangok hallatszottak.

Mindenestül nem a legalkalmasabb idő, hogy munkát találjon az ember, következésképpen tele is volt a Samirsky Hotel söntése.

– Azt mondta, Grumman? – kérdezte a pult mentén üldögélő idősebb férfi, fókavadász-szerelésben. Lemming daimónja ünnepélyesen bámult a zsebéből. – Tatár volt, úgy bizony. Ott voltam, mikor belépett a törzsbe. Láttam, amint kifúrták a koponyáját. Volt másik neve is, tatár neve, mindjárt eszembe jut...

– Nahát! – álmélkodott Lee Scoresby. – Fogadj el egy pohárkával, barátom. Épp erről az emberről szeretnék hallani. Melyik törzsbe lépett?

– A Jenyiszej menti paktárokéba. A Szemjonov-hegylánc lábánál. Közel a Jenyiszejnek meg a... no, hogy is hívják azt a folyót, amék a hegyek közt ered... Van ott a mólónál egy szikla, akkora, mint egy ház.

– Aha – bólintott Lee. – Emlékszem. Elrepültem fölötte. Azt mondod, Grumman kilyukasztatta a koponyáját? Ugyan miért?

– Sámán volt – magyarázta a vén fókavadász. – Azt hiszem, a törzs elismerte sámánnak, csak azután fogadták be. Nem gyerekség az a fúrás. Egy nap két éjszaka megy, egyvégtében. Furdancsot használtak, akár a tűzrakásnál.

– Értem már, mért engedelmeskedett neki úgy a csapata – bólogatott Sam Cansino. – Még olyan kérges gazembereket nem láttam, de előtte úgy lapultak, akár a beijedt dedósok. Azt gondoltam, a szitkozódása rémítette meg őket. De ha sámánnak tudták, az még jobban megmagyarázza. Hanem tudod-e, abban az emberben úgy dolgozott a kíváncsiság, akár a bányatűz. Meg nem állíthatta semmi. Minden szót kiszedett belőlem, amit csak arról a vidékről tudtam, de még a rozsomák meg a fóka szokásairól is. Pedig igencsak megkínozta Jakovlevnek az az átkozott csapdája, csontig nyitva a seb, ő meg mit csinált: jegyezte a vérmoha eredményét, mérte a hőmérsékletét, figyelte, hogyan heged a seb – jegyzetelt az mindenről... Fura egy ember. Egy boszorkány nagyon kívánta volna szeretőjének, de ő hátat fordított neki.

– Csakugyan? – Lee Scoresby lelki szemei előtt felrémlett Serafina Pekkala szépséges arca.

– Nem jól tette – ingatta a fejét a fókavadász. – Ha a boszorkány szerelmet kínál, el kell fogadni. Ha nem fogadod el, magad vagy az oka, ha mindenféle csapás ér. Szinte választhatsz: átok-e vagy áldás. Csak épp azt nem teheted, hogy egyiket se választod.

– Talán volt rá oka – vélte Lee.

– Jó ok kellett ahhoz!

– Konok volt – mondta Sam Cansino.

– Vagy tán másik asszonyhoz hűséges – találgatta Lee. – Hallottam én róla még valamit: hogy tudta, hol lelhető fel valamilyen varázserejű tárgy. Hogy mi lehetett az, nem tudom, csak azt, hogy aki a kezébe veszi, azt megvédi mindentől. Hallottátok ezt a históriát?

– Igen, hallottam – bólintott a fókavadász. – ő ugyan nem szerezte meg, de tudta, hol van. Egy ember mindenáron ki akarta szedni belőle, de Grumman megölte.

– No és a daimónja – fűzte hozzá Sam Cansino –, az volt csak különös. Sas volt, fekete sas, csak a feje meg a melle fehér. Soha még hasonlót se láttam, azt se tudom, minek híják az ilyet.

– Halászsasnak – szólt közbe a csapos. – Stan Grummanról beszéltek? Halászsas volt a daimónja. Amolyan kócsagféle.

– Mi történt Grummannal? – kérdezte Lee Scoresby.

– Hát belekeveredett a skraeling háborúkba odaát Bering-földön. Utoljára azt hallottam, meglőtték – mondta a fókavadász. – Ott is maradt rögtön.

– Én azt hallottam, lefejezték – mondta Lee Scoresby.

– Tévedés ez is, az is – mondta a csapos. – Tudom, mivel egy inuittól hallottam, aki ott volt vele. Valahol kint Szahalinon táboroztak, és kőomlás történt. Grummant eltemette vagy száztonnányi görgeteg. Az inuit a saját szemével látta.

– Én csak azt nem értem – szólt Lee Scoresby, és körbekínálta a palackot –, hogy mit csinált az az ember. Talán sziklaolajat kutatott? Vagy valami katonaféle volt?

Vagy amolyan filozófus? Mérésekről említettél valamit, Sam. Az meg mi a csoda lehetett?

– A csillagok fényét mérték. Meg az Aurorát. Bomlott az Auroráért. De legfőképpen a romok érdekelték. Amolyan ősi dolgok.

– Tudom, ki mesélhetne róla többet – mondta a fókavadász. – Fenn a hegyen van a Birodalmi Moszkovita Akadémiának a csillagvizsgálója. Ők megmondhatnák. Többször is járt náluk odafent.

– Egyáltalán mért érdekel annyira, Lee? – tudakolta Sam Cansino.

– Tartozik nekem – közölte Lee Scoresby.

A kielégítő válasz hallatán elapadt a kíváncsiságuk. A beszélgetés a közszájon forgó téma felé fordult: a körülöttük zajló, katasztrofális, de láthatatlan változásokra.

– A halászok szerint – mondta a fókavadász – egyenesen bele lehet hajózni abba az új világba.

– Miféle új világba? – kérdezte Lee.

– Mihelyt fel tisztul ez az átkozott köd, egyenesen beleláthatunk – tudatta bizalmasan a fókavadász. – Mikor először fordult elő, épp kinn voltam a kajakomban, és csak úgy véletlenül észak felé találtam pillantani. Sose felejtem el, amit láttam. Nemhogy a föld legörbült volt a látóhatáron – hanem laposan folytatódott, ameddig csak a szemem ellátott, volt ott szárazföld meg tengerpart, hegyek, kikötők, zöldellő fák, gabonaföldek, a végtelenségig, egyenesen az égbe! Én mondom, barátaim, érdemes volt ötven évig robotolnom, hogy ezt megláthassam. Azon a nyugodt tengeren felevezhettem volna az égbe, ha nem jön ez az átkozott köd...

– Ilyen ködöt még nem pipáltam – morgott Sam Cansino. – Egy hónapig is itt ül majd rajtunk, ha ugyan nem tovább. De ha a pénzedet akarnád megkapni Stanislaus Grummantól, Lee, nincs szerencséd – az az ember meghalt.

– Hopp! Megvan! – kiáltott fel a fókavadász. – Eszembe jutott a tatár neve, ahogyan a fúrás után elnevezték. Valahogy úgy hangzott, hogy Dzsopari.

– Dzsopari? Ilyen nevet se hallottam soha – ingatta a fejét Lee. – Meglehet, nippon név. No, ha a pénzemet akarom visszaszerezni, talán fel tudom hajtani az örököseit vagy a jogutódait. Vagy talán a Berlini Akadémia kifizetné az adósságát. A csillagvizsgálóban adhatnának valami címet, ahová folyamodhatnék.

A csillagvizsgáló északra volt, jócskán távolabb, és Lee Scoresby kutyaszánt bérelt, hajtóval. Nem könnyen akadt vállalkozó, aki megkockáztatná az utat a nagy ködben, de Lee vagy a pénze kellő meggyőző erőnek bizonyult, és egy Ob vidéki vén tatár hosszas alkudozás után ráállt, hogy elviszi.

A hajtó nem hagyatkozott iránytűre, vagy talán nem is ismerte. Más jelek alapján tájékozódott; az egyik sarki róka daimónja volt, aki a szán elején ült és éles szemével az utat figyelte. Lee mindenhová magával vitte az iránytűjét, és máris rájött, hogy a föld mágneses mezeje is éppúgy megzavarodott, mint minden egyéb.

Ahogy megálltak, hogy kávészünetet tartsanak, az öreg hajtó megszólalt:

– Ez volt máskor, ez a dolog.

– Micsoda? Hogy megnyílt az ég? Megtörtént már máskor is?

– Sok-sok nemzedék. Enyém nép emlékez. Sok-sok idő, sok ezer nemzedék.

– Mit mesélnek róla?

– Ég megnyílik, szellemek járnak két világ között. Föld is megmozdul. Jég elolvad, jég megint megfagy. Szellemek bezárják nyílást. Szorosan.

De boszorkányok mondják, jég vékony északi fény mögött.

– Mi fog történni, Umaq?

– Ugyanaz, mint máskor. Ugyanúgy. De előbb nagy baj, nagy háború. Szellemháború.

Többet nem lehetett kihúzni az öregből, és hamarosan indultak is tovább. Lassan araszolgattak hegyek, völgyek, kiszögellő sziklák között, amelyeket szinte elrejtett a sápadt köd, míg végül megszólalt az öreg:

– Csillagvizsgáló ott fent. Most menj gyalog. Út nem jó szánnak. Ha akarsz visszamenni, várok itt.

– Egen, ha végzek odafent, vissza akarok menni, Umaq. Rakj tüzet, barátom, ülj le, pihenj. Három-négy óra múlva jövök.

Lee Scoresby a kabátja alá bújtatta Hestert, majd egyórányi megerőltető sziklamászás után egyszeriben egy épületcsoportra bukkant, amit mintha óriás kéz telepített volna oda. A köd egy pillanatra felszállt, aztán megint leereszkedett. Lee meglátta a központi csillagvizsgáló nagy kupoláját, kicsit messzebb egy kisebbet, kettejük között iroda-és lakóépületeket. Világosság sehol; az ablakokat elsötétítették, hogy a teleszkópok működését ne zavarja a napvilág.

Lee megérkezése után néhány perccel már egy csoport mohó csillagásszal tudatta a legfrissebb híreket, márpedig nincs frusztráltabb természetfilozófus, mint csillagász a ködben. Mindenről beszámolt, amit csak látott, s mihelyt ezt a témát kimerítették, ő kezdett kérdezősködni Stanislaus Grummanról. A csillagászoknak hetek óta nem volt látogatójuk, s most dőlt belőlük a szó.

– Grumman? Persze, mindjárt mesélek róla – mondta az igazgató. – A neve ellenére angol volt. Emlékszem...

– Ugyan – szakította félbe a helyettese. – Hiszen a Német Birodalmi Akadémiának volt a tagja! Berlinben találkoztam vele. Bizonyos voltam benne, hogy német.

– Ugyan, dehogy. Angol volt. Legalábbis tökéletesen beszélte a nyelvet – mondta az igazgató. – De valóban tagja volt a Berlini Akadémiának. Grumman, geológus lévén...

– Nem, nem, tévedés – szakította félbe valaki. – Vizsgálta ugyan a földet, de nem volt geológus. Egyszer hosszasan beszélgettem vele. Talán leginkább paleoarcheológusnak lehetne nevezni.

Öten ültek az asztal körül a társalgó, nappali, ebédlő, játékszoba és nagyjából minden egyéb céljait szolgáló nagy helyiségben. Kettejük moszkovita volt, egy lengyel, egy joruba és egy skraeling. Lee Scoresby érezte, hogy a kis közösség örül a látogatónak, ha másért nem, mert új témával szolgált. Utolsónak a lengyel szólalt meg, de a joruba hamarosan félbeszakította.

– Hogyhogy paleoarcheológus? Az archeológus azt tanulmányozza, ami ősrégi; minek elébe biggyeszteni egy másik szót, ami szintén régit jelent?

– Mivelhogy tanulmányainak tárgya sokkal régebbi, mint gondolná az ember. Húsz-harmincezer évvel ezelőtti civilizációk maradványait kereste – válaszolt a lengyel.

– Ostobaság! – fortyant fel az igazgató. – Merő ostobaság! Az az ember ugratta magát! Harmincezer éves civilizáció? Ez remek! Hol a bizonyíték?

– A jég alatt – mondta a lengyel. – Épp ez a lényeg. Grumman szerint a föld mágneses mezeje a múltban különféle alkalmakkor drámai módon változott, és a föld tengelye is elmozdult, következésképpen a mérsékelt övezetek is eljegesedtek.

– Hogyan? – kérdezte a joruba.

– O, Grummannak volt valami komplex elmélete. A lényege az volt, hogy a nagyon korai civilizációk esetleges bizonyítékait réges-régen eltemette a jég. Azt állította, hogy vannak fotogramjai szokatlan sziklaképződményekről...

– Ennyi az egész? – kérdezte gúnyosan az igazgató.

– Én csak beszámolok róla, nem védem – mondta a lengyel.

– Mennyi ideig ismerték Grummant, uraim? – kérdezte Lee Scoresby.

– Nézzük csak... – tűnődött az igazgató. – Hét éve ismerkedtem meg vele.

– Azt megelőzően egy-két évvel már nevet szerzett a mágneses sarok változásairól szóló dolgozatával – közölte a joruba. – De a semmiből bukkant elő. Mármint senki sem ismerte egyetemista korában, senki sem látta korábbi munkáit...

Beszélgettek még egy darabig, felidézték emlékeiket, és találgatták, mi történhetett Grummannal, bár abban szinte valamennyien egyetértettek, hogy nyilván nem él már. Amikor a lengyel kiment, hogy főzzön még egy kis kávét, Lee-hez így szólt halkan a nyúl daimónja, Hester:

– Kérdezd ki a skraelinget, Lee.

A skraeling alig szólt hozzá a vitához. Bizonyára hallgatag természetű, vélte Lee, de Hester unszolására a beszélgetés következő szünetében jobban megfigyelte, és észrevette, hogy a skraeling daimónja, egy hóbagoly, vadul mered rá ragyogó narancsszínű szemével. Hát persze, ilyenek a baglyok, így szoktak bámulni; de Hesternek igaza van, a daimón szemében ellenségesség és gyanakvás tükröződik, amit az ember arca nem árul el.

Aztán még valamit észrevett Lee: a skraeling gyűrűt viselt, rajta az egyház jelképével. Egyszeriben rádöbbent, miért hallgat az az ember. Azt hallotta, minden filozófiai kutatóintézet köteles alkalmazni a Magisztérium egy képviselőjét, aki mint cenzor működik, és elnyomja minden eretnek felfedezés hírét.

Miután erre rájött, eszébe jutott valami, amit Lyrától hallott.

– Mondják csak, uraim – szólalt meg –, történetesen nem tudják, Grumman foglalkozott-e valaha a Por kérdésével?

A fülledt szobára egyszeriben csönd telepedett. Mindenkinek a figyelme a skraelingre összpontosult, bár közvetlenül senki sem nézett rá. Hester kifürkészhetetlen maradt, szemét félig lehunyta, fülét hátravetette, Lee pedig derűs ártatlansággal nézte végig sorra az arcokat.

Tekintete végül a skraelingen állapodott meg.

– Elnézést kérek, olyasmiről kérdeztem talán, amit tilos tudni?

– Kitől hallott erről a témáról, Mr. Scoresby? – kérdezte a skraeling.

– Egy utasomtól, akit nemrégiben a tengeren szállítottam át – válaszolt könnyedén Lee. – Nem mondta, hogy tulajdonképpen mi az, de abból, ahogyan említette, úgy tűnt, olyasmi lehet, amit esetleg dr. Grumman vizsgálhatott. Én úgy vettem ki a szavaiból, hogy valamilyen égi jelenség, olyasmi, mint az Aurora. De elgondolkodtatott, hiszen mint aeronauta, elég jól ismerem az eget, és ilyesmivel sosem találkoztam. Egyáltalán, mi az a Por?

– Mint mondja, égi jelenség – válaszolt a skraeling. – Nincs gyakorlati jelentősége.

Lee hamarosan úgy határozott, ideje indulni; nem tudott meg többet, és nem akarta Umaqot várakoztatni. Otthagyta a csillagászokat a köd fogságában, és tapogatózva indult lefelé az ösvényen, daimónja nyomában, aki közelebbről látta a talajt.

Alig tíz perce haladtak az ösvényen, amikor valami elsuhant mellette a ködben és Hesterre vetette magát. A skraeling bagoly daimónja.

Hester azonban megérezte a közeledtét, idejében lelapult, és a bagoly karma elvétette. Hester harcedzett daimón volt, az ő karma is hegyes, ő maga erős és szívós. Lee tudta, hogy a skraeling is a közelben lehet, és az övébe dugott revolver után nyúlt.

– Mögötted, Lee – figyelmeztette Hester. Lee megperdült, lebukott, és a nyílvessző a válla fölött suhant el.

Azonnal tüzelt. A skraeling feljajdult és elesett – a golyó a lába szárát érte. A következő pillanatban a bagoly daimón félájultan huppant melléje, és a hóban vergődve próbált szárnyra kapni.

Lee Scoresby felhúzott pisztolyát a skraeling fejének szegezte.

– Na, te szerencsétlen hülye, ez meg mire való volt? Nem látod, hogy mind ugyanabban a cipőben járunk, most, hogy ez történt az éggel?

– Késő... – zihált a skraeling.

– Késő? Mihez?

– Késő megállni. Már küldtem hírnökmadarat.

A Magisztérium tud a vizsgálódásodról, és nagyon örülnek, ha értesülhetnek Grummanról...

– Mégpedig miről?

– Arról, hogy mások is keresik. Ez megerősíti a gyanúnkat. És hogy mások is tudnak a Porról. Az egyház ellensége vagy, Lee Scoresby. Meg vagyon írva: Őrizkedjetek a hamis prófétáktól... Gyümölcseikről ismeritek meg őket...

A bagoly halkan kuvikolt, hasztalan próbálgatta szárnyát. Narancsszín szemére fátyolt vont a fájdalom. A skraeling körül terjedt a piros folt a havon: még a köd homályában is láthatta Lee, hogy az az ember a végét járja.

– Alighanem ütőeret ért a golyó – vélte. – Ereszd el a kabátom ujját, teszek rád szorítókötést.

– Nem! – hörgött a skraeling. – Boldogan halok meg! Elnyerem a vértanúk pálmáját! Nem foszthatsz meg tőle!

– Hát ha mindenáron meg akarsz halni... Csak azt mondd még meg...

De nem fejezhette be a kérdést. A bagoly daimón megrázkódott, és eltűnt. A skraeling kiadta páráját. Lee látott egyszer egy festményt, amelyiken valami szent embert gyilkosok támadnak meg. Miközben furkósbottal ütlegelik a haldoklót, a szent daimónját kerubok emelik a magasba, neki meg egy pálmaágat nyomnak a kezébe, a vértanúk jelvényét. A skrealing arcán ugyanaz az üdvözült kifejezés honolt, mint a festett szentén: lelkesült vágy a megsemmisülésért.

– Gondolhattam volna, hogy üzenetet küld – csettintett bosszúsan Hester. – Vedd le a gyűrűjét.

– Ugyan minek? Nem vagyunk tolvajok!

– Nem, csak hitehagyottak – válaszolt Hester. – Legalábbis szerintük. Mihelyt az egyház ennek hírét veszi, nekünk annyi. Használjuk ki az előnyünket. Na, vedd már le azt a gyűrűt, dugd el, talán még jó lesz valamire.

Lee hajlott a szóra, lehúzta a halott férfi ujjáról a gyűrűt. A párálló homályba kémlelve látta, hogy az ösvény mentén sziklás szakadék húzódik, hát legördítette a skraeling holttestét. Jó sokára hallatszott csak a puffanás. Lee sosem volt híve az erőszaknak, nem szívesen ölt, bár már három ízben rákényszerült.

– Ugyan, hagyd el – vigasztalta Hester. – Nem volt választásunk, és nem akartuk megölni. Az áldóját, Lee, hát ő maga akart meghalni! Nincsen ezeknek józan eszük.

– Alighanem igazad van – sóhajtott Lee, és eltette a pisztolyt. Az ösvény tövében várt rájuk a hajtó, a kutyákat már hámba fogta, indulásra készen.

– Mondd csak, Umaq – szólt Lee, amikor elindultak a halcsomagoló állomás felé –, hallottál valaha egy Grumman nevű emberről?

– Igen, igen – bólogatott a hajtó. – Dr. Grumman. Ismeri mindenki.

– Tudtad, hogy tatár neve is van?

– Nem tatár. Nem. Dzsopari nem tatár.

– Mi történt vele? Meghalt?

– Te kérdezed, én nem tudom. Én tőlem nem tudsz igazságot.

– Aha, És kitől tudhatnám meg?

– Kérdezd törzsét. Menj Jenyiszejhez, kérdezd törzsét.

– A törzsét... Úgy érted, akik befogadták? Akik kifúrták a koponyáját?

– Igen. Őket. Talán nem halott, talán igen. Talán nem halott, nem is él.

– Hogyan lehetséges, hogy nem halott, de nem is él?

– Szellemek világában. Talán szellemek világában van. Már sokat beszélek. Többet nem beszélek.

És nem is szólt többet egy árva szót sem.

Amikor azonban visszatértek az állomásra, Lee azon nyomban kiment a kikötőbe, és hajót keresett, amellyel átkelhetne a Jenyiszej torkolatához.

Eközben a boszorkányok sem tétlenkedtek. Ruta Skadi, a lett királynő Serafina Pekkala társaságában sok-sok nap és éjjel repült át ködön és forgószélen, áradással, földomlással sújtott tájak fölött. Ezt a világot egyikük sem ismerte, idegen szelek dúlták, idegen illatok lebegtek a légben, nagy, ismeretlen madarak támadását kellett nyílzáporral visszaverni, s ahol megpihenni alkalmas helyet találtak, idegen növényzet vette őket körül.

Néhány növény azonban ehetőnek bizonyult, akadtak nyúlhoz hasonló apró állatok is, amelyeknek a húsa ízletes volt, és iható vízben sem volt hiány. Meg is lehetett volna itt élni, csak éppen áttetsző fantomárnyak szállingóztak, akár a pára a füves területek fölött, és sűrűsödtek a patakok, tavacskák mentén. Bizonyos világításnál jóformán ott sem voltak, csak mintha a levegő színeződött volna el, ritmikus tűnékenységgé, szállongó, áttetszően tükröződő fátyolfénnyé. Soha még ilyet nem láttak a boszorkányok, de menten feltámadt bennük a bizalmatlanság.

– Élnek ezek vajon, mit gondolsz, Serafina Pekkala? – kérdezte Ruta Skadi, a magasban körözve egy csoport izé fölött, amelyek az erdő szélén lebegtek, majdhogynem mozdulatlanul.

– Élnek-e vagy sem, merő rosszindulat valamennyi – válaszolt Serafina. – Innen is érzem. És amíg nem tudom, milyen fegyverrel lehet ellenük védekezni, nem óhajtok közelebb kerülni hozzájuk.

A Fantomok láthatólag a föld közelében lakoztak; a boszorkányok szerencséjére nem tudtak repülni. A nap folyamán aztán meggyőződhettek róla, mire képesek a furcsaságok.

Egy facsoport mellett poros út vezetett át egy folyó alacsony kőhídján. Alkonyat felé a nap sugarai ferdén érték a füves talajt, élénkzöld volt a föld, aranyszínben párállott a levegő, és ebben az éles, rézsútosan hulló fényben a boszorkányok egy csapat vándort pillantottak meg: némelyek gyalogszerrel tartottak a híd felé, mások szekéren, ketten lóháton. Nem látták a boszorkányokat, mert fel sem pillantottak, ők azonban ebben a világban első ízben láttak embert. Serafina éppen készült leröppenni, hogy szóba elegyedjen velük, amikor rémült kiáltás harsant odalent.

A kis csoport élén haladó lovas kiáltott. A fákra mutatott, és letekintve a boszorkányok egy sor fantomárnyat pillantottak meg: a füvön át szálltak könnyedén az emberek – a prédájuk felé.

A vándorok szétszóródtak. Serafina döbbenten látta, hogy az éllovas egyszeriben megfordul és elüget, még csak nem is igyekszik segíteni gyalogos társainak, s eszeveszett gyorsasággal menekül a másik lovas is, másik irányba.

– Szálljatok alább, nővéreim, és figyeljetek – mondta társnőinek Serafina –, de ne avatkozzatok be, csak ha megparancsolom.

A kis csapatban gyerekek is voltak, némelyikük szekéren, mások gyalogszerrel. És nyilvánvaló volt, hogy a gyerekek nem látják a Fantomokat, s azokat sem érdeklik a kicsik – hanem a felnőttek annál inkább. Az egyik szekéren öregasszony ült, ölében két kisgyerekkel, és Ruta Skadi majd megpukkadt mérgében a gyávasága láttán: a vénség a gyerekek mögé próbált rejtőzni, egyenesen a közeledő Fantomok elé tartotta őket, mintegy áldozatul, hogy a maga bőrét mentse.

A gyerekek kitépték magukat az öregasszony kezéből, leugrottak a szekérről, és a többi gyerekkel együtt riadtan szaladgáltak, vagy megálltak, összekapaszkodtak, miközben a Fantomok a felnőttekre támadtak. A szekéren az öregasszonyt hamarosan áttetsző villózás vette körül, ami szaporán mozgott, felfoghatatlan módon növekedett, gyarapodott, hogy a láttán Ruta Skadit a hányinger kerülgette. A csoport valamennyi tagja hasonló sorsra jutott, kivéve az idejében elmenekült két lovast.

Serafina Pekkala akármennyire elképedt, elszörnyedt, mégiscsak lejjebb szállt. Egy gyermekét karjában tartó apa megpróbált átgázolni a folyón, de egy Fantom utolérte, s ahogy a gyerek sírva kapaszkodott apjába, a férfi lelassult, derékig a vízben csak állt, dermedten, tehetetlenül.

Mi érhette? Serafina néhány méternyivel odébb a víz fölött lebegett, és elrettenve bámult. A maga világának vándoraitól hallott vámpírok legendájáról, és most erre gondolt, ahogy a Fantom mohón falta... Mit is? Talán ennek az embernek a lelkét? A daimónját? – hiszen ebben a világban a daimónokat nyilván a bensejükben hordják az emberek. A férfi karja elernyedt, a gyerek a vízbe pottyant, és hiába kapkodott zihálva, sírva apja keze után, az az ember épp csak a fejét fordította lassan arra, és teljes közömbösséggel nézte, ahogy a kisfiát a szeme láttára elnyeli a víz.

Ezt már megsokallta Serafina. Lecsapott, kiragadta a folyóból a gyereket, de Ruta Skadi rákiáltott fentről:

– Vigyázz, nővérem! Mögötted!

És Serafina szívét egy pillanatra gyűlöletes tompaság nyűgözte. Nagy nehezen felnyúlt, Ruta Skadi megmarkolta a kezét, és felhúzta magához, ki a veszedelemből. Magasabbra szálltak, a bőgő gyerek kétségbeesetten kapaszkodott Serafina derekába, ő pedig meglátta maga mögött a Fantomot, a víz színén kavargó párát, amint elvesztett prédája után kapkod. Ruta Skadi nyílvesszőt eresztett a gomolygás közepébe – de nem sikerült kárt tennie a Fantomban. Serafina látta, hogy a Fantomok nem fenyegetik a gyereket, letette a folyópartra, s ő megint a magasba röppent. A vándorok kis csapata megtorpant odalent, a lovak legelésztek, farkukkal csapkodták a rájuk szálló legyeket, a gyerekek bőgtek vagy összekapaszkodva távolabbról bámultak, de a felnőttek mintha megbénultak volna. A szemük nyitva volt, némelyikük állt, bár legtöbbje már leült, és szörnyű csend telepedett mindannyiukra. Ahogy az utolsó jóllakott Fantom is tovalebbent, Serafina leszállt az egyik ülő asszony elé – erős, egészséges, pirospozsgás nő volt, szőke haja ápolt, fényes.

– Asszony – szólította meg Serafina. Választ nem kapott. – Hallasz? Látsz? Megrázta a nő vállát. Az asszony óriási erőfeszítéssel felpillantott. A tekintete üres volt, és amikor Serafina megcsipkedte a karját, ő csak lenézett lassan, aztán megint a távolba meredt.

A többi boszorkány a szekerek között mozogva nézte viszolyogva az áldozatokat. A gyerekek eközben néhány lépésnyire egy kis halmon gyülekeztek, bámulták a boszorkányokat, és riadtan sugdolóztak.

– A lovas figyel – szólalt meg az egyik boszorkány.

Az út egy hasadékon át a hegyek közé vezetett. Az elmenekült férfi ott fékezte meg a lovát, és most hátrafordult, szemét ernyőzve nézte, mi történik a társai körül.

– Mindjárt szólunk vele – szökkent a levegőbe Serafina.

Akárhogy viselkedett is a férfi a Fantomok láttán, most látszott, hogy nem gyáva. A boszorkányok közeledtére levette válláról a puskát, és feléjük rúgtatott a füvön át, a nyílt térre, ahol szabadon mozoghatott, és nézhetett szembe velük. Serafina Pekkala lassan leereszkedett, íját maga elé tartotta, majd lassan letette a földre.

Akár ismerték ebben a világban ezt a mozdulatot, akár nem, a jelentése félreérthetetlen. A férfi leeresztette a puskáját, várt, Serafináról a többi boszorkányra vándorolt a pillantása, majd fel, az égen köröző daimónjaikra. Fiatal, szilaj nők, foszlott fekete selyemben, amint fenyőágakon lovagolnak az égen – ebben a világban még csak hasonlót se látott senki, de ő óvatosan, ám rezzenéstelenül figyelte őket. Serafina közelebb lépett. Az erőteljes férfi arca szomorú volt. Serafina sehogy sem tudta összeegyeztetni a megjelenését az iménti megfutamodásával, amikor sorsukra hagyta a társait.

– Ki maga? – kérdezte a férfi.

– Serafina Pekkala a nevem. Az Enara-tavi boszorkányok királynője vagyok, egy másik világban. És mi az ön neve?

– Joachim Lorenz. Maguk boszorkányok? Akkor talán az ördöggel cimborálnak?

– És ha igen, akkor ön az ellenségünk?

A férfi elgondolkodott, aztán keresztbe fektette nyergén a puskáját.

– Valamikor talán az lettem volna, de változnak az idők. Miért jöttek ebbe a világba?

– Mert változnak az idők. Miféle teremtmények támadtak a társaira?

– Hát a Fantomok – vont vállat kissé meglepetten a férfi. – Nem ismerik a Fantomokat?

– A mi világunkban nincs ilyen. Láttuk, amint a többiek elmenekültek, és nem tudtuk mire vélni a dolgot. Most már értem.

– Nem lehet ellenük védekezni – mondta Joachim Lorenz. – Csak a gyerekek vannak tőlük biztonságban. A törvény előírja, hogy mindegyik vándor csapatban legyen két lovas, egy férfi és egy nő, és az a feladatuk, amit mi tettünk az imént, különben nem maradna senki, aki gondját viselné a gyerekeknek. Cudar időket élünk; a városokat ellepték a Fantomok, holott régebben alig tucatnyi jutott egy-egy helységre.

Ruta Skadi körülnézett. A másik lovas is közeledett. Csakugyan nő volt. A gyerekek elébe futottak.

– De mondja csak: mit keresnek itt? – folytatta Joachim Lorenz. – Az előbb nem válaszolt. Csak úgy ok nélkül nem jöttek volna ide. Feleljen.

– Egy gyermeket keresünk – mondta Serafina. – Egy kislányt, aki a mi világukból való. Lyra Belacqua a neve, de Aranyszájú Lyrának is nevezik. Hogy hol lehet egy egész világban, még csak nem is sejtjük. Nem láttak egy magában kóborló idegen gyermeket?

– Nem. De a minap egyik este angyalokat láttunk, amint a Sark felé szálltak.

– Angyalokat?

– Csapatostul. Felfegyverzett, fényes angyalokat. Az utóbbi években gyérebben szállnak errefelé, bár a nagyapám idejében gyakran repültek át a világunk fölött. Szemét ernyőzve pillantott a szétszóródott szekerek, megtorpant vándorok felé.

A másik lovas is leszállt, és a gyerekeket vigasztalgatta. Serafina követte a férfi pillantását.

– Ha ma este önökkel táborozunk, és őrködünk, ha jönnének a Fantomok, mondana-e többet erről a világról, meg a minap megpillantott angyalokról?

– Hát persze. Jöjjenek velem.

A boszorkányok segítettek továbbterelni a szekereket, át a hídon, el a fák közül, ahonnan a Fantomok előbukkantak. Az elbénult felnőttek ott maradtak. Fájó volt látni, amint egy-egy apróság az anyjába kapaszkodik, aki már mintha nem is látná kisgyerekét, vagy az apja kabátja ujját rángatja, de az apa egy szót sem szól, csak bámul a semmibe üres tekintettel. A legkisebbeknek sehogy sem ment a fejébe, miért kell elhagyniuk a szüleiket. A nagyobbacskák némelyike már elveszítette szüleit, csak néztek kábán, és szólni se bírtak. Serafina felvette a kisfiút, aki az imént a folyóba pottyant. Sírt az apukája után, Serafina válla fölött a néma alak után nyúlkált, aki még most is ott állt derékig a vízben, közömbösen. Serafina csupasz vállát öntözték a gyermek könnyei.

A lovas nő durva vászonnadrágot viselt, és férfi módra ült a nyeregben. Nem szólt a boszorkányokhoz. Komoran terelgette a gyerekeket, könnyeikre ügyet sem vetve szigorúan beszélt velük. A lenyugvó nap arany sugarai mindent tisztán megvilágítottak, de semmi sem vakított, és a gyermekek szép arca, a férfinak meg az asszonynak az erős vonásai szinte halhatatlannak látszottak.

Később, ahogy a hamuszürke sziklák körében parázslott a tűz, és hallgattak a holdfényben a távoli hegyek, Joachim Lorenz elmesélte Serafinának és Ruta Skadinak az ő világa történetét.

Boldog világ volt ez valamikor. Tágas és szépséges városok, gondosan művelt termékeny földek országa. Kereskedőhajók szántották a kék óceánt, csukával és tonhallal, süllővel és márnával súlyos hálóikat vonták be a halászok; az erdő vadban dúskált, éhes száj nem akadt sehol. A nagy városok terein Brazil és Bénin nagykövetei, Irfold és Corea küldöttei elegyedtek tubákárusokkal, bergamói komédiásokkal, szerencsekötvény-kereskedőkkel. Esténként álarcos szerelmesek találkoztak a rózsaligetekben vagy a kerti lampionok világánál, a levegőben jázminillat úszott, a sokhúrú mandarone zenéje lüktetett.

A boszorkányok ámulva hallgatták a mesét erről a világról, amely oly hasonló az övékhez, és mégis annyira különböző.

– De minden elromlott – folytatta Joachim Lorenz. – Háromszáz esztendeje jött a romlás. Némelyek a filozófusok céhét hibáztatják, akik a Torre degli Angeliben, az Angyalok Tornyában tanyáznak, a városban, ahonnan jövünk. Mások szerint valami nagy bűnért sújt bennünket az ítélet, de senki sem tudja bizonyosan, mi is volt az a bűn. Ám egyszer csak a semmiből felbukkantak a Fantomok, és azóta kísértenek. Láthatták, mit művelnek. Most gondolják csak el, milyen lehet egy fantomok megszállta világban élni. Hogyan virágozhatna az az ország, ahol semmi folyamatosság nincsen? Bármelyik pillanatban elragadhatnak egy apát vagy egy anyát, és széthullik a család; megtámadhatnak egy kereskedőt, és csődbe megy a vállalkozása, az alkalmazottak az utcára kerülnek; és hogyan bízhatnának esküjükben a szerelmesek? Minden bizalom, minden erkölcs kihalt a mi világunkban, mihelyt megjelentek a Fantomok.

– Kik azok a filozófusok? – tudakolta Serafina. – És hol van az a torony, amit említett?

– A városban, ahonnan jövünk – Cittágazzéban. A szarkák városában. És tudják-e, miért nevezik így? Mivel a szarka lop – és mást most már mi sem tehetünk.

Nem alkotunk, sok száz éve semmit sem építünk, nem tehetünk egyebet, mint hogy lopunk más világokból. Igen, tudjuk, hogy léteznek más világok.

Azok a filozófusok a Torre degli Angeliben mindent felfedeztek, amit tudnunk kell erről. Van egy varázsigéjük, amelynek a segítségével átléphetünk egy nem létező ajtón, és a másik világban találhatjuk magunkat. Némelyek szerint nem varázsige, hanem kulcs, amely a nem létező zárat is nyitja. Ki tudja? Akármi is az, a Fantomokat beeresztette. És tudomásom szerint a filozófusok a mai napig is használják. Átlépnek a másik világba, lopkodnak tőlük, és hazahozzák, amit találtak. Aranyat, ékköveket, persze, de egyebet is – gondolatokat, írószert, zsákszám gabonát. Ők a mi gazdagságunk forrása – fejezte be keserűen –, a tolvajoknak ez a céhe.

– Miért nem tesznek kárt a Fantomok a gyerekekben? – kérdezte Ruta Skadi.

– Ez az egészben a legrejtélyesebb. Lehetséges, hogy a gyermekek ártatlanságában van valami erő, ami taszítja a Közöny Fantomjait.

De valószínűleg több ennél. A gyerekek egyszerűen nem látják őket, csak fel nem foghatjuk, hogy miért. Nem jövünk a nyitjára. De a Fantom-árvák egyre szaporodnak, a gyerekek, akiket megfosztottak a szüleiktől; ezek bandákba verődnek, az országban csavarognak, néha elszegődnek felnőttekhez, hogy élelmet, miegyebet keressenek Fantom-járta területeken, néha meg csak hányódnak, és úgy élnek, akár a dögmadarak. Hát ez a mi világunk. Ó, megtanultuk már a módját, hogyan éljünk ezzel az átokkal. A Fantomok hamisítatlan élősdiek: nem ölik meg az áldozataikat, csak éppen kiszívják belőlük az életet. Azért valamiféle egyensúly megmaradt – egészen addig, míg ki nem tört a nagy vihar. Most nemrégiben. Olyan vihart még emberfia nem látott, mintha az egész világegyetem darabokra akarna hullani. Emberemlékezet óta nem volt ilyen ítéletidő. Aztán jött a köd. Napokig tartott, ismert világunk minden porcikáját belepte, az ember az orráig nem látott, és mire feltisztult, minden város tele volt Fantomokkal, százával, ezrével nyüzsögtek mindenütt. Mi pedig a hegyekbe menekültünk, meg ki a tengerre, de ezúttal akárhová megyünk, nincs előlük menekvés. Ahogy maguk is láthatták. De most magukon a sor. Meséljenek a világukról, és hogy miért hagyták el, mért jöttek ide.

Serafina az igazsághoz híven elmesélt mindent, amit csak tudott. Joachim Lorenz becsületes ember, nem kell előtte semmit rejtegetniük.

A férfi feszült figyelemmel hallgatta az elbeszélést, néha ámulatában a fejét ingatta, amikor pedig Serafina befejezte, így szólt:

– Meséltem az imént a filozófusaink állítólagos hatalmáról, hogy utat tudnak nyitni más világokba. Némelyek úgy vélik, olykor merő feledékenységből nyitva hagynak egy-egy ajtót. Nem volnék meglepve, ha más világokból származó vándorok néhanapján idetalálnának. Végül is tudjuk, hogy angyalok olykor átrepülnek felettünk.

– Angyalok? – húzta fel a szemöldökét Serafina. Már az előbb is említette őket. Még sohasem hallottunk angyalokról. Mik azok?

– Kíváncsiak az angyalokra? Nos, jó. Ők bene elimnek nevezik magukat, úgy tudom. Némelyek pedig a „Figyelő” nevet adják nekik. Nem hús-vér teremtmények, mint mi, hanem szellemi lények, vagy talán a húsuk-vérük finomabb szövedékű, mint a miénk, könnyebb, tisztább. Talán. Nem tudom. Annyi bizonyos, hogy hozzánk nem hasonlítanak. Üzeneteket hordoznak az égből, ez a hivatásuk. Néhanapján látjuk őket, amint átrepülnek az égen, ebből a világból egy másikba; ragyognak, akár a fénybogarak, de fent, fent a magasban. Csendes éjszakákon még a szárnyuk suhogását is hallani. A mi gondjaink nem bántják őket, habár a réges-régi időkben leszálltak, közlekedtek az emberekkel, sőt, még gyermekeik is születtek.

– És amikor leszállt a nagy vihar után a köd, én hazafelé tartva a hegyekben rekedtem, Sant'Elia városa fölött. Egy nyírfaliget melletti forrás mentén, egy pásztorkunyhóban találtam menedéket, de egész éjszaka hangokat hallottam magasabbról, a ködből, riadt és dühödt kiáltozást, és szárnycsapkodást, közelebbről, mint valaha; hajnal felé pedig fegyverek zaját, nyílvesszők suhogását, kardok pengését. Nem mertem kimenni, bármennyire furdalt is a kíváncsiság. Mi tagadás: szörnyen rettegtem. Amikor annyira-amennyire kivilágosodott az ég abban a ködben, kimerészkedtem, és megláttam, hogy egy hatalmas alak fekszik sebesülten a forrás mellett. Úgy éreztem, illetéktelenül vagyok valaminek a szemtanúja – szent dolgoknak. Elkaptam a tekintetemet, és mire megint odanéztem, az alak eltűnt. Ekkor láttam a legközelebbről angyalt. De ahogy mondom, a minap egy éjszaka, fent magasan a csillagok között, a Sark felé tartottak, mint valami felvont vitorlával sikló hatalmas hajóhad... Valami történik, és itt nem tudhatjuk, mi lehet. Talán háború tör ki. Volt már az égben háború, sok ezer esztendeje, emberemlékezet előtt, de hogy mi lett a vége, nem tudom. Nem lehetetlen, hogy megint kitör. Iszonyatos lenne a pusztítás, és hogy ránk nézve milyen következménnyel járna... azt elképzelni sem tudom. Habár – folytatta, miközben felélesztette a tüzet – a végén még jobban is járhatnánk. Egy égi háború talán kisöpörhetné a mi világunkból a Fantomokat, vissza abba a pokolbugyrába, ahonnan jöttek. Micsoda áldás lenne! Milyen boldogan, gondtalanul élhetnénk, ha megszabadulhatnánk ettől a szörnyű csapástól!

De Joachim Lorenz arcán nem sok reménység tükröződött, ahogy a tűzbe bámult. A lángok játéka vidám fényeket táncoltatott az arcán, de erős vonásai továbbra is komor redőkbe rendeződtek.

– És a Sark? – kérdezte Ruta Skadi. – Azt mondja, ezek az angyalok a Sarkra igyekeztek. Van valami fogalma, miért teszik? Arrafelé volna a mennyország?

– Nem tudnám megmondani. Nem vagyok én tanult ember, hiszen láthatják. De a világunk északi része állítólag szellemek lakóhelye. Ha angyalokat toboroznak, alighanem ott lenne a gyülekezőhelyük, s ha az eget akarnák megostromolni, bizonyára ott építenének erődítményt, onnan indulnának portyázni.

Felnézett; a boszorkányok követték a pillantását. Ennek a világnak az égboltján is olyan csillagok ragyogtak, mint az övékén, fényesen húzódott végig a Tejút az ég kupoláján, számtalan csillag fénye pettyezte a sötétséget, fényük a holdéval vetekedett...

– Uram – szólalt meg Serafina –, hallott valaha a Porról?

– Porról? Bizonyára nem az út porára gondol. Nem, nem hallottam róla. De nézzék csak – amott száll egy angyalcsapat...

És a Kígyó csillagképre mutatott. Bizony, valami csakugyan mozgott előtte, fénylő lények parányi bolya. Nem sodródtak – mozgásuk céltudatos volt, akár a vadludak, a hattyúk röpte.

Ruta Skadi felállt.

– Nővérem, eljött a válás ideje – szólt Serafinához. – Szót akarok érteni ezekkel az angyalokkal, akármik legyenek is. Ha Lord Asrielhez igyekeznek, velük tartok. Ha nem, magam kutatok tovább. Köszönöm a társaságotokat, járjatok szerencsével.

Megcsókolták egymást, Ruta Skadi fogta a felhőfenyőágát és felszökkent a levegőbe. Kékbegy daimónja, Sergi, mellette suhant.

– Magasra? – kérdezte.

– Egészen a Kígyó fényes szárnyasaihoz. Gyorsan szállnak, Sergi. Kapjuk el őket!

És Ruta Skadi meg a daimónja sebesen szálltak, sebesebben, mint a tűzből felszökő szikrák; a fenyőág gallyacskái között zúgott a levegő, Ruta Skadi fekete haja úszott mögötte. Nem nézett vissza a kicsiny tűzre a tág feketeségben, sem az alvó gyerekekre, sem boszorkánytársnőire. Útjának ez a szakasza véget ért, és azok a fénylő teremtmények ott valahol előtte igen piciny pontnak látszottak, s ha nem tartja szemmel őket, még belevesznek a csillagfény óriás terebélyébe.

Repült hát, nem vesztette szem elől az angyalokat, és ahogy közelebb került hozzájuk, amazok lassan alakot öltöttek.

Fénylettek, de nem úgy, mint ami ég, hanem – akárhol voltak, lett légyen bármily sötét az éjszaka – mintha napfényben ragyognának. Olyanok voltak, mint az emberi lények, csak éppen szárnnyal, és sokkal magasabbak, és ruhátlanok lévén, a boszorkány láthatta, hogy kettejük hímnemű, a másik kettő pedig nő. Szárnyuk a lapockájukból nőtt ki, hátuk-mellük roppant izmos. Ruta Skadi egy darabig mögöttük maradt, figyelt, méregette az erejüket, ha netán harcba kellene bocsátkoznia velük. Fegyverük nem volt, de a röptük mintha semmi erőfeszítéssel nem járna, s ha üldözésre kerülne a sor, egykönnyen elszállnának előle.

Biztos ami biztos: felhúzta íját, előreröppent, és melléjük szegődött.

– Angyalok! – kiáltotta el magát. – Megálljatok, figyeljetek a szavamra! Boszorkány vagyok, a nevem Ruta Skadi, és beszédem volna veletek! Megfordultak. Nagy szárnyuk lehorgadt, lassult a röptük, testük alálendült, míg függőlegesen nem álltak a levegőben, csak a szárnyuk rebbenése tartotta meg őket. Körülvették a boszorkányt; a láthatatlan nap világította öt hatalmas alak fénylett a sötétben.

Ruta Skadi körülnézett. Büszkén és merészen ülte meg fenyőágát, bár a szíve hevesebben dobogott, daimónja pedig közelebb húzódott hozzá, hogy erőt merítsen a teste melegéből.

Mindegyik angyal tökéletesen egyéni volt, s mégis jobban hasonlítottak egymáshoz, mint bárki emberi lényhez, akit valaha látott. Az értelem és az érzés villózó, rebbenő játékán osztoztak, amely egyidejűleg söpört végig mind az ötükön. Mezítelenek voltak, de Ruta Skadi érezte magát csupasznak átható, mélyre hatoló pillantásuk előtt.

De nem volt szégyellnivalója, és emelt fővel nézett szembe velük.

– Tehát angyalok vagytok – szólalt meg –, vagy Figyelők, vagy bene elim. Hová igyekeztek?

– Hívást követünk – válaszolt az egyik.

Hogy melyik, azt Ruta Skadi nem tudta biztosan, bármelyikük lehetett, vagy egyszerre mind az öt.

– Ki hívott?

– Egy ember.

– Lord Asriel?

– Meglehet.

– Miért engedtek a hívásának?

– Mert úgy akarjuk – hangzott a válasz.

– Legyen hát akárki, engem is vezessetek el hozzá – parancsolta.

Ruta Skadi négyszáztizenhat éves volt, egy felnőtt boszorkánykirálynő minden büszkeségének és tudásának birtokosa. Sokkalta bölcsebb, mint bármelyik kurta életű emberi teremtmény, de nem is sejtette, mennyire gyermetegnek látszik az öt ősi lény mellett. Nem tudta azt sem, mennyivel messzebb terjed a tudatuk az ő hajszálnyi kis csápjain túl, olyan világok legtávolabbi zugaiba, amelyekről ő még csak nem is álmodott; sem azt, hogy csupán azért látja ember formájúnak őket, mert a szeme erre számított. Ha igaz valójukban érzékelhetné az angyalokat, nem élő szervezetnek látszanának, inkább építménynek, értelemből és érzésből alkotott óriás alkotmánynak.

De mit is várhattak volna tőle – hiszen még oly fiatal.

Menten meglebbentették szárnyukat és tovasuhantak, és Ruta Skadi velük vitorlázott a szárnyaik verte légáramon, s élvezte a röptét segítő gyorsaságot, erőt.

Repültek egész éjszaka. Körülöttük táncot jártak a csillagok, fakultak, tünedeztek, ahogy a hajnal beszüremlett kelet felől. A világ ragyogásba robbant, amikor felbukkant a nap karéja, s ettől fogva kék égen és tiszta, üde, édes és harmatos légen szálltak át.

Napvilágnál kevésbé látszottak az angyalok, bár így is kitűnt, hogy nem hasonlítanak semmihez. A bennük látható fényt nem az égre hágó naptól kölcsönözték, belső fényük máshonnan származott.

Fáradhatatlanul szálltak és szálltak, és fáradhatatlanul tartották az iramot. Ruta Skadit vad öröm töltötte el, hogy ő vezérli ezeket a halhatatlan lényeket. És élvezte vérét és húsát, élvezte a csupasz bőrével érintkező durva fenyőkérget, élvezetét lelte szíve minden dobbanásában és minden érzékének életében, feltámadó éhségében és édes hangú kékbegy daimónja jelenlétében; alatta a földben és minden teremtmény, növény és állat életében; és örvendezett, hogy ugyanaz az anyag alkotja, mint amazokat, és örömét lelte a tudatban, hogy amikor meghal, a húsa más életeket fog táplálni, ahogy azok táplálták őt. És örvendezett azon is, hogy viszontláthatja Lord Asrielt.

Megint leszállt az éj, de az angyalok röpte nem lassult. És ekkor megváltozott a levegő minősége: se rosszabb nem lett, se jobb, de változott mindazonáltal, és Ruta Skadi tudta, hogy elhagyták az egyik világot, és átléptek egy másikba. Hogy hogyan történt, még csak nem is sejtette.

– Angyalok! – kiáltott, mihelyt megérezte a változást. – Hogyan hagytuk el a világot, amelyben rátok találtam? Hol húzódik a határ?

– Láthatatlan helyek vannak a levegőben – hangzott a válasz –, kapu nyílik más világokba. Mi látjuk őket, de te nem láthatod.

Ruta Skadi nem láthatta a láthatatlan kaput, de nem is volt rá szükség: a boszorkányok a madaraknál is jobban tájékozódnak. Az angyal szavainak hallatán tekintetét három alanti szaggatott hegycsúcsra szegezte, és pontosan megjegyezte a helyzetüket alakjukat. Most már rátalálhat megint, ha kell, akármit gondoljanak az angyalok.

Tovább repültek, s Ruta Skadi hamarosan angyalhangot hallott:

– Ebben a világban van Lord Asriel, és ott az erődítmény, amelyet épít,.. Lassítottak, s akár a sas, köröztek az alanti légben. Ruta Skadi odanézett, ahová az egyik angyal mutatott. A fény első halvány villózása színezte meg a keleti égboltot, bár a csillagok odafent éppolyan fényesen ragyogtak az égbolt mélyfekete bársonyán. És a világ peremén, ahol percről percre növekedett a fény, nagy hegylánc csúcsai emelkedtek – fekete szikla lándzsahegyei, hatalmas, töredezett sziklatáblák, fűrészes gerincek zsúfolódtak nagy összevisszaságban, mint holmi világegyetem végromlásának roncsai. Ám a legmagasabb ponton, amelyet éppen megérintettek a reggeli nap első sugarai, és fényesen az égre rajzolódott, szabályos épület állt: óriási erődítmény; bástyáit fél hegy magasságú bazalttömbök alkották, kiterjedése szinte fényévekben volt mérhető.

Az irdatlan erődítmény alatt tüzek lángoltak, kohók füstöltek a kora hajnal sötétjében, és Ruta Skadi mérföldekről is hallotta a pörölyök csattogását, a műhelyek dübögését. És minden irányból tódultak az angyalok, és nem csak angyalok, gépezetek is: albatrosz módjára sikló, acélszárnyon szálló masinák. Rebbenő szitakötőszárnyak alatt villogó üvegkabinok, dongó módra zümmögő óriás léghajók – mind-mind az erődítmény felé igyekezett, amelyet Lord Asriel épített a világ peremén magasodó hegyekben.

– És Lord Asriel ott van? – kérdezte Ruta Skadi.

– Ott – feleltek az angyalok.

– Akkor repüljünk el hozzá. Ti lesztek a testőrgárdám. Engedelmesen kiterjesztették szárnyukat, és irányt vettek az aranyperemű erődítmény felé, és az élükön szállt a buzgó boszorkány.

7.

A Rolls-Royce

LYRA korán ébredt. Csend volt és meleg, mintha a városra mindig ilyen békességes nyár járna. Lyra kiugrott az ágyból, leszaladt, s amikor a víz felől gyerekhangokat hallott, kiment, hogy megnézze, vajon mit csinálnak. Három fiú meg egy lány taposott a napfényes kikötőben két vízibiciklit, versenyeztek a lépcső felé. Lyra láttára egy pillanatra lassítottak, de aztán megint elkapta őket a versenyláz. A győztesek olyan erővel csapódtak a lépcsőnek, hogy egyikük a vízbe pottyant, s amikor be akart mászni a második járműbe, az felborult, és ezután már négyesben lubickoltak, mintha az előző esti félelem nyomtalanul eltűnt volna. Lyra fiatalabbnak nézte őket, mint a Torony körüli gyerekek nagy részét, begázolt hozzájuk a vízbe, Pantalaimon mint ezüstös halacska villogott mellette. Lyra mindig könnyen szóba tudott elegyedni gyerekekkel, ezek máris köréje gyűltek, üldögéltek kis pocsolyákban a meleg kövön, ingüket gyorsan megszárította a nap. Szegény Pantalaimon kénytelen volt megint Lyra zsebébe mászni, ezúttal béka képében didergett a vizes kelmében.

– Mit kezdesz azzal a macskával?

– El tudjátok vinni rólunk a balszerencsét?

– Honnan jösztök?

– A barátod nem fél a Fantomoktól?

– Will semmitől se fél – jelentette ki Lyra. – De én sem ám! Titeket meg mért lel a hideg a macskáktól?

– Nem tudod? – bámult rá hitetlenül a legnagyobbik fiú. – Hiszen a macskákba az ördög bújt belé, azám. Ahány macskát látsz, üsd agyon. Mert különben megmar, és attól beléd száll az ördög. Hát te mit csináltál azzal a nagy párduccal? Lyra rájött: Pantalaimonra gondol, leopárd alakjában. Ártatlanul megrázta a fejét.

– Biztosan álmodtál. Holdvilágnál minden másképp néz ki. De ott, ahonnan mi jövünk, nincsenek Fantomok, hát nem is tudjuk, mifélék.

– Ha nem látod őket, nem bánthatnak – magyarázta az egyik fiú. – De ha látod őket, elkaphatnak. Az apukám mondta. Aztán elkapták őt is. Nem vette észre őket idejében.

– És most itt vannak, körülöttünk?

– De itt ám! – bólogatott a lány. Kinyújtotta kezét, belemarkolt a levegőbe. – Megvan! Elkaptam! – kukorékolt.

– Nem bánthatnak – mondta az egyik fiú. – Hát mi se tehetünk kárt bennük.

– És ebben a világban mindig voltak Fantomok? – érdeklődött Lyra.

– Egen – kezdte az egyik fiú, de egy másik közbevágott:

– Nem, de nagyon régen jöttek. Száz meg száz éve.

– A Céh miatt – tette hozzá a harmadik.

– Az meg micsoda? – tudakolta Lyra.

– Nem igaz! – kiabált a lány. – A nagyikám azt mondja, azért jöttek, mert az emberek rosszak voltak, és a Fantomok Isten büntetése!

– A nagyikád nem tud semmit – torkolta le az egyik fiú. – Különben is, szakálla van. Olyan, mint egy vén kecske!

De Lyra nem tágított.

– Mi az a céh?

– A Torre degli Angeli – magyarázta az egyik fiú –, tudod, az a kőtorony, hát az a Céhé. Van nekik odabent egy titkos helyük. A Céhben olyanok vannak, akik tudnak mindenfélét. Filozófiát, aranycsinálást meg mindent. És ők eresztették be a Fantomokat.

– Nem igaz! – csattant fel egy másik. – A csillagokból jönnek!

– De igenis igaz! Az úgy volt, hogy az a céhes ember sok száz évvel ezelőtt szétszedett valami fémet. Ólmot. Aranyat akart belőle csinálni. Felvágta apró darabokra, aztán még apróbbakra, amilyen kicsikére csak bírta. Olyan parányira, aminél már nincs is kisebb. Amit már látni se lehet. De ő még azt is felvágta, és a legeslegapróbb parányi kis részben ott voltak összetekeredve a Fantomok, olyan szorosan, hogy egyáltalán semekkora helyet se foglaltak el. De mihelyt felvágta – bumm! Kisüvítettek, és azóta itt kerengenék körülöttünk. Az apukám mondta.

– Vannak most is céhesek a toronyban? – kérdezte Lyra.

– Dehogy! Ők is elmenekültek, akár a többi felnőtt – mondta a lány.

– Nincs a toronyban senki. Csak a kísértetek járják – tette hozzá az egyik fiú. – Azért jött onnan az a macska. Mi aztán be nem tesszük oda a lábunkat! Egy gyerek se merné. Irtó félelmetes.

– A céhesek be mernének menni – vélte valamelyik.

– Mert nekik van valami különleges varázslatuk, azért. Rémesen mohók – magyarázta a lány. – A szegényeken élősködnek. A szegények dolgoznak, a céhesek meg ingyenélők.

– De most egyáltalán senki sincs a toronyban? – szívóskodott Lyra. – Egyeden felnőtt se?

– Az egész városban nincs egyetlen felnőtt!

– Nem is mernének a közelébe jönni!

Márpedig ő látott odafent valakit – egy fiatalembert. És volt valami gyanús abban, ahogy ezek a gyerekek beszéltek – mint gyakorlott hazudozó, megszimatolta a hazugságot, ha találkozott vele. Ezek a gyerekek hazudnak.

És egyszer csak eszébe jutott valami: a kis Paolo olyasmit mondott, hogy neki meg Angelicának van egy bátyjuk. Tullio. És ő is itt van a városban. És Angelica elhallgattatta Paolót... Lehetséges, hogy az a fiatalember az ő bátyjuk?

Hátat fordított a gyerekeknek meg a vízibicikliknek, bement, hogy kávét főzzön, és megnézze, felébredt-e már Will. De a fiú aludt még, lábánál összegömbölyödött a macska, Lyra pedig már alig várta, hogy találkozzon a tudósával; hát írt egy cédulát, otthagyta Will ágya mellett a földön, fogta a hátizsákját, és indult, hogy megkeresse az ablakot.

Át kellett vágnia a kis téren, ahová az este megérkeztek. Most néptelen volt, az ódon torony napfényben fürdött, az ajtó mellett jól látszottak a faragott figurák: emberalakok, összecsukott szárnnyal, arcvonásaikat évszázadok időjárása törölte el, de némaságukban is hatalmat, részvétet, értelmi erőt sugároztak.

– Angyalok – mondta Pantalaimon Lyra vállán, tücsök képében.

– Talán Fantomok – vélte Lyra.

– Dehogy! Azt mondták, hogy ez valamilyen angeli – ragaszkodott a maga igazához Pantalaimon. – Lefogadom, hogy angyalok.

– Menjünk be?

Felnéztek a díszes sarokvason függő nagy tölgyfa ajtóra. Fél tucat lépcsőjét simára koptatták, maga az ajtó résnyire nyitva állt. Lyrát semmi sem állíthatta meg, hacsak nem a tulajdon félelme.

Lábujjhegyen felosont a lépcsőn, és bekukkantott az ajtó résén. Macskaköves, sötét termet látott, illetve annak csak egy kis sarkát; Pantalaimon azonban aggodalmasan rebbent a vállán, épp úgy, mint amikor a Jordan-kollégiumban csintalankodtak a koponyákkal, és Lyrának azóta megjött valamelyest az esze. Ez itt rossz hely. Leszaladt a lépcsőn, ki a térre, a pálmafák szegte körút ragyogó napvilágára. És mihelyt meggyőződött róla, hogy nem látja senki, nyílegyenesen átkelt az ablakon, Will Oxfordjába.

Negyven perc múlva már a fizikai épületben vitatkozott a portással; ezúttal azonban nyerő lap volt a kezében.

– Tessék megkérdezni dr. Malone-t – mondta ártatlan gyermeki hangon. – Csak tessék megkérdezni. Majd ő megmondja.

A portás a telefonért nyúlt. Lyra szánakozva nézte, miközben a gombokat nyomogatta, és beleszólt a hallgatóba. Micsoda dolog, még csak tisztességes portásfülkét sem kap, mint egy oxfordi kollégiumban, csak épp egy fapultot, mintha valami vacak bolt volna...

– Jól van – fordult vissza a portás Lyrához. – Azt mondja, menj fel. De nehogy aztán máshova tévedj!

– Ó, dehogyis – mondta szerényen Lyra, a szófogadó jó kislány. Hanem ahogy felért a lépcsőn, ugyancsak meglepődött, mert épp elment egy ajtó előtt, amelyen női fej hirdette a helyiség rendeltetését, amikor az ajtó kinyílt, dr. Malone kukkantott ki rajta, és némán intett Lyrának, hogy kerüljön beljebb.

Nem értette a dolgot, de engedelmeskedett. Ez nem a labor, ez egy mosdó. És dr. Malone izgatott.

– Lyra – szólalt meg a tudósnő –, van valaki a laborban – rendőrök, vagy ilyesmi – tudják, hogy tegnap nálam jártál – nem is sejtem, mi járatban vannak, de nem tetszik nekem a dolog... Mi folyhat itt?

– Honnan tudják, hogy itt jártam?

– Fogalmam sincs! A nevedet nem tudják, de egész biztos, hogy rád gondoltak.

– Na, akkor majd hazudok nekik valamit. Nem ügy.

– De mi folyik itt?

Női hang szólt a folyosóról:

– Dr. Malone? Látta a gyereket?

– Igen – szólt ki dr. Malone. – Épp megmutattam neki, hol van a mosdó... Ugyan, mit aggódik, gondolta Lyra. Persze lehet, hogy nem szokott hozzá a veszélyes helyzetekhez.

A folyosón álló nő fiatal volt, az öltözéke makulátlan, és mikor Lyra kilépett, mosolyt erőltetett az arcára, de a tekintete kemény és gyanakvó maradt.

– Szervusz – szólalt meg. – Te vagy Lyra, igaz?

– Egen. És maga kicsoda?

– Clifford őrmester vagyok. Gyere velem.

Micsoda pimaszság, gondolta Lyra, úgy tesz, mintha az Övé volna a laboratórium. De nem szólt, csak bólintott jámborul. Magában persze bosszankodott. Nem kellene itt lennie; tudja, mit akar tőle az aletiométer – nem ezt, az biztos. Tétován állt meg az ajtóban.

A szobában egy magas, erős férfit pillantott meg; a szemöldöke olyan világos volt, hogy szinte fehér. Lyra pontosan tudta, hogy néznek ki a tudósok, és azt is, hogy kettejük közül egyik sem az.

– Gyere be, Lyra – ismételte Clifford őrmester. – Nincs semmi baj. Ez itt Walters felügyelő.

– Szervusz, Lyra – szólalt meg a férfi. – Dr. Malone mindent elmesélt rólad. Szeretnék kérdezni tőled egyet-mást, ha beleegyezel.

– Mégis mit? – tudakolta Lyra.

– Semmi nehezet – mosolygott a férfi. – No gyere, ülj le.

Széket tolt feléje. Lyra óvatosan letelepedett, mögötte önműködően becsukódott az ajtó. Dr. Malone mellette állt. Pantalaimon, tücsök alakjában, izgatottan mocorgott Lyra zsebében – Lyra remélte, hogy kívülről nem látszik. Gondolatban rászólt, maradjon nyugton.

– Honnan jöttél, Lyra? – kérdezte Walters felügyelő.

Ha azt mondaná, Oxfordból, könnyen ellenőrizhetnék. De azt se mondhatja, hogy egy másik világból; ezek itt veszedelmes emberek; nem érnék be ennyivel. Kimondta hát az egyetlen város nevét, amiről ebben a világban Oxfordon kívül hallott: ahonnan Will jött.

– Winchesterből.

– Verekedtél, Lyra? – kérdezte a felügyelő. – Hol szerezted ezeket a véraláfutásokat, az arcodon meg a lábad szárán – talán megvertek, Lyra?

– Nem vertek meg.

– Jársz iskolába?

– Egen. Néha.

– Nem kellene most is ott lenned?

Lyra nem válaszolt. Egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Dr. Malone-ra pillantott – a tudósnő vonásai megfeszültek, arcán boldogtalanság tükröződött.

– Csak dr. Malone-hoz jöttem – mondta Lyra.

– Oxfordban időzöl, Lyra? Hol? Kinél?

– Ismerősöknél – mondta Lyra. – A barátnőméknél.

– Hol laknak?

– Nemtom pontosan a címüket. Könnyen odatalálok, de nem emlékszem az utca nevére.

– Kik azok az ismerősök?

– Az apukám barátai.

– Aha. És hogy találtál rá dr. Malone-ra?

– Az apukám fizikus, és ismeri.

Most már könnyebben megy, gondolta. Kezdett belemelegedni a hazudozásba.

– És dr. Malone megmutatta, min dolgozik?

– Egen. Azt a gépet, az üveglappal... Igen, azt. Az egészet.

– Érdekel az ilyesmi? A természettudomány meg az effélék?

– Egen. Különösen a fizika.

– Te is tudós leszel, ha nagy leszel?

Az ilyen kérdés csak üres pillantást érdemel válaszul. Meg is kapta. De a felügyelő nem zavartatta magát. Fakó szeméből egy pillantást vetett a fiatal nőre, aztán visszanézett Lyrára.

– Meglepődtél attól, amit dr. Malone mutatott?

– Hát mondjuk. De tudtam, mire számítsak.

– Az apukádtól?

– Egen. Mert ő is ilyesmit csinál.

– Aha. És megértetted?

– Nem mindent.

– Az apukád talán sötét anyaggal foglalkozik?

– Azzal.

– Eljutott már odáig, mint dr. Malone?

– Másképp. Van, amit jobban csinál, de nincs olyan gépe, az üveglapon betűkkel.

– Will is az ismerőseidnél lakik?

– Igen, de ő...

Elharapta a szót. Rádöbbent, hogy irtózatos hibát követett el.

De ők is. A következő pillanatban már felugrottak, hogy visszatartsák a kirohanó Lyrát, de dr. Malone valahogyan az útjukba került, az őrmester megbotlott és hasra esett, a felügyelő pedig nem tudott miatta kijutni. Lyrának ennyi elég volt, kiszáguldott, bevágta maga mögött az ajtót, és lélekszakadva rohant a lépcső felé. Két fehér köpenyes férfi lépett ki az egyik ajtón, Lyra beléjük ütközött, Pantalaimon meg hirtelen varjú lett, rikácsolt, csapkodott, a férfiak rémülten hátrahőköltek. Lyra kitépte magát a kezükből, lerohant az utolsó lépcsőfordulón, ki az előcsarnokba, épp amikor a portás letette a telefont, feltápászkodott a pultja mögül, és rákiáltott a gyerekre:

– Hé te ott! Állsz meg rögtön?!

Csakhogy mire kikászálódott a pult mögül, Lyra már a forgóajtóval birkózott. Mögötte pedig nyílt a liftajtó, és kirontott a nagydarab, erős, fakó hajú férfi... És a forgóajtó megrekedt! Pantalaimon rárikoltott: ellenkező irányba próbálkozott!

Lyra rémülten felsikoltott, nekivetette csekélyke súlyát a nehéz üvegnek, és épp idejében sikerült megmozdítania, hogy meneküljön a portás markából, aki azután a fakó hajú férfi útjába akadt, Lyra pedig ki tudott rohanni, és elszökött, mielőtt azok kijutottak volna.

Át az úttesten, mit sem törődve autókkal, fékcsikorgással, be a sikátorba a magas épületek között, azután egy másik útra, két irányból közeledő autók közé. Lyra gyors volt, ügyesen kerülgette a kerékpárokat, de a fakó hajú férfi végig ott volt a sarkában ... Rettenet!

Be egy kertbe – át a kerítésen – keresztül a bokrokon – Pantalaimon a feje fölött suhant, fecske képében mutatta az utat – aztán lekuporodni egy szenespince mögött – a fakó férfi elrohant mellettük, de akárhogy száguldott, még csak nem is lihegett, annyira erős volt, kisportolt; és Pantalaimon rászólt Lyrára:

– Vissza! Vissza az útra! – Lyra előkúszott rejtekhelyéről, visszafutott, át a füvön, át a kertkapun, ki a tágas Banbury útra, megint kerülgette a járműveket, megint csikorogtak a fékek, és aztán már a park közelében, csendes fasorba jutott. Megállt, lihegve próbált lélegzethez jutni. Az egyik kert előtt magas sövény húzódott, a tövében alacsony kőkerítés, és Lyra oda zuppant le, behúzódva a sövény sűrűjébe.

– Dr. Malone segített! – mondta Pantalaimon. – A mi oldalunkon áll, nem az övékén!

– Jaj, Pan... – pihegett Lyra. – Nem kellett volna szólnom Willről... nem vigyáztam eléggé...

– Nem kellett volna átjönnünk – mondta szigorúan Pantalaimon.

– Tudom. Elég baj...

De nem volt ideje befejezni a mondatot, mert Pantalaimon a vállára rebbent, onnan suttogott:

– Vigyázz... mögötted... – És menten visszaváltozott tücsökké és beszökkent Lyra zsebébe.

A kislány felállt, futásra készen, amikor egy nagy, sötétkék autó suhant nesztelenül mellé a járdán. Mielőtt elfuthatott volna, az autó hátsó ablakát letekerték, és kinézett rajta egy ismerősnek bizonyuló arc.

– Lizzie – szólalt meg a múzeumbeli öregúr. – örülök, hogy találkozunk. Elvihetnélek valahova?

És már nyitotta is a kocsi ajtaját, és odébb húzódott, hogy helyet csináljon Lyrának. Pantalaimon csipkedte a zsebéből, de Lyra habozás nélkül beszállt az autóba, hátizsákját markolva, a férfi pedig átnyúlt előtte, és becsukta az ajtót.

– Úgy látom, sietsz – mondta. – Hova igyekszel?

– Summertownba – mondta Lyra. – Kérem szépen.

A kocsit sofőrsapkás férfi vezette. Minden tiszta volt, sima és előkelő, az öregúr kölnijének illata áthatotta a zárt teret. Az autó legördült a járdáról, és nesztelenül tovasuhant.

– Nos, mi járatban vagy, Lizzie? – kérdezte az öregúr. – Megtudtál még valamit azokról a koponyákról?

– Egen – mondta a kislány, és a nyakát nyújtogatva próbált kinézni a hátsó ablakon. A fakó hajú férfinak semmi nyoma. És most már sose fog rátalálni, egy ilyen sebes autóban, egy ilyen gazdag ember társaságában! Megmenekült! Lyra diadalmas kis kaccanásfélét hallatott.

– Én is érdeklődtem – mondta az öregúr. – Egy antropológus barátom szerint több koponya is van a gyűjteményben, nemcsak a kiállított darabok. Némelyikük igen régi. Neander-völgyi.

– Egen, én is azt hallottam – bólintott Lyra. Fogalma sem volt arról, hogy miről is van szó.

– És hogy van a barátod?

– Miféle barátom? – riadt meg Lyra. Csak nem beszélt ennek a bácsinak is Willről?!

– Hát akinél laksz.

– Ja, igen. A barátnőm. Köszönöm, jól van.

– És mivel foglalkozik? Talán ő is régész?

– Hogy ő... Nem. Fizikus. A sötét anyagot tanulmányozza – mondta Lyra. Még nem talált egészen magára. Ebben a világban nehezebb hazudni, gondolta. És valami gondolatféle motoszkált az agyában, nem hagyta nyugodni; ez az öregúr valamiképpen, valamilyen rég elfeledett módon ismerős. Egyszerűen nem tudja hová tenni.

– Sötét anyag? – szólalt meg az öregúr. – Milyen érdekes. Éppen ma reggel olvastam erről valamit a Timesban. A világegyetem tele van ezzel a rejtélyes anyaggal, és senki sem tudja, hogy tulajdonképpen micsoda! Es a barátnőd csakugyan a nyomára jutott?

– Igen. Rengeteget tud róla.

– És neked mik a szándékaid, Lizzie? Te is fizikus akarsz lenni?

– Talán – válaszolt Lyra. – Attól függ A vezető elköhintette magát, és lassított.

– Nos, itt vagyunk Summertownban – mondta az öregúr. – Hol szeretnél kiszállni?

– Hát ott, a boltok után. Onnan már gyalog mehetek – mondta Lyra. – Köszönöm szépen.

– Legyen szíves, Allan, forduljon be a Déli sétányra, és álljon be a jobb oldalra – mondta az öregúr.

– Igenis, uram – válaszolt a sofőr.

A következő pillanatban az autó megállt egy könyvtár előtt. Az öregúr a maga oldalán nyitotta ki az ajtót, Lyrának az ő térdén kellett átmásznia, hogy ki tudjon szállni. A kocsi tágas volt, azért mégis kényelmetlen volt átvergődni, és akármilyen kedves is ez a bácsi, sehogy sem akarózott hozzáérnie.

– Ezt ne hagyd itt – nyújtotta át a hátizsákot Lyrának az öregúr.

– Köszönöm.

– Remélem, találkozunk még, Lizzie – mondta az öregúr. – Add át üdvözletemet a barátodnak.

– Isten áldja – mondta Lyra. Megvárta, míg az autó befordul a sarkon és eltűnik, csak akkor indult a gyertyánfák felé. Rossz érzése volt a fakó hajú férfival kapcsolatban, és ki akarta faggatni az aletiométert.

Will a teraszon ült, hallotta a gyerekek távoli lármáját a kikötő bejárata felől, s újra elolvasta édesapja leveleit. A vékony légipostapapírra rótt egyenletes sorok láttán igyekezett maga elé képzelni a levelek íróját, és meghatottan olvasta újra meg újra az utalást a kisbabára – aki nem volt más, mint ő maga.

Már messziről meghallotta Lyra futó lábának dobogását. Gyorsan zsebre tette a leveleket, de Lyra már ott is volt, zihált, a szeme szikrát szórt, Pantalaimon pedig, vicsorgó vadmacska képében, meg sem próbált elbújni. Lyra ritkán fakadt sírva, de most rázta a zokogás, fogát csikorgatva vetette magát Willre, megmarkolta két karját, úgy kiabált:

– Öld meg! Nyírd ki! Azt akarom, hogy meghaljon! Bárcsak Iorek itt volna – jaj, Will, olyan rossz voltam, annyira sajnálom. ..

– De mi bajod van? Mi történt?

– Az az öregember közönséges tolvaj: ellopta, Will! Ellopta az aletiométeremet! Az a büdös vénember az elegáns ruhájában, meg az egyenruhás sofőrjével! Jaj, olyan szörnyű rosszaságot követtem ma el... Jaj, nekem... – És oly hevesen rázta a zokogás, hogy Will csakugyan azt hitte, menten megszakad Lyra szíve, mert a kislány zokogva, reszketve a földre vetette magát, Pantalaimon pedig farkassá változott, és fájdalmát az égre üvöltötte.

Távolabb a gyerekek megtorpantak, és szemüket ernyőzve kémlelték, ugyan mi történhetett. Will Lyra mellé kuporodott, és megrázta a vállát.

– Hagyd abba! – kiáltott rá. – Ne bőgj! Mondd el sorjában. Miféle vénemberről beszélsz? Mi történt?

– Annyira haragszol majd rám... – hüppögött Lyra. – Megígértem, hogy nem árullak el, őszintén megígértem, de aztán... – És megint rázta a zokogás, Pantalaimon pedig lógó fülű, loncsos kutya lett, s bűnbánó farkcsóválással, alázatosan lapult Will lábához. Will felfogta, hogy Lyra elkövetett valamit, amit restell bevallani, tehát Pantalaimonhoz fordult.

– De hát mi történt? Mondd már el végre.

– Elmentünk a tudósnőhöz – mondta Pantalaimon –, de mások is voltak ott, egy férfi meg egy nő, és átejtettek minket, mindenfélét kérdeztek, aztán rólad is kérdezősködtek, és mire észbe kaptunk, már el is árultuk, hogy ismerünk téged, aztán elfutottunk...

Lyra kezébe temette az arcát, fejét a járdához nyomta. Pantalaimon izgalmában másodpercenként váltogatta alakját: kutyából madár lett, macskából hófehér hermelin...

– Hogy nézett ki az az ember? – kérdezte Will.

– Nagy volt – hüppögött Lyra –, és nagyon erős, és olyan világos szeme volt...

– Látta, amint átjöttél az ablakon?

– Nem, de...

– Hát akkor nem tudja, hogy hol vagyunk.

– Igen, de az aletiométer! – zokogott fel Lyra. Felült, arcát valósággal maszkká torzította a felháborodás.

– Aha – bólintott Will. – Mondd csak el, mi volt.

Lyra fel-felzokogva, fogát csikorgatva nagy nehezen kibökte, mi történt: hogy az öregember látta előző nap a múzeumban, amint ő az aletiométert használta, és ma hogyan állította meg mellette az autót, és ő beszállt, hogy elmeneküljön a fakó hajú férfi elől, és az autó hogyan hajtott a járda mellé, és neki át kellett másznia az öregember lábán, hogy kiszállhasson, az meg gyorsan elcsente az aletiométert, mielőtt odaadta neki a hátizsákot...

Will látta, mennyire elkeseredett Lyra, de nem értette, miért mardossa a bűntudat. Ám aztán a lány folytatta:

– És tudod, Will, valami rémesen rosszat csináltam. Mert az aletiométer azt mondta, ne keressem a Port, hanem neked segítsek. Hogy megtaláld az édesapádat. És én igazán el tudnálak vinni hozzá, akárhol van is, ha meglenne az aletiométer. Csakhogy én nem fogadtam szót. Csak mentem a magam feje után, pedig nem lett volna szabad...

Will látta előzőleg, hogyan használta Lyra az aletiométert, és tisztában volt vele, hogy megtudhatná tőle az igazságot. Elfordult. Lyra megragadta a csuklóját, de Will kitépte magát a kezéből, és a víz partjára ballagott. A gyerekek megint vidáman játszottak a kikötőben. Lyra odafutott a fiúhoz.

– Will, igazán annyira sajnálom...

– Sajnálkozással nem megyünk semmire. Nem érdekel. Megtetted, és kész.

– De Will, muszáj segítenünk egymásnak, hiszen nincs senki más, csak te meg én.

– Mégis hogyan segíthetnénk egymásnak?

– Azt én se tudom, de...

A mondat közben elhallgatott. Felvillant a szeme. Sarkon fordult, visszarohant a hátizsákjához, és lázasan turkálni kezdett benne.

– Tudom, hogy ki az az ember! És azt is, hogy hol lakik! Figyelj! – emelt fel egy kis fehér kártyát. – Ezt adta nekem a múzeumban! Odamehetünk, és visszaszerezhetjük!

Will elvette a névjegyet, és elolvasta, ami rajta állt:

Sir Charles Latrom, titkos tanácsos

Limefield Ház

Old Headington

Oxford

– „Sir” az annyit jelent, hogy báró. Vagy lovag – magyarázta Will. – Vagyis az emberek neki fognak hinni, nem nekünk. Mégis mit akarnál tőlem? Hogy menjek a rendőrséghez? Hogy sétáljak ölelő karjukba? Annak örülnének csak igazán! Ha meg te mennél, most már tudják, ki vagy, azt is, hogy ismersz engem, hát szóval ez se működne.

– Besurranhatunk a házába, és visszalophatjuk az aletiométert. Én tudom, hol van Headington, az én Oxfordomban is van olyan. Egy óra alatt kényelmesen odaérünk.

– Hülyeségeket beszélsz.

– Iorek Byrnison egyenesen odamenne, és leharapná annak az öregembernek a fejét! Bár csak itt volna. Majd ő...

Benne rekedt a szó. Will éppen csak ránézett, és Lyra egyszeriben összehúzta magát. Ugyanígy nézett volna rá a páncélos medve is, mert Will tekintetében volt valami, ami Iorek Byrnisonra emlékeztetett.

– Soha még ilyen ostobaságot nem hallottam – mondta a fiú. – Mit gondolsz, szépen odasétálunk, besurranunk, és ellopjuk? Használd már az eszedet! Ha ugyan van. Ha gazdag ember, tele a háza riasztókkal, kamerákkal meg vérebekkel, és a kapun bombabiztos zárak, infravörös kapcsolók, és fotocella...

– Sose hallottam ilyenekről – vonogatta a vállát Lyra. – Az én világomban nincs ilyesmi. Nem tudhattam, Will.

– Jó, akkor gondolj a következőre: van egy marha nagy háza, ahol elrejtheti. Azt hiszed, egy betörőnek lenne ideje végigkutatni minden szekrényt, fiókot meg valamennyi rejtett zugot egy akkora nagy házban? Azok az emberek, akik a mi házunkba jöttek, órákig szimatolhattak, de úgy se találták meg, amit kerestek, azt pedig lefogadom, hogy az öregnek jóval nagyobb a háza, mint a miénk. Szóval mi biztosan nem találnánk meg, mire a rendőrség betoppan.

Lyra lecsüggesztette a fejét. Belátta, hogy a fiúnak igaza van.

– Hát akkor mit csináljunk? – kérdezte.

Will nem válaszolt. Annyit azonban tudott, hogy akármit terveznek, együtt kell csinálniuk. Mert most már, ha tetszik, ha nem, egymásra vannak utalva.

Fel-alá járkált a terasz meg a vízpart között. Törte a fejét keményen, de sehogy sem jutott az eszébe semmi ép megoldás.

– Egyszerűen odamegyünk – jelentette ki mérgesen. – Odamegyünk, és szembenézünk vele! A tudósnődtől nem kérhetünk segítséget, ha már ott járt nála a rendőrség. Nyilván inkább nekik hisz, mint nekünk. Ha bejutunk a báró úrhoz, majd meglátjuk, mi hol van. Kezdetnek elég lesz.

Azzal bement a házba, és a leveleket a párnája alá dugta abban a szobában, ahol aludt. Ha elfogják, a leveleket nem találják meg nála.

Lyra a teraszon várt, Pantalaimon veréb képében a vállán. Most már rózsásabb színben látták a világot. – Visszaszerezzük – bizonykodott Lyra. – Érzem. Will nem válaszolt. Elindultak az ablak felé.

Másfél órai gyaloglás után értek Headingtonba. Elkerülték a város központját, és Will egész úton éberen figyelt. Nem szólt. Lyra nehezebbnek találta ezt az utat még annál is, mint amikor a Sarkkörön járt, úton Bolvangar felé, hiszen akkor ott voltak a gyiptusok meg Iorek Byrnison, és akármennyi veszedelmet tartogatott is a tundra, az ember tudta, mivel kell szembenéznie. Itt ez a város az övé és mégsem az övé, itt barátságos álarcot ölthet a veszedelem, mosolygós és parfümillatú az árulás; és még ha nem ölik is meg vagy választják el Pantalaimontól, megfosztották egyetlen útmutatójától. Az aletiométer nélkül ő nem egyéb, mint egy... egy eltévedt kislány.

A Limefield Ház mézsárga falát borostyán futotta be. Ápolt kertjében nyírott sövény mentén kavicsos kocsifelhajtó vezetett a bejárathoz. A Rolls-Royce baloldalt állt, a kettős garázsajtó előtt. Minden gazdagságról, hatalomról beszélt, olyan fensőbbségét sugallt, amit a rangbéli angolok a maguk természetadta jogának tekintenek. Willnek megcsikordult a foga, maga sem tudta, miért, míg hirtelen eszébe nem jutott egy alkalom, amikor kisgyerek korában édesanyja egy ilyesfajta házba vitte magával – ünneplő ruhájába bújtatta, és figyelmeztette, hogy nagyon jól viselkedjen, és egy öreg bácsi meg egy öreg néni megríkatták az édesanyját, és még akkor is sírt, amikor eljöttek abból a nagy házból.

Lyra észrevette, hogy Will sebesebben szedi a levegőt, de volt annyi esze, hogy nem tudakolta az okát. Will hamarosan nagyot sóhajtott.

– Hát jó – szólalt meg. – Megpróbálhatjuk.

Felmentek a kocsifelhajtón. A bejárati ajtón régimódi csengőhúzó volt, akárcsak Lyra világában, és Will csak Lyra útmutatásával találta meg. Amikor meghúzták, a csengő valahol messze a ház mélyén szólalt meg.

Az az ember nyitott ajtót, aki délelőtt az autót vezette, csak most nem volt rajta sapka. Először Willre nézett, aztán Lyrára, és valamelyest megenyhült az arca.

– Sir Charles Latromot keressük – szólalt meg Will. Az álla éppoly harciasan meredt előre, mint amikor a torony tövében köveket hajigáló gyerekekkel nézett farkasszemet. Az inas bólintott.

– Várjatok itt. Mindjárt szólok Sir Charlesnak.

És becsukta az orruk előtt a vastag tölgyfa ajtót. Két súlyos zár volt az ajtón, alul is, felül is retesz, bár Will úgy vélte, egyetlen józan eszű betörő sem próbálkozna a bejárati ajtóval. Különben is feltűnő riasztószerkezet ékeskedett a ház kapuján, és minden sarkon fényszóró; még csak a közelébe se tudnának kerülni, hát még betörni.

Léptek közeledtek, kitárult az ajtó. Lefegyverzően sima, nyugodt, erőteljes arc nézett le rájuk, egy szemernyi bűntudat vagy szégyenkezés sem látszott rajta. Will érezte, hogy Lyra nyugtalanul fészkelődik, hát gyorsan megszólalt.

– Elnézést kérek, de Lyra úgy gondolja, hogy amikor el tetszett vinni az autóján, valamit véletlenül a kocsiban hagyott.

– Lyra? Nem ismerek semmiféle Lyrát. Milyen szokatlan név. Egy Lizzie nevű kislányt ismerek. És ki vagy te?

Will magában szidta magát az óvatlansága miatt.

– Én a bátyja vagyok – mondta. – Mark.

– Aha. Szervusz, Lizzie, vagy Lyra. Kerüljetek beljebb.

És udvariasan félreállt. Will és Lyra nemigen számított erre, és tétovázva léptek be. Az előcsarnok homályos volt, méhviasz-és virágillat érzett. Minden tükörfényes volt és tiszta, a fal mellett álló mahagóni vitrinben kecses porcelánszobrocskák sorakoztak. Will észrevette, hogy az inas ott áll a háttérben, mintha arra várna, hogy szólítsák.

– Gyertek be a dolgozószobámba – mondta Sir Charles, és kinyitott előttük egy ajtót.

Igen udvarias volt, sőt szívélyes, de a modorában valami arra késztette Willt, hogy résen legyen. A tágas, kényelmes dolgozószobában szivarillat érzett, mély bőrfotelok álltak benne, a fal mentén könyvespolcok, a falon képek, vadásztrófeák. Három-négy üvegajtós szekrényben régi tudományos eszközök – réz mikroszkópok, zöld bőrrel bevont messzelátók, szextánsok –: nyilvánvaló volt, miért fájt a foga Sir Charlesnak az aletiométerre.

– Üljetek le – mutatott egy bőrkanapéra, ö maga az íróasztala mögött álló székre telepedett. – Nos? – kérdezte. – Mit szeretnétek mondani?

– Maga ellopta... – kezdte hevesen Lyra, de Will ránézett, és a kislány elhallgatott.

– Lyra azt hiszi, hogy valamit az ön autójában hagyott – ismételte Will. – Azt szeretnénk visszakérni.

– Erre a tárgyra gondoltok? – vett elő Sir Charles az íróasztala fiókjából egy bársonyba bugyolált tárgyat. Lyra felugrott. Sir Charles ügyet sem vetett rá. Széthajtogatta a bársonyt, előtűnt az aranyfényű aletiométer.

– Igen! – tört ki Lyra, és az aletiométer után kapott.

De Sir Charles összecsukta a markát. Az íróasztal széles volt, Lyra nem ért el hozzá, s mire bármit tehetett volna, Sir Charles megfordult, az aletiométert az üvegezett szekrénybe tette, bezárta, a kulcsot pedig a mellényzsebébe pottyantotta.

– Csakhogy ez nem a tiéd, Lizzie – mondta. – Vagy Lyra, ha éppenséggel így hívnak.

– De igenis az enyém! Az én aletiométerem!

Sir Charles bánatosan, lassan ingatta a fejét, és szelíden szemrehányó hangon szólalt meg.

– Úgy vélem, ehhez legalábbis némi kétség fér.

– De igazán az övé! – kiáltott fel Will. – Becsületszavamra! Mutatta is nekem! Tudom, hogy az övé!

– Úgy vélem, hogy ezt be is kellene bizonyítanotok – mondta Sir Charles. – Nekem nem kell semmit sem bizonyítanom, hiszen a tárgy az én birtokomban van. Tehát nyilván az enyém. Akárcsak gyűjteményem többi darabja. Meg kell mondanom, Lyra, csodálkozom, hogy ilyen tisztességtelen vagy.

– Nem igaz! – kiabált Lyra. – Én nem vagyok tisztességtelen!

– Dehogyisnem. Hiszen azt mondtad, Lizzie a neved. Most pedig azt hallom, hogy valami más. Hidd el, senkit sem fogsz meggyőzni róla, hogy egy ilyen értékes tárgy a tiéd. Mondok nektek valamit. Hívjuk fel a rendőrséget.

És már fordult is az inas felé.

– Nem, várjon – mondta Will, mielőtt Sir Charles megszólalhatott volna. Lyra azonban felugrott, megkerülte az íróasztalt, és egyszer csak a semmiből a karjában termett Pantalaimon, s fogát vicsorító vadmacskaként fújt az öregúrra. Sir Charlesnak éppen csak megrebbent a szeme, de még csak vissza sem hőkölt a daimón láttán.

– Azt se tudja, hogy mit lopott el! – kiabált Lyra. – Látta, hogy használom, és gondolta, hogy el fogja lopni, és meg is tette! De maga - maga még az anyámnál is rosszabb... Ő legalább tudja, hogy mire való – maga meg csak be akarja zárni a szekrénybe, és nem csinál vele semmit! Legszívesebben megölném! Vagy megkérnék valakit, hogy ölje meg! Az ilyeneknek nem volna szabad élni! Maga egy...

Elfulladt. Más nem telt tőle, jó nagyot köpött, egyenesen Sir Charles arcába. Will mozdulatlanul ült, csak a szeme járt körbe; emlékezetébe véste, mi hol van. Sir Charles higgadtan elővette selyem zsebkendőjét, és megtörölte az arcát.

– Fegyelmezetlen, neveletlen kölyök! – mondta. – Ülj le azonnal, te mocskos kis szörnyeteg.

Lyra érezte, hogy könny szökik a szemébe. Reszketve vetette magát a kanapéra. Pantalaimon égnek emelte farkát, tüzesen villogó szemét az öregúrra szegezte. Will némán töprengett. Sir Charles már rég kidobathatta volna őket. Vajon mi tartja vissza?

És ekkor valami olyan furát pillantott meg, hogy azt hitte, képzelődik. Sir Charles vászonzakójának ujjából, ingének hófehér kézelője mellől egy kígyó smaragdzöld feje bukkant elő. Fekete nyelve megrebbent, páncélos feje, aranykeretes fekete szeme Lyráról Willre villant, majd megint vissza. Lyra dühében észre sem vette, Will is csak egy pillanatig látta, majd a kígyó visszahúzódott az öregúr kabátujjába. De Will szeme elkerekedett döbbenetében. Sir Charles az ablakhoz lépett, és nyugodtan letelepedett, gondosan megigazgatva nadrágja élét.

– Úgy gondolom, jobb lesz, ha figyelsz rám ahelyett, hogy ilyen fegyelmezetlenül viselkednél – mondta. – Nincs más választásod. A műszer az én birtokomban van, és ott is marad. Ragaszkodom hozzá. Gyűjtő vagyok. Köpködhetsz, toporzékolhatsz, visítozhatsz, amennyi tetszik, de mire bárkit is rávennél, hogy meghallgasson, nekem már lesz egy kazal okiratom, ami mind azt bizonyítja, hogy megvásároltam ezt a műszert. Nem gond, könnyen elintézem. Es te sohasem kapod vissza.

Most már mind a ketten hallgattak. De Sir Charlesnak még maradt mondanivalója. Lyra szívverése csillapodott. A szobában csend volt.

– Mindamellett – szólalt meg Sir Charles – van valami, amit még ennél is jobban szeretnék megkapni. Én magam nem tudom megszerezni, hát hajlandó vagyok alkut kötni veletek. Elhozod a tárgyat, amire szükségem van, és én visszaadom a... Mit is mondtál, mi a neve?

– Aletiométer – mondta rekedten Lyra.

– Aletiométer. Érdekes. Aletheia, görögül igazság... és azok a jelképek... Igen. Értem.

– Mi az a tárgy, amit meg szeretne kapni? – kérdezte Will. – És hol található?

– Olyan helyen, ahová én nem juthatok el, de ti igen. Bizonyos vagyok benne, hogy valahol találtatok egy átjárót. Úgy vélem, nincs messze Summertowntól, ahol ma délelőtt kitettem Lizzie-t vagy Lyrát. És azon az átjárón egy másik világba lehet jutni, amelyikben nincsenek felnőttek. Jól mondom? Nos, tudjátok, annak az embernek, aki azt az átjárót csinálta, a birtokában van egy kés. Abban a másik világban rejtegeti, és rettenetesen fél. Megvan rá az oka. Ha ott van, ahol gondolom, egy ódon kőtoronyban rejtőzködik, amelynek faragott angyalok keretezik a bejáratát. A Torre degli Angeliben. Oda kell tehát elmennetek, engem nem érdekel, hogyan – de nekem kell az a kés. Hozzátok el, és visszakaphatjátok az aletiométert. Nem szívesen válok meg tőle, de állom a szavamat. Ezért kell hogy elhozzátok nekem azt a kést.

8.

Az Angyalok Tornya

– KI az az ember, akinél a kés van? – kérdezte Will

A Rolls-Royce-ban ültek, az autó áthajtott Oxfordon. Sir Charles elöl ült, Will és Lyra a hátsó ülésen, Pantalaimon egérként lapult Lyra markában.

– Valaki, akinek nincs több joga a késhez, mint nekem az aletiométerhez – válaszolt Sir Charles. – Valamennyiünkre nézve sajnálatos, hogy az aletiométer az én birtokomban van, a kés az övében.

– És honnan tetszik tudni arról a másik világról?

– Sok mindent tudok én, amiről nektek fogalmatok sincs. Nem csoda – jóval idősebb vagyok, és sokkal tájékozottabb. Sok ajtó nyílik ebből a világból a másikba; aki tudja, hol van, könnyen járkálhat egyikből a másikba. Cittágazzéban tanyázik a tudósok úgynevezett Céhe; ők állandóan ide-oda járkálnak.

– Maga nem is ebből a világból való! – szólalt meg hirtelen Lyra. – Hanem odavaló, igaz?

És megint csak ott motoszkált valami az emlékezete mélyén. Szinte bizonyos volt benne, hogy látta már valahol ezt az öregurat.

– Ugyan, dehogy – válaszolt Sir Charles.

– Ahhoz, hogy megszerezhessük a kést attól az embertől – szólalt meg Will –, többet kell tudnunk róla. Nem fogja csak úgy szép szóra ideadni, igaz?

– Hát persze, hogy nem. Az az egyetlen, ami távol tartja a Fantomokat. Nem bizony, nem lesz könnyű dolgotok.

– A Fantomok félnek a késtől?

– De még mennyire!

– És miért csak felnőtteket támadnak meg?

– Ezt pillanatnyilag nem kell tudnotok. Nem számít. Lyra – fordult a kislányhoz Sir Charles –, mesélj nekem erről a te különleges barátodról.

Pantalaimonra célzott. És mihelyt kimondta, Will rádöbbent, hogy az öregúr kabátujjában rejtőző kígyó – szintén daimón, és hogy Sir Charles bizonyára a Lyra világából származik. Csak azért kérdez Pantalaimonról, hogy más vágányra térítse őket: tehát nem tudja, hogy Will meglátta az ő daimónját.

Lyra magához szorította Pantalaimont, az meg fekete patkány lett, farkát Lyra csuklója köré kerítette, és vörös szemével Sir Charlesra meredt.

– Nem lett volna szabad meglátnia – mondta Lyra. – Ő az én daimónom. Maga azt hiszi, ebben a világban nincsenek daimónok, pedig vannak. A magáé biztosan egy ganéj túró bogár!

– Ha az egyiptomi fáraók beérték a skarabeusszal, nekem se lehetnek nagyobb igényeim – válaszolt Sir Charles. – Nos, tehát te megint másik világból jöttél. Milyen érdekes. Onnan származik az aletiométer, vagy csavargásod közben emelted el valahonnan?

– Úgy kaptam! – vágta oda dühösen Lyra. – Az én Oxfordomban, a Jordan-kollégium Mestere adta nekem! Jogosan az enyém. És maga azt se tudja, mit kezdjen vele, maga buta, büdös vénember – ha száz évig él, akkor se tudja leolvasni! Magának ez csak játék. De nekem szükségem van rá, és Willnek is. Visszaszerezzük, sose féljen.

– Majd meglátjuk – mondta Sir Charles. – Nos, tegnap itt tettelek ki. Akartok itt kiszállni?

– Nem – vágta rá Will, mert nem messze megpillantott egy rendőrautót. – Maga úgyse jöhet át Cigazzéba, a Fantomok miatt, hát nem számít, ha tudja, hol az ablak. Legyen szíves, vigyen még tovább, a Körútig.

– Ahogy óhajtjátok – bólintott Sir Charles, és az autó tovagördült. – Nos, amikor – vagy ha – megszerzitek a kést, hívjatok fel, és Allan értetek jön.

Több szó nem esett, míg a sofőr meg nem állította az autót. Amikor a gyerekek kiszálltak, Sir Charles letekerte az ablakot, és így szólt Willhez:

– Mellesleg, ha nem tudjátok megszerezni a kést, nem kell visszafáradnotok. Ha a kés nélkül állítanátok be hozzám, azonnal hívom a rendőrséget. Úgy gondolom, nyomban ott teremnek, mihelyt megmondom az igazi nevedet. William Parry vagy, igaz? Igen, gondoltam. A mai újság igen jó fényképet közöl rólad.

Az autó elhúzott. Willben pedig bennrekedt a szó.

– Nyugi – rázta meg a karját Lyra. – Nem fog szólni senkinek. Máris szólhatott volna, ha akar. Na gyerünk.

Tíz perc múlva már ott álltak a kis téren, az Angyalok Tornyának tövében. Will az imént elmondta Lyrának, hogy látta a kígyó daimónt, és Lyra megtorpant az utcán, és gyötörte az agyát, hogy összeszedje az emlékfoszlányokat. Ki ez az öregember? Hol láthatta? Hiába – az emlék csak nem tért vissza.

– Nem akartam megmondani neki – szólt halkan Lyra de tegnap este láttam odafent egy embert. Lenézett, amikor a srácok akkora lármát csaptak...

– Milyen volt?

– Fiatal. A haja göndör. Nem öreg, egyáltalán nem. De csak egy pillanatra láttam, ott fent a torony tetején, az oromfal mögött. Azt gondoltam, hogy talán... Emlékszel Angelicára meg Paolóra? A fiú azt mondta, van egy bátyjuk, és ő is itt van a városban, de a nővére elhallgattatta, mintha Paolo valami titkot akart volna kifecsegni. Hát gondoltam, hogy talán a bátyjuk lehet az. Lehet, hogy ő is a késre pályázik. És a srácok nyilván tudnak róla. Talán éppen azért jöttek vissza a városba.

– Hm – morgott Will. – Lehet.

Lyrának eszébe jutott: a gyerekek olyasmit beszéltek, hogy nem mernek bemenni a toronyba; hogy odabent félelmetes dolgok vannak; és arra is emlékezett, őt magát milyen kényelmetlen érzés fogta el, amikor Pantalaimonnal bekandikáltak a nyitott ajtón, mielőtt elmentek volna a városból. Talán ezért kell, hogy felnőtt menjen fel oda. Daimónja most Lyra feje körül röpködött a ragyogó napsütésben lepke alakjában, és aggodalmasan susogott.

– Csitt – súgta vissza Lyra. – Nincs más választásunk, Pan. Mi tehetünk róla. Jóvá kell tennünk a hibánkat, és ez az egyetlen módja.

Will lassan megkerülte a tornyot. Keskeny, macskaköves sikátor vezetett a torony meg a következő épület között. Will bement néhány lépésnyire, felnézett, igyekezett tájékozódni. Lyra követte. Will megállt egy emeleti ablak alatt, és megkérdezte Pantalaimont:

– Fel tudnál oda repülni? És be tudnál nézni?

Pantalaimon azon nyomban verébbé változott és felröppent. Lyra felsikkantott, amikor Pan az ablakpárkányra szállt és egy-két másodpercig megpihent, s csak aztán ereszkedett le megint. Lyra felsóhajtott, és mélyet lélegzett, mintha az imént a fuldoklás fenyegette volna. Will meglepetten vonta össze a szemöldökét.

– Nagyon rossz, amikor a daimónunk eltávolodik – magyarázta Lyra. – Fáj...

– Ne haragudj. Láttál valamit? – kérdezte Pantalaimontól.

– Lépcsőt – mondta Pan – és egy sötét szobát. A falon kardok lógnak, meg lándzsák, meg pajzsok, mint valami múzeumban. És láttam azt az embert. Táncolt...

– Táncolt?!

– Ide-oda lépkedett, és a karját lengette. Vagy talán mintha láthatatlan ellenféllel párbajozna... Csak egy nyitott ajtón át láttam. Nem valami tisztán.

– Fantommal hadakozott volna? – töprengett Lyra.

Továbbmentek. A torony mögött magas kőfal emelkedett, a tetején üvegcserepek. A fal egy szép kis kertet kerített be, szabályos virágágyak vettek körül egy szökőkutat (megint csak Pantalaimon volt a kém), a túloldalon pedig sikátoron jutottak vissza a térre. A tornyon körös-körül mélyen ülő, apró ablakok – mint megannyi szúrós tekintetű szem.

– Elöl kell bemennünk – szögezte le Will.

Felment a lépcsőn, betaszította az ajtót. Beáradt a napfény, a súlyos sarokvasak csikorogtak. Will lépett egyet-kettőt, de mert senkit sem látott, továbbment. Lyra a nyomában. A padló macskaköveit évszázadok koptatták simára, a levegő hűvös volt odabent.

Lépcső vezetett lefelé; Will lement néhány fokot s látta, hogy a lépcső alacsony mennyezetű helyiségbe vezet. Az egyik végében kemence állt, a falakat feketére festette a korom; de senki sem volt ott, hát visszament az előcsarnokba. Lyra csendet intett, és felfelé mutatott.

– Hallom, amint magában beszél – suttogta.

Will hegyezte a fülét, és ő is meghallotta: halk, egyenletes mormogást szakított meg időnként nyers kacagás vagy kurta, dühös kiáltás. Mintha őrülttől erednének a hangok.

Will nekivágott a lépcsőnek. A megfeketedett tölgyfa lépcső széles fokait éppúgy simára koptatta az idő, mint lent a macskaköveket; szerencsére nem nyikorgott a léptei alatt. Felfelé haladva fogyatkozott a fény, mert csak a lépcsőfordulókon engedett be némi világosságot egy-egy mélyen ülő kis ablak. Felmentek egy emeletet, megálltak, füleltek, aztán felmentek a következőre. A férfihang most ütemes léptek zajával elegyedett. A lépcsőfordulón szemközt résnyire nyitva álló ajtóból hallatszott.

Will lábujjhegyen odasettenkedett, és kicsit jobban kinyitotta, hogy beláthasson. Jókora szoba volt, mennyezetéről sűrű pókháló csüngött. A falak mentén könyvespolcok, rajtuk ódon könyvek, rossz állapotban, a kötésük töredezett, hámlott, vagy elmállasztotta a nedvesség. Számos kötetet lehajigáltak a polcokról, nyitva hevertek a padlón vagy a széles, poros asztalokon; másokat találomra visszadugdostak a polcokra.

A szoba közepében egy fiatalember – táncolt. Pantalaimonnak igaza volt: szakasztott olyan volt, mintha táncolna. Háttal az ajtónak először jobbra, aztán balra sasszézott, és jobb keze állandóan mozgott előtte, mintha láthatatlan akadályok között akarna utat törni. Kést tartott a kezében. Nem volt különösebb kés, csak tompa fényű penge, vagy arasznyi hosszú, azzal böködött előre, vagdalkozott oldalt, döfködött fel-le – a puszta légben.

Fordulatba kezdett, és Will sürgősen visszahúzódott. Csendet intett, és jelzett Lyrának, hogy kövesse a következő emeletre.

– Mit csinál? – suttogott Lyra.

Will amennyire tőle telt, elmagyarázta.

– Tisztára dilis – mondta Lyra. – Vékony, és a haja göndör?

– Igen. Vörös hajú, mint Angelica. És tényleg dilisnek látszik. Nem tudom, de ez valahogy furább annál, mint amit Sir Charles mondott. Menjünk feljebb, mielőtt megszólítanánk.

A következő lépcsőforduló már a legfelső szintre juttatta őket. Itt sokkal világosabb volt; fehérre festett lépcső vezetett a tetőig – vagyis inkább egy melegházra emlékeztető, üvegtetejű kis faépítményig. Még a lépcső alján is érezték, milyen hő sugárzik a házikóból.

És ahogy ott álltak és bámultak, fentről nyögés hallatszott.

Megriadtak. Bizonyosak voltak benne, hogy a Toronyban csak egy ember van. Pantalaimon annyira megrettent, hogy macskából rögtön madárrá változott, és Lyra keblébe bújt. A két gyerek megragadta egymás kezét.

– Nézzük meg – suttogta Will. – Én megyek elöl.

– Nekem kéne elöl mennem – suttogta vissza Lyra. – Hiszen én vagyok a hibás.

– Ha te vagy a hibás, akkor csináld, amit mondok.

Lyra grimaszt vágott, de engedelmesen Will nyomába szegődött.

Felhágtak a világosságra. Az üvegépítményben vakító volt a fény és a forróság, akár egy melegházban. Will nem látott jól, de még lélegzethez is csak nehezen jutott. Talált egy kilincset, lenyomta, és gyorsan kilépett az ajtón, szemét ernyőzve a vakító napfény elől.

Ólomtetőn találta magát; a tetőt pártás oromfal vette körül. Az üvegépítmény a tető közepén állt, körülötte lejtett az ólomtető az oromfalon körbefutó ereszcsatorna felé. A tetőn, a vakító napfényben egy ősz öregember feküdt. Arca sebhelyes, véraláfutásos, fél szemét lehunyta, és amikor közelebb értek, látták, hogy a két kezét összekötözték a háta mögött.

Jövetelük hallatán felnyögött, és oldalára próbált fordulni, védekezésül.

– Semmi baj – mondta halkan Will. – Nem bántjuk. Ezt az a késes ember művelte?

– Hm – nyögött az öregember.

– Mindjárt kibontom a kötelet. Nem valami jól csomózta meg...

Ügyetlenül, sietősen köthették meg, könnyű volt kibogozni. Felsegítették az öregembert, és az oromfal árnyékába támogatták.

– Ki maga? – kérdezte Will. – Azt hittük, csak az az egy ember van a toronyban.

– Giacomo Paradisi vagyok – motyogta csorba fogai közül az öregember. – Én vagyok a Hordozó. Senki más. Az a fiatalember ellopta tőlem. Mindig akadnak bolondok, akik ilyen kockázatot vállalnak a késért. De ez mindenre elszánt. Meg fog ölni...

– Ugyan már! – intette le Lyra. – Mi az a Hordozó? Mit jelent?

– Én hordozom a titkos kést a Céh megbízásából. Hova lett az az ember?

– Lent van – mondta Will. – Nem látott meg minket. A levegőt csépelte...

– Megpróbálja átvágni magát. Nem fog sikerülni. Amikor majd...

– Vigyázat! – szólt Lyra.

Will megfordult. A fiatalember kúszott a kis faalkotmány felé. Még nem pillantotta meg őket, de nem volt hová elbújniuk. Amikor felálltak, észrevette a mozgást, és megperdült, hogy szembe kerüljön velük.

Pantalaimon azon nyomban medvévé változott, és hátsó lábára emelkedett. Csak Lyra tudta, hogy nem érhet hozzá senki máshoz. A fiatalember pislogott egyet, aztán rámeredt Pantalaimonra, de Will látta, hogy valójában semmit sem érzékel. Az az ember őrült. Göndör vörös haja csapzottan tapadt a fejéhez, állán csorgott a nyál, szeme fehérje kivillant.

És nála a kés, ők pedig fegyvertelenek.

Will feljebb lépett, távolabb az öregembertől. Lekuporodott, készen arra, hogy ugorjon, hogy verekedjen, hogy elszökkenjen a támadás elől.

A fiatalember előreugrott, a késsel vagdalkozott, Will pedig hátrált, míg be nem szorult a szögletbe, ahol a torony két oldala találkozott.

Lyra hátulról kúszott a fiatalember felé, kezében a kibogozott kötéllel. Will hirtelen előreszökkent, éppúgy, ahogyan a házukba betolakodó férfira vetette magát, és ugyanazzal az eredménnyel: ellenfele hátrahanyatlott, keresztülesett Lyrán, és hanyatt az ólomtetőre zuhant. Mindez olyan gyorsan pergett le, hogy Willnek nem volt ideje megijedni. De azt észrevette, hogy a kés kirepül a férfi kezéből, és hegyével menten az ólomtetőbe fúródik, néhány lábnyira, olyan könnyedén, mintha vajba hatolna. Markolatáig elmerült, aztán rezegve megállt.

A fiatalember fektében megfordult, és a kés után nyúlt, de Will rávetette magát, és a hajába kapaszkodott. Alaposan elsajátította az iskolában a verekedés tudományát: bőségesen akadt rá alkalom, mihelyt a többi gyerek megszimatolta, hogy Will édesanyjával valami nincs rendben. És Will megtanulta, hogy az iskolai verekedésnél nem értékelik a stílust, rá kell kényszeríteni az ellenfelet, hogy megadja magát, vagyis nagyobb fájdalmat kell neki okozni, mint amekkorát ő okoz neked. Tudta, nem szabad visszariadni attól, hogy bántson valakit, és hamar megtanulta, hogy ezt az elvet igen sokan ültetik át a gyakorlatba. Csakhogy ő maga nem tudta magáévá tenni ezt az elméletet.

Ismerte hát a harc fogásait, csakhogy most felnőtt férfi volt az ellenfele, az imént még késsel a kezében, és mindenáron meg kellett akadályozni, hogy megint megkaparintsa.

Erősen megmarkolta a fiatalember sűrű, csapzott haját, és teljes erejéből hátrarántotta. A fiatalember felmordult, oldalt vetette magát, de nem tudott szabadulni Willtől, és most fájdalmában, dühében felüvöltött. Megpróbált feltápászkodni, aztán hátravetette magát, ezáltal Will az ellenfele és az oromfal közé szorult. Nem jutott lélegzethez, és gyengült a szorítása. A fiatalember kitépte magát a markából.

Will térdre esett az ereszcsatornában. Alig kapott levegőt, de ott mégsem maradhatott. Feltápászkodott, s eközben a lába beleakadt egy vízelvezető lyukba. Egy iszonyú másodpercig azt hitte, nincs mögötte semmi. Ujjai kétségbeesetten kaparásztak a forró ólomtetőn. De nem történt semmi; bal lába a levegőbe lógott, de különben biztonságban volt.

Visszahúzta a lábát az oromfal mögé, és talpra vergődött. A férfi közben elérte a kést, de nem volt ideje kihúzni az ólomból, mert Lyra a hátára ugrott, karmolt, rúgott, harapott, akár a vadmacska; de a fiatalember haját nem tudta megmarkolni, amaz pedig ledobta magáról a kislányt. Es amikor talpra állt, a kezében volt a kés.

Lyra az oldalára esett, Pantalaimon, immár mint vadmacska, égnek meresztette szőrét, kivillantotta fogait. Will most először nézett szembe ellenfelével. Nem fért hozzá kétség: ez bizony Angelica bátyja, és maga a megtestesült gonoszság. Minden gondolatát Willre összpontosította, és kezében volt a kés.

De Will sem volt teljesen fegyvertelen.

Megragadta a kötelet, amit Lyra elejtett, és most a bal keze koré tekerte, a kés elleni védekezésül. Oldalazva mozgott a fiatalember és a nap között, hogy ellenfele folytonosan hunyorgott, pislogott. És ami még jobb, az üvegépítmény visszaverte a fényt a fiatalember szemébe, és jóformán elvakította.

Will a fiatalember bal oldalára szökkent, el a kés útjából, bal kezét magasba emelte, és teljes erejével belerúgott ellenfele térdébe. Amaz felhördült, elesett, és tehetetlenül tekergőzött.

Will utánaugrott, két kézzel ütött, és rúgott, rúgott, amit csak ért, a fiatalembert egyre hátrább szorította az üvegház felé. Csak bírná a lépcső tetejéig rugdalni... Ezúttal a férfi még súlyosabban zuhant el, és kést markoló jobb keze az ólomtetőt érte Will lábánál. Will menten rátaposott, a férfi ujjait a markolat és a penge közé tiporva, aztán még szorosabbra tekerte keze körül a kötelet, és másodszor is rátaposott a férfi kezére. Az felüvöltött, és elengedte a kést. Will menten odébb rúgta – cipője szerencsére a markolatot érte –, a kés megperdült az ólomtetőn, és az ereszcsatornában pihent meg, közvetlenül egy csatornanyílás mellett. A kötél kilazult Will keze körül, és valahonnan döbbenetes mennyiségű vér fröccsent az ólomra és Will cipőjére. A férfi feltápászkodott. – Vigyázz! – sikoltott Lyra, de Will résen volt. Mihelyt a férfi elveszítette egyensúlyát, Will rávetette magát, és belefejelt a férfi gyomrába. Amaz hanyatt esett, egyenesen az üvegkalitkának; az üveg darabokra tört, a faalkotmány is összeroppant. A férfi a romokon terült el, az ajtókeret után kaparászott, de azt már nem tartotta semmi, és engedett. A férfi lezuhant, körülötte záporozott az üveg.

Will mint a villám, az ereszcsatornánál termett, felvette a kést, és a csata sorsa eldőlt. Az összevissza vagdalt, eltángált fiatalember felkapaszkodott a lépcsőn, meglátta Willt, aki ott állt fölötte, kezében a késsel, dühödten rámeredt, aztán sarkon fordult és elmenekült.

Will felsóhajtott és leült.

Valami nagy baj történt, de eddig észre sem vette. Leejtette a kést, bal kezét melléhez szorította. A rácsavart kötelet vér áztatta át, és amikor letekerte...

– Az ujjaid! – sikoltott fel Lyra. – Jaj, Will...

A kisujja meg a gyűrűsujja is lepottyant a kötéllel együtt.

Szédült. Ujjai csonkjából zúdult a vér, farmerja, cipője teljesen átázott. Lehanyatlott, szemét lehunyta. Kábán is érzékelte, hogy a fájdalom nem elviselhetetlen: kitartó kopácsolás volt inkább, mint az a pengeéles fájdalom, amikor az ember megvágja az ujját.

Soha még ennyire gyengének nem érezte magát. Talán el is aludt egy pillanatra. Lyra a karjával művelt valamit. Will felült, meglátta, mi történt, és a hányinger kerülgette. Az öregember is ott volt valahol, de hogy mit csinál, azt nem látta Will, Lyrának pedig be nem állt a szája.

– Csak volna egy kis vérmohánk, amit a medvék használnak, már jobb lenne, Will, tényleg – figyelj, ezt a kis darab madzagot a karod köré kötöm, hogy elálljon a vérzés, az ujjaid helyére nem tudom kötni, mert ott nincs semmi, maradj nyugton...

Will hagyta, csinálja csak, ő meg körülnézett: az ujjait kereste. Ott hevertek, görbén, mint valami véres idézőjel az ólomtetőn. Will felnevetett.

– Hagyd abba! – szólt rá Lyra. – Állj fel. Mr. Paradisinak van valami orvossága, valamilyen kenőcs, Nemtom, micsoda. Muszáj lejönnöd, az az ember elment. Láttuk, amint kirohant az ajtón. Legyőzted. Na, Will, gyere már... Gyere... Unszolta, biztatta, leterelte a lépcsőn, átvergődtek az üvegcserép, a törmelék között a lépcsőfordulón egy hűvös kis kamrába. A falipolcokon palackok, tégelyek, mozsarak, patikamérlegek sorakoztak. A piszkos ablak alatt kőmedence. Az öregember reszkető kézzel töltött valamit egy nagy palackból egy üvegcsébe.

– Ülj le, idd ezt meg! – mondta, és sötét folyadékkal töltött tele egy kis poharat. Az első korty úgy égette Will torkát, akár a tűz. Lyra kikapta a kezéből a poharat, mert a fiú csak tátogott.

– Idd ki! – parancsolta az öregember.

– Mi ez?

– Szilvapálinka. Idd ki!

Will óvatosabban kortyolt az italba. Most már istenesen sajgott a keze.

– Meg tudja gyógyítani? – kérdezte reszketegen Lyra.

– Ó, igen, mindenre van orvosságunk. Nyisd ki, lányom, azt a fiókot, és hozzál kötszert.

Will látta, hogy a kés ott hever a szoba közepén álló asztalon, de mielőtt felvehette volna, az öregember feléje sántikált, kezében egy pohár vízzel.

– Igyál – mondta az öreg.

Will szorosan fogta a poharat, és lehunyta a szemét, míg az öregember művelt valamit a kezével. Szörnyen csípett, de azután törülköző érdes dörzsölését érezte a csuklóján, és valami gyengédebben törölgette a sebet. Majd egy pillanatra valami hűvösséget érzett, és megint fellángolt a fájdalom.

– Ez igen becses gyógyír – mondta az öregember. – Igen jó mindenféle sebre. Poros, horpadt tubus volt, közönséges fertőtlenítőkenőcs, Will világában bármelyik gyógyszertárban kapható. Az öregember oly áhítatosan bánt vele, mintha mirha volna. Will elfordította a fejét.

És amíg az öreg a sebet kezelte, Lyra érezte, hogy Pantalaimon némán hívja: nézzen ki az ablakon. Most vércse volt, a nyitott ablak keretén biggyeszkedett, és a szeme odalent mozgást észlelt. Lyra mellé lépett, és ismerős alakot pillantott meg: Angelica rohant a bátyja, Tullio felé, aki a falnak vetette hátát a keskeny utca túloldalán, és két karjával úgy csépelte a levegőt, mintha egy csapat denevért hessegetne az arca elől. Majd elfordult, és két kezével a fal kockaköveit simította végig, sorra megnézett, megszámlált minden egyes követ, a széleiket tapogatta, vállát úgy húzta fel, mintha el akarna hárítani valamit a háta mögül, és egyre rázta a fejét.

Angelica is, mögötte a kis Paolo is kétségbeesetten nyúlkált a bátyja felé, megragadta a karját, és megpróbálta elrángatni attól, ami úgy felzaklatta.

És Lyrának egyszeriben felkavarodott a gyomra: ezt az embert a Fantomok támadták meg! Angelica tudta, ha nem láthatta is őket; a kis Paolo sírva csépelte a levegőt, úgy próbálta őket elkergetni; bár persze tehetetlen volt, és Tullio elveszett. Egyre ernyedtebben mozgott, végül pedig már sehogyan. Angelica rácsimpaszkodott, rángatta a karját, de semmi sem rázhatta fel Tulliót. Paolo sírva szólongatta bátyját, mintha ezzel visszahozhatná.

Azután Angelica megérezhette, hogy Lyra figyeli, és felnézett. A pillantásuk találkozott. Lyra szinte úgy érezte, mintha a lány megütötte volna, olyan heves gyűlölet égett a szemében, majd Paolo is követte a nővére pillantását, ő is felnézett, és elkukorékolta magát:

– Megölünk! Ezt te művelted Tullióval! Várj csak, kinyírunk, meglátod!

A két gyerek sarkon fordult és elszaladt, otthagyták magatehetetlen bátyjukat, Lyra pedig rémülten, bűntudatosan visszahúzódott a szobába, és becsukta az ablakot. A többiek nem hallották az iménti jelenetet. Giacomo Paradisi kenőcsöt tett a sebekre, Lyra pedig igyekezett feledni a látottakat, és csak Will-el törődött.

– Be kell kötözni valamivel a karodat – mondta. – Másképp nem áll el a vérzés.

– Bizony, bizony – bólogatott szomorúan az öregember. Amíg azok ketten bekötözték, Will elfordította tekintetét, és kortyolgatta a szilvapálinkát. Hamarosan megnyugodott, mindent távolinak érzett, holott a keze iszonyatosan sajgott.

– Most pedig – szólt Giacomo Paradisi – itt van a kés. Fogd meg – a tiéd.

– Nekem nem kell – mondta Will. – Semmi közöm hozzá.

– Nincs más választásod – mondta az öregember. – Mostantól fogva te vagy a Hordozó.

– De hát nem maga az? – kérdeze Lyra.

– Az én időm lejárt – mondta az öregember. – A kés tudja, mikor hagy el egy kezet, és ül meg egy másikban, én pedig tudom, mikor jön el az ideje. Nem hisztek nekem? Ide nézzetek!

És felemelte bal kezét. A kisujja meg a gyűrűsujja éppen úgy hiányzott róla, mint Will kezéről.

– Bizony – bólintott az öreg. – Én is verekedtem, én is elvesztettem két ujjamat – ez a Hordozó jelvénye. És előre én sem tudtam.

Lyra csak bámult. Will az ép kezével a poros asztalba kapaszkodott. Küszködve kereste a szavakat.

– De hiszen én... mi csak azért jöttünk ide... mert egy ember ellopott valamit Lyrától, és neki kell a kés, és azt mondta, ha elvisszük neki, akkor majd...

– Ismerem azt az embert. Hazug csaló. Nem ad ő nektek az égvilágon semmit. A kés kell neki, és mihelyt megkapja, elárul benneteket. De sohasem lesz ő a Hordozó. A kés a te jogos tulajdonod.

Will vonakodva a késre pillantott. Maga felé húzta. Mindennapi tőrkésnek látszott, tompa fényű, kétélű pengéje volt, ugyanolyan fémből készült rövid keresztbordája, rózsafa nyele. Ahogy közelebbről megnézte, észrevette, hogy a rózsafában az arany drótszál berakás valamilyen alakot formál – addig forgatta a kést, míg ki nem vette a mintáját: összecsukott szárnyú angyal. A nyél másik oldalán kitárt szárnyú angyal. A fémszál kissé kiemelkedett a nyél felületéből, jól meg lehetett markolni, s ahogy felemelte, érezte, mennyire könnyű és erős, és milyen tökéletes az egyensúlya, s hogy a penge egyáltalán nem tompa fényű. Mi több, mintha a fém felszíne alatt párásán örvénylő színek élnének: kékeslilák, tengerkékek, földbarnák, felhőszürkék meg a sűrű lombú fák zöldje, a nyitott sír körül alkonyatkor gyűlő árnyak színe – ha van árnyékszín, a titkos kés pengéjének olyan volt az árnyalata.

Egészen más volt azonban az éle. A két éle nem is volt egyforma. Az egyik tiszta, fényes acél, amely beljebb finom árnyékszínbe olvadt, de mit sem veszített hasonlíthatatlan élességéből. Will szinte visszariadt, annyira élesnek látta. A másik széle sem volt tompább, de a színe ezüstös, és Lyra, aki Will válla fölött kandikált, felkiáltott:

– Láttam már ezt a színt! Olyan, mint az a penge, amivel el akartak vágni engem Pantól – épp ugyanolyan!

– Ez az éle – szólalt meg Giacomo Paradisi, és egy kanál nyelével érintette meg az acélt – a világon minden anyagot elvág. Ide nézzetek!

Az ezüstkanalat a pengéhez nyomta. Will, kezében a késsel, épp csak egy leheletnyi ellenállást érzett, ahogy a kanál nyelének levágott csücske az asztalra hullott.

– A másik éle – folytatta az öregember – még finomabb. Azzal vághatsz nyílást ebből a világból. Próbáld ki. Tedd, amit mondok – te vagy a Hordozó. Tudnod kell. Csak én taníthatlak meg rá, és már fogytán az időm. Állj fel és figyelj.

Will hátratolta székét, felállt, lazán tartotta a kést. Kába volt, hányinger kerülgette, lázadozott magában.

– Én nem akarom... – kezdte, de Giacomo Paradisi megrázta a fejét.

– Hallgass! Akarod, nem akarod – nincs választásod! Figyelj rám, mert sürget az idő! Tartsd magad elé a kést – így. Nemcsak a pengének kell vágnia, hanem a gondolataidnak is. Tedd a következőt: ültesd a gondolataidat a kés hegyére. Koncentrálj, fiam. Szedd össze a gondolataidat. Ne törődj a sebeddel. Begyógyul. Csak a kés hegyére gondolj. Ott vagy te magad. Most tapogass vele, nagyon finoman. Olyan kicsiny rést keresel, amit a szemeddel nem láthatsz meg, de a kés hegye rátalál, ha a gondolataid irányítják. Tapogasd a levegőt, amíg a világon a leges-legparányibb rést nem érzed.

Will megpróbálta. De zúgott a feje, szörnyen lüktetett a bal keze, és megint megpillantotta a két ujját, ott hevertek a tetőn; azután anyjára gondolt, szegény édesanyjára... Ugyan mit mond majd? Hogyan vigasztalhatja meg? Megvigasztalhatja-e valaha? És Will letette a kést az asztalra, lekuporodott, sebesült kezét dajkálva, és szeméből dőlt a könny. Sok volt ez neki. A zokogás egész testében rázta, a könnyek elvakították, és siratta édesanyját, szegény, reszkető, boldogtalan, szeretett édesanyját, akit elhagyott, elhagyott... Vigasztalan volt. Ám ekkor valami igen furát érzett... Jobb keze fejével megtörölte a szemét, és mit látott: Pantalaimon feje ott nyugodott a térdén. A daimón, farkaskutya formájában, szánakozó, szomorú tekintettel nézett fel rá, azután megnyalogatta Will sebesült kezét, és fejét megint Will térdére fektette.

Willnek fogalma sem volt a Lyra világában élő taburól, amely megtiltotta, hogy valaki a más daimónjához érjen, s ha eddig még nem érintette meg Pantalaimont, az udvariasságból történt, nem tudatosan. Lyrának elakadt a lélegzete. Daimónja a maga akaratából cselekedett! Pantalaimon visszahúzódott, és Lyra vállára röppent mint a legapróbb pillangó. Az öregember érdeklődve figyelte, de nem hitetlenül. Valamiképpen látott már daimónokat; járt már másik világokban ő is.

Pantalaimon cselekedete célt ért. Will nagyot nyelt, felállt, letörölte könnyeit.

– Hát jó – mondta. – Megpróbálom. Mondja meg, mit tegyek. – Ezúttal minden igyekezetével arra kényszerítette magát, hogy arra gondoljon, amit Giacomo Paradisi mondott, összeszorította fogát, reszketett az erőfeszítéstől, kiverte a veríték. Lyra alig bírta megállni, hogy közbe ne lépjen, mert ismerte ezt a folyamatot. Akárcsak dr. Malone, akárcsak az a Keats nevű költő, akárki volt is: mindannyian tudták, hogy a puszta erőfeszítés nem elegendő. De hallgatott, csak a kezét kulcsolta össze görcsösen.

– Állj – szólt szelíden az öregember. – Pihenj. Ne erőlködj. Ez finom kés, nem súlyos szablya. Túl szorosan markolod. Lazíts. Hagyd, hogy a gondolatod végigvándoroljon a karodon a csuklódig, onnan a kés nyeléig, és ki a pengére. Ne siess. Csak szelíden. Ne erőltesd. Lépkedj lassan. Azután végig, a hegyéig, ahol a penge a legélesebb. Te magad leszel a kés hegye. Rajta, csináld. Eredj, érezd, aztán gyere vissza.

Will megint nekiveselkedett. Lyra látta, ahogy a teste megfeszül, ahogy az állkapcsát összeszorítja, aztán mintha valami tekintély áramlott volna a fiúba, nyugtatta, ellazította, megvilágosította. A tekintély magától Willtől eredt – vagy talán a daimónjától. Mennyire hiányozhat, hogy nincsen daimónja!

Milyen magányos lehet... Nem csoda, hogy sírva fakadt; Pantalaimon helyesen cselekedett, bármilyen furának tűnt is. Lyra felnyúlt szeretett daimónjához, az pedig, hermelin alakban, Lyra ölébe szökkent.

Együtt nézték, amint Will reszketése alábbhagy. Már nem volt annyira feszült, most másként összpontosított, és mintha megváltozott volna a kés is. Talán azok a párás színek tették végig a pengén; talán az, hogy oly természetesen ült meg Will kezében – de a kés hegyével végzett kicsiny mozdulat most már céltudatosnak tetszett, nem tétovának. Egyik irányba tapintott, majd a másikba, mindig az ezüstös éllel, aztán, úgy látszik, rálelt valami kis résre az üres levegőben.

– Ez volna az? – kérdezte rekedten a fiú.

– Igen. Ne erőltesd. Gyere most vissza, térj vissza önmagadhoz.

Lyra szinte látta, amint Will lelke a penge mentén visszalebben a kezébe, majd fel a karján, egészen a szívéig. Will hátralépett, kezét leengedte, pislogott.

– Éreztem ott valamit – mondta Giacomo Paradisinak. – A kés előbb csak úgy átcsusszant a levegőn, aztán megéreztem...

– Helyes. Most ismételd meg. És ha érzed, hatolj be a késsel, vágj bele. Ne tétovázz. Ne csodálkozz. És el ne ejtsd a kést!

Will összegörnyedt, két-három mély lélegzetet vett, bal kezét a hóna alá dugta, csak azután tudta folytatni. De nagyon akarta; néhány másodperc elteltével felállt, a kést előre szegezte.

Ezúttal könnyebb dolga volt. Egyszer már megérezte, hát tudta, mit keressen, és alig egy perc elteltével rátalált arra a furcsa kis csorbára a levegőben. Mintha csak szike hegyével tapogatná ki óvatosan a rést két öltés között. Megérintette, visszahúzódott, a biztonság kedvéért megérintette megint, azután követte az öregember utasítását, és oldalt vágott az ezüst éllel.

Jó, hogy Giacomo Paradisi figyelmeztette: ne csodálkozzon. Továbbra is óvatosan fogta a kést, majd letette az asztalra, és csak akkor hagyta, hogy úrrá legyen rajta a meglepődés. Lyra már talpon volt, de szó nem jött a szájára, mert a poros kis szoba közepén szakasztott olyan ablak tátongott, mint az a másik, a gyertyánfák alatt: ablak a levegőben, amelyen át egy másik világba láthattak.

És mivel a torony tetején voltak, alattuk a mélyben terült el Oxford északi része. Történetesen épp egy temető, a város szélén. Kissé odább gyertyánfák látszottak, házak, fák, utak, a messzeségben pedig a város tornyai.

Ha nem ismerték volna az első ablakot, azt hitték volna, hogy optikai csalódás játszik velük. Csakhogy ez nem volt pusztán optikai jelenség, a nyíláson beáradt a levegő, orrukba hatolt a közlekedés gáza, amelynek nyoma sem volt Cittágazze világában. Pantalaimon fecskévé változott és boldogan átrepült, elkapott egy bogarat, majd visszarebbent Lyra vállára.

Giacomo Paradisi különös, szomorú mosollyal nézte őket.

– Most hát kinyitottad – szólalt meg –, de meg kell tanulnod, hogyan kell bezárni.

Lyra hátrált, hogy Willnek több helye legyen, az öregember pedig a fiú mellé lépett.

– Ehhez az ujjaidra van szükség – magyarázta. – Egy kéz is elég. Tapogasd ki a nyílás szélét, ahogy az imént a késsel tapogattad. Csak akkor találod meg, ha a lelked ott van az ujjaid hegyében. Igen finoman érintsd, tapogass, tapogass, míg meg nem találod a szélét. Azután húzd össze. Ennyi. No, próbáld.

De Will reszketett. Nem tudta gondolatait visszaterelni a kellően kényes egyensúlyi helyzetbe, s egyre jobban eluralkodott rajta a kudarc érzete. Lyra látta, mi megy végbe a fiúban.

Megfogta Will jobb karját.

– Figyelj, Will! – szólt. – Ülj le. Majd mindjárt megmondom, hogyan csináld.

Ülj csak le egy percre, mert fáj a kezed, és elvonja a gondolataidat. Hát persze. De mindjárt jobb lesz.

Az öregember égnek emelte két kezét, de aztán meggondolta magát, vállat vont, leült.

Leült Will is, és Lyrára nézett.

– Mit csináltam rosszul?

Csupa vér volt, reszketett, a tekintete zavart volt. Kis híján cserbenhagyták az idegei; összeszorította a fogát, dobbantott, gyorsan szedte a levegőt.

– A sebed miatt van – magyarázta Lyra. – Nincs veled semmi baj. Jól csinálod, de a kezed nem hagyja, hogy csak oda figyelj. Nem tudom, hogyan lehetne ezen segíteni, de talán ha nem igyekeznél kirekeszteni...

– Mármint mit?

– Hát most egyszerre kétfélét akarsz csinálni gondolatban. Nem akarod tudomásul venni a fájdalmat, és ugyanakkor becsukni azt az ablakot. Emlékszem, egyszer úgy olvastam az aletiométert, hogy közben féltem valamitől, és talán akkoriban már hozzászoktam, Nemtom, de akkor is egész idő alatt féltem, miközben leolvastam. Próbáld úgy... elengedni a gondolataidat, és mondd magadban, hogy igen, tudom, fáj. Ne próbáld kirekeszteni a fájdalmat.

Will egy pillanatra lehunyta a szemét. A lélegzete lassult egy kicsit.

– Jól van – mondta. – Megpróbálom.

És ezúttal sokkal könnyebben ment. A nyílás széle után tapogatózott, egy pillanat múlva meg is találta, azután követte Giacomo Paradisi utasítását: összehúzta a széleket. Könnyebben nem is mehetett volna. Hipp-hopp: volt ablak, nincs ablak! A másik világ bezárult.

Az öregember szarukeretes bőrtokot adott Willnek, amelyben kapcsok tartották helyén a kést, hiszen a penge legkisebb mozdulata a legvastagabb bőrt is átvágta volna. Will a tokba csúsztatta a kést, és amilyen szorosan csak tudta, bekapcsolta.

– Ünnepélyes alkalom ez – mondta Giacomo Paradisi. – Ha volna néhány napunk, néhány hetünk, elmondanám nektek a titkos késnek meg a Torre degli Angelinek a történetét, meg ennek a romlott és gondatlan világnak az egész szomorú históriáját. A Fantomokról mi tehetünk, csakis mi. Azért jöttek, mert elődeim, alkimisták, filozófusok, tudós emberek a dolgok legmélyebb természetét kutatták. Kíváncsiak lettek, milyen kötelék tartja össze az anyag legparányibb részecskéit. Tudjátok, milyen kötelékről beszélek? Miféle kötelezvényekről? Nos, ez itt kereskedőváros volt. Kalmárok, bankárok városa. Azt hittük, tudjuk, mi az a kötelezvény. Azt hittük, olyasmi, ami tárgyalás alapját képezi, amit meg lehet venni, eladni, elcserélni, átváltani... Csakhogy ezek másféle kötelékek voltak. Felbontottuk őket, és betódultak a Fantomok.

– Honnan jönnek? – kérdezte Will. – Miért maradt nyitva az az ablak, ott a fák alatt, amelyiken legelőször bejöttünk? És nyílik-e másik ablak is a világon?

– Rejtély, hogy honnan jönnek a Fantomok. Egy másik világból; az űr sötétjéből – ki tudja? Csak az számít, hogy itt vannak, hogy tönkretettek bennünket. Hogy van-e másik ablak ezen a világon? Igen, van néhány, mert olykor egy késhordozó gondatlan vagy feledékeny, nem bajlódik azzal, hogy bezárja az ablakot. És az, amelyiken ti jöttetek át, a gyertyánfák alatti ablak... Azt én magam hagytam nyitva, egy megbocsáthatatlanul ostoba pillanatban. Azt reméltem, hogy azt az embert, akit említettél, átcsábíthatom ebbe a városba, ahol a Fantomok áldozatává válna. De okosabb annál, hogy egy ilyen fortélynak felüljön. A kést akarja.

Kérlek, nagyon kérlek, sohase engedd, hogy megszerezze. Will és Lyra összenézett.

– Nos – fejezte be elbeszélését az öregember, és széttárta kezét – átadtam neked a kést, és megmutattam, hogyan használd: mást nem tehetek. Csak még elmondom, mi volt a Céh szabályzata, mielőtt semmivé vált. Először is, ha ablakot nyitsz, zárd is be. Másodszor: soha senki másnak ne engedd, hogy használja a kést. Egyedül a tiéd. Harmadszor: sohase használd alantas célra. Negyedszer: tartsd titokban. Ha van is még több szabály, elfelejtettem, s ha elfelejtettem, bizonyára nem fontos. Tiéd a kés. Te vagy a Hordozó. Még sohasem volt gyermek a kés hordozója, de a mi világunk morzsolódik, és a Hordozó jegye félreismerhetetlen. Még csak a nevedet sem tudom. Most eredj. Hamarosan meghalok, mert tudom, hol vannak a mérges szerek, és nem szándékozom megvárni, míg bejönnek a Fantomok, márpedig bejönnek, mihelyt a kés eltávozik. Eredjetek.

– De Mr. Paradisi... – kezdte Lyra, az öregember azonban megrázta a fejét, és folytatta:

– Nincs idő. Ti bizonyos céllal jöttetek ide. Talán nem is tudjátok, mi az a cél, de tudják az angyalok, akik idehoztak benneteket. Eredj. Bátor vagy, és a barátod okos. És a tiéd a kés. Eredj.

– De csak nem fogja tényleg megmérgezni magát?! – rémüldözött Lyra.

– Gyere már – nógatta Will. Lyra azonban nem engedett.

– És mit tetszett mondani az angyalokról? – sürgette az öreget.Will a karját rángatta.

– Gyere már. Mennünk kell Köszönöm, Mr. Paradisi.

Kinyújtotta vérfoltos, piszkos jobbját, és az öregember gyengéden megszorította. Lyrával is kezet fogott, majd bólintott Pantalaimonnak, aki viszonzásul megbiccentette hermelinfejét.

A bőrtokba bújtatott késsel a kezében Will elindult Lyra előtt a széles, sötét lépcsőn, kifelé a toronyból. A nap forrón sütött a kis térre. Mélységes volt a csend. Lyra végtelenül óvatosan nézett körül, de néptelen volt az utca. És jobb is, ha nem aggasztja Willt azzal, amit látott; van elegendő szoronganivalója anélkül is. Elvezette az utcáról, ahol korábban a gyerekeket látta, és ahol Tullio még ott állt bénán és halotti csendesen.

– Bárcsak... – kezdte Lyra, amikor a tér sarkáról még visszanéztek. – Rémes arra gondolni... Szegénynek a fogait is kitörték, és alig lát... És most majd lenyel valami mérget és meghal, és én úgy szeretném...

Lyra alig bírta visszafojtani a könnyeit.

– Csitt – szólt rá Will. – Nem fog neki fájni. Csak szépen elalszik. Jobb, mint a Fantomok, hiszen mondta.

– Jaj, Will, most mihez kezdünk? Mit csináljunk? Olyan szörnyen megsebesültél... És az a szegény öregember... Gyűlölöm ezt a helyet! Legszívesebben felgyújtanám, hogy porig égjen! Most mit csinálunk?

– Mi sem könnyebb – mondta a fiú. – Vissza kell szereznünk az aletiométert – tehát el fogjuk lopni!

9.

Tolvajok

LEGELŐSZÖR is visszamentek a kávézóba, hogy kifújják magukat, átöltözzenek. Will, csapzottan, vér-foltosan nem mehetett sehová, és már túltették magukat azon, hogy bűntudatot érezzenek, amiért üres boltokban kiszolgálják magukat. Will összeszedte a szükséges holmit, hogy tetőtől talpig átöltözhessen, Lyra közben árgus szemekkel figyelt, nem bukkannak-e fel valahol gyerekek.

A kávézóban Lyra vizet forralt, Will felvitte a fürdőszobába, és nekivetkőzött, hogy tetőtől talpig megmosakodjon. Valamelyest tompult a fájdalom, de még nem múlt el; a kés nyoma nem fertőződött el, de a sebekből most is dőlt a vér. Hányinger kerülgette, ahogy ujjai csonkjára nézett, szíve hevesebben vert. Leült a kád szélére, lehunyta szemét, és mélyeket lélegzett.

Hamarosan lehiggadt, és nekiállt a mosakodásnak. Nehéz dolga volt, szüntelenül törölgette magát az egyre véresebb törülközőkkel, majd óvatosan belebújt új holmijába, vigyázott, hogy lehetőleg semmi se legyen véres.

– Új kötést kell tenned a kezemre – mondta Lyrának. – Azt se bánom, ha szoros, csak elálljon már a vérzés.

Lyra csíkokra szaggatott egy lepedőt, és amilyen szorosan csak tudta, bekötözte a sebeket. Will a fogát csikorgatta, de óhatatlanul kibuggyant a könnye. Szó nélkül letörölte; Lyra sem szólt.

– Köszönöm – mondta Will, amikor Lyra végzett a doktorkodással. – Figyelj! Szeretném, ha beletennél valamit a hátizsákodba, ha esetleg nem tudunk ide visszajönni. Csak néhány levél. Ha akarod, elolvashatod. Elővette a zöld bőrtárcát, odaadta Lyrának a leveleket.

– Ha nem szeretnéd, nem olvasom el...

– Elolvashatod. Nem bánom.

Lyra összehajtogatta a leveleket, Will az ágyra heveredett, félretolta a macskát, és elaludt.

– – –

Késő este Will és Lyra a Sir Charles kertjének árnyas bokrai mellett futó mellékutcában lapult. Előzőleg a cittágazzei oldalon a holdfényben fehéren fénylő klasszikus villa körüli parkba érkeztek. Sokára értek el Sir Charles házáig, főként Cittágazzéban haladtak lassan, gyakran megálltak, hogy ablakot vágjanak és megállapítsák helyzetüket Will világában, s mihelyt tudták, hol vannak, menten becsukták az ablakot.

Néhány lépésnyire mögöttük osont a cirmos. Amióta csak megmentették a kődobáló gyerekektől, egyfolytában aludt, de most már, pihenten sem volt hajlandó elhagyni őket, mintha csak velük érezné biztonságban magát.

Willnek volt éppen elég gondja a macska nélkül is, hát egyszerűen nem vett róla tudomást. Egyre jobban megismerkedett a késsel, biztosabban kezelte, a seb azonban jobban fajt, mint előző nap, szüntelenül lüktetett, és Lyra ugyan új kötést tett rá, mikor Will felébredt, de már az is átvérzett.

A fehéren fénylő villa közelében Will ablakot vágott a levegőbe. A headingtoni csendes mellékutcán bukkantak ki, és megpróbálták kikövetkeztetni, hogyan juthatnának a dolgozószobába, ahová Sir Charles bezárta az aletiométert. A kertet két fényszóró világította meg, a ház elülső ablakai is világosak voltak, de a dolgozószoba ablaka sötét. Ezen az oldalon csak a hold világított.

A fákkal szegélyezett sötét mellékutca egy másik úthoz vezetett. Betörő észrevétlenül behatolhatott volna innen a bokrokon át a kertbe, csakhogy Sir Charles birtokát Willnél kétszerte magasabb, lándzsahegyekben végződő vaskerítés vette körül. A titkos kés azonban nem ismert akadályt.

– Fogd ezt a rudat, míg átvágom – suttogta Will – Ha leesik, kapd el.

Elég volt négy rudat átvágnia, hogy könnyen keresztüljussanak. Nesztelenül osontak a bokrok között.

Mihelyt megpillantották a pázsiton túl a dolgozószoba kúszónövénnyel keretezett ablakát, Will odasúgta Lyrának:

– Itt ablakot vágok Ci'gazze, nyitva hagyom, és odaát elmegyek egészen a dolgozószoba magasságáig, aztán visszavágom magamat ebbe a világba. Kiveszem az aletiométert abból a szekrényféleségből, becsukom az ablakot, és visszajövök ide. Te maradj itt és őrködj. Mihelyt meghallod, hogy hívlak, ezen az ablakon átjössz Ci'gazze, és én már csukom is be az ablakot. Megértetted?

– Egen – suttogta Lyra. – őrködünk Pannal.

Daimónja most kendermagos kis bagoly volt, szinte láthatatlan a fák vetette foltos árnyékban. Tág, fakó szeme minden mozdulatot észrevett.

Will hátrált egy lépést, előreszegezte a kést, végtelenül finom mozdulatokkal kutatta, tapogatta a levegőt, míg úgy egy perc elteltével rá nem talált egy pontra, ahol belevághatott. Gyors mozdulattal nyitott ablakot Ci'gazze holdfényben fürdő parkjába, megint hátrált, felmérte, hány lépéssel érheti el ebben a világban a dolgozószobát, és emlékezetébe véste az irányt.

Majd egyetlen szó nélkül átlépett és eltűnt.

Lyra lekuporodott. Pantalaimon a feje fölött gubbasztott egy ágon, némán ide-oda nézett. Lyra hallotta a háttérből Headington közlekedésének zaját; azt is, amint a mellékutca végén valaki halk léptekkel átkelt az úttesten, még lábánál a gallyak-levelek közt a bogarak súlytalan neszezését is.

Eltelt egy perc, azután még egy. Hol lehet most Will? Lyra megpróbált belesni a dolgozószobába, de csak a futónövénnyel keretezett sötét, osztott keretű ablakot látta. Aznap délelőtt Sir Charles ennél az ablaknál ült, keresztbe vetett lábbal, és nadrágja élét igazgatta. Hol is állhat az üveges szekrény az ablakhoz képest?

Vajon Will be tud-e úgy jutni, hogy senkit fel ne zavarjon a házban? Lyra szinte hallotta a tulajdon szívverését.

Ekkor Pantalaimon halk hangot hallatott, s ugyanebben a pillanatban másféle hang hallatszott Lyrától balra, a ház eleje felől. Nem látta a homlokzatot, de azt igen, hogy fény söpör végig a fák között, és kerekek csikorognak a kavicson. Az autó motorzaját egyáltalán nem hallotta.

Pantalaimont kereste, de az már hangtalanul röppent előre, amilyen messzire csak el tudott távolodni Lyrától. Aztán megfordult a sötétben, és visszatelepedett Lyra öklére.

– Sir Charles hazajött – suttogta. – És valaki van vele.

Megint elröppent, ezúttal Lyra a nyomába szegődött; lábujjhegyen, roppant óvatosan osont végig a puha talajon, a bokrok mögött lekuporodott, végül négykézláb kukucskált egy babérbokor levelei között.

A Rolls-Royce a ház előtt állt, a sofőr átkerült az utas oldalára, hogy kinyissa az ajtót. Sir Charles ott állt, mosolygott, karját kínálta a nőnek, aki kiszállt az autóból, s amikor Lyra megpillantotta, úgy érezte, mintha ökölcsapás érte volna a szívét. Ilyen erejű ütést azóta sem érzett, amióta elmenekült Bolvangarból – a vendég ugyanis nem volt más, mint az édesanyja, Mrs. Coulter.

Will óvatosan vágott át a holdfényes gyepen Cittágazzéban. Gondolatban, amennyire tudta, tisztán tartotta az emléket, hol van a dolgozószoba, és Igyekezett meghatározni a helyét az oszlopos, hófehér villához viszonyítva, amely ott állt a rendezett kert közepén, szobrokkal körülvéve, szökőkút társaságában. És igencsak tudatában volt, milyen kiváló célpontot nyújt ő ebben a holdfény fürösztötte térben.

Amikor úgy vélte, a megfelelő helyre érkezett, megállt, és megint előreszegezte a kést, óvatosan tapogatózva. Akárhol lehetett ilyen láthatatlan kis rés, de nem mindenütt, különben a késnek minden egyes rezzenésére megnyílt volna egy ablak.

Először csak kicsiny nyílást vágott, alig tenyérnyit, és benézett rajta. A túloldalon semmi egyéb, csak a sötétség: nem látta, hol van. Becsukta az ablakot, elfordult kilencven fokban, újabb nyílást vágott. Ezúttal kelmére bukkant – a dolgozószoba súlyos zöld bársony függönyére. De hogyan viszonyulhat ehhez az üveges szekrény? Be kellett zárnia ezt a nyílást is, fordulni újra, próbálkozni megint. És közben múlt az idő.

Harmadjára szerencsével járt: az egész dolgozószobát láthatta az előcsarnok nyitott ajtaján beszűrődő fényben. Ott az íróasztal, a kanapé és az üveges szekrény! Halvány fény villant egy bronz mikroszkóp fémjén. A szoba néptelen volt, a ház néma. Jobb nem is lehetne.

Óvatosan felmérte a távolságot, bezárta az ablakot, négyet lépett előre, és megint felemelte a kést. Ha nem téved, pontosan a megfelelő helyen nyúlhat át, elvághatja a szekrény üvegét, kiveheti az aletiométert, aztán becsukhatja maga mögött az ablakot.

A megfelelő magasságban vágott nyílást. Alig arasznyira volt a szekrény üvegajtaja. Odahajolt, tüzetesen megvizsgálta a tetejétől az aljáig valamennyi polcot.

Az aletiométer nem volt ott.

Will először azt gondolta, nem a megfelelő vitrinhez érkezett. Négy is állt a szobában – délelőtt megszámolta, és emlékezetébe véste, hol állnak –, sötét fából készült magas, szegletes szekrények, oldalukon, elejükön üveg, polcaikat bársony borítja, hogy kiemelje a becses porcelán-, elefántcsont vagy aranytárgyak szépségét. Lehetséges, hogy nem a megfelelő vitrin előtt vágott nyílást? De hiszen a legfelső polcon ott az a jókora műszer a bronzkarikákkal: délelőtt jól megfigyelte. A középső polcon pedig, ahová Sir Charles az aletiométert helyezte, egy üres hely. Igen, ez a megfelelő szekrény – csakhogy az aletiométer eltűnt belőle.

Will hátrált egy lépést, mélyet lélegzett.

Alaposan végig kell néznie mindent. Találomra ablakokat nyitogatni – rámenne az egész éjszaka. Bezárta az üveges szekrény előtti ablakot, másikat nyitott, hogy szemügyre vegye a szoba többi részét, és amikor magában gondosan leltárt készített, bezárta ezt is, és nagyobbat nyitott a kanapé mögött, hogy szükség esetén könnyen elmenekülhessen.

A keze már istenesen lüktetett, a kötés meglazult. Amennyire tudta, körültekerte, a végét betűrte, aztán bement Sir Charles házába, lekuporodott a bőrkanapé mögött, jobb kezében a késsel, és hallgatózott.

Semmi nesz. Lassan felállt, körülnézett. Félig nyitva állt az előcsarnokba vezető ajtó, elegendő fény hatolt be rajta. Ott voltak az üveges szekrények, a könyvespolcok, a képek, pontosan úgy, ahogyan délelőtt látta mindet.

A vastag szőnyegre lépett, és sorra végignézte valamennyi vitrint. De hiába. Az íróasztalon a könyvek, iratok rendezett halmai között sem találta, sem a kandallópárkányon, sem a párnázott ablakülésen, sem az ajtó mögött álló nyolcszegletű asztalon.

Visszament az íróasztalhoz, hogy kinyitogassa a fiókokat, ám eközben autókerekek halk csikorgása hallatszott kintről. Olyan halk, hogy először azt hitte, képzelődik, de megtorpant, és feszülten figyelt. A zaj elült.

Azután meghallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó.

Menten a kanapénál termett, és mögéje kuporodott, a hold ezüstös fényében fürdő cittágazzei gyepre nyíló ablak mellé. És alig ért oda, lépteket hallott a másik világból, könnyű léptek futó zaját a füvön, s amikor átnézett, meglátta, hogy Lyra rohan feléje. Épp idejében intette csendre. A kislány lassított, mert észrevette, hogy Will tud Sir Charles visszatértéről.

– Nem találom – suttogta Will, amikor Lyra odaért. – Nincs ott. Biztosan magához vette. Leskelődöm, megnézem, nem teszi-e vissza. Maradj ott.

– Nem! Nagyobb a baj! – mondta Lyra, és a hangjában rettegés hallatszott. – Ő van nála... Mrs. Coulter... az anyám... Nemtom, hogy került ide, de ha meglát, nekem végem. De már tudom, hogy Sir Charles igazában kicsoda! A valódi neve Lord Boreal! Láttam Mrs. Coulter koktélpartiján, amikor elszöktem! És biztosan tudta egész idő alatt, hogy ki vagyok...

– Sssst. Ha lármázol, eredj innen!

Lyra erőt vett magán, nagyot nyelt, megrázta a fejét.

– Bocs. Veled akarok maradni – suttogta. – Hallani akarom, mit mondanak.

– Most kussolj...

Will ugyanis hangokat hallott az előcsarnokból. Ők ketten kéznyújtásnyira sem voltak egymástól, Will a maga világában, Lyra Cittágazzéban, és amikor a kislány észrevette, hogy Will kezén meglazult a kötés, megkoppintotta a karját, és jelezte, hogy mindjárt megköti. Will kinyújtotta kezét, hogy Lyra átköthesse, de közben ahogy ott kuksolt, elfordította a fejét, és hallgatózott.

Fény gyulladt a szobában. Will hallotta, amint Sir Charles elküldi az inast, belép a dolgozószobába, becsukja az ajtót.

– Megkínálhatom egy pohár tokajival? – kérdezte. Halk, dallamos női hang válaszolt:

– Nagyon kedves, Carlo. Hosszú évek óta nem ittam tokajit.

– Foglaljon helyet itt a kandallónál.

Halk kotyogás, ahogy bort töltöttek, palack csendült, amikor a pohár pereméhez ért, halk „köszönöm”, majd Sir Charles a kanapéra telepedett, alig egyarasznyira Willtől.

– Egészségére, Marisa – mondta, és belekortyolt poharába. – Nos, most talán mondja el, mit óhajt.

– Tudni akarom, honnan szerezte az aletiométert.

– Miért?

– Mert Lyránál volt, és én meg akarom találni Lyrát.

– Fel nem foghatom, miért. Visszataszító kölyök.

– Kérem, ne feledje, hogy a lányom.

– Akkor még visszataszítóbb, hiszen alighanem szándékosan utasította el a maga bájos befolyását.

– Hol van a gyermek?

– Ígérem, megmondom. De előbb maga mondjon el valamit.

– Ha tudom – szólt a hölgy egészen más hangon, amit Will figyelmeztetőnek vélt. A hangja mámorító volt: csillapító, édes, dallamos és fiatal. Bárcsak láthatná, hiszen Lyra sosem mesélt róla, és ha az arca is olyan, mint a hangja, akkor csodálatos lehet. – Mit akar tudni?

– Miben mesterkedik Asriel?

Csend. A hölgy bizonyára fontolgatta, mit válaszoljon. Will az ablakon át visszanézett Lyrára, és a holdfényben látta, hogy a szeme nagyra tágult félelmében, s az ajkát harapdálja, hogy hang ne törjön ki belőle, és szinte az egész lényével hallgatózik.

Mrs. Coulter nagy sokára megszólalt.

– Hát jó. Elmondom. Lord Asriel hadsereget gyűjt, célja, hogy befejezze a háborút, amelyet időtlen időkkel ezelőtt az égben vívtak.

– Akárcsak a középkorban. Csakhogy neki bizonyára igen modern erők állnak a rendelkezésére. Mit művelt a mágneses sarokkal?

– Megtalálta a módját, hogy felrobbantsa a korlátot a mi világunk és mások között. Súlyos zavarokat okozott a föld mágneses mezejében, és ez ebben a világban is bizonyára visszhangzik... De hogyhogy maga tud erről? Carlo, azt hiszem, magának is válaszolnia kell néhány kérdésemre. Miféle világ ez? És hogyan hozott engem ide?

– Millió világok egyike. Nyílások vannak a világok között, de nem könnyű rájuk találni. Magam vagy tucatnyit ismerek, de a helyek, ahová nyíltak, elmozdultak, és ez alighanem annak köszönhető, amit Asriel művelt. Úgy tűnik, hogy ebből a világból most közvetlenül átjuthatunk a magunkéba, és valószínűleg még számos másikba. Előzőleg egyetlen világ szolgált amolyan útkereszteződésül, és valamennyi ajtó abba nyílt. Képzelheti hát, mennyire meglepődtem, amikor megláttam magát, mikor ma átjöttem, és milyen örömömre szolgált, hogy közvetlenül idehozhattam, nem kellett megkockáztatni, hogy átvágjunk Cittágazzén.

– Cittágazzén? Az meg micsoda?

– Az útkereszteződés. Egy világ, amely engem felettébb érdekel, kedves Marisa. De pillanatnyilag veszélyes meglátogatnunk.

– Ugyan miért?

– Felnőttekre nézve veszedelmes. Gyerekek bátran közlekedhetnek benne.

– Micsoda? Tudnom kell erről, Carlo! – Szenvedélyes türelmetlenség csendült a nő hangjából. – Ez mindennek a kellős közepe, ez a különbség gyermekek és felnőttek között! Ebben rejlik a Por egész misztériuma! Ezért kell megtalálnom a gyermeket.

És a boszorkányok más néven nevezik – kis híján sikerült megtudnom, magától egy boszorkánytól, de túlságosan hamar halt meg. Meg kell találnom a gyermeket. Nála van valamiképpen a felelet, és meg kell szereznem...

– Meg is fogja szerezni. Ez a műszer idehozza a gyermeket, ne féljen. És mihelyt megkapom tőle, amit akarok, maga megkaphatja a gyermeket. De meséljen nekem arról a maga különös... testőrségéről, Marisa. Sosem láttam ilyen katonákat. Kik ezek?

– Férfiak. Ennyi az egész. Csak... átestek a szétvágáson. Nincs daimónjuk, tehát nincs bennük sem félelem, sem képzelőerő, sem szabad akarat, és addig harcolnak, amíg darabokra nem szaggatják őket.

– Nincs daimónjuk... Nos, ez igen érdekes. Vajon javasolhatnék-e egy kis kísérletet, ha egyiküket nélkülözni tudja? Szeretném megtudni, vajon a Fantomokat érdeklik-e. Ha nem, úgy talán mégiscsak átkelhetnénk Cittágazzéba.

– Mik azok a Fantomok?

– Később megmagyarázom, kedvesem. Ők tehetnek arról, hogy felnőttek nem élhetnek abban a világban. Por – gyermekek – Fantomok – daimónok – szétvágás... Igen, lehetséges, hogy kitűnően beválik. Tölthetek még egy kis bort?

– Mindent tudni akarok – mondta az asszony, miközben hallatszott, hogy bort töltenek pohárba. – És ragaszkodom hozzá, hogy el is mondjon mindent. Most pedig hadd halljam, mit művel ebben a világban? Ide ruccan át, amikor azt hisszük, hogy Brazilban vagy az Indiákon jár?

– Réges-régen megtaláltam az átvezető utat. Túlságosan jó volt a titok ahhoz, hogy felfedjem, akár magának, Marisa. Kényelmesen berendezkedtem, mint láthatja. Minthogy otthon tagja vagyok az Államtanácsnak, könnyen meg tudtam állapítani, kinek a kezében van itt a hatalom. Ami azt illeti, éppenséggel kém lettem, bár sohasem fedtem fel a gazdáim előtt mindazt, amit megtudtam. Ennek a világnak a biztonsági szolgálatát évek óta elsősorban a Szovjetunió foglalkoztatja – mi Moszkovia néven ismerjük. És a fenyegetés ugyan csökkent, még most is irányulnak megfigyelőállomások és gépek arrafelé, és én még most is kapcsolatban vagyok azokkal, akik a kémeket irányítják. És a minap hallottam, hogy igen súlyos rendellenesség támadt a föld mágneses mezejében. A biztonsági szolgálatokat riadókészültségbe helyezték. Minden nemzet, amely kutatásokat végez a fundamentális fizika terén – amit mi kísérleti teológiának nevezünk –, sürgős felhívással fordul tudósaihoz, hogy vizsgálják meg, mi az, ami végbemegy. Azt ugyanis tudják, hogy valami történik. És gyanítják, hogy annak a valaminek a többi világhoz van köze. Ami azt illeti, van ehhez néhány kulcsuk. Kutatást végeznek a Porral kapcsolatban. Igen, igen, itt is tudnak róla. Éppen ebben a városban dolgozik rajta egy kutatócsoport. No és még valami: tíz-tizenkét évvel ezelőtt eltűnt egy ember északon, és a biztonsági szolgálat úgy véli, valamilyen tudás volt a birtokában, amire égető szükségük lenne – méghozzá a világok közötti átjáró pontos helye, olyané, amilyenen maga ma átjött. Nekik csak arról az egyről van tudomásuk, amit az az ember talált: gondolhatja, hogy nem kötöttem az orrukra, amit én tudok. Amikor ez a rendellenesség támadt, nekiálltak felkutatni azt az embert. No és természetesen, kedves Marisa, magam is kíváncsi vagyok. Szívesen gyarapítom a tudásomat.

Will valósággal megdermedt. Szíve oly hevesen vert, hogy attól tartott, amazok meghallják. Sir Charles az ő édesapjáról beszél! Tehát azok az emberek a titkosszolgálat ügynökei, és ez az, amit keresnek!

De egész idő alatt tudatában volt, hogy Sir Charleson meg a látogatóján kívül más is van a szobában. Árnyék mozgott a padlón, mármint azon a részén, amit Will látott túl a kanapé végén, túl a nyolcszegletű asztalka lábain. De sem Sir Charles, sem a nő nem mozgott. Az árnyék viszont egy percig sem maradt nyugton, ide-oda rebbent, és ez igencsak nyugtalanította Willt. A szoba egyetlen fényforrása egy állólámpa volt a kandalló mellett, a fénye körülrajzolta az árnyékot, de az sosem maradt nyugton annyi ideig, hogy Will megállapíthatta volna, mi is az.

Aztán két dolog történt. Először is, Sir Charles megemlítette az aletiométert.

– Roppant kíváncsi vagyok erre a műszerre – mondta. – Elmondaná, hogyan működik? – És az aletiométert a kanapé végénél álló nyolcszegletű asztalkára helyezte. Will jól látta; akár el is érhette volna.

A második, ami történt: az árnyék mozdulatlanná vált. A valami, ami vetette, Mrs. Coulter székének hátára telepedhetett, mert a ráömlő fény kivehetően a falra vetítette az árnyékát. És amint megállapodott, Will rádöbbent, hogy ez a valami az asszony daimónja: kuporgó majom. Ide-oda forgatta a fejét – keresett valamit.

Will meghallotta, amint mögötte Lyra ijedten felszisszen – ő is meglátta a majmot. Will hangtalanul feléje fordult.

– Eredj vissza a másik ablakhoz – súgta –, és gyere át ide, a kertbe. Keress köveket, és dobáld a dolgozószoba ablakára, hogy egy pillanatra oda nézzenek, én meg közben elcsórom az aletiométert. Aztán rohanj vissza a másik ablakhoz és várj ott rám.

Lyra biccentett, sarkon fordult, és nesztelenül átfutott a gyepen. Will visszafordult.

– ...a Jordan-kollégium Mestere ostoba vénember – mondta éppen az asszony.

– El sem tudom képzelni, miért adta a gyermeknek; többesztendei szorgos tanulással lehet egyáltalán felfogni, mit jelent. De most maga tartozik nekem tájékoztatással, Carlo. Hogyan talált rá? És hol van a gyermek?

– A város egyik múzeumában láttam meg, amint használta. Felismertem persze a gyereket, hiszen láttam a maga koktélpartiján akkor régen, és rájöttem, hogy nyilván talált egy átjárót. Aztán ráébredtem, hogy felhasználhatnám a magam céljaira. Amikor tehát másodszor is találkoztam a gyerekkel, elloptam a műszert.

– Milyen őszinte.

– Miért is tettetném magam? Felnőttek vagyunk.

– És hol van most a gyermek? Mit csinált, amikor rájött, hogy eltűnt az aletiométer?

– Eljött hozzám, amihez kellett egy kis kurázsi.

– Az van benne jócskán. No és maga mit kezd vele? Mi a célja?

– Megmondtam a gyereknek, visszakaphatja, ha megszerez nekem valamit – valamit, amit én magam nem tudok megszerezni.

– Mégpedig?

– Nem tudom, hogy ezt én most...

És ebben a pillanatban csapódott az első kő a dolgozószoba ablakának.

Igencsak kielégítő rombolást okozott. A majomárnyék nyomban hátraszökkent a székről, a felnőttek meghőköltek. Újabb csattanás, aztán a harmadik, és Will érezte, hogy mozdul a kanapé, amikor Sir Charles felállt.

Will előrehajolt, elkapta az aletiométert az asztalkáról, zsebre dugta, és kirohant az ablakon. Mihelyt Cittágazze gyepszőnyegére érkezett, a levegőbe kapott, hogy összemarkolja az illékony széleket, igyekezett lehiggadni, lassan lélegzett, s tudván tudta, hogy szinte karnyújtásnyira irtózatos veszedelem fenyeget.

Rikoltás harsant, nem emberi, nem is állati, de mindkettőnél szörnyűbb, és Will tudta, hogy a gyűlöletes majomtól ered. Most már majdnem egészen sikerült becsuknia az ablakot, de a melle magasságában még maradt egy kicsiny rés – és Will hátraszökkent, mert a résben feltűnt egy szőrös kis aranyszínű mancs, fekete karmokkal, azután egy arc: lidérces álomban lát ilyet az ember. Az aranymajom fogát vicsorította, a szeme izzott, és olyan sűrített rosszindulat áradt belőle, hogy Will szívét valósággal lándzsaként járta át.

Még egy pillanat, és átért volna, és akkor vége mindennek, de Will kezében még ott volt a kés, felemelte, vagdalt vele balra-jobbra, a majom arcába – vagyis oda, ahol az imént még az arca volt, csakhogy a majom épp idejében visszahúzódott. Will így hozzájutott ahhoz a pillanathoz, ami ahhoz kellett, hogy megragadja az ablak szélét, és összenyomja.

A nyílás eltűnt, és vele Will világa. Egyedül volt Cittágazze holdfényes parkjában, zihált, reszketett, és félt, rettenetesen.

De most meg kell menteni Lyrát! Visszarohant az első ablakhoz, amelyet a bokrok között nyitott, és bekukkantott. A babérés magyalbokrok sötét levelei elfedték a kilátást, de Will benyúlt a sűrűbe, félretolta a bokrokat, hogy tisztán lássa a ház oldalát, s rajta a dolgozószoba törött ablakát.

Megpillantotta a majmot: a ház sarka körül ugrándozott, macskafürgeséggel szökkent a gyepen, Sir Charles és az asszony követte. Sir Charles kezében pisztoly. Az asszony – gyönyörű, állapította meg döbbenten Will; nagy, sötét szeme varázslatosan csillogott a holdfényben, alakja kecses, lépte könnyű; ám ahogy egyet csettintett, a majom nyomban megtorpant, aztán felugrott az asszony karjába, és Will látta, hogy a bűbájos asszony és a gonosz majom egy és ugyanaz a lény.

De hova lett Lyra?

A két felnőtt körülnézett, majd az asszony letette a majmot, az pedig ide-oda szaglászott a gyepen, mintha szimatolna, vagy lábnyomokat keresne. Körös-körül néma csend honolt. Ha Lyra már bevette magát a bokrok közé, meg se moccanhat, mert a legkisebb nesz is az árulója lenne.

Sir Charles igazított valamit a pisztolyán, halk kattanás: a biztonsági zár. Bekémlelt a bokrok közé – Will úgy érezte, egyenesen a szemébe néz. De aztán tovább siklott a pillantása.

Ekkor a két felnőtt bal felé nézett, mert a majom hallott valamit. És máris ugrott előre, oda, ahol nyilván Lyra rejtőzött, még egy pillanat, és megtalálja.

S ebben a pillanatban kiszökkent a bozótból a gyepre a cirmos, és vészjóslóan sziszegett.

A majom meghallotta. Meglepetésében fél fordulatot tett a levegőben; bár a meglepetése semmiség volt Willéhez képest. A majom négy lábra szökkent, szembenézett a macskával, amaz felpúpozta a hátát, a farka az égnek meredt, s állt, sziszegve, köpködve, kihívóan.

A majom ugrott. A macska felágaskodott, kimeresztett karmaival szélsebesen vagdalkozott, és Lyra már ott volt Will mellett, átbukdácsolt az ablakon, Pantalaimonnal együtt. A macska vernyákolt, a majom rikoltott, ahogy a macska karma végigszántotta a képét; aztán a majom sarkon fordult, Mrs. Coulter karjába ugrott, a macska pedig, akár a kilőtt rakéta, száguldott vissza a maga világába, és eltűnt a bozótban.

Will meg Lyra átjutott az ablakon, és Will megint tapogatózva kereste a levegőben, gyorsan összehúzta a szinte megérinthetetlen széleket, miközben az egyre csökkenő résen át a túloldalról ágakon taposó lábak zaja hallatszott.

És a nyílás már csak tenyérnyi volt, és bezárult az is, és csendes volt az egész világ. Will térdre esett a harmatos fűben, és az aletiométer után tapogatózott.

– Nesze – nyújtotta Lyrának.

A kislány elvette. Will reszkető kézzel csúsztatta vissza a tokjába a kést. Aztán egész testében remegve lehanyatlott, lehunyta a szemét, érezte, amint a hold elönti ezüst fényével, és érezte, ahogy Lyra kibontja a kezén a kötést, és ügyesen, óvatosan újra megköti.

– Jaj, Will – hallotta a kislány hangját –, köszönöm, mindent nagyon-nagyon köszönök...

– Remélem, a macskának nem esett baja – motyogta a fiú. – Pont olyan, mint az én Maxim. Most már biztosan hazaért.

– Tudod, mit gondoltam? Egy pillanatig azt hittem, ő a te daimónod. Azt csinálta, amit egy jó daimón tett volna. Mi megmentettük, és ő megmentett minket. Na, kelj fel, Will, ne heverj itt a vizes fűben. Gyere, feküdj le egy rendes ágyba, mert a végén még halálra fázol. Menjünk be abba a nagy házba. Biztos találunk ágyakat, kaját meg mindent. Na gyere, teszek a kezedre friss kötést. Meg kávét főzök, és ha akarod, rántottát is csinálok, aztán jól kialusszuk magunkat... Visszaszereztük az aletiométert, most már minden rendben lesz, majd meglátod. Ígérem, hogy most ezentúl nem csinálok semmi mást, csak segítek megkeresni az édesapádat...

Felsegítette Willt, és végigbaktattak a kerten, a holdfényben fehéren tündöklő nagy ház felé.

10.

A sámán

LEE SCORESBY a Jenyiszej folyó torkolatánál szállt partra, ahol tökéletes zűrzavar kellős közepében találta magát. A halászok megpróbálták az ismeretlen halakból álló szerény fogást eladni a konzervgyáraknak; a hajótulajdonosok dühöngtek a felemelt kikötői árak miatt – a hatóság ugyanis másképpen nem tudott volna megbirkózni az árvízzel –; a vadászok, prémvadászok munka híján a városba szállingóztak; a gyors olvadás megzavarta az erdőt és az állatokat egyaránt.

Lee Scoresby tudta, hogy nehéz lesz az országúton bejutnia a belső vidékre, rendes körülmények között az út fagyos földön át vezető csapás volt csupán, de most még az örök hó birodalmában is olvadt a jég, az út felszíne nem volt egyéb mocsaras dágványnál.

Lee elraktározta hát a léggömbjét, felszerelését, fogyatkozó aranyával gázmotoros hajót bérelt, több tankra való üzemanyagot és némi ellátmányt vásárolt, és nekivágott a felduzzadt folyónak.

Kezdetben lassan haladt. Sebes volt az áramlat, s a folyó mindenféle hordalékot sodort; fatörzseket, uszadékfát, állati tetemeket, sőt egyszer egy püffedt emberi hullát is vitt a víz. Lee óvatosan kormányozott, de sebes vágtára késztette a kis motort.

Grumman törzsének faluja volt az úti célja. Iránytű, térkép helyett csak az emlékezetére hagyatkozhatott: évekkel azelőtt átrepült a vidék felett. De az emlékezete jó volt, és könnyen megtalálta a megfelelő útvonalat a sebes vizű patakok között, még ha a part itt-ott eltűnt is a zavaros, barnás áradatban. A meleg felzavarta a bogarakat, szúnyogfelhő homályosította el a kilátást. Lee maszlagkenőccsel kenegette arcát-kezét, és egyik büdös szivarról a másikra gyújtott, így sikerült a szúnyoghadat legalább valamelyest távol tartania.

Hester békésen üldögélt a tatban, hosszú fülét sovány hátára csapta, szeme elszűkült. Megszokta, hogy Lee nagyokat hallgat, s ő sem volt éppen beszédes. Csak akkor szóltak, ha a szükség úgy kívánta.

Harmadnap reggel Lee a folyóról egy szurdokba kormányozta a kis hajót, ez a víz alacsony dombság közepén eredt, rendes körülmények között ezt a tájat vastag hó borította, de most egyre több barna csík bukkant fel a hótakaróban. A patak satnya fenyvesek közt kanyargott, néhány mérföldnyi út után házmagasságú kerek sziklához értek. Lee itt kötött ki.

– Volt itt egy kikötőstég – mondta Hesternek. – Emlékszel arra a vén fókavadászra Nova Zemblán, aki mesélt róla? Most alighanem kétméteres víz lepi.

– Remélem, volt annyi eszük, hogy magasabbra építsék a falut – jegyezte meg Hester, miközben partra szökkent.

Alig fél óra múltán Lee ledobta hátizsákját a falu főnökének kunyhója mellett, és üdvözölte az összeverődött kisebbfajta tömeget. Észak hagyományos jelét használta a barátság kifejezésére: karabélyát a lábához helyezte.

Egy öreg szibériai tatár, akinek a szeme jóformán elveszett arcának redői között, Lee fegyvere mellé fektette a maga íját. Rozsomák daimónja Hesterre fintorgott, az válaszul megrebbentette a fülét. A törzsfőnök szólott, Lee válaszolt; fél tucat nyelvet kipróbáltak, mire megtalálták a közösét, amelyen megértették egymást.

– Tiszteletem neked és törzsednek – mondta Lee. – Van némi füstölőnövényem, ami méltatlan ugyan figyelmedre, de megtiszteltetés lenne, ha megajándékozhatnálak vele.

A főnök beleegyezése jeléül bólintott, és egyik felesége átvette Lee-től a hátizsákjából kiszedett köteget.

– Egy Grumman nevű férfit keresek – mondta Lee. – Azt hallottam, hogy örökbefogadás révén atyafitok. Lehetséges, hogy más nevet vett fel, de annyi bizonyos, hogy európai.

– Úgy – mondta a főnök. – Már vártunk rád.

A kunyhók közötti sáros talajon, a párás napfényben összegyűlt falusiak nem értették a szavakat, de látták, hogy a főnök örül. Lee érezte, hogy Hester is örül, és megkönnyebbült.

A főnök többször bólintott.

– Vártunk rád – ismételte. – Azért jöttél, hogy dr. Grummant elvidd a másik világba.

Lee felhúzta szemöldökét, de mondani csak ennyit mondott:

– Jól szóltál, uram. Itt van?

– Kövess – szólt a főnök.

A falusiak tiszteletteljesen utat engedtek. Lee megértette, hogy Hester utálna a sárban szökdelni, hát felvette, a zsákját a vállára vetette, és követte a törzsfőnököt az erdei ösvényen.

A falutól tíz hosszú nyíllövésnyire, a vörösfenyőerdő egy tisztásán, egy kunyhóhoz érkeztek. A főnök megállt a gerendákból összerótt, állatbőrökkel fedett kunyhó előtt.

A házikót vadkanagyarak, jávorszarvas-és rénszarvasagancsok díszítették, ám ezek nem voltak pusztán vadásztrófeák, mert szárított virágok, gondosan összefont fenyőágak csüngtek rajtuk, mintha vallási szertartásra készültek volna.

Tisztelettel szólj vele – mondta halkan a főnök. – Sámán. És beteg a szíve. Lee érezte, hogy végigfut a hideg a hátán; a karjában Hester megmerevedett. Észrevették, hogy egész idő alatt szemmel tartották őket. A szárított virágok meg a fenyőgallyak közül fényes sárga szempár kandikált ki. Ahogy Lee figyelte, a madár daimón elfordította a fejét, erős csőrébe kapott egy fenyőgallyat, és elhúzta a levegőben, mint holmi függönyt.

A főnök a maga nyelvén elkiáltotta magát; úgy szólította a kunyhó lakóját, ahogyan az öreg fókavadásztól hallotta Lee: Dzsopari. A következő pillanatban kinyílt a kunyhó ajtaja.

Az ajtónyílásban egy szikár, égő szemű férfi állt; testét állatbőrök, irhák borították. Fekete haját ősz csíkok tarkázták, álla előreugrott, ádáz pillantású halászsas daimónja az öklén ült.

A főnök háromszor meghajolt és visszavonult, Lee pedig egyedül maradt a sámán-tudóssal, akit oly régóta keresett.

– Dr. Grumman – szólalt meg –, Lee Scoresby a nevem. Texas országából jövök, aeronauta a mesterségem. Ha megengedi, hogy leüljek, és beszéljek egy darabig, elmondom, mi hozott ide. Ön ugyebár csakugyan dr. Stanislaus Grumman, a Berlini Akadémia tagja?

– Valóban – válaszolt a sámán. – Maga pedig, azt mondja, Texasból jön. Messzire fújták a szelek a hazájától, Mr. Scoresby.

– Nos, világszerte különös szelek fújnak, uram.

– Úgy bizony. Vélhetőleg a napmeleg teszi. A kunyhómban talál egy lócát. Ha segít kihoznom, ebben a kellemes világosságban beszélgethetünk. Van egy kis kávém, ha hajlandó megosztani velem.

– Roppant kedves, uram – mondta Lee. Maga vitte ki a falócát, míg Grumman a tűzhelyhez lépett, és két bádogbögrébe töltötte a forró italt. Lee fülében nem csengett németesen a kiejtése, inkább angliai angolságra vallott. A Csillagvizsgáló igazgatója nem tévedett.

Letelepedtek; Hester összeszűkült szemmel, szenvtelenül ült Lee mellett, a hatalmas halászsas daimón a tűző napba bámult. Lee azzal kezdte elbeszélését, ahogyan Trollesundban találkozott John Faaval, a gyiptusok urával; elmesélte, hogyan szerezték meg szövetségesnek Iorek Byrnisont, a sarki medvét, hogyan utaztak Bolvangarba, ahol megmentették Lyrát meg a többi gyereket; azután elmondta mindazt, amit Lyrától és Serafina Pekkalától megtudott, míg a léggömbbel Svalbard felé szálltak.

– Én úgy véltem, dr. Grumman, abból, ahogyan a kisleány leírta, hogy Lord Asriel csak elhúzta a tudósok orra előtt a jég közé pakolt, levágott fejet, és ez annyira megrémítette őket, hogy óvakodtak közelebbről megnézni. Ez keltette bennem a gyanút, hogy ön életben lehet. És nyilvánvaló, uram, hogy ön speciális tudomással bír erről a dologról. Hallottam én önről véges-végig a sarki tengerparton – hogyan fúratta ki a koponyáját, hogy az ön tanulmányainak a területe az óceán mélyén történő ásatástól egészen az északi fény megfigyeléséig terjed, hogyan bukkant elő hirtelen a semmiből úgy tíz-tizenkét évvel ezelőtt, és mindez igen érdekes. De engem nemcsak az egyszerű kíváncsiság hozott ide, dr. Grumman. A gyermek sorsa aggaszt. Azt hiszem, fontos a személye, a boszorkányok is így vélik. Ha tud róla valamit, meg arról, hogy mi folyik, szeretném, ha elmondaná. Mint említettem, valami azt súgja nekem, hogy mesélhetne róla egyet-mást, és ezért vagyok itt. De hacsak nem tévedek, uram, mintha a falu főnöke azt mondta volna, azért jöttem, hogy elvigyem önt egy másik világba. Tévednék talán, vagy valóban ezt mondta? És még valamit kérdeznék, uram: milyen néven szólította önt? Valamiféle törzsi név volt talán, a javasember címe?

Grumman elmosolyodott.

– A név, amelyen szólított, az igazi nevem: John Parry. Igen, maga valóban azért jött, hogy átvigyen a másik világba. S hogy mi hozta ide – nos, mindjárt meglátja.

És kinyitotta markát. Ami a tenyerében hevert, azt Lee látta ugyan, de értelmét nem fogta fel. Azon nyomban felismerte a türkizköves, navaho mintájú ezüstgyűrűt: édesanyjának a gyűrűje volt. Pontosan ismerte a súlyát, a kő simaságát, a módot, ahogyan az ezüstműves szorosabbra hajlította a karikát a kőnek annál a sarkánál, ahol egy parányi szilánk lepattant, és tudta, hogy a letört sarok simára kopott, hiszen ő maga hányszor de hányszor simította végig sok-sok évvel azelőtt, gyerekkorában, szülőföldjének zsályával benőtt vidékén!

Azon kapta magát, hogy felpattan ültéből. Hester is felegyenesedett, reszketett, a füle meg-megrebbent. A halászsas Lee és Grumman közé plántálta magát, hogy védje az emberét, de Lee-nek esze ágában sem volt, hogy támadjon; úgy érezte, lefegyverezték; gyermeknek érezte magát megint, és alig bírt hangot kipréselni a torkából, hogy megkérdezze:

– Honnan szerezte...?

– Vegye el – szólt Grumman vagy Parry. – A gyűrű teljesítette feladatát. Idehozta magát. Tovább már nincs rá szükségem.

– De hogyan... – rebegett Lee, miközben reszkető kézzel felemelte Grumman tenyeréről a dédelgetett tárgyat. – Nem értem, hogy önhöz... hogy hogyan... Honnan szerezte? Negyven éve nem láttam ezt a gyűrűt.

– Sámán vagyok. Sok mindenre képes, amit maga nem érthet. Üljön le, Mr. Scoresby. Nyugodjon meg. Elmondom, amit tudnia kell.

Lee leült; szorongatta, simogatta a gyűrűt.

– Igencsak felkavart ez a dolog, uram – motyogta. – Szeretném, ha elmagyarázná.

– Helyes – bólintott Grumman. – Kezdjük az elején. A nevem, mint mondtam, Parry, és nem ebben a világban születtem. Nem Lord Asriel az első, aki a világok között közlekedik, bár ő nyitott elsőnek utat ennyire látványosan. A magam világában katona voltam, utána pedig felfedező. Tizenkét esztendeje elkísértem egy expedíciót az én világomnak arra a pontjára, amely a maguk Bering-földjének felel meg. Társaimnak más volt a szándékuk, de én olyasmit kerestem, amiről ősi legendák mesélnek: hasadást a világ szövetében, egy nyílást, amely a mi világegyetemünk és egy másik között jelent meg. Nos, néhány társam elveszett. Miközben utánuk kutattam, két társammal átléptünk ezen a nyíláson, ezen az ajtón úgy, hogy magunk sem tudtunk róla, és mindenestül elhagytuk a magunk világát. Eleinte fel sem fogtuk, mi történt. Mentünk, mentünk, míg egy városra nem leltünk, és akkor már magunk is láthattuk, hogy másfajta világba kerültünk. Nos, akárhogyan próbálkoztunk, nem találtuk meg azt a nyílást. Jégviharban keltünk át, és maga, mint vén sarki róka, jól tudja, mit jelent az. Nem volt hát más választásunk: ott ragadtunk abban az új világban. És hamarosan rájöttünk, micsoda veszedelmes helyre vetődtünk. Úgy tűnt, valami különös fajta rosszlélek vagy jelenés kísérti, valami halálos és kérlelhetetlen. Két társam hamarosan meghalt mint az úgynevezett Fantomok áldozata. Mindezek következtében visszataszítónak találtam a helyet, és alig vártam, hogy magam mögött hagyhassam. A visszaút a magam világába mindörökre elzárult. De más ajtók nyíltak más világokba, és némi kutatás után megtaláltam az utat ebbe a világba. Hát átjöttem. És alig voltam itt, csodára bukkantam, Mr. Scoresby, mivel a világok igencsak különbözők, és ebben a világban láttam meg első ízben a daimónomat. Igen, csak azóta tudok Sayan Kötör létezéséről, amióta a maguk világába léptem. Az itteni emberek el sem tudnak képzelni olyan világot, ahol a daimón nem más, mint néma hang az ember gondolataiban. Képzelheti meglepetésemet, amikor megtudtam, hogy az én természetem egy része nőnemű, madár alakú, és gyönyörű! Oldalamon tehát Sayan Kötörrel végigbarangoltam az északi földeket, és sokat tanultam a sarkköri népektől, mint odalent falusi barátaimtól. Amit elmondtak erről a világról, betöltött némely réseket a magam világában szerzett tudományomon, és lassan felfogtam a választ sok rejtélyre. Grumman néven jutottam el Berlinbe. Eredetemről nem szóltam senkinek; megőriztem a titkot. Disszertációt nyújtottam be az Akadémiának, és szakmai vita során megvédtem – ott ez a módszer járja. Tájékozottabb voltam, mint az akadémikusok, és különösebb nehézség nélkül elnyertem az akadémiai tagságot. Újdonsült tudományos fokozatom segítségével kezdtem dolgozni ebben a világban, ahol többnyire igen elégedett voltam. Nem tagadom, hiányoltam néhány dolgot a magam világából. Házasember maga, Mr. Scoresby? Nem? Nos, én az voltam. Nagyon szerettem a feleségemet és a fiamat – egyetlen gyermekem, egy kisfiú, még egyéves sem volt, amikor kitévedtem a magam világából.

Rettenetesen hiányoztak. De ha ezer évig keresem, akkor sem találom meg a visszafelé vezető utat. Mindörökre elszakadtunk egymástól. A munkám azonban lekötött. A tudás más formáit kerestem; beavatást nyertem a koponya szektába; sámán lettem. És hasznos felfedezésekre tettem szert: megtaláltam a módját például, hogyan készítsek a vérmohából kenőcsöt, amely megőrzi a friss növény minden erényét. Ma már sokat tudok erről a világról, Mr. Scoresby. Tudok például a Porról. Látom az arcán, hogy szintén hallott erről. A maguk teológusait halálra rémiszti, engem viszont ők rémítenek meg. Tudom, miben mesterkedik Lord Asriel, azt is tudom, miért, és ezért hívattam magát ide. Segíteni akarok ugyanis neki, mert a feladat, amelyet vállalt, az emberi történelem legnagyobb feladata.

Az emberiség történetének harmincötezer esztendeje során a legnagyobb, Mr. Scoresby. Én magam nem sokat tehetek. A szívem beteg, és nincs ebben a világban senki, aki meggyógyíthatná. Talán egy gyürkőzésre futja még az erőmből. De tudok valamit, amit Lord Asriel nem tud, valamit, amit feltétlenül tudnia kell, hogy sikeres legyen a vállalkozása. Fejtörést okoz nekem az a kísértetjárta világ, ahol a Fantomok emberi tudattal táplálkoznak. Tudni akarom, mik is a Fantomok, hogyan jöttek létre. És mint sámán, felfedezhetek dolgokat a szellemben, ahol a testbe nem tudok behatolni. Azt a világot kutatva sok időt töltöttem transzban, és rájöttem, hogy az ottani filozófusok, évszázadokkal ezelőtt, szerszámot készítettek a tulajdon vesztükre; egy műszert, amelyet titokzatos késnek neveznek. Nagy a hatalma – több, mint amit a készítése közben feltételeztek, sokkal több, mint amennyit akár ma is ismernek –, és amikor használni kezdték, valami módon a világukra szabadították a Fantomokat. Nos, én tudok a titokzatos késről, és arról, hogy mire képes. Tudom, hol van; tudom, miről ismerhetem fel azt, akinek használnia kell, és tudom, mit kell az illetőnek tennie Lord Asriel ügyében. Remélem, megfelel a feladatnak. Ezért hívattam tehát ide magát, és északra kell engem szállítania, abba a világba, amelyet Asriel megnyitott, s ahol remélem, hogy megtalálhatom a titokzatos kés Hordozóját. Az bizony veszedelmes világ. A Fantomok rosszabbak mindennél, ami csak a maguk világában vagy az enyémben létezik. Óvatosan, de bátran kell eljárnunk. Én nem fogok visszatérni, de ha maga viszont akarja látni a hazáját, minden bátorságára, minden ügyességére és minden szerencséjére szüksége van. Ez tehát a feladata, Mr. Scoresby. Ezért kellett engem megkeresnie. A sámán elhallgatott. Sápadt arcát veríték lepte.

– Ennél őrültebb ideát még életemben nem pipáltam – szólalt meg Lee. Izgatottan felállt, ide-oda járkált, míg Hester rezzenéstelen szemmel figyelte a lócáról. Grumman szemhéja leereszkedett, daimónja a térdén ült, óvatosan méregette Lee-t.

– Szüksége van pénzre? – kérdezte kis idő elteltével Grumman. – Szerezhetek magának valamennyi aranyat. Nem nehéz.

– Az ördögbe is, nem aranyért jöttem én ide – vágta oda Lee. – Hanem... hanem hogy lássam, él-e még ön, mivelhogy mindig is hittem, hogy életben van. Hát e tekintetben kielégítettem a kíváncsiságomat.

– Örömmel hallom.

– Aztán van ebben a dologban még valami – fűzte hozzá Lee. Beszámolt Grummannak a boszorkányok enara-tavi tanácskozásáról, a határozatról, a boszorkányok fogadalmáról.

– Hát szóval – fejezte be –, az a kislány. Lyra... Miatta álltam rá, hogy segítek a boszorkányoknak. Ön azt mondja, azzal a navaho gyűrűvel hozott engem ide. Meglehet. De nem biztos. Annyit tudok, azért jöttem ide, mert azt gondoltam, ezzel segítek Lyrának. Hozzá fogható gyermeket nem ismerek. Ha valaha lányom születne, azt kívánom, legyen feleolyan erős, bátor és jó. Ahogy hallom, ön tud valamiféle tárgyról. Hogy mi lehet az, nem tudom, de annyit igen, hogy védelmet nyújt annak, aki birtokolja. És abból, amit ön mond, az a tárgy alighanem az a titokzatos kés. Hát ez az ára annak, hogy átviszem önt abba a másik világba, dr. Grumman: nem arany, hanem a titokzatos kés, és nem magamnak akarom, hanem Lyrának. Esküdjön meg, hogy azt a lánykát annak a tárgynak az oltalma alá helyezi, és akkor én elviszem önt, ahová csak kívánja.

A sámán figyelmesen végighallgatta Lee Scoresby mondókáját.

– Jól van, Mr. Scoresby – szólalt meg. – Ha akarja, megesküszöm. Hisz az eskümnek?

– Mire esküszik?

– Amire csak akarja. Lee elgondolkodott.

– Esküdjön meg arra – szólalt meg végre –, akármi volt is, aminek a kedvéért elutasította annak a boszorkánynak a szerelmét. Gondolom, ennél fontosabb nemigen juthat az eszébe.

Grummannak elkerekedett a szeme.

– Beletalált, Mr. Scoresby. Szívesen megesküszöm rá. Szavamat adom, gondoskodom róla, hogy a Lyra Belacqua nevű gyermek a titokzatos kés védelme alá kerüljön. De figyelmeztetem: a kés Hordozójának megvan a maga feladata, és ha teljesíti, azzal talán még nagyobb veszedelembe sodorja azt a kislányt.

– Meglehet – bólintott komolyan Lee. – De ha csak egy körömfeketényi esélye is van a biztonságra, azt akarom, hogy megkapja.

– Szavamat adom. Most pedig el kell indulnom az új világba, és magának kell odavinnie engem.

– Hát a szél? Annyira csak nem beteg, hogy észre ne vette volna, milyen cudar az idő?!

– A szelet bízza csak rám.

Lee bólintott. Visszaült a lócára, és minduntalan a türkizköves gyűrűt simogatta, míg Grumman összeszedte és szarvasbőr tarisznyába dugta néhány szükséges holmiját. Aztán kettesben visszamentek az erdei csapáson a faluba.

A főnök hosszasan szónokolt. A falubeliek előszállingóztak, megérintették Grumman kezét, néhány szót motyogtak, és viszonzásul holmi áldásfélében részesültek. Lee közben az időjárást fürkészte. Dél felé tiszta volt az ég, üde szellő rezgette az ágakat, zizegtette meg a fenyőtűket. Északnak még mindig köd borult a folyó fölé, de napok óta először látszott úgy, mintha fel akarna tisztulni.

A sziklánál, az egykori kikötőstég helyén Lee a hajóba emelte Grumman motyóját, és telitankolta a kis motort, amely nyomban felberregett. A hajó nekivágott a haboknak, sebesen suhant az árral, bujkált a fák alatt, és olyan gyorsan siklott ki a főfolyóra, hogy Lee féltette az orrban kuksoló Hestert; a daimón azonban edzett utazó volt, nem kellett miatta idegeskednie.

A folyótorkolatnál befutottak a kikötőbe, ahol is az a meglepetés fogadta őket, hogy minden talpalatnyi helyre, hotelba, magánházba katonákat szállásoltak. Nem is akármilyen katonákat; ezek a hadfiak Moszkovia Birodalmi Gárdájának, a világ legszigorúbb kiképzésében részesült, legpazarabbul felszerelt hadseregének voltak a katonái, akik felesküdtek a Magisztérium hatalmának fenntartására. Lee meg akart szállni egy éjszakára, mielőtt útnak indulna, mert Grummanra láthatólag ráfért volna a pihenés, csakhogy szállást nem találtak sehol.

– Mi folyik itt? – kérdezte Lee a hajósgazdát, amikor visszavitte a bérelt hajót.

– Nem tudjuk. A katonaság tegnap érkezett, lefoglaltak minden zugot, elrekvirálták az utolsó falat élelmet, a város valamennyi hajóját. Erre a hajóra is rátették volna a kezüket, ha maga el nem viszi előlük.

– S azt tudja-e, hová készülnek?

– Északnak – felelt a hajósgazda. – Háború lesz, annyi bizonyos, méghozzá olyan nagy háború, amilyet még a világ nem látott.

– Északon? Az új világ ellen?

– Alkalmasint. S jön ám az utánpótlás – ez itten még csak az előőrs. Egy hét múlva egy szelet kenyér, egy kupa ital nem sok, annyi nem marad a városban. Maga jó szolgálatot tett nekem, hogy elvitte a hajót – mára megduplázódtak az árak...

Nem lett volna értelme most megpihenni, még ha találnának is szállást. Lee aggódott a léggömbje miatt, s azonnal a raktárba sietett, ahol elhelyezte. Grumman lépést tartott vele. Látszott, hogy beteg, de nem hagyta el magát.

A raktárnok buzgón rakott ki néhány motoralkatrészt a Gárda egy rekviráló őrmestere elé, és felpillantott a közeledőkre.

– A léggömb? Sajnálom – tegnap elrekvirálták. Hisz látja, mi megy itt. Nem volt mit tennem.

Hester megbillentette a fülét, és Lee megértette, mit akar a tudtára adni.

– Leszállította már a léggömböt? – kérdezte.

– Délután jönnek érte.

– Azt már nem – mondta Lee. – Olyan ütőkártya van a kezemben, amivel letromfolom a Gárdát.

És megmutatta a raktárnoknak a gyűrűt, amit Nova Zemblán húzott le a halott skraeling ujjáról. A pult mellett álló őrmester abbahagyta az alkatrészek átvételét, és tisztelgett az Egyház jelképének láttán, de fegyelmezett katonaarcán mégiscsak átsuhant valami zavarféle.

– Mi tehát nyomban el is visszük a léggömböt – mondta Lee –, és néhány embere neki is állhat, hogy feltöltse. Méghozzá azonnal. És természetesen élelem, ivóvíz és ballaszt is jár mellé.

A raktárnok az őrmesterre sandított, az megvonta a vállát. A raktárnok elsietett a léggömböt megtekinteni. Lee és Grumman a rakpartra húzódott, az üzemanyagtankokhoz, hogy ellenőrizzék a feltöltést, és nyugodtan válthassanak néhány szót.

– Honnan szedte azt a gyűrűt? – kérdezte Grumman.

– Egy halott férfi ujjáról. Kockázatos egy kissé használni, de más módját nemigen láttam, hogyan szerezhetném vissza a ballont. Gondolja, hogy az őrmester gyanút fogott?

– Hogyne fogott volna gyanút. Csak hát – fegyelmezett katona. Nem kételkedik az Egyház hatalmában. Mire egyáltalán jelenti a dolgot, már bottal üthetik a nyomunkat. Nos, Mr. Scoresby, szelet ígértem, remélem, meg van vele elégedve.

Kék volt az ég, ragyogó a napsütés. Északnak még akár a hegylánc, tornyosult a tenger fölött a ködpárna, de a szellő már maga előtt taszigálta, és Lee alig várta, hogy megint a levegőbe emelkedhessen.

Ahogy telt a ballon, és már a raktár teteje fölé duzzadt, Lee ellenőrizte a kosarat, majd különleges gonddal helyezte el a felszerelést; hiszen a másik világban, ki tudja, micsoda légörvényekre számíthatnak? Szerszámait is nagy figyelemmel erősítette a kerethez, még az iránytűt is, amelynek a tűje a számlap körül lengett haszontalanul. Végül tucatnyi homokzsákot kötözött a kosár köré, ballasztnak. Amikor megtelt a gázzsák, és északnak hajolt az erősödő szélben, s az egész szerkezet az erős horgonyköteleknek feszült, Lee kifizette utolsó aranyát a raktárnoknak, és besegítette Grummant a léggömb kosarába. Majd a kötelet tartó férfiakhoz fordult, hogy kiadja a parancsot: eresszék fel.

Mielőtt azonban megtehette volna, zavar támadt. A raktár mentén futó sikátorból rohanó bakancsos lábak dobaja hallatszott, és parancsszó harsant:

– Állj!

A köteleket tartó férfiak megtorpantak, némelyik a közeledők felé nézett, némelyik Lee-re, aki elkiáltotta magát:

– Felengedni! Rajta!

Két ember engedelmeskedett, és a ballon meglendült, a másik kettőnek a figyelme azonban a katonákra szegeződött, akik rohanva kerülték meg az épület sarkát. A két férfi még akkor is szorosan markolta a kötélbak köré tekert köteleket, és a ballon ijesztően dőlt-borult oldalvást. Lee megragadta a függesztőkarikát; Grumman is abba kapaszkodott, nemkülönben daimónja, az erős karmaival.

– Eresszétek, ostobák! – üvöltött Lee. – Felszáll!

A gázzsák felhajtóereje túlságosan nagy volt, és a férfiak, akármilyen erősen húzták, nem tudták visszatartani. Az egyik eleresztette a kötelet, az letekeredett a kötélbakról, ám a másik férfi, amikor érezte, hogy a kötél emelkedik, ösztönszerűen belekapaszkodott, ahelyett, hogy elengedte volna. Lee egyszer látott már ilyet, és elfogta a pánik. A szerencsétlen ember daimónja, egy nagytestű eszkimókutya, vonított félelmében-fájdalmában lent a földön, ahogy a ballon az ég felé emelkedett, és öt végtelen másodperc múlva vége volt mindennek, a férfit elhagyta az ereje, s félholtan a vízbe zuhant.

A katonák azonban készenlétben tartották a fegyverüket. Golyózápor süvített el a kosár mellett, az egyik szikrát csiholt a függesztőkarikából, és Lee kezébe az ütéstől szúró fájdalom hatolt, de kárt egyik lövedék sem okozott. Mire a második sortűz is eldördült, a léggömb már majdnem kikerült a lőtávolból, felszökött a kékségbe, és kiszáguldott a tenger fölé. Lee úgy érezte, a szíve is a ballonnal együtt emelkedik. Egyszer azt mondta Serafina Pekkalának, nem szereti a repülést, hiszen az is csak munka – de ezt nem gondolta komolyan. Felfelé suhanva, háta mögött a kedvező széllel, előtte az új világgal: van-e ennél jobb az életben?

Elengedte a függesztőkarikát, és látta, hogy Hester félig lehunyt szemmel a szokásos sarkában kuporog. Messze lentről újabb – hasztalan – sortűz dörrent. A város sebesen távolodott, a folyótorkolat széles tükre ragyogott alattuk a napfényben.

– Nos, Grumman doktor – szólalt meg az aeronauta –, nem tudom, ön hogy van vele, de én sokkal különbül érzem magam a levegőben. Bárcsak az a szerencsétlen fickó elengedte volna a kötelet. Nincs annál könnyebb, de ha az ember el nem ereszti rögtön, hát – isten veled, világ.

– Köszönöm, Mr. Scoresby – mondta a sámán. – Ezt ügyesen csinálta. Most pedig rajta, repüljünk. Hálásan fogadnám azt a szőrmét; hideg van idefent.

11.

A pavilon

– WILLNEK nyugtalan volt az álma a park közepén álló nagy fehér villában. Lidérces álmok váltakoztak édes-szép képekkel, küszködött, hogy felébredjen, de sóvárogta megint az álmot. Amikor végre kinyílt a szeme, annyira kába volt, hogy mozdulni is alig bírt, s amikor felült, észrevette, hogy kezén megint meglazult a kötés, és az egész ágy vértől vöröslik.

Kikászálódott az ágyból, és a napfényben kavargó porfelhőkön át a nagy ház csöndjében leballagott a konyhába. Ő is, Lyra is a padláson aludtak, a cselédfertályon. Restelltek volna az elegáns szobák oszlopos-mennyezetes ágyaiba feküdni. Will nagy nehezen leért a földszintre.

– Will! – kiáltott fel riadtan Lyra, és egy székhez támogatta a szédelgő fiút. Alighanem sok vért vesztett, gondolta Will. És a vérzés még most sem hagyott alább.

– Főztem kávét – mondta Lyra. – Akarsz reggelizni, vagy kössem inkább át a kezedet? Tojást is találtam, de babkonzerv sehol.

– Nem hinném, hogy ebben a palotában babkonzervet szoktak fogyasztani. Kötözz be előbb. Folyik még meleg víz a csapból? Meg akarok mosakodni. Utálom magamat, ha ilyen mocskos vagyok.

Lyra megeresztette a meleg vizet, Will gatyára vetkőzött. Annyira kába volt, úgy szédelgett, hogy eszébe sem jutott restelkedni, helyette Lyra jött zavarba, és sürgősen kiment. Will amennyire tudott, megmosakodott, aztán a tűzhely mellett lógó konyharuhákkal megtörölközött.

Lyra visszatért, diadalmasan mutatta, mit talált: inget, vászonnadrágot, övet hozott Willnek. A fiú felöltözött, Lyra csíkokra szaggatott egy konyharuhát, és friss kötést tett Will kezére. Nagyon aggódott a sebek miatt: véreztek még most is, a kéz vörös volt, és csúnyán feldagadt. De Will nem panaszkodott, és Lyra sem szólt semmit.

A kislány kávét főzött, megpirított néhány szelet száraz kenyeret, s reggelijüket bevitték a ház elülső részében levő nagy szobába, ahonnan kilátás nyílt a városra. Mihelyt Will evett-ivott valamit, mindjárt jobban érezte magát.

– Megkérdezhetnéd az aletiométert, mihez kezdjünk – javasolta. – Kérdeztél már tőle valamit?

– Még nem – válaszolt Lyra. – Ezentúl csak azt csinálom, amit kérsz. Az este meg akartam kérdezni, de aztán meggondoltam. És most is csak akkor kérdezem meg, ha te kérsz rá.

– Hát akkor csak rajta – mondta Will. – Most már itt is legalább annyi a veszedelem, mint az én világomban. Először is itt van Angelica bátyja. És ha... Elhallgatott, mert Lyra kezdett volna mondani valamit, de ő is lenyelte a szót. Aztán összeszedte magát, és folytatta.

– Will, tegnap történt valami, amit nem mondtam el neked. Akartam, de annyi minden egyéb történt. Rémesen sajnálom...

Azzal elmesélt mindent, amit a torony ablakából látott, miközben Giacomo Paradisi Will sebeit kötözte: hogy Tulliót megtámadták a Fantomok, hogy Angelica megpillantotta őt az ablakban, hogy milyen gyűlölettel nézett fel rá, és hogy Paolo hogyan fenyegetőzött.

– És emlékszel – folytatta –, amikor először találkoztunk velük? Az öccse mondott valamit arról, hogy mit csinálnak ők mindannyian. Olyasmit kezdett mondani, hogy „Mert neki...” de Angelica elhallgattatta. Rávágott, emlékszel? Lefogadom, Paolo azt akarta mondani, hogy Tulliónak meg kell szereznie a kést. Ezért jöttek ide a gyerekek. Mert ha náluk a kés, bármit megtehetnek, még fel is nőhetnek, nem kell félniük a Fantomoktól.

– Milyen volt, amikor megtámadták? – kérdezte Will. Előrehajolt, a tekintete valósággal parázslott.

– Hát... – Lyra igyekezett pontosan felidézni a jelenetet. – Mintha a köveket számolta volna a falban. Úgy tapogatta valamennyit... De nem tudta sokáig csinálni. Elbizonytalanodott, abbahagyta. Aztán már csak állt, mozdulatlanul. Miért?

– Mert,.. szerintem mégiscsak az én világomból jönnek a Fantomok. Ha ilyen viselkedésre kényszerítik az embereket, nem volnék meglepve, ha az én világomból jönnének. És amikor a Céh emberei kinyitották az első ablakot az én világomba, a Fantomok könnyen átjöhettek.

– De hát a ti világotokban nincsenek Fantomok! Sose hallottál róluk, nem igaz?

– Talán nem fantomnak hívjuk őket. Talán valami más nevet adunk nekik. Lyra nem értette, mire gondol Will, de nem akart erőszakoskodni. A fiú arca lázasan vöröslött, a szeme izzott.

– Egészen mindegy – folytatta Lyra. – A lényeg, hogy Angelica meglátott engem az ablakban. És most tudja, hogy nálunk van a kés, és el fogja mondani mindenkinek. Azt fogja gondolni, mi tehetünk róla, hogy a bátyját megtámadták a Fantomok. Sajnálom, Will. Már el kellett volna mondanom. De annyi minden más volt...

– Nem hiszem, hogy sokat számított volna – mondta a fiú. – Tullio kínozta az öreget, és ha megtudta volna, hogyan kell használni a kést, mindkettőnket megöl. Meg kellett küzdenünk vele.

– Rém pocsék érzés volt, Will. Végül is annak a két gyereknek a bátyja. A helyükben mi is meg akartuk volna szerezni a kést.

– Most már nem tehetjük meg nem történtté a dolgot. Meg kellett szereznünk a kést, hogy visszakaphassuk az aletiométert, és ha simán megkaphattuk volna, eszünkbe sem jut verekedni.

Lyra tudta, hogy a maga módján Will éppolyan harcos, mint Iorek Byrnison, és nem a gyávaság szól belőle, hanem a stratégia. A fiú megnyugodott, az arca sem volt már annyira vörös. A távolba meredt, gondolkodott.

– Elsősorban azon kell törnünk a fejünket – szólalt meg –, hogy mit fog csinálni Sir Charles vagy Mrs. Coulter. Ha tényleg van olyan testőrsége, amilyet emlegettek, katonák, akiket elvágtak a daimónjuktól, talán Sir Charlesnak igaza van, és a Fantomok nem árthatnak nekik. Tudod, mit gondolok? Szerintem a Fantomok az emberek daimónjával táplálkoznak.

– De hát a gyerekeknek is van daimónjuk. És a gyerekeket nem bántják a Fantomok. Más lehet az oka.

– Akkor talán a gyerekek és a felnőttek daimónja közti különbség teszi – vélte Will. – Mert van köztük különbség, igaz? Magad mondtad, hogy a felnőttek daimónja nem változtatja az alakját. Biztosan ehhez van valami köze. Ha azoknak a katonáknak egyáltalán nincsen daimónjuk, talán ugyanolyan a hatása. ..

– Lehet – bólintott Lyra. – És ő aztán biztosan nem fél a Fantomoktól. Nem fél a világon semmitől, és olyan okos, Will, becsszavamra, és olyan kegyetlen és irgalmatlan, hogy még a Fantomoknak is tud parancsolni, hidd el. Ugyanúgy, ahogy az embereknek. Lefogadom. Lord Boreal erős és okos, de ő mégis az ujja köré csavarja. Jaj, Will, én már megint úgy félek, hogy mit tehet velem... De most mindjárt megkérdezem az aletiométert. Jó, hogy visszaszereztük.

Kigöngyölte a bársonybatyut, és szeretettel simította végig a súlyos arany műszert.

– Az édesapádról fogom kérdezni – mondta –, meg arról, hogy hogyan találhatjuk meg. Nézd, először beigazítom a mutatókat, hogy...

– Nem. Kérdezd először az édesanyámról. Tudni akarom, hogy jól van-e. Lyra bólintott, ölébe vette az aletiométert, lenézett rá, és összpontosította gondolatait. A könnyű tű céltudatosan lendült a számlap körül, meg-megállt, majd szélsebesen tovalebbent.

A kislány pislogott és felnézett.

– Biztonságban van – mondta. – A barátnője gondoskodik róla. Senki sem tudja, hol van az édesanyád, és a barátnője nem fogja elárulni.

Will maga sem tudta, mennyire aggódott mostanáig. A jó hír hallatán ellazult, feszültsége alábbhagyott, de csak annál hevesebben sajdult meg kezén a seb.

– Köszönöm – szólalt meg. – Na, most pedig kérdezd meg, hogy apám... Mielőtt azonban befejezhette volna a mondatot, kintről kiáltás harsant.

Riadtan néztek ki az ablakon. A park alsó szélénél, a város első házai előtt fasor húzódott, és a fák között mozgott valami. Pantalaimon nyomban hiúz lett, a nyitott ajtóhoz futott, és éles szemével kikémlelt.

– A gyerekek – mondta.

Lyra és Will felállt. A gyerekek sorra kibukkantak a fák közül – lehettek vagy ötvenen. Sokuknak bot volt a kezében. Élükön a csíkos trikós fiú, csakhogy ő nem botot fogott – hanem pisztolyt.

– Ott van Angelica – suttogta Lyra.

Angelica az élen járó fiú mellett szaladt, a karját rángatta, sürgette. Mögöttük izgatottan rikoltozott a kis Paolo, a többi gyerek is ordítozott, az öklét rázta. Ketten súlyos puskát vonszoltak. Will már látott felingerelt gyerekeket, de ekkora tömegben még soha. És az ő városában a gyerekek nem hordtak fegyvert. Kiáltoztak. Angelica éles hangja túlszárnyalta a lármát:

– Megöltétek a bátyámat, és elloptátok a kést! Gyilkosok! Ti uszítottátok rá a Fantomokat! Megöltétek, és most mi fogunk megölni benneteket! Nem menekültök! Ugyanúgy megölünk, ahogy ti öltétek meg Tulliót!

– Will, nem tudnál ablakot vágni? – markolta meg a fiú ép karját Lyra. – Könnyen elmenekülhetnénk.

– Ugyan hova? Oxfordba? Pár lépésre Sir Charles házától, fényes napvilágnál?! Vagy a főutcára, egy száguldó busz elé? Nem tudok csak úgy vaktában ablakot vágni, nem lennénk biztonságban – először alaposan meg kell néznem, hol vagyunk, és az sokáig tartana. Itt a ház mögött van valami erdőféle. A fák között biztonságban lehetünk.

Lyra dühösen nézett ki az ablakon.

– Meg kellett volna ölnöm tegnap azt a lányt! Semmivel se jobb a bátyjánál! Legszívesebben...

– Fogd már be! – szólt rá Will. – Gyerünk!

Ellenőrizte, hogy az övéhez van-e csatolva a kés, Lyra pedig felvette kis hátizsákját, benne az aletiométerrel és Will apjának leveleivel. Átszaladtak a visszhangzó előcsarnokon, végig a folyosón, ki a konyhába, át a mosogatókamrán, ki a kövezett udvarra. A falban nyíló kapun a konyhakertbe jutottak, ahol a tűző napon fonnyadozott a zöldség.

Néhány száz lépésnyire volt az erdő, de odáig nyílt, füves lankán kellett feljutni. Baloldalt, egy kis halmon, közelebb a fáknál, kis épület állt, kerek pavilon, felső szintjén nyitott erkély, ahonnan jól látszott a város.

– Fussunk – mondta Will, bár legszívesebben leheveredett volna, és behunyta volna a szemét.

Pantalaimon fölöttük szállt és figyelt, ők meg nekivágtak a göröngyös, füves lankának. Will lihegett, elszédült, lépteit lassú baktatásra fogta.

Lyra hátranézett. A gyerekek még nem pillantották meg őket; a ház előtt voltak; talán bemennek, sorra járják a szobákat...

De Pantalaimon riadtan felrikoltott. A villa emeletének egy nyitott ablakában egy fiú állt, és rájuk mutatott. Kiáltás harsant.

– Gyere már, Will! – sürgette Lyra.

Megrángatta a fiú ép karját, támogatta, szinte emelte. Will igyekezett, de az erejéből nem futotta gyorsabb iramra. Épp csak jártányi ereje volt.

– Hát jó – mondta. – A fákig nem jutunk el. Menjünk be abba a kápolnaféleségbe. Ha bezárjuk az ajtót, talán távol tarthatjuk őket.

Pantalaimon előreszökkent, Lyra meghőkölt, és riadtan kérte, álljon meg. Will szinte látta a kettejüket összefűző köteléket: a daimón rángatta, a lány visszatartotta. Botladozott a sűrű fűben, Lyra minduntalan előreszaladt, aztán vissza hozzá, majd előre megint, míg el nem érték a pavilon körül futó járdát.

A kis erkély alatt nem volt zárva az ajtó. Beszaladtak, kerek helyiségben találták magukat, a fali fülkékben istennőszobrok álltak. Középen kovácsoltvas csigalépcső vezetett a felső szintre.

Az ajtóban nem volt kulcs, hát felmentek az emeletre. Valójában kilátó volt, ahonnan végigtekinthettek az egész városon. Nem volt ott fent sem ablak, sem fal; körös-körül egy sor nyitott ív tartotta a tetőt. Az ívekben derékmagasságban széles párkány, ahova ki lehetett könyökölni, alattuk a zsindelyes tető enyhén lejtett az ereszcsatorna felé.

Ahogy kinéztek, látták az erdőt, szinte karnyújtásnyi közelben, alattuk pedig a villát, azon túl a tág parkot, még távolabb a város vörösesbarna háztetőit, balra az égnek szökő tornyot. A torony körül varjak kerengtek, és Will gyomra felkavarodott, amikor rádöbbent, mi vonzhatta oda a madarakat.

De nem volt idő a kilátásban gyönyörködni. Először a gyerekekkel kell valahogyan elbánniuk, akik már rohantak a pavilon felé, dühödten, izgatottan ordítozva, hadonászva. Vezérük lassított, felemelte a pisztolyt, és két-három golyót eresztett a pavilon felé, aztán megint nekilódultak, ordítozva:

– Tolvajok!

– Gyilkosok!

– Kinyírunk benneteket!

– Elloptátok a késünket!

– Idegenek vagytok!

– Meghaltok!

Will ügyet sem vetett rájuk. Már elővette a kést, és gyorsan kis ablakot vágott, hogy lássa, hol vannak – de menten vissza is hőkölt. Lyra is csalódottan hátrált. Vagy tizenöt méternyi magasan voltak a levegőben, egy forgalmas út fölött.

– Persze – mondta keserűen Will. – Hiszen feljöttünk az emelkedőn. .. Hát, ittrekedtünk. Vissza kell őket vernünk. Ennyi.

Még néhány másodperc, és az első gyerekek már tódultak be az ajtón. Ordítozásuk visszhangzott a pavilonban, és ez még szilajabb vadságra hangolta Őket, lövés dörrent, iszonyúan hangos, majd még egy, és az ordítozás még jobban elvadult, aztán megremegett a lépcső, ahogy az előőrs nekivágott.

Lyra bénultan kuporgott a falnál, de Willnek már kezében volt a kés. A padló nyílásáig kúszott, lenyúlt, és átvágta a vaslépcső legfelső fokát, mintha csak papírból volna. Az egész lépcső meghajlott a felfelé tóduló gyerekek súlya alatt, aztán meglendült, és óriási csattanással lezuhant. Sikoltozás, zűrzavar, megint egy puskalövés, ezúttal nyilván véletlenül, mert valakit eltalálhatott: fájdalomkiáltás harsant. Will lenézett – a vonagló testek tömegét lehulló vakolat, por és vér lepte.

A tömeg kavargott, néhányan fel-felszöktek, kapkodtak, fenyegetőztek, sikoltoztak, köpködtek, de a fent kuporgó két gyereket nem érték el.

Azután kívülről kiáltott valaki, a gyerekek az ajtó felé néztek, és aki mozdulni tudott, arrafelé iramodott. Többeket azonban valósággal odaszegezett a vaslépcső, és ezek kábultan igyekeztek kivergődni a törmelékkel borított padlóról.

Will rádöbbent, miért futottak ki. Az íveken kívül, a tető felől kaparászás hallatszott. Will a párkányhoz futott, és megpillantotta a zsindely szélét markoló kezeket, amint felhúzódzkodtak. Valaki hátulról tolta a feltörekvőket, azután még egy fej, még két kéz bukkant fel, felhágtak az alantiak hátára, vállára, és akár a hangyasereg, tódultak fel a tetőre.

Csakhogy a zsindelyes peremeken nehéz volt a járás, az elsők négykézláb értek fel, vad tekintetük egy pillanatra sem hagyta el Will arcát. Lyra csatlakozott a fiúhoz, Pantalaimon vicsorgó párduc lett, mancsával a párkányon, s az első gyerekek meghőköltek. De aztán csak jöttek, egyre többen és többen.

– Öl-ni! – harsant a kiáltás. – Öl-ni! Öl-ni! – és többen is csatlakoztak, s aki már feljutott a tetőre, ütemesen dobogott a zsindelyeken, de a vicsorgó daimón miatt nem mertek közeledni.

Azután egy zsindely elpattant, egy fiú megbotlott, leesett, de a mellette álló felkapta a törött zsindelyt és Lyra felé hajította.

A kislány lekapta a fejét, a zsindely mellette csattant az oszlopon, és törmeléke elborította Lyrát. Will a padlóba vágott nyílás körül futó korlátból kivágott két kard hosszúságú darabot. Az egyiket Lyrának adta, ő pedig meglengette a magáét, és rávágott vele az első fiú fejére. Az menten elesett, de már jött is a következő támadó, aki nem volt más, mint Angelica, vörös haja lobogott, sápadt arcában őrült tűzzel villogott a szeme, felkapaszkodott a párkányra, de Lyra vadul döfött feléje a vasrúddal, és a lány visszahanyatlott.

Will is hadakozott. A kést az övébe dugta, a vasrúddal csépelte az ostromlókat, de a lehanyatlók helyébe újak és újak érkeztek, s egyre többen kapaszkodtak fel a tetőre.

Ekkor felbukkant a csíkos trikós fiú, de a pisztolyát már elvesztette, vagy éppenséggel kiürült a tár. A pillantása azonban Will szemét kereste, a két fiú egymásra meredt, és mindegyik tudta, mi következik: meg fognak verekedni, méghozzá könyörtelenül és az utolsó csepp vérig.

– Gyere, ha mersz – sziszegte vadul Will –, gyere csak...

És a következő pillanatban összeakaszkodtak volna – csakhogy ekkor igen különös dolog történt. Egy nagy fehér sarki lúd csapott le, szárnyát kiterjesztve, és oly hangosan rikoltozott, hogy még a tetőn tomboló gyerekek is meghallották, és arrafelé fordultak.

– Kaisa! – kiáltott fel boldogan Lyra. Mert a lúd nem volt más, mint Serafina Pekkala daimónja.

A sarki lúd megint rikoltott, átható hangja az égig hatolt, aztán megperdült, és elfordult a csíkos trikós fiútól. Az rettegve hátrált, megcsúszott, és leesett a peremről, aztán a többiek is rémülten felsikoltottak, mert az égen valami más is feltűnt, és ahogy Lyra megpillantotta a kékségből előbukkanó kis fekete alakokat, örömében elkiáltotta magát:

– Serafina Pekkala! Segíts! Itt vagyunk! A pavilonban!

És tucatnyi nyílvessző szántotta sziszegve a levegőt, utána újabb tucat, még egy, még egy, olyan sebesen, olyan tömegben, hogy szinte elsötétítették az eget, és mennydörgésszerű robajjal csattantak a tetőn. A rémült támadókból menten kihalt a harci kedv, a helyében szörnyű rettegés támadt: miféle fekete ruhás nők támadnak rájuk az égből? Hogyan történhetett? Kísértetek volnának? Vagy újfajta Fantomok?

Jajgatva, bőgve ugráltak le a tetőről, némelyikük ügyetlenül esett, sántikálva vonszolta el magát, mások legurultak a lankán, és kúszva-mászva kerestek menedéket – eltűnt a vad, ostromló sereg, síró-rívó gyerekek maradtak a helyében. A következő percben az utóvéd is tisztult a pavilonból, és más hang nem hallatszott, csak a magasban kerengő boszorkányok felhőfenyőgallyainak suhogása.

Will elképedve bámult fel, szóhoz sem jutott döbbenetében, de Lyra boldogan ugrándozott:

– Serafina Pekkala! Hogy találtál ránk? Köszönöm, köszönöm! Meg akartak ölni minket! Gyertek, szálljatok le...

De Serafina meg a többiek a fejüket rázták, és megint magasabbra szálltak, odafent köröztek. A sarki lúd daimón került egyet, a tető felé repült, hatalmas szárnyát bevonva fékezett, és a párkány alatt szállt le a zsindely tetőre.

– Üdvözöllek, Lyra – szólalt meg. – Serafina Pekkala nem tud leszállni a földre, és a többiek sem. A hely tele van Fantomokkal – százával kerítették be az épületet, és még többen tódulnak felfelé a füvön. Nem látod őket?

– Nem! Mi egyáltalán nem láthatjuk a Fantomokat!

– Egy boszorkányt máris elveszítettünk. Többet nem kockáztathatunk. Le tudtok jutni ebből az épületből?

– Ha leugrunk a tetőről, mint azok a gyerekek. De hogyan találtatok ránk? És honnan...

– Elég. Nagyobb baj fenyeget. Próbáljatok meg minél hamarabb lejutni, és fussatok a fák felé.

Átmásztak a párkányon, és oldalazva lekecmeregtek a törött zsindelyeken az ereszcsatornáig. Nem volt magasan, alatta gyep terült el, és a lanka szelíden lejtett a pavilon felől. Lyra ugrott le elsőnek, utána Will; igyekezett kímélni a kezét, amely megint erősen vérzett, és kegyetlenül sajgott. A kötés meglazult, maga mögött húzta, és ahogy megpróbálta visszatekerni, a sarki lúd leszállt mellé a fűre.

– Lyra, ki ez? – kérdezte Kaisa.

– Will. A barátom. Velünk jön.

– Miért kerülnek el benneteket a Fantomok? – kérdezte Willtől a lúd daimón. Will most már semmin sem lepődött meg.

– Nem tudom – válaszolta. – Mi nem látjuk őket. De várj csak! – pattant fel, mert eszébe ötlött valami. – Hol vannak most? – kérdezte. – Hol van a legközelebbi?

– Tízlépésnyire, ott a lankán – mondta a daimón. – Nem akarnak közelebb jönni, ez nyilvánvaló.

Will kihúzta a kést, és a mondott irányba nézett. A daimón meglepetten felszisszent.

De Will nem tudta véghez vinni, amit szándékozott, mert ugyanabban a pillanatban egy boszorkány szállt le mellette a fűre. Will meghökkent a kecses mozdulatok, a tiszta tekintet, a csupasz, fiatal, és mégsem annyira fiatal végtagok láttán.

– Will a neved? – kérdezte a boszorkány.

– Igen, de...

– Miért félnek tőled a Fantomok?

– A kés miatt. Hol van a legközelebbi? Meg akarom ölni!

De Lyra odafutott, mielőtt a boszorkány válaszolhatott volna.

– Serafina Pekkala! – kiáltotta. Átölelte a boszorkányt, és úgy szorongatta, hogy az felkacagott, és csókot nyomott a kislány feje búbjára. – Ó, Serafina, honnan kerültetek elő? Minket azok a gyerekek, tényleg gyerekek, és mégis meg akartak ölni bennünket, láttad? Azt hittük, mindjárt végünk és... Jaj, úgy örülök, hogy jöttetek! Azt hittem, sose látlak benneteket többé!

Serafina Pekkala Lyra feje fölött arrafelé nézett, ahol a Fantomok tömörülhettek, majd Willre pillantott.

– Most jól figyeljetek – szólt. – Ebben az erdőben, nem messze innen, van egy barlang. Menjetek fel a lejtőn, aztán a gerinc mentén balra. Lyrát el tudnánk vinni egy darabon, de te nagyobb vagy, gyalogolnod kell. A Fantomok nem fognak követni – amíg a levegőben vagyunk, nem láthatnak, tőled pedig félnek. Ott találkozunk – fél óra járás.

És megint felszökkent a levegőbe. Will ernyőzte a szemét, úgy nézett Serafina Pekkala meg a többi fekete ruhás, elegáns alak után, ahogy a levegőben kerengenék, és felszökkenek a fák fölé.

– Jaj, Will, most már biztonságban leszünk! Minden rendben lesz, hiszen eljött Serafina Pekkala! – ujjongott Lyra. – Azt hittem, sose fogom viszontlátni! Éppen jókor érkezett, ugye? Épp mint akkor, Bolvangarban...

És vidáman csacsogva, mintha máris feledte volna az ostromot, elindult felfelé a lankán, az erdő felé. Will némán követte. Csúnyán lüktetett a keze, s a vérzés nem hagyott alább. Igyekezett nem gondolni rá.

Nem fél órába telt, hanem egy és háromnegyedbe, mert Willnek többször meg kellett állnia, hogy pihenjen. Mire a barlanghoz értek, égett a tűz, nyúl perzselődött rajta, és Serafina Pekkala valamit kavargatott egy kis vasfazékban.

– Hadd nézzem azt a sebet – szólt Willhez, ő pedig némán kinyújtotta a kezét. Pantalaimon, macska alakban, kíváncsian figyelt, de Will elfordította a fejét. Viszolygott a csonkok látványától. A boszorkányok halkan sustorogtak egymás között, azután Serafina Pekkala szólalt meg fennhangon:

– Miféle fegyver okozta ezt a sebet?

Will a késért nyúlt, és némán átadta. A boszorkányok csodálkozva, gyanakodva nézték, mert még sohasem láttak ilyen éles pengét.

– Ezt a sebet nem lehet füvekkel begyógyítani, csak varázsszerrel – állapította meg Serafina Pekkala. – Hát jó, majd elkészítjük, mire felkel a hold. Addig jobb lesz, ha alszol.

Kis szarucsészét nyújtott át Willnek, a forró ital keserűségét méz enyhítette, és Will hamarosan leheveredett, és mély álomba merült. A boszorkány levelekkel betakargatta, aztán Lyrához fordult, aki még akkor is a nyúlhúst rágcsálta.

– Most pedig, Lyra – szólt Serafina Pekkala –, meséld el nekem, ki ez a fiú, mit tudsz erről a világról, és mit tudsz erről a késről.

Lyra pedig nagy lélegzetet vett, és belefogott.

12.

Mit mesél a képerenyő

– MOST kezdje elölről – mondta a parkra néző kis laboratóriumban dr. Oliver Payne. – Vagy én hallottam rosszul, vagy maga beszél ostobaságokat. Egy gyerek, egy másik világból?!

– Ő legalábbis ezt mondta. Jó, jó, ostobaság, de hallgasson ide, Oliver, legyen szíves! – erősködött dr. Mary Malone. – A gyerek tudott az Árnyékról, ő ugyan Pornak nevezi, de a kettő egy és ugyanaz. A mi Árnyék-részecskéink. És én mondom magának, amikor rátettem az elektródákat, és összekapcsolódott a Barlanggal, a képernyőn a legkülönösebb jelenségek tűntek fel; képek, szimbólumok... És volt a gyereknek valami műszere is, egy arany iránytűféle, a karimáján körös-körül különböző jegyek. És azt mondta, hogy ezeket ugyanúgy tudja olvasni, és ismerte a gondolataimat, méghozzá pontosan.

Délelőtt volt. Dr. Mary Malone-nak, Lyra tudósnőjének vörös volt a szeme a kialvatlanságtól, kollégája pedig, aki épp akkor tért vissza Genfből, türelmetlenül akart még többet hallani, egyben kételkedett is, és elfogult volt.

– A lényeg az, Oliver, hogy az a gyerek kommunikált velük. Mivel tudatosak. Es válaszolni is képesek. No és emlékszik azokra a koponyákra? A gyerek mesélt valami koponyákról, a Pitt-Rivers Múzeumban – és azzal az iránytűféleséggel megtudta, hogy a koponyák jóval régebbiek, mint ahogyan a múzeum állítja, és hogy Árnyak is voltak...

– Várjunk, várjunk, várjunk! Próbáljunk meg sorjában haladni. Miről beszél? Hogy az a gyerek megerősítette, amit már tudunk, vagy hogy valami újat mondott?

– Ezt is, azt is. De tegyük fel, hogy harminc-negyvenezer évvel ezelőtt valami történt. Léteztek Árnyék-részecskék már ezelőtt is, ez nyilvánvaló – léteztek már a Nagy Robbanás óta –, de nem volt fizikai mód a hatásukat kiterjeszteni a mi szintünkön, emberi szinten. Az emberi lények szintjén. És akkor valami történt, el sem tudom képzelni, hogy micsoda, de magában foglalta az evolúciót. Innen a maga koponyái – emlékszik? Azelőtt nyoma sem volt Árnyaknak, azután felbukkannak tömegével. A gyerek a múzeumban látott koponyákat letesztelte azzal az iránytűféléjével. És ugyanazt mondta. Én pedig azt mondom, hogy akkortájt az emberi agy lett az eszményi hordozója ennek a kiterjesztési folyamatnak. Egyszeriben tudatossá váltunk.

Dr. Payne kiitta a kávéja maradékát.

– Miért történt volna éppen akkor? – kérdezte. – Miért olyan hirtelen, harminc-negyvenezer évvel ezelőtt?

– Ki tudhatná? Nem vagyunk paleontológusok. Nem foglalkozunk őslénytannal. Nem tudom, Oliver, én csak találgatok. Gondolja, hogy legalábbis – lehetséges?

– No és az a rendőr? Meséljen róla. Dr. Malone megdörzsölte a szemét.

– Waltersnak hívják. Azt mondta, a Különleges Ügyosztálytól jött. Én úgy tudtam, annak a politikához van köze, nem?

– Terrorizmus, felforgatás, hírszerzés... Ilyesmivel foglalkoznak. Folytassa. Mit akart az az ember? Miért jött ide?

– A kislány miatt. Azt mondta, egy hasonló korú fiút keres, de azt nem, hogy miért, és azt a fiút annak a kislánynak a társaságában látták, aki idejött. De valami másról is volt tudomása, Oliver, tudott a projektről, még meg is kérdezte... Megszólalt a telefon. Dr. Malone vállat vont. Dr. Payne felvette a kagylót.

Néhány szó után letette.

– Látogatónk érkezett – mondta.

– Kicsoda?

– Nem ismerem. Valamilyen Sir Iksz Ipszilon. Figyeljen, Mary, én elmegyek, ezt ugye tudja?

– Tehát felajánlották magának az állást.

– Igen. El kell fogadnom. Ezt megértheti.

– Hát akkor ezzel vége is mindennek. A férfi tehetetlenül széttárta karját.

– Őszintén szólva... Nem látom semmi értelmét annak, amit az előbb mondott. Gyerekek egy másik világból, megkövesedett Árnyak... Tiszta őrültség. Nem óhajtom beleártani magamat. A karrieremre kell gondolnom, Mary.

– Mi van a koponyákkal, amiket tesztelt? Mi van az Árnyakkal az elefántcsont szobrocska körül?

Dr. Payne megrázta a fejét, és elfordult. Mielőtt válaszolhatott volna, kopogtattak, és a tudós szinte megkönnyebbülten nyitotta ki az ajtót.

– Jó napot kívánok! – szólalt meg Sir Charles. – Dr. Payne? Dr. Malone? Charles Latrom vagyok. Igazán kedvesek, hogy előzetes bejelentés nélkül fogadnak.

– Kerüljön beljebb – mondta fáradtan, de zavartan dr. Malone. Oliver Sir Charlest említett? – Miben lehetünk szolgálatára?

– Talán inkább én lehetek valamivel az önök szolgálatára – mondta Sir Charles.

– Értesülésem szerint önök az alapítványhoz benyújtott pályázatuk eredményére várnak.

– Honnan tud erről? – kérdezte dr. Payne.

– Köztisztviselő voltam. Történetesen a tudománypolitika igazgatásában vettem részt. Ma is számos kapcsolatom van ezen a téren, és hallottam... Leülhetnék?

– Ó, természetesen. – Dr. Malone előhúzott egy széket, és a látogató úgy foglalt helyet, mintha elnökölne egy értekezleten.

– Köszönöm. Egy barátomtól hallottam – a nevét inkább nem említeném; a hivatali titkok törvénye mindenféle buta rendelkezést tartalmaz –, tehát tőle hallottam, hogy az önök pályázata éppen elbírálás alatt van, és amit hallottam róla, olyannyira meggondolkodtatott, hogy bevallom, megkértem, hadd tekintsem meg az önök munkáját. Tudom, hogy nem vagyok illetékes, de történetesen még most is amolyan nem hivatalos tanácsadói minőségben tevékenykedem, tehát ezt használtam ürügyként. És valóban lenyűgözött, amit láttam.

– Ez azt jelenti, hogy ön szerint kedvezően bírálják el a pályázatunkat? – hajolt előre izgatottan dr. Malone.

– Sajnálatos módon nem. Őszinte leszek. Nem óhajtják megújítani az önök finanszírozását.

Dr. Malone válla meggörnyedt. Dr. Payne óvatos kíváncsisággal szemlélte az idős urat.

– Tehát mi hozta önt ide?

– Nos, tudják, hivatalosan még nem történt meg a döntés. Nem ígérkezik kedvezőnek, és bizalmasan közölhetem önökkel: a jövőben nem látnak fantáziát az efféle munka támogatásában. Mindamellett lehetséges, hogy ha valaki szólna az önök érdekében, esetleg megváltoztatnák a véleményüket.

– Valaki? Egy ügyvéd? Vagy önmagára gondol? Nem hittem volna, hogy a dolog így működik – egyenesedett fel dr. Malone. – Azt hittem, hogy előzetes elbírálás után terjesztik fel, és így tovább...

– Elvileg természetesen így történik – bólintott Sir Charles –, de nem árt tudni, hogy a gyakorlatban hogyan működnek ezek a bizottságok. Sem azt, hogy kik a bizottságok tagjai. Nos, ezért vagyok itt. Módfelett érdekel az önök munkája, véleményem szerint igen értékes lehet, és mindenképpen érdemes folytatni. Megengednék, hogy nem hivatalos minőségben közbelépjek az önök érdekében? Dr. Malone úgy érezte magát, mint a fuldokló, akinek mentőövet dobnak.

– Nos... Hát hogyne! De még mennyire! És nagyon köszönöm. .. Mármint, csakugyan azt gondolja, hogy változtatni lehet a dolgon? Nem gondolok olyasmire... Magam sem tudom, hogy mire gondolok. Igen, igen, hát természetesen!

– Mit kellene tennünk? – kérdezte dr. Payne.

Dr. Malone meglepetten pillantott rá. Nem azt mondta az imént Oliver, hogy elfoglalja a genfi állást? De dr. Payne láthatólag jobban tudja, mire utal Sir Charles, hiszen megértő pillantást váltottak, és Oliver is letelepedett.

– Örülök, hogy értik, mire gondolok – mondta az idős úr. – Igazuk van; méltányolnám, ha egy bizonyos irányba indulnának. És ha meg tudunk egyezni, még egy kis pluszpénzt is tudnék szerezni önöknek egy másik forrásból.

– Várjunk, várjunk – szólt dr. Malone. – Várjunk egy percet. Ennek a kutatásnak az iránya csak miránk tartozik. Az eredményeket készségesen megvitatom, de az irányát nem. Bizonyára ön is belátja...

Sir Charles sajnálkozva tárta szét a karját, és felállt. Oliver Payne is felállt, aggodalmasan.

– Nem, nem, kérem, Sir Charles. Bizonyos vagyok benne, hogy dr. Malone végighallgatja önt. Mary, az ég szerelmére, abban nincs semmi, ha meghallgatjuk. Ez esetleg teljesen megváltoztathatná a dolgot.

– Azt hittem, maga Genfbe készül, nem? – kérdezte dr. Malone.

– Genfbe? – kérdezte Sir Charles. – Csodálatos hely. Remek lehetőségek. És sok pénz. Kérem, ne hagyja, hogy visszatartsam.

– Nem, nem, a dolog még nem végleges – szólt sietve dr. Payne. – Még sok mindent kell tisztázni, képlékeny állapotban van minden. Kérem, Sir Charles, foglaljon helyet. Megkínálhatom egy csésze kávéval?

– Igazán nagyon kedves – mondta Sir Charles, és visszaült a helyére. Arca akár egy elégedett macskáé.

Dr. Malone most nézte meg először alaposabban. Erős hatvanas férfi, gazdag, magabiztos, az öltözéke makulátlan; látszik, hogy mindenből a legjobbhoz szokott, hogy hatalmas emberek társaságában járatos, hogy fontos fülek készek a meghallgatására. Olivernek igaza van: ez az ember akar valamit.

És a támogatására csak akkor számíthatnak, ha teljesítik a kívánságát. Dr. Malone Összefonta a karját.

Dr. Payne átnyújtott a látogatónak egy bögrét.

– Elnézést a kezdetleges körülményekért...

– Kérem, kérem, szót sem érdemel. Folytassam, amiről az előbb beszéltem?

– Nagyon kérem – mondta dr. Payne.

– Nos, értesülésem szerint önök lenyűgöző felfedezésekre jutottak a tudat terén. Igen, tudom, még semmiféle eredményt nem tettek közzé, és az egész meglehetősen távol esik – látszólag – az önök kutatásának tárgyától. Mindazonáltal az ilyesminek híre terjed. Engem pedig kiváltképpen érdekel a dolog. Nagyon örülnék, ha például a kutatásukat a tudat manipulálására irányoznák. Másodszor, a több világra vonatkozó feltevés – emlékeznek, ugyebár, Everett munkásságára, úgy 1957 körül –: meggyőződésem, hogy önök a nyomára jutottak valaminek, ami jócskán előbbre vihetne ezt az elméletet. És a kutatásnak ez a vonala esetleg honvédelmi szponzorálásban is részesülhetne, márpedig, mint tudják, ott még manapság is igen nagyok a lehetőségek, és ezen az úton megkerülhető a hosszadalmas pályázati eljárás.

– Kérem, ne várják tőlem, hogy felfedjem forrásaimat – folytatta, és felemelte kezét, amikor dr. Malone előrehajolt, és meg akart szólalni. – Az imént említettem a hivatali tikok törvényét; unalmas jogi formula, de nem szabad megkerülnünk. Köztünk szólva, előrehaladásra számítok a több világ elmélet területén. Hiszem, hogy a téma önöknél lenne jó kezekben. Harmadszor pedig, van egy bizonyos ügy, amely egy bizonyos személlyel van összefüggésben. Egy gyermekkel. Elhallgatott, belekortyolt kávéjába. Dr. Malone egy szót sem bírt kinyögni. Elsápadt; úgy érezte, menten elájul.

– Számos okból – folytatta Sir Charles – kapcsolatban vagyok a hírszerző szolgálattal. Érdeklődnek egy gyermek iránt, egy leányka iránt, akinek a kezében egy szokatlan tárgy van, bizonyára törvénytelenül – egy antik tudományos műszer, amelynek biztosabb kézben lenne a helye. Van egy nagyjából hasonló korú fiú is – tizenkét esztendős lehet –, akit köröznek egy gyilkossággal kapcsolatban. Természetesen vitatható, hogy egy ilyen korú gyermek képes-e gyilkosságra, de annyi bizonyos, hogy megölt valakit. És együtt látták az említett leánykával. Nos, dr. Malone, lehetséges, hogy ön találkozott az említett gyermekek valamelyikével. És lehetséges, hogy ön – helyeselhető módon – hajlandó közölni a rendőrséggel, amit tud. De nagyobb szolgálatot tenne, ha velem közölné, bizalmasan. Biztosíthatom, hogy a megfelelő hatóság szakszerűen, gyorsan és minden rikító nyilvánosság kizárásával foglalkozna a dologgal. Tudom, hogy tegnap felkereste önt Walters felügyelő, és tudom, hogy a leányka előkerült – mint láthatja, jók az értesüléseim. Az is tudomásomra jutna például, ha megint találkozna a leánykával; és arról is értesülnék, ha ezt nem közölné velem. Nagyon okosan tenné, ha alaposan elgondolkodna ezen, és tisztázná magában, mit mondott és mit csinált a gyermek, amikor itt volt. Ez nemzetbiztonsági érdek. Ugye megért?

Nos, nem mondok többet. Itt van a névjegyem, bármikor kapcsolatba léphetnek velem. Nem várnék vele sokáig; a pályázatot elbíráló bizottság holnap ülésezik, mint tudják. De ezen a telefonszámon bármikor elérhetnek.

Átnyújtott egy névjegyet Oliver Payne-nek, s mert dr. Malone még mindig összefonva tartotta a karját, egy névjegyet eléje tett az asztalra. Dr. Payne kikísérte az ajtóig. Sir Charles feltette szalmakalapját, megbillentette, nyájas pillantást vetett kettejükre, és távozott.

Amikor az ajtó becsukódott mögötte, dr. Payne megszólalt:

– Mary, mi ütött magába? Mi értelme ennek a viselkedésnek?

– Hogy mondta? Csak nem dőlt be ennek a vén gazembernek?

– Ilyen ajánlatot nem lehet visszautasítani! Azt akarja, hogy a projekt fennmaradjon, vagy nem?

– Ez nem volt ajánlat – vágta oda dühösen dr. Malone. – Ez ultimátum volt. Csináljuk, amit mond, vagy becsukhatjuk a boltot. És Oliver, az isten szerelmére, azok a nem is olyan burkolt fenyegetések és utalások a nemzetbiztonságra, meg a többi – hát nem látja, hová vezet ez?

– Sokkal világosabban látom, mint maga. Ha nemet mondunk, ezt a helyet bezárják. Ők veszik át. Ha valóban annyira érdeklődnek a projekt iránt, akkor majd folytatni akarják. De csak a maguk feltételei szerint.

– Csakhogy az ő feltételeik... Az isten szerelmére, a honvédelem! Új módokat akarnak találni, hogy még több embert megölhessenek. És hallotta, mit mondott a tudatról: manipulálni akarja! Én ebben nem veszek részt, Oliver, soha, soha!

– Mindenképpen megcsinálják, maga pedig ott áll munka nélkül. Ha itt marad, esetleg jobb irányba befolyásolhatja a munkát. És akkor legalább folytathatja! Nem kell megválnia tőle!

– De hát mit érdekli ez magát? – kérdezte a tudósnő. – Azt hittem, a genfi állás elintézett ügy.

Dr. Payne beletúrt a hajába.

– Nos, nem egészen. Még nem írtak alá semmit. Sajnálnám, ha ezt itt kellene hagynom, amikor talán mégiscsak eljutottunk valaminek a küszöbére...

– Mit mond?!

– Nem mondok semmit.

– Céloz valamire. Mire akar kilyukadni?

– Nos... – dr. Payne fel-alá járkált a laboratóriumban, kezét széttárta, vállat vont, megrázta a fejét. – Nos, ha nem lép vele kapcsolatba, majd én igen – mondta végül.

Mary Malone hallgatott egy sort.

– Aha – szólalt meg végül. – Értem.

– Mary, nekem gondolnom kell a...

– Hogyne. Természetesen.

– Ne vegye úgy, hogy...

– Persze, persze.

– Nem érti.

– Dehogyisnem értem. Igen egyszerű. Megígéri, hogy azt csinálja, amit diktálnak, megkapja a juttatást, én távozom, maga átveszi a projektet mint igazgató. Nem nehéz ezt megérteni. Nagyobb költségvetés fölött rendelkezhet. Kap egy sereg szép új gépet. Fél tucat kutatót a keze alá. Remek gondolat. Csinálja csak, Oliver. Rajta! De ami engem illet, én elmentem. Nem bírom ennek az egésznek a szagát.

– De hát nem érti...

De dr. Malone arckifejezése láttán elhallgatott. A tudósnő levetette fehér köpenyét, felakasztotta, néhány iratot a táskájába tett, és szó nélkül távozott. Mihelyt becsukódott mögötte az ajtó, dr. Payne elővette Sir Charles névjegyét, és felemelte a telefonkagylót.

Jó néhány óra elteltével, éjfél tájban, dr. Malone leparkolta kocsiját a kutatóintézet előtt, és az oldalbejáraton bement a kulcsával. Épp nekivágott volna a lépcsőnek, amikor egy másik folyosóról egy férfi lépett elő. A tudósnő rémületében kis híján elejtette az irattáskáját. A férfi egyenruhát viselt. Elállta dr. Malone útját.

– Hova megy? – kérdezte. Nagydarab férfi volt, a szeme alig látszott sapkájának ellenzője alól.

– A laboratóriumomba. Itt dolgozom. Maga kicsoda? – kérdezte dühösen is, ijedten is dr. Malone.

– Biztonsági. Tudja magát igazolni?

– Mi az, hogy biztonsági? Miféle biztonságról beszél? Ma délután háromkor léptem ki ebből az épületből, egyetlen portás volt szolgálatban szokás szerint. Én kérhetném magától, hogy igazolja magát. Ki bízta meg? És miért?

Itt az igazolványom – tartott a férfi dr. Malone szeme elé egy kártyát, de rögtön el is rántotta. – És hol az öné?

Dr. Malone észrevette, hogy a férfinak bőrtartóban mobiltelefon van a derekára erősítve. Vagy talán nem is telefon, hanem fegyver? Nono, ne essünk pánikba. De a kérdésére nem felelt ez az ember. Ha ragaszkodik hozzá, hogy válaszoljon, a férfi még utóbb gyanút fog, és most az a legfontosabb, hogy bejusson a laborba: nosza, nyugtassuk meg a fickót, mint valami ideges kutyát, gondolta dr. Malone. Beletúrt a táskájába, megtalálta az irattárcáját.

– Ez megfelel? – mutatta fel a parkoláshoz használatos kártyáját. A férfi rásandított.

– Mi dolga itt ilyenkor éjszaka? – kérdezte.

– Kísérletet folytatok. Bizonyos időközönként ellenőriznem kell a számítógépet. A férfi szemmel láthatólag valami ürügyet keresett, hogy megtilthassa a belépést, de lehet, hogy csak a hatalmát akarta fitogtatni. Nagy sokára biccentett és félreállt. Dr. Malone elhaladtában rámosolygott, de a férfi arca kifejezéstelen maradt.

A tudósnő még akkor is remegett, amikor a laboratóriumba ért. Soha ebben az épületben nem volt egyéb „biztonság”, mint a bezárt ajtó, meg egy idősecske portás, és dr. Malone jól tudta, minek köszönhető a változás. Csakhogy ez azt jelenti, hogy édeskevés ideje maradt: azonnal el kell végeznie, amit akar, mert mihelyt rájönnek, miben sántikál, ide ugyan többet be nem eresztik.

Bezárta az ajtót, leengedte a redőnyt. Bekapcsolta a gépet, majd elővett egy lemezt a zsebéből, és a Barlangot irányító számítógép résébe helyezte. Egy perc múlva már kezdhette is manipulálni a képernyőn megjelenő számokat, félig logika, félig találgatás alapján, s félig a program szerint, amelyen odahaza egész este dolgozott. A feladat bonyolultsága körülbelül úgy meggondolkodtatta, mintha három félből akart volna egy egészet összeállítani.

Végül kisimította a haját a szeme elől, fejére illesztette az elektródákat, megropogtatta az ujjait, és elkezdett gépelni. Roppant furán érezte magát.

Hello. Nem tudom biztosan, hogy mit csinálok. Lehet, hogy őrültség.

A szavak maguktól rendeződtek el a képernyő bal felén – ez volt az első meglepetés. Semmiféle szövegszerkesztő programot nem használt – be sem lépett semmilyen programba –, és akárki formázta is a szöveget, nem ő volt az. Érezte, hogy tarkóján meredeznek a hajszálak; tudta, hogy ott van körülötte az épület, a folyosók sötétek, a gépek állnak, különféle kísérletek automatikusan futnak, komputerek mutatnak ki teszteket és örökítik meg az eredményeket, a légkondicionáló rendszer ellenőrzi és beállítja a levegő nedvességét meg a hőmérsékletet, valamennyi vezeték és kábel és cső, az épület ér-és idegrendszere éberen figyel... szinte tudatosan. Újra próbálkozott.

Szavakkal próbálom ugyanazt, amit előzőleg gondolatban.

Még be sem fejezhette a mondatot, a kurzor ugyanabban a másodpercben a képernyő jobb felére futott, és ez a szöveg jelent meg:

Kérdezz

Dr. Malone úgy érezte, mintha kilépett volna az űrbe. Egész lénye beleremegett a döbbenetbe. Másodpercekbe telt, mire lecsillapodott, és újra próbálkozhatott. De még be sem fejezte a kérdést, a válasz máris a képernyő jobb oldalára villant:

Árnyék vagy?

Igen.

Ugyanaz vagy, mint a Lyra „Por”-a?

Igen.

És ez azonos a Sötét Anyaggal?

Igen.

A Sötét Anyag tudatos?

Nyilvánvalóan.

Amit délelőtt mondtam Olivernek

az emberi fejlődésről...

Helyes volt. Tégy fel további

kérdéseket.

Megállt, mélyet lélegzett, hátratolta a székét, megropogtatta ujjait. Őrült iramban vert a szíve. Mindaz, ami történik, merő képtelenség: egész tudása, egész magatartása, egész tudósi mivolta némán sikoltotta: ez nem igaz! Ilyen nincs! Álmodsz! Márpedig tagadhatatlanul ott álltak előtte a képernyőn a tulajdon kérdései – és a másik agy válaszai.

Összeszedte magát, tovább gépelt, és a válaszok megint szinte szünet nélkül röppentek a képernyőre.

Az agy, amely ezekre a kérdésekre

válaszol, nem emberi,igaz?

Igaz. De az emberek mindig

ismertek bennünket,

Bennünket? Tehát többen

vagytok?

Megszámlálhatatlan milliárdnyian

.

De hát mik vagytok?

Angyalok.

Mary Malone-nak zúgott a feje. Katolikus hitben nevelkedett. Mi több: ahogy Lyra felfedezte, valamikor apáca volt. Hite azóta szertefoszlott, de az angyalokról tudott. Mint Szent Ágoston mondotta: „Angyalnak neveztetik a hivataluk, nem a természetük. Ha a természetük nevét firtatjátok: szellemi; ha a hivataluk nevét: angyali; mibenlétük szerint szellemi lények, cselekedeteik szerint angyaliak.” Kábán, reszketve megint gépelni kezdett:

Az angyalok az Árnyék-anyag teremtményei?

A Poré?

Szerkezetek. Bonyolultságok.

Igen

És az Árnyék-anyag az, amit

mi szellemnek nevezünk?

Mi voltunk szerint szellem vagyunk,

cselekedeteink szerint anyag

Az anyag és a szellem egy és

ugyanaz

Dr. Mary Malone megborzongott. Ezek a gondolataiban olvasnak.

És beavatkoztatok az emberi.

fejlődésbe?

Igen

Miért?

Bosszúból.

Bosszúból?! Ó, lázadó angyalok!

A mennybéli háború után...

Keresd meg a leányt és a fiút.

Sátán és az Édenkert

. Ne vesztegesd az időt.

– de hát ez ugye nem igaz?

Ti tehát ezért – de miért?

Tiéd a kígyó szerepe.

Dr. Mary Malone levette kezét a billentyűkről, és megdörzsölte a szemét. De a szöveg akkor is ott állt a képernyőn, amikor újra odanézett.

Hol?

Menj el a Sunderland sugárútra, keress

meg egy sátrat.Jatszd ki az őrt és kelj át.

De én...

Vigyél élelmet hosszú útra. Oltalomban

részesülsz, a Fantomok nem érhetnek hozzád.

Indulás előtt pusztítsd el ezt a felszerelést.

Nem értem – miért éppen én?

És miféle utazás?

Amióta élsz, erre készülsz.

Itteni munkád bevégeztetett.

Utolsó feladatod ebben a világban:

megakadályozni, hogy az ellenség

kezére jusson. . Pusztítsd el a

felszerelést. Most, és indulj azonnal.

Dr. Mary Malone hátralökte székét és felállt. Egész testében reszketett. Halántékához kapott, és akkor vette csak észre, hogy még mindig rajta van a két elektróda. Szórakozottan levette. Kételkedhetett volna abban, amit csinál, és amit még akkor is lát a képernyőn, de az elmúlt fél órában már túl volt minden kétségen, hitetlenségen. Valami történt, és ő úgy érezte, mintha delejes hatás érte volna.

Törölte a szöveget, majd letörölte a keménylemezt, szétkapcsolta a meghajtót és a képernyőt összekötő kábelt, kivette a lemezt, egy padra tette, és mivel jobb eszköz nem volt kéznél, a cipője sarkával zúzta szét. Ahány kábelt talált, mindent szétkapcsolt, majd egy fiókban megkereste a hálózat rajzát, és elégette. Mit tehetne még? Oliver Payne ismeri a programot, ezen nem segíthet, de a felszerelést tönkretette.

Egy fiókból iratokat vett elő, a táskájába rakta, végül levette az I Csing hatszöget ábrázoló posztert, összehajtogatta és zsebre tette. Azután eloltotta a villanyt és kiment a laborból.

A biztonsági őr a lépcső alján állt, mobiltelefonján beszélt. Amikor dr. Mary Malone leért, eltette a telefont, szótlanul az oldalbejáratig kísérte a tudósnőt, és az üvegajtón át nézte, amint elhajt.

Dr. Mary Malone másfél óra múlva beállt a Sunderland sugárút egyik mellékutcájába. Nem ismerte a városnak ezt a részét; Oxford térképén kellett megkeresnie. Mindeddig hajtotta az izgalom, de ahogy kiszállt kocsijából a késő éjszakai órák sötétjében, körülötte minden hűvös volt, és néma, és egyszeriben elfogta a kételkedés. Mi van, ha csak álmodik? Ha mindez valami alaposan kigondolt, kivitelezett tréfa?

De most már késő ezen rágódni. Elkötelezte magát. Kiemelte hátizsákját – gyakran járt táborozni Skóciába, az Alpokba –, és eszébe jutott, hogy legalább tudja, hogyan él meg az ember a szabad ég alatt; végső esetben elmenekülhet a hegyek közé...

Nevetséges.

De aztán vállára vetette a hátizsákot, otthagyta az autót, és befordult a Banbury útra, két-háromszáz lépésnyire, a körforgalomig, ahonnan a Sunderland sugárút indult. Es közben annyira butának érezte magát, mint még soha életében.

Ahogy azonban befordult a sarkon, és meglátta azokat a fura, gyerekrajz formájú fákat, amelyeket Will is látott, már tudta, hogy valami legalább igaz a históriából. Az út túloldalán, a fák alatt, a füvön négyszegletes, piros-fehér csíkos kis sátor állt, amilyet a kábelszerelők állítanak, ha esős időben végzik a munkájukat, mellette, pedig egy rendszám nélküli, elsötétített ablakú fehér kisteherautó parkolt.

Hát rajta. Egyenesen a sátor felé indult. Már majdnem odaért, amikor kinyílt a kisteherautó hátsó ajtaja, és egy rendőr szállt ki.

Nem volt rajta sisak, igen fiatalnak látszott, és a lombok alatt álló utcai lámpa fénye egyenesen az arcára hullott.

– Megkérdezhetem, hová igyekszik, asszonyom? – kérdezte.

– A sátorba.

– Sajnos nem lehet, asszonyom. Parancsom van, hogy senkit se engedjek a sátor közelébe.

– Nagyon helyes – bólintott dr. Malone. – Örülök, hogy megfelelően őrzik a helyet. A Fizikai Tudományok Osztályáról jövök – Sir Charles Latrom kért fel bennünket, hogy végezzünk előtanulmányt, és tegyünk jelentést, mielőtt belefognának a munkálatokba. Most kell elvégezni, amikor nincs senki az utcán. Bizonyára megérti, mi ennek az oka.

– Hát, igen – válaszolt a rendőr. – De tudja ön valamivel igazolni magát?

– Természetesen – válaszolt dr. Malone. Levette hátizsákját, elővette az irattárcáját. A laboratóriumból elhozott iratok között volt Oliver Payne egy lejárt könyvtári kölcsönzőjegye. Negyedórányi munka a konyhaasztalnál, valamint a tulajdon útlevélfényképe olyasmit eredményezett, ami – remélhetőleg – valódinak látszik. A rendőr átvette és ide-oda forgatta a lemezzel borított kártyát.

– Dr. Olive Payne – olvasta. – Nem ismer véletlenül bizonyos dr. Mary Malone-t?

– Dehogyisnem. Kollégám.

– Nem tudja, hol tartózkodik most az illető?

– Otthon, az ágyában, ha van egy kis sütnivalója. Miért?

– Hát úgy értesültem, hogy az állása az önök intézetében megszűnt, és ide nem léphet be. Sőt az az utasításunk, hogy ha megpróbálkozna, tartóztassuk le. És mivel kegyed nő, hát természetesen azt gondoltam, hogy esetleg ő az. Ugye megérti. Elnézését kérem, dr. Payne.

– Értem. Semmi baj – mondta Mary Malone. A rendőr még egyszer megnézte a kártyát.

– Ez úgy látom, rendben van – nyújtotta vissza. Ideges volt, látszott, hogy nyomja valami a szívét. – Ön tudja, hogy mi van abban a sátorban?

– Éppen azt kívánom megvizsgálni – válaszolt Mary Malone.

– Akkor rendben van. Viszontlátásra, dr. Payne!

Hátralépett, és hagyta, hogy Mary Malone kibontsa a sátorlapot rögzítő zsinórt. Remélhetőleg nem veszi észre, hogy reszket a kezem, gondolta. Hátizsákját magához szorította, és belépett. „Játszd ki az őrt" – nos, ezt megtette. De azt még csak nem is sejti, mit talál a sátorban. Holmi régészeti feltárás lehet odabent; vagy egy holttest; vagy egy meteorit? De sem ébren, sem álmában nem számított arra a négyzetméternyi nyílásra a levegő kellős közepén, sem a némán alvó tengerparti városra, ahová a nyíláson átlépett.

13.

Æsahættr

ALIG kelt fel a hold, a boszorkányok vajákolásba fogtak, hogy begyógyítsák Will sebeit.

Felébresztették, megkérték, tegye a kést a földre. A pengén megvillant a csillagok fénye. Lyra Will mellett ült, füveket kavargatott egy fazék rotyogó vízben a tűz fölött, s míg a boszorkányok ütemesen tapsoltak, toppantottak, rikoltoztak, Serafina a kés fölé kuporodott, és szilajon rákezdte:

Kis kés! Kitépték vasad

az anyaföld jonhaiból,

tűzön forralták az ércet,

könnyet, vért, özönt fakasztva,

kalapálták, hogy megedzzék,

jeges vízben elmerítve,

kohóban izzítva-fűtve

éled vérvörös parázzsá!

Aztán tették, hogy keverjed

a vizet újra meg újra,

fortyogó köd lett a gőz,

irgalmat esdett a víz.

Egy árnyékot, míg vetült,

szabdaltál harmincezerbe,

megértették, kész vagy immár,

titokzatosnak neveztek.

De, kis kés, ezt hogy tehetted?

Tárva hagytál vérkaput!

Kis kés, szólít édesanyád

a földnek jonhaiból,

a barlang-és bányamélyből,

a vassal terhes hasából. Hallgasd!

És Serafina újra dobbantott, és tapsolt, és a boszorkányok torkából kitörő üvöltés karomként hasította a levegőt. A körükben ülő Will hátán végigfutott a hideg. Azután Serafina Pekkala Willhez fordult, és két kezébe fogta a fiú sebesült kezét. Will mozdulni sem bírt, miközben Serafina Pekkala villogó szemmel, tiszta, magas hangján folytatta a vajákolást:

Vér! Fogadj szót! Visszafordulj!

Tó legyél, ne folyam!

Ha érsz szabad levegőt,

állj! Tornyosíts rögfalat,

sáncot, mely elbír az árral.

Vér! Eged koponyabolt,

napod a tág szembogár,

szeled tüdőben a lég,

vér, nem vagy határtalan. Maradj!

Will úgy érezte, minden porcikája válaszol a parancsra, és ő is csatlakozott, biztatta szivárgó vérét, hogy figyeljen, és engedelmeskedjen.

Serafina Pekkala elengedte Will kezét, és a tűzön fortyogó kis vasfazék felé fordult. Abból keserű gőz emelkedett, és a folyadék vadul bugyborékolt. Serafina Pekkala kántált:

Tölgykéreg, pókselyem,

moha, hínár –

fogj, köss,

rögzíts, bezárj,

ajtón retesz, kapun lakat,

érfalat merevíts,

vértócsát szikkassz

Serafina Pekkala felvette a maga kését, és teljes hosszában végighasított egy égerfacsemetét. Fehéren világított a holdfényben a sérült növény. A forró folyadékkal bedörzsölte a hasítékot, gyökerétől csúcsáig összezárta a két felet, és a fácska megint ép egész volt.

Lyra visszafojtotta a lélegzetét, amikor egy másik boszorkány erős kézzel tartott egy kapálózó, vonagló vadnyulat. Az állat lihegett, vadul rugdalózott, de a boszorkány keze könyörtelenül markolta az állat elülső lábait, a másik kezével a hátsó lábakat, és kinyújtva tartotta hasával felfelé a rémült nyulat.

Serafina a késével végigszántotta. Will elszédült, ahogy nézte, Lyra pedig alig bírta megfékezni Pantalaimont, aki merő együttérzésből maga is vadnyúl alakot öltött, és rúgkapált a karjában. Az igazi vadnyúl megdermedt, a szeme kiguvadt, mellkasa emelkedett, belei kitüremkedtek.

Serafina azonban merített még a főzetből és a tátongó sebbe csöpögtette, majd összehúzta a sebszéleket, rásimította a csapzott bundát, és íme: volt seb – nincs seb!

A vadnyulat tartó boszorkány engedett a szorításon, gyengéden leeresztette a földre az állatot, az megrázkódott, megnyalogatta oldalát, megrebbentette fülét, aztán rágcsálni kezdett egy fűszálat, mintha mi sem történt volna. Hirtelen ráébredt, hogy emberi lények veszik körül, s mint a kilőtt nyíl, elszáguldott, épen-egészségesen.

Lyra Pantalaimont nyugtatgatta, aztán Willre pillantott, és látta, a fiú megérti, mit jelentenek az iméntiek: az orvosszer elkészült. Kinyújtotta kezét, s ahogy Serafina megáztatta a gőzölgő keverékkel Will ujjainak vérző csonkját, a fiú elfordította tekintetét, mélyeket lélegzett, de a szeme se rebbent.

Mihelyt a nyers húst átitatta a folyadék, a boszorkány a csatakos füvekből vett egy marékkal, a sebre nyomta, és szorosan átkötözte egy selyemcsíkkal. Ennyiből állt a varázslat.

Will átaludta az éjszakát. Hideg volt, de a boszorkányok leveleket halmoztak rá, Lyra pedig odakuporodott a hátához. Reggel Serafina átkötözte a sebeket, Will pedig a boszorkány arckifejezéséből próbálta kikövetkeztetni, gyógyul-e a keze, de Serafina arca kifürkészhetetlen maradt.

Reggeli után Serafina közölte a gyerekekkel: mivel azért jöttek ebbe a világba, hogy megkeressék Lyrát és vigyázzanak rá, megegyeztek, segítenek Lyrának elvégezni, ami immár a feladata – elvezetni Willt az édesapjához.

Felkerekedtek hát, és az útjuk nagyjából eseménytelen volt. Lyra mindjárt az elején kikérte az aletiométer véleményét, és megtudta, hogy a nagy öböl túlpartján látható távoli hegyek felé kell tartaniuk. A magaslatról láthatták, amint ritkulnak a fák, s kitárult alattuk a tág kék tenger, s tudták: a messzi kék hegyeken túl rejtőzik az úti céljuk. Nagy utat kell megtenniük odáig.

Kevés szó esett közöttük. Lyra nagy érdeklődéssel nézegette az erdő életét, harkályoktól mókusokon át a kockás hátú kis zöld mohakígyókig, Willnek azonban minden erejére szüksége volt, hogy egyáltalán járni tudjon. Lyra és Pantalaimon állandóan vitatkozott, méghozzá Will miatt.

– Igazán megnézhetnénk az aletiométert – mondta egy alkalommal Pantalaimon, amikor egy ösvényen elidőzve azt figyelték, mennyire közelíthetnek meg egy legelésző őzsutát, mielőtt észrevenné őket. – Egy szóval sem ígértük, hogy nem nézzük meg. És mindenfélét megtudhatnánk. Miatta csinálnánk, nem magunk miatt.

– Ne beszélj butaságokat – szólt rá Lyra. – Igenis a magunk kedvéért néznénk meg, hiszen ő nem kéri. Egyszerűen csak mohó vagy, Pan, és okvetetlenkedsz.

– Ez legalább változatosság. Rendszerint te vagy mohó, te okvetetlenkedsz, és én figyelmeztetlek, hogy ne szaladj fejjel a falnak. Mint ott a Jordanban, az ejtőzőszobában. Én nem is akartam bemenni.

– Ha nem megyünk be, Pan, mit gondolsz, mindez megtörtént volna?

– Nem. Mert a Mester szép nyugodtan megmérgezhette volna Lord Asrielt, és ezzel vége is lett volna a dolognak.

– Egen, úgy valahogy... De mit gondolsz, ki lehet Will apja? És miért olyan fontos ember?

– Na látod, éppen erre gondoltam! Egy pillanat alatt megtudhatnánk!

– Valamikor megtettem volna – sóhajtott Lyra –, de azt hiszem, változom, Pan.

– Ugyan, dehogy.

– Te talán nem... Hé, Pan, amikor igazán megváltozom, te nem változol többé. Mi leszel akkor?

– Bolha. Legalábbis remélem.

– Nem, de igazán, nem is érzed, hogy mi lehetnél?

– Nem. És nem is vágyok rá kíváncsi.

– Most persze duzzogsz, mert nem teljesítem a kívánságodat.

Pantalaimon disznóvá változott, röfögött, visított, a földet túrta, míg Lyra el nem nevette magát – akkor aztán mókus alakot Öltött, és az ágak között szökdécselt Lyra mellett.

– De mégis, szerinted ki lehet az apja? – firtatta Pantalaimon. – Gondolod, hogy már találkoztunk vele?

– Lehet. De biztosan fontos ember, majdnem olyan fontos, mint Lord Asriel. Nyilván. Mivel azt tudjuk, hogy amit mi csinálunk, az igazán fontos.

– Tudni éppenséggel nem tudjuk – mondta tudálékosan Pantalaimon. – Csak hisszük, de nem tudjuk. Azért határoztuk el, hogy megkeressük a Port, mert Roger meghalt.

– De igenis tudjuk, hogy fontos! – toppantott dühösen Lyra. – És a boszorkányok is tudják. Azért jöttek el ilyen messzire, hogy megkeressenek, hogy vigyázzanak rám, és segítsenek! Mi pedig Willnek segítünk, hogy megtalálja az édesapját. Ez igenis fontos. Magad is tudod, különben mért nyalogattad volna, mikor megsebesült? Egyáltalán, mért csináltad? Engem meg se kérdeztél! Nem akartam hinni a szememnek, amikor megláttam, mit művelsz!

– Azért csináltam, mert neki nincs daimónja, pedig szüksége lett volna rá. És ha feleolyan jól látnád a dolgokat, mint ahogyan hiszed, erre magad is rájöhettél volna.

– Igazából tudtam is – mondta Lyra.

Megálltak, mert utolérték Willt, aki az Ösvény mentén üldögélt egy kövön. Pantalaimon légykapó lett, és az ágak között röpködött.

– Will, mit gondolsz – szólalt meg Lyra –, mit csinálnak most azok a gyerekek?

– Nem követnek bennünket. Annyira megijedtek a boszorkányoktól. Talán csak lézengenek a városban.

– Egen, lehet... De biztosan szeretnék megszerezni a kést. Lehet, hogy mégis üldöznek majd bennünket.

– Hát csak üldözzenek. Nem kaphatják meg. Most nem. Eleinte nem kellett nekem. De ha meg tudja ölni a Fantomokat...

– Sose bíztam abban az Angelicában – ingatta a fejét Lyra.

– Dehogyisnem – mondta Will.

– Hát igen. Eleinte... De aztán megutáltam azt a várost.

– Mikor rátaláltam, azt hittem, maga a mennyország. Jobbat el se tudtam volna képzelni. És közben egész idő alatt ott nyüzsögtek a Fantomok, mi meg nem is tudtuk...

– Hát annyi biztos, gyerekben többé nem bízok – jelentette ki Lyra. – Bolvangarban azt gondoltam, akármilyen komiszságot művelnek a felnőttek, a gyerekek egészen mások. Sose lennének képesek olyan kegyetlenségre. De ebben ma már nem vagyok annyira biztos. Sose láttam még srácokat úgy viselkedni.

– Én igen – mondta Will.

– Mikor? A te világodban?

– Igen – ismerte be kelletlenül Will. Lyra nem faggatta, várt, és Will végül folytatta: – Amikor az édesanyámra rájött az a... rosszullét. Mi kettesben éltünk, tudod, mert apám nem volt ott. És anyám időnként elképzelt mindenfélét, ami nem is volt igaz. És olyasmit művelt, aminek nem volt semmi értelme, legalábbis én nem láttam benne értelmet. Mármint neki muszáj volt megtenni, mert máskülönben annyira kiborult, hogy mindentől rettegett, és én kénytelen voltam segíteni. Olyasmiben például, hogy a parkban kétlépésenként meg kell érinteni a korlátot, vagy megszámolni, hány levél van egy bokron. Ilyesmi. Aztán egy idő múlva jobban lett. De én féltem, hogy valaki rájön, hogy ilyen, mert attól tartottam, elviszik, hát én törődtem vele, és igyekeztem eltitkolni a dolgait. Soha senkinek nem beszéltem ezekről.

És egyszer, amikor iskolában voltam, rájött a rettegés. Elment otthonról, és nem is volt rendesen felöltözve, de erről maga se tudott. És a sulimból egypár srác észrevette, és elkezdtek...

Willnek lángolt az arca. Felpattant, fel-alá járkált, nem is nézett Lyrára, mert a hangja remegett, és a szemét elfutotta a könny.

S úgy gyötörték, éppen úgy – folytatta –, mint azok a srácok a Toronynál azt a macskát... Azt gondolták, hogy megőrült, és bántani akarták, talán meg is ölték volna. Kitelt volna tőlük. Pedig csak más volt, mint a többiek, és ezért gyűlölték. De én rátaláltam, és hazavittem. És másnap a suliban megverekedtem azzal a sráccal, aki a többieket bujtogatta. Verekedtem vele, és eltörtem a karját, és talán még egy pár fogát is kivertem, nem is tudom. A többiekkel is megverekedtem volna, de aztán rájöttem, jobb lesz, ha abbahagyom, mert még elmennek az anyámhoz a tanárok meg a hatóság, és panaszkodnak rám, aztán meglátják, hogy milyen állapotban van, és elviszik. Hát úgy tettem, mintha szánnám-bánnám a dolgot, és megígértem a tanároknak, hogy többé nem teszem. Megbüntettek a verekedés miatt, de akkor se mondtam semmit. De anyámra vigyáztam. Csak azok a srácok tudták, mi az ábra, de azt is tudták, mire vagyok képes, ha ki merik nyitni a szájukat; tudták, hogy legközelebb nem érem be verekedéssel. Hanem kinyírom őket. És idővel anyám jobban lett. És soha senki nem tudta meg, mi van vele. Csakhogy azután már nem bíztam a gyerekekben se jobban, mint a felnőttekben. Éppolyan komiszak, ha nem rosszabbak. Hát nem lepődtem meg azon, hogy mit művelnek azok a srácok Ci'gazzéban. De annak azért örültem, mikor jöttek a boszorkányok.

Leült, háttal Lyrának, és megtörölte a szemét. Lyra úgy tett, mintha nem venné észre.

– Will – szólalt meg –, amit az édesanyádról mondtál... Meg Tullio, mikor a Fantomok megtámadták... És tegnap azt mondtad, hogy szerinted a Fantomok a ti világotokból jöttek...

– Igen. Mert különben megmagyarázhatatlan, ami az édesanyámmal történt. Mert nem őrült. Azok a srácok azt gondolhatták, hogy megbolondult, és kinevették, és bántani akarták, de tévedtek, mert nem őrült. Csak rettegett valamitől, amit én nem láthattam. És olyasmit művelt, ami őrültségnek látszott, az ember nem látta az értelmét, de ő igen. Hogy például megszámolta a leveleket. Mint ahogy Tullio tegnap a fal köveit tapogatta. Talán így próbálták elhessegetni a Fantomokat. Ha hátat fordít valaminek az ember, ami fenyegeti, és úgy tesz, mintha tényleg érdekelnék a kövek vagy a levelek, ha tényleg fontosnak találná az ilyesmit, akkor biztonságban lenne. Nem tudom. De lehetséges. Voltak igazi dolgok is, amik megijesztették az édesanyámat, például azok az emberek, akik betörtek hozzánk, de valami más is volt rajtuk kívül. Szóval lehetséges, hogy az én világomban is vannak Fantomok, csak nem láthatjuk őket, és nevet sem adtunk nekik, de azért ott vannak, és meg akarták támadni az édesanyámat. Ezért örültem tegnap, mikor az aletiométer azt mondta, hogy jól van.

Will sebesen szedte a levegőt, jobb keze a tokban nyugvó kést markolászta. Lyra nem szólt, Pantalaimon is hallgatott.

– Mikor tudtad meg, hogy meg kell keresned az édesapádat? – kérdezte kis idő elteltével a kislány.

– Már régen. Azt meséltem be magamnak, hogy börtönben van, és segítenem kell elmenekülnie. Hosszasan ezt játszottam, napokig. Vagy azt, hogy magányos szigeten van, és én odahajózok, és hazaviszem. És ő pontosan tudná, mikor mit kell csinálni, kivált anyámmal, és anyám jobban lesz, és apám gondoskodik rólunk, és én járhatok iskolába, lehetnek barátaim, és nemcsak anyám lesz, hanem apám is. Mindig azt mondtam magamban, hogy ha felnövök, elindulok és megkeresem az apámat. .. És anyám azt mondogatta, hogy majd felöltöm apám köpenyét. Azért mondta, hogy örüljek. Nem tudtam, mit jelent, de fontosnak hangzott.

– Nem voltak barátaid?

– Hogy lehettek volna barátaim? – bámult rá Will. – Barátok... Eljönnek hozzád, és megismerik a szüleidet, és... Néha egy fiú meghívott, én vagy elmentem, vagy nem, de vissza semmiképpen nem hívhattam. Hát igazából sose volt barátom. Pedig szerettem volna... Volt egy macskám – folytatta. – Remélem, nincs semmi baja. Valaki talán gondoskodik róla...

– Hogy volt azzal az emberrel, akit megöltél? – kérdezte Lyra. A szíve majd kiugrott a helyéből. – Ki volt az?

– Nem tudom. Ha megöltem, sem érdekel. Rászolgált. Ketten voltak. Folyton jöttek, és zaklatták anyámat, és megint rátört a félelem, és rosszabbul volt, mint valaha. Apámról faggatóztak, és nem hagyták békén anyámat. Nemtom, talán a rendőrségtől jöttek. Először azt hittem, valami bandához tartoznak, és talán azt gondolják, hogy az apám kirabolt egy bankot, és elrejtette a pénzt. De nekik nem pénz kellett, hanem iratok. A levelek, amiket apám küldött. Betörtek a házba, és én láttam, hogy jobb lenne, ha anyámat valahol biztonságba helyezhetném. A rendőrséghez nem fordulhattam segítségért, mert biztosan elvitték volna anyámat valami intézetbe. Nem tudtam, mihez kezdjek. Végül aztán megkértem azt az öreg nénit, akitől régebben zongorázni tanultam. Ő volt az egyetlen, akire számíthattam. Megkértem, hadd maradjon nála egy darabig az édesanyám. Na és aztán hazamentem, hogy megkeressem a leveleket, mert tudtam, hogy anyám hol tartja őket, meg is találtam, és akkor jöttek azok az emberek, és megint betörtek. Éjszaka volt, vagyis inkább hajnal felé. A lépcső tetején rejtőztem, és Maxi, a macskám, kijött a hálószobából, de én nem vettem észre, és az az ember sem, és amikor beleütköztem, az az ember belebotlott Maxiba, és lezuhant a lépcsőn... És én elmenekültem. Ennyi. Igazán nem akartam megölni, de ha megtörtént, nem bánom. Elszöktem, és Oxfordba jutottam, és akkor találtam az ablakot. És ez csakis azért történt, mert megláttam azt a másik macskát, és megálltam, hogy nézzem, és ő talált rá az ablakra. Ha nem látom meg... Vagy ha Maxi nem éppen akkor jön ki a hálószobából...

– Egen – bólintott Lyra. – Ez tényleg szerencse. És én meg Pan azt gondoltuk épp az előbb, hogy ha nem bújunk be a szekrénybe a Jordanban, az ejtőzőszobában, és nem látjuk, amint a Mester mérget tesz a borba, akkor meg se történt volna ez a sok minden...

Ültek némán a mohlepte kövön, a napsugár ferdén hullott be a vén fenyők közé, és arra gondoltak, mennyi apró véletlen játszott közre abban, hogy ők ide kerüljenek. Minden történhetett volna másképp. Talán egy másik világban, egy másik Will nem látta volna meg az ablakot a Sunderland sugárúton, és tovább vándorol fáradtan, elveszetten az ország belseje felé, míg csak el nem fogják. És egy másik világban egy másik Pantalaimon talán rávett volna egy másik Lyrát, hogy ne maradjon az ejtőzőszobában, és egy másik Lord Asrielt megmérgeztek volna, és egy másik Roger életben marad, hogy továbbra is játsszon azzal a Lyrával egy másik, változatlan Oxford háztetőin és sikátoraiban...

Idővel Will visszanyerte az erejét, hogy folytathassák útjukat. Baktattak az ösvényen, körülöttük hallgatott a nagy erdő.

*

Egész nap vándoroltak, meg-megálltak, továbbmentek, megpihentek megint, és körülöttük ritkult az erdő, és egyre sziklásabb lett a táj. Lyra tanácsot kért az aletiométertől: tovább, tovább, hangzott a válasz; jó az útirány. Délre egy faluba értek, amelyet nem zaklattak a Fantomok: kecskék legelésztek a domboldalon, citromfaliget vetett árnyékot a köves talajra, a patakban játszadozó gyerekek kiabálni kezdtek, és a mamájukhoz szaladtak, mikor meglátták a rongyos ruhájú kislányt meg a vad tekintetű, sápadt fiút, akinek csupa vér volt az inge, és a mellettük lépdelő elegáns agarat.

A felnőttek óvatosan fogadták a vándorokat, de Lyra egy aranypénzéért hajlandók voltak kenyeret, sajtot, gyümölcsöt eladni. A boszorkányok nem mutatkoztak, de a gyerekek tudták, veszély esetén egy pillanat, és ott teremnének. Lyra alkudozott egy sort, s végül egy öregasszonytól megvettek két kecskebőr kulacsot meg egy finom vászoninget, és Will végre levethette mocskos trikóját, megmosakodott a patak jeges vizében, és lehevert száradni a napra.

Felfrissülten folytatták útjukat. Nehezebb járás esett a durva talajon; árnyékot csak a sziklák tövében leltek, nem borult már föléjük az erdő lombja, a forró talaj a cipőjük talpán át is égette a lábukat. A nap valósággal ostromolta a szemüket. Egyre lassabban haladtak, egyre meredekebb volt az út, és amikor a nap a hegyek peremére ért, és alattuk egy kis völgy tátongott, elhatározták, hogy megpihennek. Lekecmeregtek a lejtőn, többször is megbotlottak, aztán törpe rododendronbokrokon kellett átverekedniük magukat, a sötét, fényes levelek, a karmazsinvörös virágtömeg között méhek döngtek, s esteledett, mire patak partján elterülő mezőre érkeztek. A térdig érő sűrű fűben búzavirág, tárnics, pimpó virult. Will mohón itta a patak friss vizét, azután leheveredett. Fáradt volt, de az álom elkerülte, zúgott a feje, minden furcsa és idegen volt körülötte, a keze fájt, lüktetett.

És ami még rosszabb: újra eleredt a vére.

Serafina megnézte, tett még füveket a sebre, szorosabbra kötötte a selymet, de az arca zavart tükrözött. Will nem akart kérdezősködni – minek is tenné? Nyilvánvaló, hogy a varázslat nem működött, és látszott, ezt tudja Serafina is. Ahogy besötétedett, Lyra leheveredett mellé. Will hamarosan halk dorombolást hallott. Lyra daimónja, macska alakjában, a közelben szundított.

– Pantalaimon? – suttogott Will.

A daimón kinyitotta a szemét. Lyra nem mozdult.

– Tessék! – suttogta Pantalaimon.

– Pan, meg fogok halni?

– A boszorkányok nem engedik, hogy meghalj. Lyra sem.

– De a varázslat nem működött. A seb most is vérzik. Már alig maradt vérem... Félek...

– Lyra nem hiszi, hogy félsz.

– Nem?

– Szerinte éppolyan bátor harcos vagy, mint Iorek Byrnison.

– Hát akkor jobb, ha igyekszem titkolni, hogy félek – mondta Will. Egy-két percnyi hallgatás után megint megszólalt: – Én azt hiszem, Lyra bátrabb, mint én. Sohasem volt még ilyen, jó barátom.

– Neki is ugyanez a véleménye rólad – suttogta a daimón. Will lehunyta a szemét.

Lyra mozdulatlanul feküdt, de a sötétben tágra nyitotta a szemét, és a szíve hevesen vert.

Besötétedett, mire Will megint felébredt, és a keze jobban fájt, mint valaha. Óvatosan felült, és meglátta, hogy nem messze tábortűz ég, és Lyra egy villás ágra szúrt kenyérszeletet próbál megpirítani. Madarak is sültek nyárson, és amikor Will a tűz mellé telepedett, leröppent hozzájuk Serafina Pekkala.

– Will – szólalt meg –, rágd el ezeket a leveleket, mielőtt bármi mást ennél. Átnyújtott egy marékra való puha, keserű levelet – zsályához hasonlított; Will megrágta, és nagy nehezen leerőltette a torkán. Csípős volt, de a hatására feléledt, és már nem is fázott annyira.

Megették a citromlével ízesített madársültet, aztán egy másik boszorkány szedret hozott az omladék között talált bokorról, és a többiek is a tűz köré gyűltek.

Halkan beszélgettek, néhányuk felrepült, hogy a távolba kémleljen, és egyikük léggömböt pillantott meg a tenger fölött. Lyra nyomban felült.

– Mr. Scoresby ballonja? – kérdezte izgatottan.

– Két ember volt benne, de ilyen messziről nem láttam, kik azok. Mögöttük vihar készülődött.

– Ha Mr. Scoresby jön – tapsolt Lyra –, repülhetünk, Will! Jaj, remélem, hogy ő az! Nem tudtam elköszönni tőle, pedig mindig olyan kedves volt... Bárcsak viszontláthatnám!

Juta Kamainen boszorkány is figyelt, ragyogó szemű vörösbegy daimónjával a vállán. Lee Scoresby nevének hallatán egyszeriben eszébe jutott, milyen járatban is van az aeronauta. Juta volt az a boszorkány, aki beleszeretett Stanislaus Grummanba, de a férfi visszautasította a szerelmét. Serafina Pekkala hozta magával ebbe a világba Jutát, nehogy a maguk világában megölje a férfit.

Serafina észrevehette volna, csakhogy valami más is történt: felemelte kezét, feltartotta a fejét, és példáját a többi boszorkány is követte. Will és Lyra igen-igen halványan hallotta észak felől valamilyen éjjeli madár rikoltását. Csakhogy nem madár volt: a boszorkányok nyomban tudták, hogy daimóntól ered a hang. Serafina Pekkala felállt, és éles szemével az eget kémlelte.

– Azt hiszem, Ruta Skadi az – mondta.

Senki sem szólt; egész lényükkel a távoli hangokra figyeltek.

És ekkor megint rikoltás hallatszott, ezúttal közelebbről; majd egy harmadik; s ennek hallatán a boszorkányok felkapták felhőfenyőgallyukat és a levegőbe szökkentek. Csak ketten maradtak ott, íjukra illesztett nyílvesszővel őrizték Willt és Lyrát.

Valahol a magasban harc folyt. S alig néhány másodperc elteltével már hallották a boszorkányok suhanó röptét, a kilőtt nyílvesszők surranását, fájdalom-és dühkiáltásokat, elharsogott parancsszavakat.

Azután egyszer csak lezuhant valami az égből, egyenesen a lábuk elé – ráncos bőrű, csatakos szőrű teremtmény, amelyben Lyra szirti rémet, vagy valami hasonlót ismert fel.

Lezuhantában összetörte magát, az oldalából nyílvessző meredezett, de még akkor is vonaglott, és ádázul igyekezett Lyrára vetni magát. A boszorkányok nem lőhettek, mert nem volt a tűzvonalukban, de Will már ott termett, visszakézből suhintott a késsel, s a szörnyeteg feje a porba hengeredett. Tüdejéből gurgulázva tört ki a levegő, a rém élettelenül rogyott össze.

Megint felnéztek, mert a harc közelebbről hallatszott, és a tűz fényénél suhogó fekete selymeket, sápadt végtagokat, zöld fenyőtűket, szürkésbarna pikkelyes bőrt pillantottak meg. Will fel nem foghatta, hogyan tudják megőrizni egyensúlyukat a boszorkányok megannyi hirtelen fordulat, megtorpanás, előreszökkenés közben, hát még hogy közben céloznak és lőnek is?!

Még egy szirti rém, azután egy harmadik zuhant a patakba meg a szomszédos sziklákra, holtan, a maradék pedig kerengve, vijjogva száguldott el a sötétségben észak felé.

Néhány pillanat múlva Serafina Pekkala szállt le a maga boszorkányaival meg egy idegennel: szépséges teremtés volt, szilaj tekintetű, fekete hajú; orcája haragtól és izgalomtól piroslott.

A fej nélküli szirti rém láttán megvetően kiköpött.

– Nem a mi világunkból valók – mondta –, és nem is ebből. Mocskos szörnyszülöttek, ezrével teremnek, akár a legyek... Ki ez? Ő volna a Lyra nevű gyermek? És ki ez a fiú?

Lyra keményen állta a pillantását, bár érezte, hogy a szívverése gyorsul. Ruta Skadi földöntúlian éles idegrendszere mindenkiből, aki csak a közelébe került, hasonlóan élénk hatást váltott ki.

A boszorkány ezután Willhez fordult, s rajta is ideges borzongás futott át, de akárcsak Lyra, ő is igyekezett megőrizni az önuralmát. Kezében még ott volt a kés, a boszorkány látta, mit művelt vele az imént, és elmosolyodott. Will a földbe szúrta a kést, hogy megtisztítsa az undok rém vérétől, majd a patakban leöblítette.

– Serafina Pekkala – szólalt meg Ruta Skadi sok mindenről értesülök; minden, ami régi, változik, halódik vagy kiürül. Megéheztem...

Mohón falt, a madársült maradványát kézzel szaggatta szét, marokszám tömte szájába a kenyeret, hatalmas kortyokban itta rá a patakvizet. Közben néhány boszorkány elvitte a szirti rém tetemét, felélesztette a tüzet, azután elfoglalta őrhelyét.

A többi letelepedett Ruta Skadi köré, hogy meghallgassák, mit mondhat a történtekről. Elmesélte, mi történt, amikor felrepült, hogy az angyalokkal találkozzék, azután arról, hogyan folytatta útját Lord Asriel erődítménye felé.

– Nővéreim, akkora várkastélyt el sem tudtok képzelni: égig érő bazaltbástyák; minden irányból széles utak, azokon szállítják tömegével a puskaport, az élelmet, a páncéllemezt; hogyan vitte véghez mindezt? Alighanem időtlen idők óta erre készült. Mi még meg sem születtünk, nővéreim, már ezen munkálkodott, még ha annyival fiatalabb is nálunk. De hogyan lehetséges

– Nem tudom. Nem értem. Azt hiszem, uralkodik az idő fölött, kedve szerint készteti sietségre, vagy arra, hogy lelassúdjon. És ebbe az erődítménybe mindenfajta harcos igyekszik, minden világból. Férfiak és nők, és harcoló szellemek is, és felfegyverzett teremtmények, amilyeneket még sohasem láttam – gyíkok és majmok, mérgezett sarkantyújú óriásmadarak, olyan különös teremtmények, hogy még csak nem is sejtem, mifélék. És más világokban is vannak boszorkányok, nővéreim: tudtátok-e? Beszéltem boszorkányokkal, akik a miénkhez hasonló, mégis mélységesen különböző világokból valók, mert nem élnek tovább, mint a mi rövid éltünk, és férfiak is vannak közöttük, férfi boszorkányok, akik úgy repülnek, akárcsak mi...

Serafina Pekkala klánjának boszorkányai áhítatosan, félve, hitetlenül hallgatták meséjét. De Serafina hitt neki, és folytatásra biztatta.

– Láttad Lord Asrielt, Ruta Skadi? Eltaláltál hozzá?

– El, de nem volt könnyű, mert mindeme rengeteg tevékenység kellős közepén lakik, és mindent ő irányít. De láthatatlanná tettem magamat, és bejutottam legbelső szobájába, ahol már alváshoz készülődött.

Valamennyi boszorkány tudta, hogy ezután mi történt, de sem Will, sem Lyra még álmában se gondolt rá. Ruta Skadinak tehát nem kellett elmesélnie, és így folytatta:

– Azután megkérdeztem, miért gyűjti össze ezt az irdatlan sereget, s igaz-e, amit arról hallottunk, hogy kihívja a Fensőbbségét, de ő csak nevetett. – „Erről pletykálkodnak hát Szibériában?”, kérdezte, én pedig azt feleltem: igen, ott is, Svalbardon is, és észak – a mi északunk – valamennyi körzetében; és beszéltem neki a szerződésünkről, és arról, hogy elhagytam a mi világunkat, hogy őt megkeressem, és megtudjam, amire kíváncsi vagyok. Ő pedig felkért, hogy csatlakozzunk hozzá, nővéreim. Hogy lépjünk be a Fensőbbség ellen harcoló seregébe. Tiszta szívből kívántam, bárcsak akkor és ott felcsaphattam volna; boldogan csatlakoztam volna klánommal együtt a háborúhoz. Bebizonyította, hogy jogos és helyes a lázadás, ha figyelembe vesszük, mit tesznek a Fensőbbség nevében az ügynökei... És a bolvangari gyermekekre gondoltam, meg a többi iszonyú csonkításra, amit a mi déli földjeinken láttam; ő pedig más irtózatos kegyetlenségekről mesélt, amelyeket a Fensőbbség nevében vittek véghez – hogyan ejtenek rabul boszorkányokat némelyik világban, s égetik meg őket elevenen, nővéreim, igen, magunkfajta boszorkányokat... Lord Asriel felnyitotta a szememet. Olyasmit mutatott, amit még sohasem láttam, kegyetlenségeket, borzalmakat, amelyeket a Fensőbbség nevében követtek el, s mind arra szolgál, hogy elpusztítsa az élet minden örömét és minden igazságát. Ó, nővéreim, bárcsak azonmód az ügy szolgálatába állhattam volna egész klánommal együtt! De tudtam, hogy először veletek kell tanácskoznom, azután visszarepülnöm a mi világunkba, hogy kikérjem Ieva Kasku és Reina Miti és a többi boszorkánykirálynő tanácsát. Láthatatlan alakban elhagytam hát termeit, megkerestem felhőfenyőgallyamat, és elrepültem. De mielőtt messzire juthattam volna, nagy szél kerekedett, felhajtott magasra a hegyekbe, és egy szirttetőn kerestem menedéket. Tudván, miféle teremtmények lakoznak a szirteken, megint láthatatlanná tettem magam, és a sötétségben hangokat hallottam. Úgy tűnt, minden szirti rémek legidősebbjének a fészkébe tévedtem. Vak volt, szolgái hordták neki messze lentről az eledelt: bűzlő tetemeket. És útmutatást kértek tőle.

„Nagyapó – szóltak –, mi mindenre emlékezel!” „Nagyon-nagyon régi időkre. Még mielőtt felbukkantak volna az emberek" – válaszolta halkan, megtört hangon. „Igaz, hogy hamarosan bekövetkezik minden idők legnagyobb csatája, nagyapó?” „Igaz, gyermekeim – válaszolta. – Még a legutóbbinál is nagyobb csata. Jócskán lesz min lakmároznunk. A bőség nagy napjai köszöntenek a világ valamennyi szirti rémjére.” „És ki lesz a győztes, nagyapó? Legyőzi Lord Asriel a Fensőbbségét?” „Lord Asriel serege milliókat számlál – mondta a vén szirti rém –, valamennyi világból gyűjtötte össze őket. Nagyobb hadsereg, mint amelyik egykor megküzdött a Fensőbbséggel, és különb a hadvezetés. Ami pedig a Fensőbbség seregét illet, nos, az ő haduk százszorta nagyobb. De a Fensőbbség ősöreg, még nálam is öregebb, gyermekeim, és a katonái félnek, vagy amelyik nem fél, az elbízza magát. Szoros lesz a harc, de Lord Asriel lesz a győztes, mert szenvedélyes és merész, és hisz az ügye igazában. Csak egy a bökkenő. Hiányzik Æsahættr. Æsahættr nélkül leverik őt is, a seregét is. És akkor mi hosszú esztendőkön át dúskálhatunk a jobbnál jobb falatokban, gyermekeim!” És a vénség röhögött, és rágódott a bűzös vén csontokon, és a többiek vidáman rikoltoztak. Képzelhetitek, mennyire hegyeztem a fülemet, hogy halljak még erről az Æsahættről, de az üvöltő szél hangja fölött annyit hallottam csak, hogy egy fiatalabb rém megkérdezi: „Ha Lord Asrielnek kell az az Æsahættr, miért nem hívja?" Amire így válaszolt az öreg: „Æsahættről Lord Asriel sem tud többet, mint te, gyermekem! Épp ez a vicc! Hát nevessetek, ahogy a torkotokon kifér.” Ám ahogy megpróbáltam közelebb férkőzni a ronda teremtményekhez, hogy többet is megtudhassak, elhagyott az erőm, nővéreim, és nem bírtam megőrizni a láthatatlanságot. A fiatalabbak megpillantottak, felrikoltottak, és nekem menekülnöm kellett, vissza ebbe a világba, a láthatatlan kapun át a levegőben. Egy csapatuk utánam tódult, de most ott hevernek holtan. Hanem az nyilvánvaló, nővéreim, hogy Lord Asrielnek kell a mi segítségünk. Akárki legyen is az az Æsahættr, Lord Asrielnek szüksége van ránk! Legszívesebben azonnal visszafordulnék és azt mondanám Lord Asrielnek: „Ne aggódj, jövünk, mi, északi boszorkányok, és győzelemre segítünk...” Állapodjunk is meg, Serafína Pekkala, és hívjuk össze a boszorkányok nagytanácsát, valamennyi klánt, és induljunk a harcba!

Serafina Pekkala Willre nézett, ő pedig úgy érezte, mintha a boszorkány tőle kérne engedélyt valamire. De nem tudta, mit tanácsolhatna, hát Serafina megint Ruta Skadira pillantott.

– Mi nem mehetünk – mondta. – A mi feladatunk, hogy segítsünk Lyrának, az övé pedig, hogy Willt elvezesse az édesapjához. Igen, repüljetek vissza, de nekünk Lyrával kell maradnunk.

Ruta Skadi ingerülten vetette fel a fejét.

– Ha kell, hát kell – mondta kurtán.

Will lefeküdt, mert a sebe sajgott – sokkal jobban, mint amikor szerezte. Az egész keze feldagadt. Lyra is lefeküdt, Pantalaimon mellette gömbölyödött össze, félig lehunyt szemmel nézte a tüzet, és álmosan hallgatta a boszorkányok mormolását.

Ruta Skadi és Serafina Pekkala feljebb ment egy kicsit a patak mentén.

– Ó, Serafina Pekkala, ha látnád Lord Asrielt – mondta halkan a lett királynő. – Nem volt még ilyen hatalmas hadvezér! Haderejének minden porcikája ott van a fejében. Képzeld csak el, micsoda merészség, hadra kelni a teremtő ellen. De vajon ki lehet az az Æsahættr? Hogyhogy még nem hallottunk róla? És hogyan vehetnénk rá, hogy csatlakozzék Lord Asrielhez?

– Talán nem emberi lény, nővérem. Mi sem tudunk róla többet, mint a fiatal szirti rém. A vén nagyapó talán az ifjonc tudatlanságát nevette ki. A szó úgy hangzik, mintha istenpusztítót jelentene. Tudtad ezt?

– Végtére jelenthet bennünket is, Serafína Pekkala! S ha igen, mennyivel erősebb lesz a hadserege, ha mi is csatlakozunk! O, bárcsak a nyílvesszőim elpusztíthatnák azokat a bolvangari szörnyetegeket és minden világ valamennyi Bolvangarját! Miért teszik ezt, nővérem? A Fensőbbség ügynökei valamennyi világban gyermekeket áldoznak kegyetlen istenüknek! Miért? Miért?

– Mert félnek a Portól – válaszolta Serafina Pekkala. – Bár hogy mi az, nem tudom.

– És ez a fiú, akit találtatok... Kicsoda ő? Milyen világból érkezett? Serafina Pekkala elmondta mindazt, amit Willről tudott.

– Nem tudom, miért annyira fontos a fiú – fejezte be –, de mi Lyrát szolgáljuk. A műszere pedig azt mondja, hogy neki ez a feladata. És tudd meg, nővérem, be akartuk gyógyítani a fiú sebét, de kudarcot vallottunk. Megpróbálkoztunk a megkötő varázslattal, és nem működött. Talán ebben a világban nem olyan hatékonyak a füvek, mint a mienkben. Ebben a melegben nem terem meg a vérmoha...

– Különös fiú – merengett Ruta Skadi. – Ugyanaz a fajta, mint Lord Asriel. Belenéztél már a szemébe?

– Őszintén szólva – mondta Serafina Pekkala –, nem mertem a szemébe nézni. A két királynő némán ült a patak mentén. Telt-múlt az idő, lenyugodtak a csillagok, más csillagok felkeltek; hang hallatszott az alvók felől, de csak Lyra kiáltott fel álmában. A boszorkányok hallották a közeledő vihar moraját, látták, ahogy a villám játszik a tenger meg a parti dombok fölött, de messze volt még. Végül Ruta Skadi szólalt meg.

– Az a leányka, Lyra... Milyen szerepet szántak neki? Ezt talán? Azért fontos, mert ő vezetheti el a fiút az édesapjához? Vagy több ennél?

– Most ezt kell tennie. De később, igen, ennél jóval többet. Mi, boszorkányok azt mondjuk a gyermekről, hogy ő fog véget vetni a sorsnak. Ismerjük a nevét, ami jelentőséggel bír Mrs. Coulter számára, és tudjuk, hogy az az asszony nem ismeri. A boszorkány, akit Svalbard mentén a hajón megkínzott, kis híján elárulta, de Yambe-Akka idejében érkezett. Most azonban az ötlött az eszembe, hogy talán Lyra az, akit amazok emlegettek – az az Æsahættr. Nem a boszorkányok, nem is azok az angyallények, hanem ez az alvó gyermek a végső fegyver a Fensőbbség ellen viselt háborúban. Mi egyébért akarná olyan nagyon megtalálni őt Mrs. Coulter?

– Mrs. Coulter Lord Asriel szeretője volt – mondta Ruta Skadi. – Igen, és Lyra a kettejük gyermeke... Serafina Pekkala, ha én hoztam volna világra ezt a gyermeket, micsoda boszorkány lehetne! Királynők királynője!

– Csitt, nővérem – figyelmeztette Serafina. – Figyelj... mi az a fény?

Felálltak, riadtan, hogy valami elkerülte a figyelmüket. Fény villant a táborhely felől: de nem a tűz fénye, még csak nem is hasonló.

Nesztelenül visszafutottak, íjukat máris felvonták, és hirtelen megtorpantak. Valamennyi boszorkány aludt a füvön, hasonlóképpen Will és Lyra is. De a két gyermeket tucatnyi vagy annál is több angyal vette körül, és némán néztek le rájuk.

És ekkor Serafina Pekkala megértett valamit, amire a boszorkányoknak nem volt szavuk: a zarándoklat lényegét. Megértette, hogy miért vártak ezek a lények ezer meg ezer esztendőt, s miért tettek meg hosszú-hosszú utakat, hogy valami fontosnak a közelébe jussanak, és hogy ezentúl más érzés tölti majd el őket, mert egy darabig annak a fontos valaminek a közelében lehettek. Erről beszélt most ezeknek a teremtményeknek a pillantása, erről tanúskodtak ezek a fényből szőtt gyönyörű vándorok, akik körülállták a maszatos arcú, kockás szoknyájú kislányt meg a sebesült kezű fiút, aki álmában összevonta a szemöldökét.

Lyra mellett mocorgás támadt. Pantalaimon, hófehér hermelin képében, álmosan kinyitotta fekete szemét, és higgadtan körülnézett. Lyra később úgy emlékezik majd erre, mint valami álomra. Pantalaimon fogadta a Lyrának kijáró figyelmet, aztán megint összegömbölyödött és lehunyta a szemét.

Végül az egyik teremtmény kitárta szárnyát. A többiek is követték, és a szárnyak egymásba olvadtak, akár a fény a fénybe, míg sugárzó kör nem támadt a füvön alvók körül.

És a Figyelők ekkor a levegőbe emelkedtek, akár a lángnyelvek szöktek az égre, és eközben egyre növekedtek, a végén már óriásira, de már messze, messze szálltak, mint megannyi üstökös száguldottak észak felé.

Serafina és Ruta Skadi felszökkentek felhőfenyőgallyaikra, és követték őket, de hamarosan lemaradtak.

– Ilyen teremtményeket láttál, Ruta Skadi? – kérdezte Serafina, ahogy a levegőben lassítottak, és tekintetükkel követték a látóhatáron tovatűnő fényes lángokat.

– Nagyobbak voltak, azt hiszem, de ugyanez a fajta. Nem hús-vér teremtmények, ugye láttad? Merő fény a testük. És az érzeteik egészen mások lehetnek, mint a mieink... Serafina Pekkala, most elhagylak, hogy összehívjam északunk boszorkányait. Mire viszontlátjuk egymást, már háború lesz. Járj szerencsével, kedvesem...

Megölelték egymást a levegőben, azután Ruta Skadi megfordult, és sebesen elszállt.

Serafina utánanézett, majd megfordult, és még látta, amint a fénylő angyalok utolját elnyeli a messzeség. Részvét fogta el a hatalmas Figyelők iránt. Mennyire hiányozhat a talpuk alól a föld, a hajukban a szél, a csillagfény borzolása puszta bőrükön! Aztán letört egy parányi gallyat a felhőfenyőágáról, mohó élvezettel szívta be az éles gyantaillatot, majd lassan alászállt a füvön szunnyadók mellé.

14.

Alamo szurdok

LEE SCORESBY lepillantott: balra a nyugodt óceán, jobbra a zöld part. Szemét ernyőzve kémlelte, nyoma van-e valahol emberi életnek. Eltelt egy nap és egy éj, amióta elhagyták a Jenyiszejt. – És ez egy új világ? – kérdezte.

– Új azoknak, akik nem ebben születtek – válaszolt Stanislaus Grumman. – Egyébként éppoly régi, mint a magáé vagy az enyém. Asriel mindent összerázott, Mr. Scoresby, alaposabban, mint ahogy valaha is összerázták. Azok az ajtó-és ablaknyílások, amelyekről beszéltem, immár váratlan helyeken nyílnak. Nehéz a navigálás, de most kedvező szelet kaptunk.

– Akár öreg, akár fiatal, fura világ az odalent – mondta Lee.

– Az – bólintott Stanislaus Grumman. – Fura világ, bár kétségtelenül sokan otthon érzik magukat benne.

– Üresnek látszik – vélte Lee.

– Nem az. Amott a hegyfokon túl áll egy város – valaha hatalmas volt és gazdag. Ma is azoknak a kereskedőknek, arisztokratáknak a leszármazottai lakják, akik építették, bár az elmúlt háromszáz év folyamán a város hanyatlásnak indult... Néhány perc múlva, ahogy a ballon sodródott, Lee először egy világítótornyot pillantott meg, azután egy kő hullámtörő kanyarulatát, majd egy kikötő köré épült gyönyörű város tornyait, kupoláit, vörösesbarna háztetőit. Zöldellő park közepén egy operaház forma díszes épület állt, a széles körutakat elegáns szállodák szegélyezték, a kis utcákon fák virágos ágai nyúltak be árnyas balkonok fölé.

Grummannak igaza volt: csakugyan éltek ott lakosok. Ám ahogy közelebb sodródtak, Lee meglepetten észlelte, hogy csupa gyerek népesíti be a várost. Sehol egyetlen felnőtt. A gyerekek a tengerparton játszottak, ki-beszaladgáltak a kávézókba, ettek, ittak, a házakból, boltokból tömött szatyrokkal bukkantak elő. Egy csapat fiú verekedett, egy vörös hajú lány uszította őket, egy kisfiú pedig kövekkel dobálta egy közeli épület ablakait. Város méretű játszótérnek látszott az egész, sehol egy tanító – gyerekek világa.

De volt ott más is a gyerekeken kívül. Lee megdörzsölte a szemét, amikor megpillantotta, de nem fért hozzá kétség: páraoszlopok – vagy talán páránál is ritkább szövetűek –, összesűrűsödött levegő... Akármik voltak, ellepték a várost; sodródtak a körutakon, betértek a házakba, tereken, udvarokon gyűltek össze. És a gyerekek, mintha nem is látnák őket, zavartalanul mozogtak közöttük.

Ők azonban látták a gyerekeket. Mennél távolabb sodródott a léggömb a város fölött, annál jobban megfigyelhette Lee ezeknek a ködalakoknak a viselkedését. Nyilvánvaló volt, hogy némelyik gyerek iránt nagyon is érdeklődnek, a nyomába szegődnek: a nagyobbaknak, azoknak (már amennyire Lee a távcsövén át megállapíthatta), akik már a serdülőkor táján járnak. Egy fekete hajú nyurga süvölvényt úgy rajzottak körül, akár a húst a legyek. És a fiú még csak nem is sejtette, bár időnként megdörzsölte a szemét, vagy megrázta a fejét, mintha el akarna hessegetni valamit. – Mi a csudák ezek? – kérdezte Lee.

– Az emberek Fantomnak nevezik őket.

– És mégis mit művelnek?

– Hallott vámpírokról?

– Hogyne. Mesékben.

– A vámpírok vérrel táplálkoznak, a Fantomok tudattal. A világ iránti tudatos és tájékozott érdeklődéssel. A gyermekek éretlensége nem vonzó a számukra.

– Akkor épp az ellentétei azoknak a bolvangari ördögöknek.

– Ellenkezőleg. Az Áldozárok Testülete és a közömbösség Fantomjai egyaránt az emberi lényekkel kapcsolatos igazság megszállottjai: jó, hogy az ártatlanság más, mint a tapasztaltság. Az Áldozárok Testülete rettegi és gyűlöli a Port, a Fantomok azzal táplálkoznak – de ezek is, azok is egyaránt a Por megszállottai.

– Ott nyüzsögnek a körül a kölyök körül...

– Növekszik. Hamarosan megtámadják, és akkor az élete üres és közönyös nyomorúság lesz. A sorsa megpecsételtetett.

– Az ég szerelmére! Nem menthetnénk meg?

– Nem. A Fantomok nyomban megragadnának bennünket. Itt nem érhetnek fel hozzánk; mást nem tehetünk, nézünk, aztán továbbrepülünk.

– De hol vannak a felnőttek? Ne mondja nekem, hogy az egész világ csak gyerekekkel van tele!

– Azok a gyerekek Fantom-árvák. Sok ilyen csapat járja ezt a világot. Abból élnek, amit találnak, miután a felnőttek elmenekültek. És sok mindent találnak, mint láthatja. Nem éheznek. Bizonyára Fantomok sokasága özönlötte el ezt a várost, és a felnőttek biztonságos helyre menekültek. Figyeli, milyen kevés hajó van a kikötőben? A gyerekeknek nem lesz bántódásuk.

– Csak a nagyobbaknak. Mint annak a szegény kölyöknek odalent.

– Mr. Scoresby, ez a világ így működik. És ha véget akar vetni a kegyetlenségnek meg az igazságtalanságnak, tovább kell engem vinnie. Munka vár rám.

– Én úgy nézem... – keresgélte Lee a szavakat –, úgy nézem, a kegyetlenséggel ott kell megverekedni, ahol rátalál az ember, és segíteni ott, ahol elkel a segítség. Vagy tévednék, dr. Grumman? Én csak tudatlan aeronauta vagyok. Annyira rohadtul tudatlan, hogy elhittem például, hogy a sámánok tudnak repülni. Márpedig itt van ugye egy sámán, aki nem tud.

– Csakhogy én tudok ám.

– Ezt meg hogy érti?

A léggömb alább ereszkedett, közeledett a föld. Egy szegletes torony épp az útjukban emelkedett, és Lee mintha észre sem vette volna.

– Repülnöm kellett – mondta Grumman –, hát hivattam magát, és tessék: repülök.

Tökéletesen tisztában volt vele, micsoda veszélyben vannak, de még csak utalni sem akart rá, hogy az aeronauta esetleg nem vette észre.

És Lee Scoresby pontos időzítéssel kihajolt a kosár oldalán, és meghúzta a ballaszt egyik zsákjának zsinórját. A homok kiömlött, a léggömb szelíden megemelkedett, és kétméternyivel elkerülte a tornyot. Vagy tucatnyi felzavart varjú kerengett kárálva körülöttük.

– Hát igen. Repül – mondta Lee. – Különös ember ön, dr. Grumman. Időzött valaha boszorkányok között?

– Igen – bólintott Grumman. – Továbbá egyetemi tanárok között és szellemek között. Ostobaság mindenütt akad, de ugyanott fellelhetőek a bölcsesség magvai is. Kétségtelenül sokkal több volt a bölcsesség, mint amennyit észrevettem. Az élet nehéz, Mr. Scoresby, mégis ragaszkodunk hozzá.

– No és ez a mi utazásunk? Ostobaság diktálja-e, vagy bölcsesség?

– Nagyobb bölcsesség nem is diktálhatta volna.

– Mondja csak el még egyszer, mi is a célja: meg akarja keresni annak a titokzatos késnek a hordozóját – és azután?

– Elmondani neki, hogy mi a feladata.

– És hogy abban a feladatban benne foglaltatik, hogy megvédje Lyrát – emlékeztette az aeronauta.

– Meg fog védeni mindannyiunkat. Továbbrepültek, és hamarosan elmaradt mögöttük a város. Lee ellenőrizte a műszereket. Az iránytű mutatója még lazán lengett, de a magasságmérő pontosan működött, már amennyire megítélhette, és azt közölte, hogy háromszáz méternyire lebegnek a tengerpart fölött, s azzal párhuzamosan. Előttük zöld hegyek párás láncolata magasodott, és Lee örült, hogy bőségesen gondoskodott ballasztról.

Amikor azonban tekintete végigpásztázta a látóhatárt, egy pillanatra megállt a szívverése. Megérezte Hester is, hegyezte a fülét, s a fejét úgy fordította, hogy aranybarna szemének pillantása Lee arcán nyugodott. Lee felemelte a daimónt, kabátjába dugta, azután megint kinyitotta a messzelátót.

Nem tévedett. Messze délre (ha ugyan dél felől indultak) egy másik ballon lebegett a párában. A hőség rezgése és a távolság következtében részleteket nem láthattak, csupán annyit, hogy a másik léggömb nagyobb, és magasabban repül. Meglátta Grumman is.

– Ellenség, Mr. Scoresby? – kérdezte, és szemét ernyőzve kémlelt a gyöngyházszínű fénybe.

– Nem fér hozzá kétség. Nem tudom, dobja-e ki ballasztot és szálljak magasabbra, hogy gyorsabb szelet fogjak, vagy maradjak alacsonyabban, hogy nehezebb legyen bennünket észrevenni. Még az a jó, hogy nem léghajó az ott, az pár óra alatt utolérne bennünket. Az áldóját, dr. Grumman, mégiscsak magasabbra szállok, mert ha én volnék abban a ballonban, ezt már rég észrevettem volna; s lefogadom, amazoknak elég éles a szemük.

Letette Hestert, kihajolt, és kiszórt három zsák ballasztot. A léggömb menten felemelkedett, és Lee a szeme előtt tartotta a messzelátót.

A következő pillanatban már nem fért hozzá kétség, hogy meglátták őket, mert a párában mozgás támadt, amiből füstoszlop lett: szögben vált el a másik léggömbtől, és amikor egy darabon felszállt, lánggá robbant. Mélyvörösben izzott egy pillanatig, azután szürke füstfolttá fakult, de félreérthetetlen jelzés volt, akárcsak a vészharang az éjszakában.

– Nem tudna erősebb szelet idézni, dr. Grumman? – kérdezte Lee. – Sötétedésre szeretnék azokhoz a hegyekhez érni.

Most már elmaradt mögöttük a part, útirányuk egy harminc-negyven mérföld széles öböl fölé vezetett. A túloldalon dombok sora emelkedett, s most, hogy magasabbra szálltak, Lee látta, hogy találóbb volna hegynek nevezni őket. Grumman felé fordult, de a sámán transzba merült. Lehunyta szemét, homlokán verítékgyöngyök ütköztek ki, s enyhén előre-hátra ringatta magát. Torkából halk, ütemes nyögés tört elő, daimónja a kosár peremébe kapaszkodott, ugyancsak transzban.

S hogy azért történt-e, mert magasabbra emelkedtek, vagy a sámán varázslata tette, Lee arcán szellő simított végig, és felkavarta a levegőt. Felnézett, hogy ellenőrizze a gázzsákot, s látta, hogy egy-két foknyira meginog, és a hegyek felé hajlik.

Csakhogy a szellő nemcsak őket vitte gyorsabban, hanem a másik léggömböt is. Nem került közelebb, de nem is szakadt le mögöttük. S ahogy Lee megint arra fordította a messzelátót, a léggömb mögött sötétebb, kisebb alakokat pillantott meg a villózó távolságban. Célirányosan csoportosultak, s minden percben láthatóbbá és tömörebbé váltak.

– Léghajók – állapította meg az aeronauta. – Hát most aztán nincs búvóhely. Megpróbálta felbecsülni a távolságot, s kiszámította azt is, mennyire vannak még a hegyek. Sebességük kétségtelenül fokozódott, a szél tajtékos hullámokat korbácsolt odalent.

Grumman a kosár sarkában ült, daimónja a tollait fésülgette. Szemét lehunyta a sámán, de Lee tudta, hogy ébren van.

– A helyzet a következő, dr. Grumman – mondta. – Nem szeretném, ha idefent kapnának el azok a léghajók. Nincs mivel védekeznünk, egy percbe se telne, hogy lelőjenek. De vízre sem óhajtok leszállni; egy darabig lebeghetnénk, de gránátokkal éppolyan könnyen telibe találnának, akár a halászok. El akarom hát érni azokat a hegyeket, s ott leszállni. Már látok valami erdőfélét; egy darabig, talán tovább is, elrejtőzhetünk a fák között. És közben lemegy a nap. Vagy három óránk van még napszállatig, úgy számolom. Nehéz volna pontosan megmondani, de úgy vélem, azok a léghajók fele távolsággal közelebb lesznek addigra, mi pedig átjutunk ennek az öbölnek a túlpartjára. No most érti ugye, amit mondok. Felviszem a léghajót azokba a hegyekbe, aztán leszállok, mert bármi egyéb a biztos halál. Most már nyilván kapcsolatba hozták a gyűrűt, amit megmutattam nekik, a skraelinggel, akit Nova Zemblán megöltem, és nem azért szegődtek a nyomunkba, hogy utánunk hozzanak egy pénztárcát, amit a pulton felejtettünk. így hát valamikor estefelé, dr. Grumman, ennek a repülőútnak vége. Szállt már le léggömbbel?

– Még nem – mondta a sámán. – De bízom a maga szakértelmében.

– Megpróbálok a lehető legmagasabbra emelkedni ott a hegylánc fölött. Egyensúly kérdése, mivel mennél tovább megyünk, annál közelebb kerülnek hozzánk. Ha úgy szállok le, hogy a sarkunkban vannak, meglátják, hová megyünk, ha meg korán teszem le a ballont, nem találunk menedéket a fák között. Így is, úgy is, lesz egy kis csetepaté hamarosan.

Grumman egykedvűen ült, tollakból-gyöngyökből font varázstárgyat dobált egyik kezéből a másikba, szemmel láthatólag nem céltalanul. Daimónjának pillantása egy másodpercre sem hagyta el az üldöző léghajókat.

Eltelt egy óra, azután még egy. Lee a meggyújtatlan szivarját rágta, és bádogkulacsból hideg kávét kortyolt. Mögöttük alacsonyabbra ereszkedett a nap, az este hosszú árnyéka a part mentén az öbölbe kúszott, aztán fel a dombok lábán, míg maga a léggömb és a hegycsúcsok arany fényben fürödtek.

És mögöttük, szinte láthatatlanul az alkonyi ragyogásban, növekedtek, erősödtek a léghajók kis pontjai. Már utolérték a másik ballont, és most már puszta szemmel is látszott: négyes sorokban közelednek. És az öböl csendjében már a motorjuk zaja is hallatszott, halkan, de tisztán, mint holmi kitartó szúnyogzümmögés. Amikor már csak néhány perc választotta el őket a dombok lábánál levő partszakasztól, Lee valami újat pillantott meg a léghajók mögött. Felhőtorlasz támadt, viharfelhő tornyosult ezerméternyi magasan a ragyogó égre. Hogyhogy nem vették észre eddig? Ha vihar jő a magasból, mennél hamarabb szállnak le, annál jobb.

És ekkor az eső sötétzöld függönye ereszkedett alá a felhőkből, és a vihar úgy hajszolta a léghajókat, ahogy azok a Lee ballonját, mert az eső feléjük söpört a tenger felől, s ahogy végre eltűnt a nap, hatalmas villanás tört elő a felhők közül, és másodpercek múlva oly hangos mennydörgés követte, hogy Lee léggömbjének szövete beleremegett, és a dördülést hosszasan visszhangozták a hegyek.

Újabb villanás, ezúttal a zegzugos villám a viharfelhőből egyenesen az egyik léghajóba csapott. Abban a pillanatban lángra lobbant a gáz: a tűz fényes virága kibomlott a lilásfekete felhők háttere előtt, a légi alkalmatosság fáklyaként ereszkedett alá, és még akkor is lángolt, amikor a víztükörre csapódott.

Lee kiengedte a visszatartott lélegzetet. Grumman mellette állt, fél keze a függesztőgyűrűn, arcára mély redőket vésett a kimerültség.

– Maga idézte ezt a vihart? – kérdezte Lee. Grumman némán bólintott.

Most már tigriscsíkos volt az ég: arany sávok váltakoztak a legsötétebb barnásfekete foltjaival-csíkjaival, s percenként változott a minta, mert az arany gyorsan fakult, ahogy elborította a feketeség. Mögötte fekete víz és foszforeszkáló tajték foltszőnyege volt a tenger, s az utolsó égő léghajó lángjai semmivé foszlottak, ahogy elsüllyedt.

De a maradék három csak repült; akárhogy dobálta őket a vihar, megtartották az irányt. Újabb villámok szabdalták körülöttük az eget, s ahogy közeledett a vihar, Lee-ben aggodalom támadt a maga ballonjának gáza miatt. Egyetlen villámcsapás, és lángolva zuhannak le, s nemigen hitte, hogy a sámán oly érzékenyen manipulálhatná a vihart, hogy ezt elkerülje.

– Hát jó, dr. Grumman – szólalt meg. – Nem veszek tudomást azokról a léghajókról, csak arra törekszem, hogy épségben beérjünk a hegyek közé, és le a földre. Maga csak üljön nyugton és kapaszkodjon, aztán ha mondom, ugorjon. Szólok jó előre, s igyekszem finoman végrehajtani a manővert, de a leszállás ilyen körülmények között nemcsak ügyesség, hanem főleg szerencse dolga.

– Bízom magában, Mr. Scoresby – mondta a sámán.

A kosár sarkában ült, daimónja a függesztőkarikán biggyeszkedett, karmaival mélyen belevájt a bőr tartószíjba.

Erősen fújt a szél, a nagy gázzsák duzzadozott. Nyikorogtak, feszültek a kötelek, de Lee nem félt, hogy netán elszakadnak. Kidobott még némi ballasztot, s gondosan szemmel tartotta a magasságmérőt. Viharban viszonyítani kell a süllyedő légnyomást a magasságmérő adataihoz, s igen gyakran nagyon kényes a számítgatás. Lee végigfutott a számjegyeken, újra ellenőrzött minden adatot, azután kidobta a ballaszt utolsó zsákját. Most már csak a gázszelep irányítására hagyatkozhatott. Magasabbra már nem szállhat; nem maradt más, csak a leereszkedés.

Tekintetét valósággal a viharos légbe fúrta; kivette a fekete ég előtt a hegyek sötét tömegét. Lentről tomboló, száguldó hang hallatszott, akár a kőpartnak verődő hullámtörés, de tudta, hogy a szél zúg a falevelek között. Máris ott vannak! Gyorsabban haladnak, mint gondolta.

Sokáig már nem várhat a leszállással. Hidegvérű ember lévén nemigen lázadozott a sors ellen, csak felhúzta a szemöldökét, és lakonikusan üdvözölte, bármit is hozott; de most óhatatlanul végigrebbent rajta az elkeseredés, mikor az egyetlen, amit tennie kellene – nevezetesen a vihar előtt szállni és hagyni, hogy kitombolja magát –, épp az az egyetlen, ami miatt lelőhetik őket.

Felnyalábolta Hestert és biztonságosan a kabátjába dugta, jó szorosan rá is gombolta a viharkabátot. Grumman mozdulatlanul, nyugodtan ült, széltől tépázott daimónja erősen kapaszkodott a kosár peremébe, tollát felborzolta a vihar.

– Most leviszem a ballont, dr. Grumman – kiabálta túl a szelet Lee. – Álljon fel, készüljön az ugrásra. Kapaszkodjon a karikába, és amikor szólok, lendítse fel magát.

Grumman engedelmeskedett. Lee lenézett, aztán előre, le, és megint előre, szeméből kipislogta az esőt, mert egy hirtelen szélroham úgy ostorozta őket esőcseppekkel, mintha megannyi marék kavicsot zúdítana rájuk. A gázzsákon a dobolás hozzájárult az üvöltő szélhez meg az alanti levélsurrogáshoz, és Lee jóformán már a mennydörgést sem hallotta.

– Rajta! – kurjantotta el magát. – Finom kis vihart idézett, Mr. Sámán! Meghúzta a gázszelep zsinórját, és egy rögzítőléc köré tekerte, hogy nyitva maradjon. Ahogy fent kitódult a gáz, a zsák alsó hajlata önmagába húzódott, s ahol egy perce még gömb dagadozott, most hajtás hajtásra rakódott.

A kosár oly hevesen hánykolódott, hogy meg sem lehetett állapítani, valóban ereszkednek-e, s oly hirtelen és szeszélyesen támadtak a szélrohamok, hogy tudtukon kívül akár az ég felé is repülhettek – ám egy perc elteltével Lee hirtelen rándulást érzett, és tudta, hogy a horgony megakadt egy faágban. Az ág mindjárt el is roppant, de látszott, mennyire közel vannak a földhöz.

– Tizenöt méternyire a fák fölött! – kiáltotta el magát. A sámán bólintott.

Aztán újabb rándulás, ezúttal erősebb, és a két férfi a kosár peremének vágódott. Lee számára ez nem volt szokatlan, rögtön vissza is nyerte egyensúlyát, de Grummant váratlanul érte. A függesztőkarikát azonban nem engedte el, és Lee látta, hogy ő is megtalálta egyensúlyát, és kész, hogy kilendüljön.

A következő pillanatban minden eddiginél erősebb lökés; a horgony olyan ágra talált, amelyben biztonságosan megkapaszkodhatott. A kosár megbillent, a következő pillanatban a fa koronájára zuhant, és vizes levelek zápora, gallyak roppanása, elgyötört faágak csikordulása közepette ingatagon megállt.

– Ott van még, dr. Grumman? – kiáltott Lee, mert látni semmit sem lehetett.

– Itt vagyok, Mr. Scoresby.

– Maradjon nyugton egy percig, míg meg nem látjuk, mi a helyzet – mondta Lee, mert vadul inogtak a szélben, és érezte, hogy a kosár kis rándulásokkal igyekszik megtelepedni azon, ami tartja őket.

A már-már kiürült gázzsák még akkor is erősen húzott oldalvást, és a szél, akár a vitorlába, belekapaszkodott. Lee agyában felötlött, hogy elvágja a kötelét, de ha a zsák el nem száll azonnal, ott marad a fán, akár valami lobogó, és elárulja a helyzetüket; jobb lesz behúzni – ha lehet.

Újabb villám, és a következő pillanatban megdördült az ég. Közvetlenül fölöttük tombolt a vihar. A villanás fényében Lee tölgyfatörzset pillantott meg, nagy fehér sebhely mutatta, honnan tört le egy ág, de csak részlegesen, mert a kosár épp annál a pontnál pihent rajta, ahol még a törzshöz kapcsolódott.

– Kidobok egy kötelet és lemászok! – kiáltotta Lee. – Amint földet érünk, tervezhetjük a következő lépést.

– Követem, Mr. Scoresby – mondta Grumman. – Daimónomtól tudom, hogy tizenkét méternyire van alattunk a föld.

És Lee erőteljes szárnycsattogást érzékelt, ahogy a sas daimón megint a kosár peremére telepedett.

– Olyan messzire tud távolodni? – csodálkozott, de aztán már csak arra gondolt, hogy biztonságosan megerősítse a kötelet, előbb a függesztőkarikára, aztán a faágra, hogy még ha leesik is a kosár, ne zuhanjon nagyot.

Majd, biztonságosan kabátja alá rejtve Hestert, kidobta a kötél maradékát és lemászott, míg szilárd talajt nem érzett a talpa alatt. Sűrűn körülnőtték az ágak a törzset, masszív fa volt, óriási tölgy, és Lee magában hálát mondott neki, miközben megrángatta a kötelet, jelezve Grummannak, hogy leereszkedhet. Vajon az égszakadás, földindulás közepette még valami hang hallatszik? Lee hegyezte a fülét. Igen, léghajó motorja, talán többé is, valamivel feljebb – hogy milyen magasan, milyen irányból, meg nem lehetett állapítani, de úgy egy percig hallották a hangot, azután elült.

A sámán földet ért.

– Hallotta? – kérdezte Lee.

– Hallottam. Magasabbra szállt, a hegyek közé talán. Gratulálok a sikeres leszálláshoz, Mr. Scoresby.

– Még nem végeztünk. Mielőtt hajnalodik, be akarom dugni a gázzsákot a lombok alá, mert különben mérföldekről elárulja, hol vagyunk. Vállal valami fizikai munkát, dr. Grumman?

– Mondja meg, mi a dolgom.

– Helyes. Visszamászok a kötélen, és leeresztek önnek egyet-mást. Például egy sátrat. Felállíthatja, míg én megnézem odafent, hová rejthetem a ballont.

Sokáig vesződtek, méghozzá veszedelmesen, mert a kosarat tartó ág végül letört, és vele zuhant Lee is. Szerencsére nem esett nagyot, mert a gázzsák még akkor is a fa koronájában ingott-lengett, és fenntartotta a kosarat.

Az esés valójában megkönnyítette, hogy elrejtsék a léggömböt, mert a gázzsák alsó részét lehúzta, át a mennyezeten, s a villámok fényénél, rángatva, csavargatva, kalapálva, Lee-nek sikerült a ballon egész testét lerángatnia az alacsonyabb ágak közé, rejtve a szem elől.

A szél még verdeste a fák koronáját, de az eső nagyja már alábbhagyott, mire Lee eldöntötte, hogy többet nem tehet. Lekecmergett, és azt tapasztalta, hogy a sámán nemcsak hogy felverte a sátrat, de tábortüzet is varázsolt, és éppen kávét főzött.

– Mi ez? Mágia? – kérdezte Lee, ázottan, meggémberedve. Bebújt a sátorba, és átvette Grummantól a bögrét.

– Nem; ezért a cserkészeknek adjon hálát – mondta Grumman. – Vannak a maguk világában cserkészek? „Légy résen.” Tűzrakáshoz legalkalmatosabb a száraz gyufa. Mindig van nálam. Ennél rosszabb táborhelyünk is lehetne, Mr. Scoresby.

– Hallotta megint azokat a léghajókat?

Grumman felemelte a kezét, Lee fülelt, és bizony megint felhangzott a motorzaj, most már kivehetőbben, ahogy az eső valamelyest alábbhagyott.

– Kétszer is átrepültek – mondta Grumman. – Nem tudják, hol vagyunk, de azt igen, hogy itt valahol.

És a következő pillanatban villanó fény támadt abból az irányból, amerre a léghajó repült. Nem volt annyira fényes, mint a villám, de kitartó, és Lee tudta, hogy világítórakétától származik.

– Jobb lesz, ha kioltja a tüzet, dr. Grumman – mondta. – Hiányozni fog, s a ponyva vastag ugyan, de sose lehet tudni. Most alszom egyet, akármilyen vizes vagyok is.

– Reggelre megszárad – vigasztalta a sámán.

Fogott egy maroknyi vizes földet, és a lángokra dobta, Lee pedig nagy nehezen összehúzta magát a kis sátorban, és lehunyta a szemét.

Lidérces álmok gyötörték. Egy ízben szinte azt hitte, ébren van: látta a sámánt, amint ott ül törökülésben, lángok ölelik körül, és gyors iramban marják le róla a húst, csak a fehér csontváz ül az izzó hamu közepén. Lee riadtan kereste Hestert, és rá is talált: a daimón aludt – ami a valóságban sosem történt meg, hiszen amikor Lee ébren volt, Hester hasonlóképpen; amikor tehát azon kapta, hogy szűkszavú, éles eszű daimónja oly szelíden, sebezhetőén szunnyad, Lee meghatódott, és nehéz szívvel heveredett le mellé, álmában ébren, holott valójában aludt, és azt álmodta, hogy sokáig kerüli az álom. Egy másik álomképnek is Grumman volt a középpontjában. Mintha tollakkal díszített kereplőt rázott volna, és valamire ráparancsolt, hogy engedelmeskedjék. Az a valami pedig – és a láttán Lee-nek hányingere támadt – Fantom volt, olyan, amilyeneket a léggömbből láttak. Magas volt, áttetsző, és olyan gyomorkavaróan undorító, hogy Lee rémületében kis híján felriadt. Grumman azonban rettenthetetlenül parancsolgatott a Fantomnak, nem esett bántódása, mert az a valami hajlott a szavára, aztán fellibbent, akár a szappanbuborék, és mindjárt el is nyelte a magasság.

Ekkor újabb fordulatot vett ez a kimerítő éjszaka, Lee egy léghajó pilótafülkéjében találta magát, és a pilótát figyelte. A másodpilóta helyén ült, az erdő fölött köröztek, lenéztek a szélben hánykolódó lombok, levelek, ágak vad tengerére. És egyszer csak ott volt velük a kabinban a Fantom.

Lee álmában meg sem tudott mozdulni, hang nem jött ki a torkán, de együtt szenvedett a pilótával, amikor az tudatára ébredt, mi történik vele.

A Fantom a pilóta fölé hajolt, és arcát az arcához nyomta. A pilóta daimónja, egy pinty, felrebbent, rikoltott, menekülni próbált, de aléltan hullott a műszerfalra. A pilóta Lee felé fordult és kinyújtotta a kezét, de Lee moccanni sem bírt. Majd a szíve szakadt meg a pilóta rimánkodó tekintete láttán. A férfiból valami eleven lényeg szivárgott el, daimónja gyengén csapkodott, egy haldokló sikolya tört ki belőle, és hamarosan kimúlt.

Azután eltűnt. De a pilóta még élt. Fátyolos és tompa lett a tekintete, kinyújtott keze élettelenül hullott a műszerfalra. Élt, és mégsem élt: közönyös volt minden és mindenki iránt.

És Lee csak ült, és tehetetlenül nézte, ahogy a léghajó egyenesen az előttük emelkedő sziklás hegyoldal felé száguld. A pilóta látta, amint a hegy már-már az ablakot éri, de nem érdekelte. Mi sem állíthatta meg a gépet; Lee rettegve húzódott hátra az ülésen, és az ütközés pillanatában felkiáltott:

– Hester!

És felébredt.

A sátorban feküdt, épen-egészségesen, és Hester az arcát nyalogatta. Lee-ről csorgott a verejték. A sámán törökülésben ült, de Lee-n borzongás futott végig, amikor észrevette, hogy a sas daimón nincs mellette. Cudar egy hely ez az erdő, dugig tele kísérteties fantazmagóriákkal.

Aztán rádöbbent, hogy valamiféle idegen fénynél látja a sámánt, hiszen a tűz már rég kialudt, és az erdőre mély sötétség borul. Holmi távoli villózásban rémlettek fel a fatörzsek, az ázott levelek, és Lee mindjárt tudta, mi az: az álma valóság volt, egy léghajó nekirepült a hegyoldalnak.

– Az áldóját, Lee, remegsz, mint a nyárfalevél. Mi ütött beléd? – morgott Hester, és megrebbentette hosszú fülét.

– Te is álmodol, Hester? – motyogta az aeronauta.

– Se én, se te, Lee. Látomásod volt.

Ha tudom, hogy látnok vagy, rég kigyógyítottalak volna a látnokságból. Hagyd abba, hallod?

Lee megvakargatta Hester fejét, az pedig megrebbentette a fülét.

És Lee a legcsekélyebb átmenet nélkül a levegőben lebegett a sámán daimónja, Sayan Kötör, a halászsas mellett. Más ember daimónjának jelenlétében lenni, távol a magáétól, erőteljes bűntudatot keltett Lee-ben, s ugyanakkor egyfajta különös örömöt. Úgy siklottak, mintha madár volna ő is, meglovagolták a légáramot, és Lee körülnézett a sötét levegőben, amelyet most sápadt fénnyel töltött el a telihold: át-átkukkantott egy hirtelen támadt résen a felhőtakaró közül, és ezüsttel rajzolta körül a fák koronáját.

A sas daimón éles rikoltást eresztett meg, lentről ezernyi madár ezerféle hangja válaszolt: bagolyhuhogás, kis verebek riadt csipogása, csalogány édes éneke. Sayan Kötör hívta őket. És válaszul jött az erdő valamennyi madara, akár vadászatra siklottak néma szárnyon, akár fészkükön álmodoztak – most ezrével szárnyaltak fel a kavargó légben.

És Lee érezte önmaga madártermészetét, amint örvendezve válaszol a saskirálynő parancsára, és emberi része a legkülönösebb örömet érezte: hogy készségesen engedelmeskedik egy erős és igazságos hatalomnak. Ahogy kerengett, fordult együtt a roppant nyájjal, száz meg száz fajta a sas delejes akaratának parancsszavára, az ezüst felhőháttér előtt megpillantotta egy léghajó gyűlöletesen szabályos alakját.

Pontosan tudták mindannyian, mi a dolguk. Sereglettek a léghajó felé, a leggyorsabb ért oda elsőnek, de egyik sem oly sebesen, mint Sayan Kötör; a parányi ökörszemek és pintyek, a suhanó fecskék, a néma szárnyú baglyok – egyetlen perc alatt ellepték a légi járművet, karmuk fogódzót keresett a viaszos vásznon, vagy kilyuggatta, hogy jobban megkapaszkodhasson.

A motort elkerülték, bár néhányukat magához vonzotta, és a szabdaló légcsavarok áldozatául estek. Legtöbb madár a léghajó törzsén biggyeszkedett, a később jövők az előttük levőkbe kapaszkodtak, s már nemcsak a jármű egész testét borították (amelyből most hidrogén szivárgott ezer meg ezer parányi karom tépte lyukból), de a kabin ablakait, a tartóbordákat és a kábeleket is – minden négyzethüvelyknyi felületen egy madár, két madár, három vagy több tapadt.

A pilóta tehetetlen volt. A léghajó süllyedt és süllyedt a madarak súlya alatt, azután hirtelen újabb sziklaszirt meredt fel, láthatatlanul az éjszakában a léghajó belsejében tartózkodók számára, akik vadul hadonásztak a puskájukkal, és vaktában lövöldöztek.

Az utolsó pillanatban Sayan Kötör felrikoltott, és ezernyi szárnycsapás robaja nyomta el még a motor bőgését is, ahogy minden madár felröppent és elszállt. És a kabinban a férfiak négy-öt rettentő másodpercnyi tudomással bírtak, mielőtt a léghajó lezuhant, és lángtengerré robbant.

Tűz, hőség, lángok... Lee megint felébredt, teste olyan forró volt, mintha a sivatagi napon feküdt volna. Még akkor is végtelenül csöpögött a víz a levelekről a sátorponyvára, de a vihar már elvonult. Sápadt szürke fény kúszott az égre, Lee felkönyökölt, Hester pislogott mellette, a pokrócba bugyolált sámán oly mélyen aludt, hogy akár halottnak gondolhatta volna, ha az alvó Sayan Kötör nem biggyeszkedik odakint egy lehullott faágon.

A víz csöpögésén kívül az egyetlen hang az erdei madarak szokásos éneke volt. Semmi motorzaj az égen, semmi ellenséges hang. Lee úgy gondolta, bátran megrakhatja a tüzet, némi vesződséggel sikerült is, és feltette a kávét.

– És most, Hester? – kérdezte.

– Attól függ. Négy léghajó volt; hármat elpusztított.

– Úgy értem, teljesítettük kötelességünket? Hester megbillentette fülét.

– Nem emlékszem, hogy szerződést kötöttünk volna.

– Nem szerződés kötelez. Erkölcsi kötelesség.

– Maradt még egy léghajó, inkább azzal törődnél, mielőtt erkölcsökről kezdenél papolni, Lee. Harminc-negyven puskás ember jön ránk. Méghozzá birodalmi katonák. Első a túlélés, aztán jöhet az erkölcs.

Hesternek persze igaza volt. Lee kortyolta a forró italt, elszívott egy szivart, és ahogy világosodott, azon tűnődött, mit tenne, ha ő volna az egyetlen megmaradt léghajó parancsnoka. Visszavonulna és megvárná a teljes napvilágot, kétségtelenül, aztán olyan magasra repülne, hogy mennél nagyobb darabot tekinthessen át az erdőből, hogy lássa, amikor Lee és Grumman előmerészkedik. Sayan Kötör, a halászsas daimón felébredt, nagy szárnyát Lee fölé tárta. Hester felpillantott, ide-oda fordította a fejét, arany szemével méregette a hatalmas daimónt, s a következő pillanatban maga a sámán is előbukkant a sátorból.

– Mozgalmas éjszakánk volt – jegyezte meg Lee.

– És mozgalmas nap vár ránk. Azonnal el kell hagynunk az erdőt, Mr. Scoresby. Fel fogják égetni.

Lee hitetlenkedve nézett körül a csuromvíz növényzeten.

– Ugyan hogyan?

– Van egy gépezetük, amelyik valami káliumszulfáttal elegy naftát permetez; ha ez vízzel érintkezik, gyullad. A Birodalmi Flotta fejlesztette ki a Nipponnal folytatott háborúban. Ha az erdőt átitatják vele, egy pillanat alatt lángra lobban.

– Ezt látja talán?

– Éppolyan tisztán, mint maga az éjjel azt, ami a léghajókkal történt. Pakolja össze, amit el akar hozni, és induljunk azonnal.

Lee megdörzsölte az állát. Legbecsesebb tulajdona volt a leginkább hordozható, nevezetesen a léggömb műszerei, hát kiszedte őket a kosárból, gondosan hátizsákba csomagolta, meggyőződött róla, hogy a karabélya meg van töltve és száraz; a kosarat, a kötélzetet, a gázzsákot otthagyta, összekuszálódva, összetekeredve az ágak között. Ettől fogva már nem aeronauta, hacsak valami csoda folytán nem sikerül mentenie a puszta életét, s valahol elegendő pénzre szert tennie, hogy vásároljon még egy ballont. Ezentúl úgy mászhat, akár a bogár, a föld felszínén.

Megérezték a füst szagát, mielőtt a tűz pattogását meghallották volna, mert a tengerről kelő szél befelé sodorta. Mire az erdő szélére értek, már hallották a tűz mély, mohó robajlását.

– Miért nem csinálták ezt az éjjel? – kérdezte Lee. – Elevenen megsüthettek volna bennünket.

– Nyilván élve akarnak elfogni – válaszolta Grumman, és lehántotta a leveleket egy faágról, hogy sétabotnak használhassa. – Azt lesik, hogy hol lépünk ki az erdőből.

Bizony, a léghajó zúgása hamarosan elnyomta a lángok robaját – meg az ő zihálásukat, mert most már siettek, felfelé kapaszkodtak, vergődtek gyökereken, köveken, ledőlt fák törzsén át, és csak azért álltak meg, hogy lélegzetet vegyenek. Sayan Kötör a magasba szállt, le-lecsapott, és tudatta, mennyit haladtak, és mennyire van mögöttük a tűz, bár hamarosan már látták is a fák fölött a füstöt, azután a közeledő tűzfolyamot.

Az erdő apró népe, mókusok, madarak, vaddisznók menekültek velük, visítás, rikoltozás, riadt sipítás kelt körülöttük. A két vándor az erdő széle felé verekedte magát, nem volt messze, s amikor elérték, hőhullám hőhullám után borította el őket az immár tizenöt méter magasra csapó, robajló tűzfalból. Fáklyaként lobbantak lángra a fák, ereikben felforrt a nedv és szétvetette a törzsüket, a tűlevelűekben a szurok fogott tüzet, lángolt, akár a nafta, az ágak egy pillanat alatt vad narancsszín virágba borultak.

Lee és Grumman lihegve kapaszkodott feljebb a meredek, sziklás, görgeteges talajon. A fele eget elsötétítette a füst meg a hőség rezgése, de fent a magasban ott lebegett az egyetlen megmaradt léghajó zömök alakja – túlságosan messze, reménykedett Lee, hogy akár távcsövön át megpillanthassa őket.

Meredeken, megmászhatatlanul meredezett előttük a hegyoldal. Egyetlen út vezetett csak ki a csapdából, egy keskeny hegyszoros, ahol száraz folyómeder bukkant elő a szirtek hasadékából. Lee odamutatott.

– Egyet gondoltunk, Mr. Scoresby – mondta Grumman.

A magasban sikló, köröző daimónja megbillentette szárnyát, és egy kedvező széláramlattal a szakadékhoz suhant. A két férfi meg sem állt; amilyen gyorsan csak tudtak, kapaszkodtak tovább. De Lee végül megszólalt:

– Elnézést, ha orcátlan a kérdésem, de sose ismertem senkit, akinek a daimónja erre volna képes, csak a boszorkányoké. De ön nem boszorkány. Tanulta az ilyesmit, vagy önnel született?

– Emberi lénnyel semmi sem születik – mondta Grumman. – Nekünk mindent meg kell tanulnunk. Sayan Kötör azt közli velem, hogy a szakadék hágóhoz vezet. Ha odajutunk, mielőtt megpillantanának, még megmenekülhetünk.

A halászsas megint lecsapott, a két férfi kapaszkodott tovább. Hester maga keresett utat a sziklák között, Lee követte, kerülgette a laza köveket, és tőle telhető gyorsasággal mászott át a nagyobb sziklákon, a kis szurdok felé igyekezve.

Lee aggódott Grumman miatt. A sámán sápadt volt, elkínzott, nehezen szedte a levegőt. Éjszakai munkálkodása alaposan megcsapolta az életerejét. Hogy meddig bírnak eljutni... Lee nem ís akart szembenézni ezzel a kérdéssel; ám amikor már a szakadék szájához értek, sőt már a kiszáradt folyómeder peremére, érzékelte, hogy a léghajó hangja megváltozott.

– Megláttak – közölte.

Halálos ítéletnek hangzott. Hester, a biztos léptű, erős szívű Hester megbotlott, megingott. Grumman a botjára támaszkodott, szemét ernyőzve hátranézett, és megfordult Lee is, hogy hátranézzen.

A léghajó sebesen ereszkedett a közvetlenül alattuk elterülő lejtő felé. Üldözőik nyilván élve akarják elfogni őket, hiszen egy sortűz egy másodperc alatt végezhetne kettejükkel. A pilóta ehelyett ügyesen a lejtő fölé kormányozta a léghajót, a legalacsonyabb pontra, ahol még biztonságban lehetett, és a kabinajtón egy csapat kék egyenruhás férfi ugrott ki, mellettük farkas daimónjuk, és felfele indultak a hegyoldalon.

Lee és Grumman vagy hatszáz méternyivel voltak feljebb náluk, nem messze a szakadék bejáratától. Mihelyt odaérnek, addig tudják visszaverni a katonákat, amíg kitart a muníciójuk: de egyetlen karabélyuk volt csupán.

– Engem kergetnek, Mr. Scoresby, nem magát – mondta Grumman. – Ha ideadja nekem a puskát, és megadja magát, életben marad. Ezek fegyelmezett katonák. Magát hadifogolyként fogják kezelni.

Lee mintha meg se hallotta volna.

– Mozgás – förmedt a sámánra. – Érje el a szurdokot, én pedig feltartóztatom őket a bejáratnál, amíg ön át nem ér a túlsó végén. Ha idáig elhoztam, nem fogom ölbe tett kézzel nézni, amint elkapják.

Odalent szaporán közeledtek a jó erőben levő, pihent emberek. Grumman bólintott.

– Nem maradt már erőm, hogy a negyediket is leszedjem. – Ennyit mondott csupán; aztán gyorsan a szurdok menedékébe húzódtak.

– Csak egyet mondjon meg, mielőtt elmegy – szólt Lee –, mert nem nyughatok, amíg meg nem tudom. Hogy melyik oldalért harcolok, arról fogalmam sincs, de nem is igen érdekel. Annyit mondjon csak: amit most csinálok, azzal segítek-e annak a Lyra nevű kisleánynak, vagy ártok neki?

– Segít neki – válaszolt Grumman.

– No és az esküje. Ugye nem felejti, mire esküdött?

– Nem felejtem el.

– Mivelhogy, dr. Grumman, vagy John Parry, vagy akármiféle nevet vesz fel akármiféle világban, ahol befejezi, egy dolgot tudjon. Én úgy szeretem azt a kisgyermeket, mintha az édeslányom volna. Ha volna gyermekem, azt sem szerethetném jobban. És ha megszegi az esküjét, dr. Grumman, akármi marad meg belőlem, az örökké üldözni fogja azt, ami önből megmarad, és ön az egész örökkévalóságon által azt fogja kívánni, hogy bárcsak meg se született volna. Ennyire fontos az az eskü.

– Megértettem. És szavamat adtam.

– Hát csak ezt akartam tudni. Járjon szerencsével.

A sámán kezet nyújtott, Lee megszorította. Azután Grumman sarkon fordult, nekivágott a szurdoknak, Lee pedig körülnézett, hol foglalhatná el a legalkalmasabb helyet.

– Ne azt a nagy sziklát válaszd, Lee – mondta Hester. – Onnan nem látsz ki jobb felé, és megrohanhatnak. Bújj a kisebbik mögé.

A Lee fülében hangzó robajlásnak semmi köze nem volt az alanti tűzvészhez, sem a felemelkedni készülő léghajó küszködő morajlásához. Hanem a gyerekkorához, az Alamóhoz. Milyen gyakran játszotta pajtásaival a hősi csatát a régi erődítmény romjai között! Felváltva voltak dánok vagy franciák. Lee úgy érezte, gyermekkora tért vissza, tetézve. Elővette édesanyja navaho gyűrűjét, maga mellé tette a sziklára. A hajdani Alamo-játékban Hester gyakran volt puma vagy farkas, egyszer-kétszer akár csörgőkígyó is, de legtöbbnyire csúfolódó rigó. Most...

– Ne álmodozz, hanem célozz – szólt rá Hester. – Ez nem játék, Lee.

A hegyoldalban kapaszkodó emberek szétszéledtek, lassabban mozogtak, mert ők is éppolyan jól látták, mi a gond. Tudták, hogy el kell foglalniuk a szurdokot, de tisztában voltak azzal is, hogy egyetlen ember egy szál puskával sokáig feltartóztathatja őket. Mögöttük, Lee meglepetésére, a léghajó még mindig küszködött a felszállással. Talán a felhajtóereje nem működött, talán fogytán az üzemanyag – akárhogyan is, nem szállt még fel, és ez szöget ütött Lee fejébe. Igazított a helyzetén, és belenézett a vén Winchesterbe, míg épp a célkereszt közepébe nem került a bal oldali motor, és tüzelt. A dörrenésre a felfelé kapaszkodó katonák felkapták a fejüket, a következő pillanatban felbőgött a motor, de éppoly hirtelen besült és elhalt. A léghajó oldalra dőlt. Lee hallotta, amint felbőg a másik motor, de a léghajó immár megfeneklett.

A katonák megálltak, tőlük telhetően fedezékbe húzódtak. Lee megszámlálta őket: huszonöten vannak. Neki pedig harminc golyója van.

Hester a bal válla mellé kúszott.

– Én errefelé figyelek – mondta.

A szürke sziklán gubbasztva, hátracsapott fülekkel ő is olyan volt, mint egy kis kő, szürkésbarna és észrevehetetlen, csak a szeme villogott. Hester nem volt valami szépség; csúnyácska és sovány, mint minden mezei nyúl, de a szeme gyönyörű: aranyán mogyorószín pöttyök, tőzegbarna és levélzöld sugarak. És az a szempár most végignézett a tájon, amit utoljára lát életében: gorombán halmozódó sziklák kopár lejtője, azon túl lángoló erdő. Sehol egy fűszál, sehol egy foknyi zöld, amelyen megpihenhet a szem. Hester megrebbentette a fülét.

– Beszélnek – mondta. – Hallom, de nem értem.

– Oroszok – mondta Lee. – Együtt, egyszerre rohamoznak. Az lesz nekünk a legnehezebb, hát azt csinálják.

– Ügyesen célozz – mondta Hester.

– Persze. De az ördögbe is, Hester, nem szívesen oltok ki életet.

– Vagy ők, vagy mi.

– Nem, Hester, több ennél – mondta Lee. – Az ő életük, vagy Lyráé. Hogy hogyan, nem tudom, de össze vagyunk kötve azzal a gyermekkel, és én örülök ennek.

– Ott baloldalt egy ember lövésre készül – mondta Hester, s már dörrent is a puska, és szilánkok pattantak le a szikláról kétarasznyira onnan, ahol a daimón kuporgott. A golyó a szurdokba süvített, de Hesternek szeme se rebbent.

– Hát így már én is szívesebben csinálom – mondta Lee, és gondosan célzott.

Tüzelt. Egyetlen foknyi kis kékség volt a cél, de eltalálta. A férfi felordított, hanyatt esett, és meghalt.

És ekkor kezdődött a küzdelem. Egy perc, és puskaropogás, lepattanó golyók sivítása, morzsolódó szikla csattanása visszhangzott, zengett a hegyoldalban és mögötte a mély szakadékban. A puskapor szaga, az elporló szikláé, ahol a golyók eltalálták, pusztán változatai voltak az égő erdő szagának, míg végül már úgy tetszett, lángban áll az egész világ.

A Lee sziklája hamarosan csupa golyó ütötte seb volt, s maga is érezte, mikor a golyók eltalálták a követ. Egy ízben Hester hátán meglebbent a szőr, ahogy egy golyó szele sodort át fölötte, de Hester meg se moccant. És Lee szünet nélkül tüzelt.

Ádáz volt az az első perc. S az utána támadt szünetben Lee észrevette, hogy megsebesült: vért látott a sziklán, és vöröslött a jobbja meg a puska zavarja is. Hester körülnézett.

– Semmi komoly – állapította meg. – Egy golyó súrolta a fejbőrödet.

– Számoltad, Hester, hányan estek el?

– Nem. Folyton le kellett kapnom a fejemet. Tölts, amíg bírsz, fiú.

Lee a szikla mögé hengeredett, és ide-oda mozgatta a závárt: forró volt, a fejbőrén ütött sebből ráömlött a vér, odaszáradt, és megakasztotta a szerkezetet. Óvatosan ráköpött, és a závár kilazult.

Azután visszahúzódzkodott előző helyzetébe, de még mielőtt szeméhez emelhette volna a fegyvert, eltalálta egy golyó.

Mintha robbanás tört volna ki a bal vállában. Pár másodpercre elkábult, de aztán magához tért – csak a bal karja volt béna és használhatatlan. Az igazi fájdalom még váratott magára, és ez erőt adott Lee-nek, hogy gondolatait a lövésre Összpontosítsa.

Béna, hasznavehetetlen karjára – amely az imént még oly életteljes volt – támasztotta a fegyvert, és kemény koncentrációval nézett bele: egy lövés, kettő, három, és mind elevenbe talált.

– Hogy állunk? – motyogta Lee.

– Jól célzol – súgta vissza Hester. – Folytasd. Ott a fekete sziklánál... Lee odanézett, célzott, lőtt. Egy alak a földre hanyatlott.

– Az ördögbe is, ezek is éppolyan emberek, mint én – motyogta.

– Ne törd a fejed – biztatta Hester. – Folytasd.

– Te hiszel neki? Grummannak?

– Hát. Folytasd, Lee.

Bumm: megint elesett egy ember, daimónja kihunyt, akár a gyertya.

Azután hosszú csend. Lee a zsebében matatott, talált még néhány golyót. Ahogy újra töltött, valami olyan különöset érzett, hogy majd megállt a szívverése: Hester az ő arcához nyomta az arcát, ami csupa könny volt.

– Lee, ennek én vagyok az oka... – suttogta.

– Miért?

– Az a skraeling. Én mondtam, hogy vedd el a gyűrűjét. Ha az nincs, most nem kerülünk ilyen bajba.

– Gondolod, hogy valaha is azt csináltam, amit mondtál? Azért vettem el, mert a boszorkány...

Nem fejezhette be a mondatot, mert megint eltalálta egy golyó. Ezúttal a bal lába szárát érte, s a következő pillanatban a harmadik megint a fejét súrolta, de ez már olyan érzés volt, mintha tüzes vassal suhintanának végig a koponyáján.

– Már nem tart soká, Hester – motyogta.

– A boszorkány, Lee! Azt mondtad: a boszorkány! Emlékszel? Szegény Hester, most már elfeküdt, nem kuporgott feszülten, éberen, mint egész felnőtt életében. És gyönyörű aranybarna szeme egyre tompább lett.

– Még mindig gyönyörű – mondta Lee. – Ó, Hester, egen, a boszorkány. Adott nekem...

– Hát persze. A virág...

– A mellzsebemben. Vedd elő, Hester, én nem bírok mozdulni.

Kemény küzdelem volt, de Hester végül erős fogával kirángatta a kis piros virágot, és Lee jobb keze mellé tette. Lee nagy erőfeszítéssel markába szorította, és megszólalt:

– Serafina Pekkala! Kérlek, segíts...

Mozgás odalent; Lee elengedte a virágot, célzott, lőtt. A mozgás megszűnt. Hester ráhanyatlott.

– Hester, itt ne hagyj – suttogta Lee.

– Lee, egyetlen másodpercre sem tudnék távol lenni tőled – suttogta vissza Hester.

– Mit gondolsz, eljön a boszorkány?

– Egész biztosan. Kár, hogy nem hívtuk hamarabb.

– Kár, hogy sok mindent meg nem tettünk...

– Lehet..,

Újabb csattanás; ezúttal a golyó valahová mélyre hatolt, mintha életének középpontját keresné. Nem fogja megtalálni, gondolta Lee. Az én életemnek Hester a középpontja. Valami kék villant odalent, és Lee nagy erőfeszítéssel odairányította a puskacsövet.

– Ő az... – lehelte Hester.

Lee nehezen tudta meghúzni a ravaszt. Nehezen ment már minden. Háromszor is próbálta, és végül sikerült. A kék egyenruha lebukfencezett a lejtőn.

Újabb hosszú csend. A fájdalom már nem félt Lee-től. Akár egy falka sakál, körözött, szimatolt, közelebb húzódott, és Lee tudta, hogy most már nem hagyja el, míg csontig fel nem falja.

– Egyetlen ember maradt – suttogta Hester. – A léghajóhoz tart.

És Lee ködösen látta, amint a Birodalmi Gárda egy katonája kúszva hagyja maga mögött a vert sereget.

– Nem lőhetek hátba egy embert – suttogta Lee.

– Szégyen meghalni, amíg van még egy lövedék – válaszolta Hester.

Hát Lee az utolsó golyóval megcélozta magát a léghajót, amely az egyetlen maradék motorjával még mindig küszködött, hogy felemelkedjen, és a golyó alkalmasint tűzforró volt, vagy talán az alant lángoló erdőből hordott a szél égő ágakat a léghajóra, mert a gáz hirtelen narancsszín tűzgolyóvá robbant, a fémváz egy kicsit megemelkedett, aztán nagyon lassan, szelíden, lángsírba hanyatlott.

És az eloldalgó ember, meg az a hat-hét másik, a Gárda maradéka, akik nem merték megközelíteni a szurdokot védő férfit, a tűz martaléka lett.

Lee látta a tűzgolyót, és a fülében tomboló robajon át hallotta Hester hangját:

– Vége mindannyiuknak, Lee.

– Azok a szegény ürgék – mondta (vagy gondolta) Lee – nem ezt érdemelték, ahogyan mi sem.

– Feltartóztattuk őket – mondta Hester. – Kitartottunk. Segítünk Lyrának. Azután büszke kis megtört valóját Lee arcához simította, amilyen szorosan csak tudta, és meghaltak mind a ketten.

15.

Vérmoha

– RAJTA – mondta az aletiométer. – Tovább. Feljebb.

Hát kapaszkodtak tovább. A boszorkányok felettük repültek, hogy kikémleljék a legkedvezőbb útvonalat, mert a dimbes-dombos táj hamarosan meredekre váltott, sziklás volt a talaj, s ahogy dél felé magasabbra hágott a nap, a vándorok kiszáradt folyómedrek, szirtek, sziklás talajú völgyek közt találták magukat, ahol egyetlen zöld levél se nőtt, s a rovarok cirpelése volt az egyetlen hang. Kapaszkodtak tovább, csak néha-néha álltak meg, hogy igyanak egy kortyot a kecskebőr kulacsból. Szó kevés esett köztük. Pantalaimon egy darabig Lyra feje fölött repült, amíg bele nem fáradt, aztán biztos léptű hegyi bárányka lett, büszke a szarvacskájára, vígan ugrándozott a kövek között, míg Lyra botladozott mellette. Will komoran kaptatott, szemét összehúzva meredt az izzó fénybe, igyekezett nem tudomásul venni a kezét egyre jobban gyötrő fajdalmát, s végül olyan állapotba került, hogy csak a mozgás volt jó, a mozdulatlanság rossz, s többet szenvedett pihenés közben, mint amikor gyötrelmesen kapaszkodtak tovább. És mert a boszorkányok vajákolása nem csillapíthatta a vérzést, azt gondolta, félve néznek rá, mintha olyan átok ülne rajta, ami nagyobb, mint az ő hatalmuk.

Idővel kis tóhoz értek, mély kékje alig harmincméternyire terjedt a vörös sziklák között. Pihentek egy darabig, ittak, megtöltötték a kulacsokat, sajgó lábukat megáztatták a jéghideg vízben. Néhány perc múlva folytatták útjukat, és hamarosan, amikor delelőjére ért a nap és forró sugaraival bombázta őket, Serafina Pekkala izgatottan leszállt melléjük.

– Egy darabig el kell hogy hagyjalak benneteket – mondta. – Lee Scoresbynak szüksége van rám. Hogy miért, nem tudom. De nem hívna, ha nem igényelné a segítségemet. Ti csak menjetek tovább, majd megkereslek...

– Mr. Scoresby? – kérdezte izgatottan, aggodalmasan Lyra. – De hol... Serafina azonban már eltűnt, mire Lyra a kérdés végére ért volna. Lyra ösztönszerűen az aletiométer után nyúlt, hogy megkérdezze, mi történt Lee Scoresbyval, de aztán lehanyatlott a keze, hiszen megígérte, hogy ezentúl nem kér mást, csak ami Will célját szolgálja.

A fiúra nézett. Will a közelben ült, térdén nyugvó kezéből akkor is szivárgott a vér, arcát megperzselte a nap, de a barnaság alatt is látszott, hogy mennyire sápadt.

– Will – szólalt meg Lyra –, tudod, miért kell megkeresned az édesapádat?

– Anyám azt mondta, fel kell öltenem apám köpenyét. Én csak ennyit tudok.

– De mit jelent az, hogy öltsd fel a köpenyét? Miféle köpenyt?

– Ez valamilyen feladatot jelenthet. Akármit tett, nekem folytatnom kell. Csak ezt jelentheti.

Jobb kezével kitörölte szeméből a verítéket. Nem mondhatta, hogy úgy vágyódik apja után, mint otthona után az eltévedt gyermek. Ez a hasonlat nemigen juthatott az eszébe, hiszen az otthon az a hely volt, ahol ő nyújtott biztonságot az édesanyjának, nem az a hely, ahol ő maga talált volna biztonságot a mások jóvoltából, öt éve már annak a szombat délelőttnek a szupermarketban, amikor az ellenség elől való bujkálás játéka kétségbeejtő valósággá vált. Hosszú idő volt ez az életében, és a szíve fájón áhította a szavakat: „Helyesen cselekedtél, gyermekem; senki a világon nem csinálhatta volna jobban. Büszke vagyok rád. Gyere, pihenj meg most...”

Will szinte öntudatlanul vágyott erre. Mindenben ezt érezte. Nem mondhatta el Lyrának, habár a kislány kiolvasta a tekintetéből. Újdonság volt, hogy Lyra ennyire jó megfigyelő. Újfajta érzékenység fejlődött ki benne, mintha mindennek Will állna a középpontjában; minden, ami Will-lel kapcsolatos, tiszta volt, világos, és azonnal érthető.

És ezt meg is mondhatta volna a fiúnak, ha abban a pillanatban nem száll alá egy boszorkány.

– Valakit látok amarra mögöttünk – mondta. – Még messze vannak, de gyorsan közelednek. Menjek közelebb, nézzem meg?

– Igen – mondta Lyra –, de szállj alacsonyan, rejtőzködj, ne hagyd, hogy észrevegyenek.

Will és Lyra talpra vergődött, és tovább botorkált.

– Már sokszor fáztam – mondta Lyra, hogy elterelje figyelmét az üldözőkről –, de így még sose izzadtam. Ennyire meleg van a ti világotokban?

– Ahol én éltem, ott nem. Általában. De változik az éghajlat. A nyár melegebb, mint régebben. Azt mondják, hogy az emberek megzavarják a légkört, annyi vegyi anyagot bocsátanak bele, és az időjárás kezelhetetlenné válik.

– Hát igen – bólintott Lyra. – Mi meg itt vagyunk a kellős közepében. Willnek annyira melege volt, olyan szomjúság gyötörte, hogy válaszolni sem bírt. Hát csak másztak, kifulladva a lüktető levegőben. Pantalaimon most tücsök volt, Lyra vállán üldögélt, fáradtan ahhoz, hogy szökdeljen vagy repüljön. A boszorkányok néha megpillantottak a hegyoldalban egy forrást, magasan ahhoz, hogy gyalogszerrel megközelíthessék, hát felszálltak, és megtöltötték a gyerekek kulacsát. Víz nélkül hamarosan szomjan halnának, márpedig az út mentén sehol sem akadt víz, a sziklák közt fakadó forrásokat is hamarosan elnyelte a görgeteges talaj.

Hát így vergődtek tovább, és lassan esteledett.

A boszorkánynak, aki visszarepült kémkedni, Lena Feldt volt a neve. Alacsonyan szállt, kiszögellésről kiszögellésre; a lenyugvó nap vérvörösre festette a sziklákat, mire a kis kék tóhoz ért – ahol is táborozni készülő katonákra talált.

Első pillantásra megállapította, hogy ezeknek a katonáknak nincsen daimónjuk. És nem is a Will világából valók, még csak nem is Cittágazzéból, ahol az emberek a bensejükben hordják a daimónjukat, és ahol még elevennek látszanak: ezek az emberek az ő világából jönnek, és a daimónjuk nélkül látni őket durva, gyomorkavaró rettenettel töltötte el.

És ekkor a part mentén álló sátorból kibukkant a magyarázat. Lena Feldt egy nőt pillantott meg – rövid-éltűt –, kecses volt terepszínű vadászöltönyében, és csupa élet, akárcsak a mellette ugrándozó aranymajom.

Lena Feldt elrejtőzött a fenti sziklák között, figyelte, amint Mrs. Coulter a vezénylő tiszttel beszél, és a katonák sátrakat állítanak, tüzet raknak, vizet forralnak.

A boszorkány ott volt Serafina Pekkala csapatában, akik megmentették Bolvangarban a gyerekeket, és legszívesebben azonmód lelőtte volna Mrs. Coultert, de az az asszony a sors kegyeltje: nyílvessző olyan távolságból el nem érné, közelebb pedig nem merészkedhetett a boszorkány – hacsak nem teszi magát láthatatlanná. Elkezdte hát a varázsolást. Tízpercnyi feszült összpontosítást igényelt.

Végül magabiztosan leereszkedett a sziklás lejtőn a tóhoz, s ahogy átment a táboron, egy-két üres tekintetű katona kurtán felpillantott, de amit láttak, arra nehéz lett volna emlékezniük, hát megint elfordították a tekintetüket. A boszorkány megállt a sátor előtt, ahová Mrs. Coulter belépett, s nyílvesszőt illesztett az íjára.

Hallgatta a sátorból kiszűrődő hangokat, aztán óvatosan a tóra nyíló sátorlaphoz osont.

Mrs. Coulter egy férfival beszélgetett, akit Lena Feldt még sosem látott: ősz hajú, erőteljes, idősebb férfi volt, kígyó daimónja a csuklójára tekeredett. Tábori széken ültek mind a ketten, az asszony a férfi felé hajolt, és halkan beszélt.

– Természetesen, Carlo – mondta éppen. – Mindent elmondok, amit akar. Mit szeretne tudni?

– Hogyan parancsol a Fantomoknak? – kérdezte a férfi. – Lehetetlennek tartottam, de magát úgy követik, akár a kiskutyák. .. Mi az oka? Félnek talán a testőrségétől?

– Egyszerű – válaszolt az asszony. – Tudják, hogy több táplálékra számíthatnak tőlem, ha életben hagynak, mint hogyha felfalnának. Elvezethetem őket minden áldozathoz, akire csak az a fantomszívük vágyik. Mihelyt maga mesélt róluk, tudtam, hogy uralkodhatom felettük, és így is történt. És egy egész világ reszket ezeknek a sápadt jószágoknak a hatalmától! Igen, Carlo – suttogta –, én a kedvére tehetek ám, hiszen tudja. Szeretné, ha még jobban a kedvére tennék?

– Marisa – suttogta a férfi –, elegendő élvezet a számomra, hogy a közelében lehetek...

– Nem, Carlo, maga is tudja, hogy nem elég. Nagyon jól tudja, mással is a kedvére tehetnék. Sokkal többel...

Daimónjának kemény kis fekete keze a kígyó daimónt cirógatta. A kígyó letekeredett a férfi karjáról a majom felé. A férfi is, az asszony is aranyszínű borral telt poharat tartott, az asszony belekortyolt a magáéba, és közelebb hajolt a férfihoz.

– Ah – sóhajtott a férfi, ahogy daimónja lassan lecsusszant a karjáról, és az aranymajom kezébe ereszkedett. A majom lassan az arcához emelte, és orcáját lágyan végighúzta a kígyó smaragd bőrén. A kígyó fekete nyelve ide-oda villant, és a férfi felsóhajtott.

– Carlo, mondja meg, miért üldözi azt a fiút – suttogta Mrs. Coulter, és a hangja éppoly lágyan simogatott, mint a kígyót a majom. – Miért kell megkeresnie?

– Mert van nála valami, ami kell nekem. Ó, Marisa...

– Mi az a valami, Carlo? Mi van annál a fiúnál?

A férfi megrázta a fejét. De nehezen tudott ellenállni; daimónja szelíden a majom melle köré tekeredett, fejét át-meg átfúrta a hosszú, fényes bundán, és a majom keze szüntelenül simogatta a smaragdszínű testet.

Lena Feldt, láthatatlan alakjában, alig kétlépésnyire állt a sátorban ülőktől. Íja megfeszült, a nyílvessző készenlétben: egy pillanat tört része alatt meghúzhatta, kiröpíthette volna, és Mrs. Coulter holtan esik össze, mielőtt egyet lélegezhetne. De a boszorkány kíváncsi volt. Némán, mozdulatlanul állt, és kitágult szemmel figyelt.

Csakhogy amíg Mrs. Coultert figyelte, nem nézett hátra, a kis kék tóra. A túlsó parton, a sötétségben, kísérteties fák ligete támadt, mintha önmagukat plántálták volna oda, liget, amely minduntalan meg-megremegett, mintegy szándékosan. De persze nem fák voltak ezek; és amíg Lena Feldtnek meg a daimónjának minden kíváncsisága Mrs. Coulterre irányult, az áttetsző alakok egyike elvált társaitól, és átlibegett a jeges víz felszínén, egyetlen rezdülést sem keltve, míg félméternyire meg nem állt a sziklától, amelyen Lena Feldt daimónja biggyeszkedett.

– Könnyűszerrel megmondhatná, Carlo – suttogta Mrs. Coulter. – Megsúghatná. Úgy tehetne, mintha álmában beszélne, és ki hibáztathatná ezért? Csak mondja el, mi van a fiú birtokában, és miért kell magának annyira. Megszerezhetném magának... Nem szeretné, ha megszerezném? Mondja csak meg, Carlo. Nekem nem kell. Énnekem a leány kell. Mi az? Mondja meg, és máris a magáé.

A férfi megrázkódott. Szemét lehunyta. Lassan szólalt meg.

– Egy kés... A cittágazzei titokzatos kés. Nem hallotta hírét, Marisa? Némelyek teleutaia makhaira néven nevezik, minden kések utolsójának. Mások Æsahættr nek...

– És mit művel az a kés, Carlo? Miért annyira különleges?

– Ah... Az a kés bármit elvág... Még az alkotói sem tudták, mire képes... Semmi, senki, sem anyag, sem szellem, angyal vagy levegő – semmi sem sebezhetetlen a titokzatos kés számára. Marisa, az a kés kell nekem, érti?

– Hogyne érteném, Carlo. Meg fogja kapni. ígérem. Hadd töltsem meg a poharát...

S ahogy az aranymajom újra meg újra végigfuttatta kezét a smaragdkígyón, nyomogatta, emelgette, cirógatta, ahogy Sir Charles kéjesen felsóhajtott, Lena Feldt látta, hogy valójában mi történik: mert amíg a férfinak le volt hunyva a szeme, Mrs. Coulter titkon néhány cseppnyit töltött egy üvegcséből a poharába, majd újra töltötte borral.

– Igya meg, kedves – suttogta. – Igyunk, egymásra...

A férfi máris mámoros volt. Elvette a poharat, mohón belekortyolt, újra meg újra.

És ekkor Mrs. Coulter minden figyelmeztetés nélkül felállt, megfordult, és Lena Feldtnek egyenesen a szemébe nézett.

– Nos, boszorkány – szólalt meg –, azt hitted, nem tudom, hogyan teszed magadat láthatatlanná?

Lena Feldt meglepetésében moccanni sem bírt.

Az asszony háta mögött a férfi levegőért kapkodott. Mellkasa emelkedett, arca szederjes volt, daimónja ernyedten, aléltan csüngött a majom kezében. A majom megvetően eltaszította.

Lena Feldt megpróbálta felemelni íját, de mintha megbénult volna a válla. Nem tudott parancsolni az izmainak. Ilyesmi még sohasem történt vele, és rémületében felsikoltott.

– Elkéstél, boszorkány – mondta Mrs. Coulter. – Nézz csak a tóra.

Lena Feldt megfordult, és látta, hogy hósármány daimónja csapdos és sikoltozik, mintha üvegkamra foglya volna, amelyből kiszívták a levegőt, verdes, majd lehullik, összeroskad, elalél, csőrét nagyra tátja, holtra rémülten zihál. Bekerítette a Fantom.

– Nem! – kiáltott fel a boszorkány, és a daimón felé mozdult volna, de meggátolta a rátörő hányinger. Még a mindent elborító rosszullét közepette is látta, hogy Mrs. Coulternek nagyobb a lelkiereje, mint bárki másé, akit valaha ismert. Meg sem lepte, hogy a Fantomok felett is hatalommal bír: ennek a fensőbbség-nek senki sem tud ellenállni. Lena Feldt kétségbeesetten fordult vissza az asszonyhoz.

– Eressze el! Kérem, kérem, eressze el! – kiáltotta.

– Majd meglátjuk. Veletek van a gyermek? A Lyra nevű leány?

– Igen!

– És egy fiú is? Egy fiú, akinél kés van?

– Igen. Könyörgök...

– És hányan vagytok, boszorkányok?

– Húszan! Eressze el! Eressze el!

– Mind a levegőben? Vagy néhányan a földön maradtok, a gyermekekkel?

– Legtöbben a levegőben, három-négy mindig a földön – ez borzalom –, eressze el, vagy öljön meg azonnal!

– Milyen magasra jutottak a hegyen? Tovább mennek, vagy megálltak pihenni? Lena Feldt mindent elmondott. Bármilyen kínzást kiállt volna, csak azt nem, ami most a daimónját érte. Amikor Mrs. Coulter mindent megtudott, amire kíváncsi volt, arról, hogy hol vannak a boszorkányok, és hogyan őrzik Lyrát és Willt, így szólt:

– Most pedig tudni akarom a következőt. Ti, boszorkányok, tudtok valamit a Lyra nevű gyermekről. Kevés híja volt, hogy megtudjam egyik nővéretektől, de meghalt, mielőtt véghezvittem volna a kínzást. Nos, itt nincs senki, aki téged megmenthetne. Mondd el az igazságot a leányomról.

– Ő lesz az anyja... – zihált Lena Feldt. – ő ad életet... anyja lesz... nem engedelmeskedik... ő lesz...

– A nevét! Mindent mondasz, csak a legfontosabbat nem! Nevezd meg! – kiáltotta Mrs. Coulter.

– Éva! Mindenek ősanyja! Egy új Éva! Éva anyánk... – dadogta zokogva Lena Feldt.

– Ah... – sóhajtott Mrs. Coulter, mintha végre tisztán állna előtte az életcélja.

A boszorkány előtt felrémlett, mit követett el, és az egész lényét borító borzadály ellenére is megpróbált felkiáltani:

– Mit fogsz vele csinálni? Mit művelsz vele?

– Hogy mit? El kell pusztítanom – mondta Mrs. Coulter –, hogy megelőzzem az új bűnbeesést... Miért is nem láttam ezt mostanáig? Túlságosan nagy volt, hogy megláthattam volna...

És tapsikolt, mint egy gyerek, szemét tágra nyitva. Lena Feldt kínjai közepette is hallotta a szavait:

– Hát persze! Asriel hadra kel a Fensőbbség ellen, és aztán... Hát persze, persze... Mint régen, ugyanúgy. És Lyra – Éva. És ezúttal nem fog bűnbe esni. Arról gondoskodom. Nem lesz új bűnbeesés...

Mrs. Coulter felegyenesedett, és csettintett a boszorkány daimónját emésztő Fantomnak. A kis hósármány daimón a sziklán vergődött, a Fantom a boszorkány felé indult, és azután akármit érzett azelőtt Lena Feldt, most megkétszereződött, háromszorozódott, százszorosan megsokszorozódott.

A lelkét kerülgette rosszullét, undorító, gyomorkavaró kétségbeesés, mélabús ernyedtség, oly mélységes, hogy úgy érezte, belehal. Utolsó tudatos gondolata undorodás volt az élettől: érzékei hazudtak egész életében; a világot nem életerő és öröm alkotja, hanem gyalázat, árulás és tehetetlenség. Élni gyűlöletes, és a halál se jobb, s a világegyetem egyik végétől a másikig ez az első, az utolsó, az egyetlen igazság.

És csak állt, kezében íjával, közönyösen – élő halottként.

Lena Feldt tehát nem láthatta, és nem is érdekelte, mit csinál Mrs. Coulter ezután. Ügyet sem vetett a tábori széken öntudatlanul heverő ősz férfira és a porban összetekeredő szürke bőrű daimónjára, hivatta a katonák parancsnokát, és utasította, készüljenek éjszakai menetelésre a hegytetőre.

Azután a tó partjára lépett és a Fantomokat szólította.

Parancsszavára megjelentek, mint páraoszlopok siklottak a víz színén. Az asszony felemelte karját, és feledtette velük, hogy földhözkötöttek, s a Fantomok sorra a levegőbe emelkedtek, és ott lebegtek, megannyi gonosz bogáncspihe, és az éjszakában, a légáramok hátán Will és Lyra és a boszorkányok felé sodródtak; de Lena Feldt ebből már semmit sem látott.

Sötétedés után rohamosan csökkent a hőmérséklet, és amikor Will és Lyra elfogyasztotta a száraz kenyér utolját, egy kinyúló szikla alá heveredtek, ahol talán nincs annyira hideg, és aludni próbáltak. Lyrának nem kellett sokáig próbálkoznia: alighogy letette a fejét, összegömbölyödve Pantalaimon körül, már meg is lepte az álom. Willnek azonban sehogy sem jött álom a szemére. Karja most már a könyökéig sajgott, lüktetett, és igencsak feldagadt, s a kemény talaj, a hideg meg a nagy kimerültség tetejébe elfogta az édesanyja utáni heves sóvárgás. Féltette természetesen, és tudta, nagyobb biztonságban lenne, ha ő ott lehetne mellette és gondoskodna róla, de arra is vágyott, hogy anyja viselje az ő gondját, mint kicsi korában, hogy bekötözze a kezét, hogy ágyba dugja, hogy altatódalt énekeljen neki, hogy megszabadítsa a sok gondtól, és azzal a meleg anyai szeretettel vegye körül, aminek már oly rég érzi a hiányát – de hiába sóvárgott mindezek után. Pedig egy része még most is egészen kisfiú volt. Folytak a könnyei, de moccanni sem mert, félt, hogy felébreszti Lyrát.

Nem és nem sikerült elaludnia. Éberebb volt, mint valaha. Végül kinyújtóztatta elmerevedett tagjait, csendben, borzongva felállt, és övében a késsel elindult felfelé a hegyoldalban, hogy megpróbálja kiűzni magából a nyugtalanságot. Mögötte az őrködő boszorkány vörösbegy daimónja felkapta fejét, a boszorkány is felnézett, és meglátta, amint Will felfelé kapaszkodik a sziklákon. Felhőfenyőgallya után nyúlt, és némán a levegőbe emelkedett, hogy ne zavarja a fiút, de vigyázzon, hogy baj ne érje.

Will nem vette észre. Oly nagy volt a mozgásigénye, hogy jártában szinte nem is érzékelte, mennyire fáj a keze. Úgy érezte, egész éjjel járnia kell, meg másnap, meg örökké, hiszen semmi egyéb nem csillapíthatná a szívében dúló lázat. És mintegy válaszul, felkelt a szél. Ezen a tájon nem voltak fák, nem rezdültek levelek, de a légáramlat szinte öklözte a fiút, haját lobogtatta, s éppoly vadul tombolt körülötte, mint amilyen vad érzések dúlták a szívét.

Kapaszkodott, egyre feljebb és feljebb, eszébe sem jutott, hogyan fog visszatalálni Lyrához, míg egy kis fennsíkra nem ért, szinte a világ tetején. Körös-körül, a látóhatáron sem nyúltak magasabbra a hegyek. A hold ragyogó fényében más színt nem látott, csak mély feketét és halotti fehéret, a szakadozott peremű sziklákat, a kopár fennsíkot.

A vad szél alighanem felhőket kergetett odafent, mert hirtelen eltakarták a holdat, az egész tájat elöntötte a feketeség: a holdfény egyetlen sugara sem hatolt át a sűrű felhőkön. Egy perc sem telt bele, és Will szinte teljes sötétségben találta magát.

És ugyanabban a pillanatban érezte, hogy megragadják a jobb karját. Ijedtében felkiáltott, ki akarta tépni magát a szorításból, de az erősebbnek bizonyult. Will valósággal megvadult. Úgy érezte, elérkezett mindennek a végére, és ha ez az élete végét is jelenti, hát nem adja meg magát, hanem harcol utolsó leheletéig. Rúgott, tekergőzött, de a kéz nem engedte; és mert a jobb karját szorították, nem férkőzhetett hozzá a késhez. Baljával próbálkozott, de a keze annyira sajgott, annyira megdagadt, hogy fogni sem tudott vele, egyetlen csupasz, sebesült kézzel kellett felvennie a harcot egy felnőtt ember ellen.

Fogait a karját markoló kézbe mélyesztette, azzal az egyetlen eredménnyel, hogy ellenfele akkora csapást mért a tarkójára, hogy Will beleszédült. Küszködött, rúgkapált, némelyik rúgása talált, mások nem, és egész idő alatt tépte, csavarta, facsarta egész testét, hogy szabaduljon, de a fogás nem engedett.

Hallotta a tulajdon zihálását, meg ellenfele morgását, heves légzését, aztán sikerült elgáncsolnia a másikat, és mind a ketten a földre zuhantak: de amannak a szorítása egy pillanatra sem gyengült, és Willnek, ahogy a sziklás talajon hempergett, elszorította a rettegés a szívét: ellenfele sohasem fogja elengedni, s ha megöli is, még a hullájának a szorításából sem szabadulhat.

Will azonban gyengült, és most már sírt is, keservesen zokogott, ahogy rúgott és rángatott és csépelte ellenfelét a fejével, a lábával, de tudta, hogy az izmai hamarosan felmondják a szolgálatot, és tehetetlenül zuhant ellenfele mellé, testének minden idegszála sajgott, lüktetett.

Nagy nehezen felkönyökölt, belekémlelt a mély sötétségbe, s valami fehérség rémlett a földön, a férfi mellett. Egy nagy madár, egy halászsas, egy daimón fehér melle és feje volt. A madár némán feküdt. Will megpróbált elhúzódni, a gyenge mozdulatra a férfi is megrezdült, de a szorítása nem engedett.

Megmozdult. Szabad kezével óvatosan végigtapogatta Will jobb kezét. Will érezte, hogy minden szál haja égnek áll.

– Add ide a másik kezedet – mondta a férfi.

– Vigyázzon – szólt Will.

A férfi szabad keze végigtapogatta Will bal karját, ujjainak a hegye gyengéden siklott a csuklóra, majd a dagadt tenyérre, és a lehető legfinomabban Will két elveszített ujjának csonkjaira.

Másik kezével azonnal eleresztette a fiút, és felült.

– Nálad van a kés – szólt. – Te vagy a kés Hordozója. Hangja érces volt, de érződött, hogy nehezen szedi a levegőt.

Will megérezte, hogy a másik súlyos sebet kapott. Megsebezte volna titokzatos ellenfelét?

Will még akkor is a sziklás talajon hevert, végsőkig elcsigázva. Mást nem látott, csak a férfi körvonalát, mellette guggolt, fölébe hajolt, de az arcát nem láthatta. A férfi oldalra nyúlt valamiért, és néhány pillanat múlva csodálatosan balzsamos hűvösség áradt Will kezébe az ujjai csonkjából – a férfi kenőcsöt dörzsölt a bőrébe.

– Mit csinál? – kérdezte Will.

– Gyógyítom a sebedet. Maradj nyugton.

– Ki maga?

– Én vagyok az egyetlen ember, aki tudja, mire való a kés. Tartsd így a kezedet. Ne mozdulj.

A szél vadabbul tombolt, mint valaha, néhány esőcsepp freccsent Will arcába. Hevesen reszketett, de sikerült jobbjával megtámasztania bal kezét, míg a férfi kenőcsöt kent még a csonkokra, és egy vászoncsíkkal szorosan körültekerte Will kezét.

Mihelyt helyére került a kötés, a férfi oldalra hengeredett és elhevert. Will jóformán még fel sem ocsúdott kezének áldott hűvösségétől, érzéketlenségétől, de megpróbált talpra vergődni, és egy pillantást vetni a férfira. Csakhogy sötétebb volt, mint valaha. Jobb kezével előretapogatózott, és azon vette észre magát, hogy a férfi mellkasát érinti, ott, ahol a szív úgy verdesett, mint a kalitka rácsát a rab madár.

– Igen – mondta rekedten a férfi. – Próbálj te is meggyógyítani. Rajta.

– Beteg?

– Mindjárt jobban leszek. Nálad van a kés, igaz?

– Nálam van.

– És tudod, hogyan kell használni?

– Tudom hát. De maga ebből a világból való? Honnan tud a késről?

– Figyelj! – szólt a férfi, és nagy keservesen felült. – Ne szakíts félbe! Ha te vagy a kés Hordozója, nagyobb a feladatod, mint elképzelnéd. Egy gyermek... Hogy történhetett? Hogyan engedhették? Nos, ha így kell lennie... Háború készül, fiú. Olyan nagy háború, amilyen nem volt még soha. Valami hasonló történt már egyszer, de ezúttal a jónak kell győznie... Az emberi történelem évezredei során másban sem volt részünk, mint hazugságban, propagandában, kegyetlenségben és csalásban. Ideje, hogy elölről kezdjük, de ezúttal helyesen... Elhallgatott, szaggatottan szedte a levegőt.

– A kés... – folytatta egy perc elteltével. – Maguk sem tudták, mit alkotnak azok a régi filozófusok. Feltaláltak egy eszközt, amely az anyag legparányibb részecskéit is felhasítja, és gyermeteg játékokra használták. Fogalmuk sem volt róla, hogy megalkották az egyetlen fegyvert a világegyetemben, amely legyőzheti a zsarnokot. A Fensőbbségét. Istent. A lázadó angyalok elbuktak, mert nem volt a kezükben olyasmi, mint a kés. De most...

– Nekem már nem kell! – kiáltotta Will. – Ha kell magának, megkaphatja! Gyűlölöm, és gyűlölöm azt is, amit művel!

– Késő. Nincs választásod: te vagy a Hordozó: maga a kés választott téged. Mi több, tudják, hogy nálad van, és ha nem használod fel ellenük, kitépik a kezedből, és valamennyiünk ellen fordítják, örökkön-örökké, a végtelenségig.

– De miért harcolnék meg velük? Eleget harcoltam, én már...

– És győztél a harcaidban? Will hallgatott. Aztán lassan szólalt meg:

– Igen. Azt hiszem, győztem.

– Harcoltál a késért?

– Harcoltam, de...

– Akkor hát harcos vagy. Igen. Vitatkozhatsz minden egyébbel, de a magad természetével nem szállhatsz vitába.

Will tudta, hogy a férfi igazat mond. De nem fogadta jó szívvel ezt az igazságot. Súlyos volt és fájdalmas. A férfi is tudhatta ezt, mert hagyta, hogy Will lehajtsa a fejét, mielőtt újra megszólalt.

– Két nagy hatalom van – mondta –, és időtlen idők óta harcban állnak egymással. Az emberi élet haladásának minden egyes lépését, tudományunk, bölcsességünk és tisztességünk minden szemerjét az egyik oldal tépte ki a másiknak a fogai közül. Az emberi szabadság minden parányi növekedéséért ádáz harcot vívtak azok, akik azt akarják, hogy többet tudjunk, hogy okosabbak és erősebbek legyünk, és azok, akik azt akarják, hogy engedelmesen, alázatosan megadjuk magunkat.

És most a két hatalom csatarendbe áll. És mindegyikük a világon minden másnál jobban akarja ezt a te késedet. Választanod kell, fiú. Ide vezettek bennünket, mindkettőnket, téged a késsel, engem, hogy beszéljek neked róla.

– Nem! Téved! – kiáltotta Will. – Én egyáltalán nem ilyesmit kerestem! Nem ezt kerestem, egészen mást!

– Lehet, hogy úgy gondolod, de hát ez az, amire rátaláltál – szólott a sötétségben a férfi.

– De mit kell tennem?

És ekkor Stanislaus Grumman, Dzsopari, John Parry tétovázott. Keservesen tudatában volt, mit fogadott meg esküvel Lee Scoresbynak, és tétovázott, mielőtt megtörte volna a fogadalmát – de megtörte mégis.

– El kell menned Lord Asrielhez – mondta –, és elmondanod neki, hogy Stanislaus Grumman küldött, és hogy nálad az egyetlen fegyver, amelyre minden egyébnél nagyobb szüksége van. Tetszik, nem tetszik, fiú: el kell végezned a munkát. Ne törődj semmi egyébbel, ha mégoly fontosnak tűnik is, hanem eredj, és végezd el ezt a feladatot. Valaki felbukkan majd, aki a vezetőd lesz: az éj tele van angyalokkal. A sebed most már begyógyul – Várj. Mielőtt elmennél, hadd nézzelek meg alaposan.

A tarisznyáját kereste, valamit elővett, viaszosvásznat bontott ki, azután gyufával meggyújtott egy kis bádoglámpást. A fényénél, az eső sújtotta, szél verte légben, egymásra nézett a fiú és a férfi.

Will ragyogó kék szempárt látott elgyötört arcban, többnapos ősz szakállt a konok állon, fájdalomtól elkínzott szempárt, meggörbült vézna testet tollakkal szegett súlyos köpenyben.

A sámán pedig egy fiút látott, még annál is fiatalabbat, amilyennek vélte, a karcsú test szakadt vászoningben didergett, az arca kimerültséget tükrözött, vad volt és gyanakvó, de szilaj kíváncsiság világította meg, az egyenes fekete szemöldök alatt tágra nyílt a szeme, amely szakasztott akár az édesanyjáé...

És ebben a pillanatban valami felvillant mindkettejükben.

De ugyanakkor, ahogy a lámpás fénye John Parry arcára esett, valami lecsapott a komor égből, és mielőtt a férfi egyetlen szót szólhatott volna, holtan rogyott össze, nyílvesszővel beteg szívében. A halászsas daimón eltűnt ugyanabban a pillanatban.

A fiú pedig csak ült, kővé meredten.

Valami rebbent; Will jobb keze menten felszökkent, és a marka egy vörösbegyet szorongatott, egy halálra rémült daimónt.

– Nem! Nem! – sikoltotta Juta Kamainen boszorkány, és a madár után vetette magát, szívéhez kapott, esetlenül zuhant a sziklás talajra, és nehezen próbált talpra vergődni. De mielőtt talpra állt volna, Will már előtte állt, és a titokzatos kést a boszorkány torkának szegezte.

– Miért tetted ezt? – kiáltotta. – Miért ölted meg?

– Mert szerettem, és mert ő elutasított! Én boszorkány vagyok! Nem ismerem a megbocsátást!

És mert boszorkány volt, rendes körülmények között nem ijedt volna meg egy gyermektől. De Willtől visszarettent. Ez az ifjú, sebesült teremtmény több erőt és veszedelmet sugárzott, mint amennyivel emberi lényben valaha is találkozott, és a boszorkánynak elszállt a bátorsága. Hátrált, és Will követte; baljával megmarkolta a boszorkány haját, és nem érzett fájdalmat, nem érzett egyebet, csak iszonyú, halálos elkeseredést.

– Nem tudod, ki volt ő! – kiáltotta. – Az édesapám volt!

– Nem, nem – rázta a fejét a boszorkány. – Ez nem lehet igaz. Lehetetlen!

– Lehetetlen?! De igaz! Az apám volt, és ezt egyikünk sem tudta, egészen addig a pillanatig, amikor megölted! Boszorkány, egész életemben várok, eljövök idáig, és végre rátalálok, és te megölöd...

És rázta a boszorkányt, mint holmi rongybabát, és a földre vetette, hogy az valósággal beleszédült. A meglepetése még a félelménél is nagyobb volt, pedig ugyancsak megrettent, kábán felhúzódzkodott, s megragadta a fiú ingét, mintha könyörgőre akarná fogni. Will leverte magáról a kezét.

– Mit tehetett, amiért meg kellett ölnöd? – kiáltotta. – Erre felelj, ha tudsz! A boszorkány a halott férfira nézett. Azután megint Willre, és szomorúan megrázta a fejét.

– Nem. Nem tudom megmagyarázni. Nagyon fiatal vagy. Nem értenéd meg. Szerettem. Ennyi az egész. És ez elegendő.

És mielőtt Will megakadályozhatta volna, oldalára hengeredett, keze az övéből előhúzott kés markolatán, és a késsel szíven döfte magát.

Will nem rettent el, csak a kétségbeesés és az értetlenség öntötte el.

Lassan felállt, lenézett a halott boszorkányra, dús fekete hajára, piros arcára, sima, sápadt, esőáztatta végtagjaira, szerelmesek módján szétnyílt ajkára.

– Nem értem – szólt fennhangon. – Felfoghatatlan... És visszafordult a halott férfihoz, az édesapjához.

Ezernyi érzés tolult fel a torkán, és csak a szakadó eső hűtötte le szemének forróságát. A kis lámpás még lobogott, villózott, ahogy a rosszul záró ablakán behatoló huzat a lángot nyaldosta, s a világánál Will letérdelt, megérintette a férfi arcát, vállát, mellét, homlokából elsimította a csapzott ősz hajat, kezét a cserzett orcára szorította, megfogta apja kezét.

– Apa... – szólt, – Édesapa... Apuka.. .Nem értem, miért tette. Nem tudom felfogni. De amit akartál tőlem, megteszem, ígérem. Esküszöm. Harcolni fogok. Harcos leszek, megfogadom. Elviszem a kést Lord Asríelnek, akárhol legyen, és segítek legyőznie az ellenséget. Esküszöm. Pihenjél békében. Most már megnyugodhatsz.

A halott mellett hevert szarvasbőr tarisznyája, a viaszosvászon meg a lámpás, és a kis szarudoboz a vérmoha kenőccsel. Will felszedte, azután észrevette apja tollakkal szegélyezett, ázott, meleg köpenyét. Apjának már nem lesz rá szüksége, őt meg kileli a hideg. Kioldotta a halott nyakánál a bronzcsatot, a tarisznyát a vállára lendítette, azután magára kanyarította apja köpenyét. Elfújta a lámpást, hátranézett a boszorkány alig látható, néma tetemére, azután még egy búcsúpillantást vetett apjára, sarkon fordult, és elindult lefelé a hegyoldalban.

A viharos lég tele volt suttogással, zörejekkel, s a száguldó szélben Will más hangokat is hallott: kiáltásokat, kántálás zűrzavaros elegyét; fém csattant fémen, szárnyak csapdostak, egy ízben olyan közelről, mintha a fejében folyna a küzdelem, a következő percben olyan messziről, mintha másik bolygóról hallatszana. Csúszott a sziklás talaj, omlott a görgeteg, sokkal nehezebb volt lefelé menni, mint felkapaszkodni; de Will nem tántorodott meg.

Ahogy az utolsó kis vízmosásba lépett, mielőtt odaért volna, ahol Lyra aludt, hirtelen megtorpant. Két ember állt ott a sötétben, mintha várnának valakire. Will a késre tette a kezét.

Az egyik ember megszólalt.

– Te vagy az a fiú a késsel? – kérdezte, és a hangja olyan furcsa volt, mintha szárnyak suhognának. Akárki is az, nem emberi lény.

– Kik vagytok? – kérdezte Will. – Emberek, vagy...

– Nem, nem vagyunk emberek. Figyelők vagyunk. Bene elim. A ti nyelveteken: angyalok.

Will hallgatott. Amaz folytatta:

– Más angyaloknak más a teendőjük, más a hatalmuk. A mi feladatunk egyszerű: rád van szükségünk. Útjának minden lépésénél követtük a sámánt, reméltük, hogy elvezet hozzád, és el is vezetett. És most azért jöttünk, hogy téged vezessünk el Lord Asrielhez.

– Egész idő alatt apámmal voltatok?

– Minden pillanatban.

– Tudta?

– Nem is sejtette.

– Miért nem fékeztétek meg a boszorkányt? Miért engedtétek, hogy megölje?

– Korábban megtettük volna. De a feladatát elvégezte, mihelyt elvezetett bennünket hozzád.

Will nem szólt. Zúgott a feje, s ahogy közelebb lépett az angyalokhoz, bizsergést érzett a levegőben, de nem törődött vele, csak azzal, hogy lejusson a lejtőn a kis menedékhez, ahol Lyra aludt.

De valami megállásra késztette.

A homályban látta, hogy a boszorkányok, akik Lyrát őrizték, most mind ülnek vagy állnak mozdulatlanul. Olyanok voltak, akár a szobrok, csak éppen lélegeztek, de élet alig volt bennük. A földön több fekete selyembe burkolt test hevert, s ahogy elrettentve pillantott egyikről a másikra, már tudta, mi történt: a levegőben támadtak rájuk a Fantomok, s ők az élő halálba zuhantak. Igen, de...

– Hol van Lyra? – kiáltotta Will.

A kiugró szikla alatt a mélyedés üres volt. Lyra eltűnt.

Valami hevert a sziklafok alatt, ott, ahol korábban Lyra feküdt. Lyra kis hátizsákja volt, s amikor megemelte, bele sem kellett néznie, a súlyából tudta, hogy az aletiométer még benne van.

Will megrázta a fejét. Ez nem lehet igaz. De mégis az. Lyra eltűnt, Lyrát fogságba ejtették, Lyra elveszett.

A két Figyelő, a bene elim nem mozdult. De megszólaltak:

– Velünk kell most jönnöd. Lord Asrielnek azonnal szüksége van rád. Az ellenség ereje percről percre növekszik. A sámán megmondta, mi a feladatod. Kövess bennünket, és segíts minket győzelemre. Gyere velünk. Most, azonnal! Will az angyalokról Lyra hátizsákjára nézett, azután vissza megint, de abból, amit mondtak, egyetlen szó sem hatolt el a tudatáig.

Vége a második könyvnek

1. A macska és a gyertyánfa

2. Boszorkányok között

3. Gyerekvilág

4. Koponyalékelés

5. Légiposta

6. Fényes szárnyak

7. A Rolls-Royce

8. Az Angyalok Tornya

9. Tolvajok

10. A sámán

11. A pavilon

12. Mit mesél a képernyő

13. Æsahættr

14. Alamo szurdok

15. Vérmoha

Philip Pullman

A borostyán látcső

ALEXANDRA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Philip Pullman: The Amber Spyglass Scholastic Children’s Books

Scholastic Ltd., London, 2000

Copyright ? Philip Pullman, 2000

A borítóképet a Scholastic Ltd. és a New Line Cinema engedélyével adjuk közre.

Borító copyright ? MMVII New Line Productions, Inc.; A „The Golden Compass” és valamennyi alak, hely, név és egyéb vonatkozás a New Line Productions, Inc. védjegye.

Hungarian translation ? N. Kiss Zsuzsa, 2003

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle összefűzésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2007

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1. Telefon: (72) 777-000

e-mail: info@alexandra.hu

www.alexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója Felelős szerkesztő Borbás Mária Az idézetek forrását Sári B. László ellenőrizte. A kiadványt Tóth Gábor tördelte

Ó, zengd erejét, ó, irgalmát dalold, Köpönyege a fény, az űr felette bolt; Haragszekerei a viharfellegek,

A vihar szárnyain sötétségbe ered.

Robert Grant: a Régi és új himnuszok

Te csillagos ég,

tőled ered, ha a kedvese arcán hű szeretőnek vágya kigyúl? Ha merengve a tiszta leányarc csendjibe vész – nem a csillagi tiszta derű ez?

Rainer Maria Rilke: Harmadik duinói elégia (Szabó Ede fordítása)

Finom párát ereget az életet művelő valami.

Hideg az éjszaka, lebke és csupa angyal: Mind élőt kalapál. Fényben úsznak a gyárak, Elsikkad a dallam. Végre együtt vagyunk, ha mégoly távol is.

John Ashbery: A prédikátor (Folyó és hegyek)

A borostyán látcső

1.

Az elvarázsolt alvó

Egy rododendronárnyas völgyben, a hóhatártól nem messze, olvadéktól fátyolos vizű hegyi patak mentében, óriás fenyők között kergetőző galambok és kenderikék felségterületén barlang szájadzott a szabadba; takarta a fölé tornyosuló szirt, és a szikkadt, súlyos levelek előtte púposodó halma. A rengetegben hangok özöne: sziklákon csacsogó patak, fenyőágak közt zúgó szél, rovarok cirpelése, fán élő aprójószág rikoltozása madárdallal vegyest; időről időre hevesebb széllökés kapott egy-egy cédrus vagy fenyő koronájába, és csellójajdulást csalt ki belőle.

Kápráztatóan, makulátlanul ragyogott itt mindig a nap; citromos-aranyos sárga fénypászmák hatoltak le a fák tövéig, túlcsordulva a zöldesbarna árnyék foltrácsozatán; a világosság sosem volt egyforma, mert nemegyszer lebegett a facsúcsok fölébe pára, gyöngyházárnyalatúvá szűrve a napvilágot, fénnyel mosva be minden egyes tobozt, hadd csillogjon, mikor a pára ismét felszáll. A felhők nyirkossága olykor kicsapódott parányi félig pára, félig esőcsöppekké, melyek inkább szivárogtak, mintsem peregtek, hogy sustorgott belé a milliónyi fenyőtű.

A patak menti keskeny ösvény kötötte össze a völgyalji falut – alig néhány pásztortanya bokrát – meg a félig romos szentélyt fent a gleccsernél; megfakult selyemzászlókat cibált itt az izgága szél a magas hegyekből a jámbor falubeliek árpasütemény és szárított tealevél adományai fölött. Fény, jég, pára különös játékaként megmegújuló szivárványívek boltosultak a völgyre.

A barlang kicsivel az ösvény fölött nyílt. Valaha elmélkedésnek, böjtnek, imának élő szent ember lakta, akinek emlékét tisztelettel őrizték. Az üreg úgy harminc láb mély volt, száraz padlatú: medve, farkas sem tartotta volna rangján alulinak, de évek óta csak madár meg denevér fordult meg benne.

Hanem a bejáratnál ezúttal másforma jószág kapdosta ide-oda fekete szemét, hegyezte fülét; se nem madár, se nem denevér. A napfény sűrűn, súlyosan áradt el fényes arany szőrén, ideges majomkeze fenyőtobozt forgatott, ujja hegyével pattintgatta a pikkelyt, hogy az édes termést kikotorja.

Mögötte, éppen túl a határon, ameddig a napsütés elhatolt, Mrs. Coulter forralt vizet egy kis edényben a naftafőzőn. Daimónja intő horkantására fölpillantott.

Az erdei ösvényen falusi kislány közeledett. Mrs. Coulter tudta, kicsoda: napok óta hordta már neki az élelmet Ama. Mrs. Coulter, mikor idejött, tudtára adta a helybélieknek, hogy elmélkedő, imázó szent asszony, aki megesküdött, hogy nem vált szót férfival. Csakis Ama látogatását fogadta.

Hanem most nem egyedül jött a lány. Apja kísérte, kissé odébb várakozott, míg Ama felkapaszkodott a barlanghoz.

Ama meghajolt a bejárat előtt.

– Apám általam folyamodik a jóindulatáért – mondta.

– Légy üdvöz, gyermek – felelte Mrs. Coulter.

A lány fakó pamutvászon batyut tett le Mrs. Coulter lábához. Aztán egy kis csokrot nyújtott felé, tucatnyi összemadzagolt kökörcsint, és reszkető hangon hadarni kezdett. Mrs. Coulter értette valamelyest ezeknek a hegylakóknak a nyelvét, de a világért sem árulta volna el, mennyire. Csak mosolygott tehát, intett a lánynak, hogy hallgasson, és figyelje a két daimónt. Az aranyszín majom kinyújtotta kis fekete kezét, Ama pillangó daimónja mind közelebb és közelebb merészkedett, aztán megült az egyik kérges mutatóujjon.

A majom óvatosan a füléhez emelte, és Mrs. Coulter elméjébe a megértés vékony erecskéje kezdett csordogálni, megvilágítva a leány szavainak jelentését. A falusiak szívesen veszik az ő szent asszonyi jelenlétét a barlangban, de lábra kapott a szóbeszéd is, hogy hozott magával valakit, aki veszélyes és nagy hatalmú.

Miatta nyugtalankodnak a falusiak. Ez a másik lény vajon ura vagy szolgája Mrs. Coulternek? Netán rosszban sántikál? Miért jött egyáltalán? Sokáig maradnak? Ilyen kérdéseket közvetített a csupa aggály Ama.

Mrs. Coulternek újfajta válasz ötlött eszébe, miközben a daimón tolmácsolt. Elmondhatja az igazat. Persze nem a teljes igazságot, csak egy részét. Az ötlet kacagásra gerjesztette, de uralkodott a hangján:

– Igen, van velem valaki. De nem kell félni tőle. A lányom, álomba bűvölték. Az elvarázslója elől rejtőztünk ide, igyekszem meggyógyítani, óvni a bajtól. Gyere, ha akarod, megnézheted.

Amát félig-meddig megnyugtatta Mrs. Coulter lágy hanghordozása, de azért ott bujkált benne a félelem; megilletődött a varázsló és bűvölés puszta említésétől is. Daimónját azonban megejtő szelídséggel tartotta a majom daimón, meg egyébként is szörnyen kíváncsi volt, hát elindult Mrs. Coulter után a barlangba.

Apja az ösvényen tett felé egy lépést, varjú daimónja tétován csapott a szárnyával, aztán mégis egy helyben maradt.

Mrs. Coulter gyertyát gyújtott, mert sebesen alkonyodott, Amát a barlang végébe vezette. A kislány kimeredt szeme villódzott a félhomályban, két keze hüvelykjét ütemesen érintgette többi ujja hegyéhez, mert a gonosz szellemeket ezzel megtéveszti, és csökken a veszély.

– Látod? – mutatta Mrs. Coulter. – Senkiben sem tehet kárt. Félelemre semmi ok.

Ama megnézte a hálózsákban alvó alakot. Lány; nála három-négy évvel lehet idősebb; ilyen színű hajat Ama még sohasem látott – napcserzett szőkeség, oroszlánsörény. Ajka zárt, mélyen alszik, ehhez kétség sem férhet, mert daimónja öntudatlanul gömbölyödik nyaka köré. Olyan mongúzforma szerzet, de színre vörösarany, termetre kisebb. Az aranyszínű majom gyöngéden megsimogatta az alvó daimón füle közét, és Ama látta, hogy a mongúzféle nyugtalanul felneszel és rekedten nyávint. Időközben egérformát öltött daimónja szorosan befészkelte magát nyakhajlatába, és rémülten pislogott a haja közül.

– Számolj be apádnak – folytatta Mrs. Coulter. – Gonosz szellem itt nincsen. Csak a lányom, alszik, mert megigézték, és én vigyázok rá. De Ama, kérlek, kösd apád lelkére azt is, hogy titok. Csak ti ketten tudhattok Lyráról. Ha a varázsló hírét veszi, hol van, és a nyomára akad, elpusztítja őt is, engem is, sőt az egész környéket. Úgyhogy csitt! Apádnak mondj el mindent, de senki másnak.

Letérdelt Lyra mellé, az alvó arcból kisimította a csatakos fürtöket, mielőtt mélyen lehajolt volna, hogy egy csókot nyomjon a lánya arcára. Mikor felnézett ismét, olyan szomorú szeretet sütött a tekintetéből, olyan dacos részvét, hogy a kislányt könnyek fojtogatták.

Mrs. Coulter kézen fogva vezette Amát a barlang bejáratához; a kislány apja aggódva leste őket odalent. Az asszony összetette a kezét, és meghajolt felé, a férfi megkönnyebbülten viszonozta, látva, hogy a kislánya, miután fejét meghajtotta Mrs. Coulternek és az elvarázsolt alvónak is, a sötétedésben lefelé tart hozzá a lejtőn. Apa és lánya újabb meghajlás után eltűnt a súlyos rododendronsátrak alatt.

Mrs. Coulter megnézte a vizet a kályhán: mindjárt felforr.

Az edény fölé hajolt, és levélmorzsalékot szórt bele ilyen-olyan tasakokból, két csipet innen, egy onnan, tett hozzá három cseppet valami halványsárga olajból is. Buzgón kavargatta, miközben öt percig számolt magában. Akkor levette a tűzről; várni kell, míg kihűl.

Körülötte hevert a tábori felszerelés egy része a kék tó mellől, ahol Sir Charles Latrom a halálát lelte: hálózsák, hátizsák váltás ruhával, tisztálkodószerekkel, miegymással. Masszív favázas, bélelt vászontartóban különféle műszerek, pisztoly, fegyvertokban.

A főzet gyorsan langyosodott a ritkás levegőn, s amint testhőmérsékletű lett, Mrs. Coulter áttöltötte egy fémbögrébe, ügyelve arra, hogy egy csepp se menjen mellé, majd hátravitte a barlang végébe. A majom daimón kiejtette kezéből a tobozt, és követte.

Mrs. Coulter gondosan letette a bögrét egy sziklakiszögeilésre, és az alvó Lyra mellé térdepelt. Az aranymajom átellenben helyezkedett készenlétbe, hogy lecsapjon Pantalaimonra, ha netán fölébredne.

Lyra haja nyirkos volt, szemhéja alatt körözött a szembogara. Ocsúdni kezdett: Mrs. Coulter az imént, mikor megcsókolta, érezte, hogy rebben a pillája, tehát nem sok híja van az ébredésnek.

A lánya feje alá csúsztatta fél kezét, a másikkal félresimította homlokából a rátapadt tincseket. Lyrának elnyílt a szája, halkan nyögött; Pantalaimon kicsivel lejjebb fészkelt a mellkasán. Az aranymajom árgus szemmel figyelte Lyra daimónját, fekete ujjacskái rángatóztak a hálózsák szélén.

Mrs. Coulter éppen csak odapillantott, és már el is kapta a kezét, arasznyit hátrált. Az asszony gyöngéden feltámogatta a lányát a vállánál, Lyra feje félrebiccent; mélyet sóhajtott, félig felnyitotta súlyos pilláit.

– Roger – motyogta –, Roger... hol vagy... nem látlak...

– Csitt – suttogta neki az anyja –, csitt, drágám, igyál.

Lyra ajkához tartotta a bögrét, megbillentette, hogy benedvesítse a lánya ajkát. Lyra megérezte, lenyalta a folyadékot; Mrs. Coulter erre nagyon óvatosan kortyonként kezdte a szájába tölteni, kivárta, míg Lyra nyel, csak azután adott még.

Percekbe telt a művelet, de a bögréből elfogyott az ital; Mrs. Coulter visszafektette a lányát. Amint Lyra feje vízszintes helyzetbe került, Pantalaimon újra az álla alá gömbölyödött. Vörösarany bundája ugyanolyan nyirkos volt, mint a lány haja. Mindketten mélyen aludtak ismét.

Az aranymajom könnyedén kisurrant őrhelyére a barlang bejáratához.

Mrs. Coulter hideg vízbe mártott mosdókesztyűvel megmosta Lyra arcát, aztán a hálózsákot is kinyitotta, a lány karját, nyakát, vállát is áttörölte, mert Lyrának tüzelt a teste. Az anya fésűt fogott, óvatosan kibontotta Lyra csimbókos haját, hátrafésülte a homlokából, takarosan elválasztotta.

Nem zárta vissza a hálózsákot, hadd szellőzködjön a lánya, addig is kibontotta Ama batyuját: lapos kenyerek, kockává préselt tealevél, ragacsos rizs egy nagy levél burkában. Eljött a tűzgyújtás ideje. Itt a hegyek között kemény az éjszaka. Gyakorlott mozdulatokkal gyújtóst hasogatott, máglyát rakott belőle, gyufát sercintett. Mennyi mindenre kell gondolnia; fogytán a gyufa is, a nafta is a főzőbe; mostantól pedig éjjel-nappal fűtenie kell.

A daimónja berzenkedik. Nem tetszik neki, hogy ide húzódtak a barlangba, de mindannyiszor torkára forrasztotta ellenvetéseit. Most kinn duzzog, hátat fordít, minden porcikájából árad a megvetés, ahogy a toboza pikkelyeit pattintgatja a sötétbe. Az asszony úgy tett, mintha észre se venné, lankadatlanul, ügyesen járt a keze, táplálta a tüzet, hogy felforrjon a teavíz.

A majom rosszallása mégsem maradt hatástalan; az asszony, míg a szürkés teatömböt morzsolta a vízbe, azon rágódott, miféle dolgot vett a fejébe, csak nem megőrült, s minduntalan visszatért a kérdés, mi lesz, ha az egyház megorrontja. Az aranymajomnak tökéletesen igaza van. Nemcsak Lyrát rejtegeti, a tulajdon szemét is eltakarja.

A sötétből egy kisfiú lép elő, reménykedve, riadtan, egyfolytában azt suttogva:

– Lyra, Lyra, Lyra...

Mögötte mások, nála is homályosabbak, némábbak. Úgy tetszik, összetartoznak, egyfélék, de láthatatlan arcúak, hangtalanok; a kisfiú maga is csak suttog, az arca homályos, elmosódó emlék.

– Lyra... Lyra... Hol lehetnek?

Nagy síkság, a vasszürke égbolton semmi fény, gomolygó ködbe vesző szemhatár. Pöre talaj, milliónyi láb döngölte laposra, ámbár ezek a lábak a pihénél is könnyebbek: tehát csak az idő egyengethette el így, ámbár az idő is megállt itt; alighanem olyan minden, amilyen eredendően volt. Ez a mindenen túli túl, minden világok közül a végső.

– Lyra...

Hogy kerültek ide?

Rabok. Valaki bűnt követett el, habár senki nem tudja, mit és kicsoda, és miféle bíra ítélkezett.

Miért szólongatja a kisfiú Lyrát? Reménykedik.

Kik ezek mind? Kísértetek.

És Lyra képtelen megérinteni egyet is, hiába töri magát. Kezével tanácstalanul csápol, a kisfiú meg egyre ott áll és esedezik.

– Roger – mondja Lyra, de csak suttogás telik tőle –, jaj, Roger, hol vagy? Mi ez a hely?

A válasz: – Ez a halottak világa, Lyra... Nemtom, mihez kezdjek. Nemtom, örökre itt maradok-e, nemtom, rosszat műveltem-e, vagy mi, mer úgy igyekeztem, hogy jó legyek, de utálom, félek, utálom...

És Lyra azt mondja erre:

– Én...

2.

Balthamos és Baruch

– Csönd – mondta Will. – Egy szót se. Hagyjatok.

Imént ragadták el Lyrát, imént tért vissza Will a hegytetőről, miután a boszorkány végzett az apjával. Will meggyújtotta a kis bádoglámpást apja málhájából – száraz gyufa is volt mellette –, és a sziklaszál oltalmába húzódva bontogatni kezdte Lyra hátizsákját.

Ép kezével belenyúlt, előhúzta a súlyos, bársonytokos aletiométert. Villogott a lámpás fényénél: Will odamutatta a mellette álló két alaknak, akik állításuk szerint angyalok.

– Kiigazodtok rajta? – kérdezte tőlük.

– Nem – felelt egy hang. – Gyere. Velünk kell jönnöd. Siessünk Lord Asrielhez.

– Ki küldött apám után? Azt mondtátok, nem tudta, hogy követitek. Csakhogy tudta ám – jelentette ki bőszen Will. – Jelezte nekem, hogy jönni fogtok. Többet tudott, mint gondoltátok. Ki küldött?

– Senki se küldött. Mi küldtük magunkat – így a hang. – Szolgálni akarjuk Lord Asrielt. Hát a férfi, aki meghalt, mi célból adta neked a kést?

Willnek elakadt a szava.

– Utasított, hogy vigyem el Lord Asrielnek – felelte aztán.

– Hát akkor gyere velünk.

– Nem. Előbb megkeresem Lyrát.

Ráhajtotta az aletiométerre a bársonytokot, és becsúsztatta a hátizsákjába. Gondosan letámasztotta, aztán magára kanyarította apja köpönyegét az eső ellen, és konokul guggolva méregette a két árnyalakot.

– Igazat mondtok? – szegezte nekik a kérdést.

– Igen.

– Akkor ki vele, erősebbek vagy gyöngébbek vagytok az embereknél?

– Gyengébbek. Ti húsból-vérből vagytok, nekünk nincs testünk. De akkor is velünk kell jönnöd.

– Nem. Ha én vagyok az erősebb, nektek kell engedelmeskednetek. Különben is nálam a kés. Tessék, itt a parancsom: segítsetek megkeresni Lyrát. Nem érdekel, meddig tart, majd ha megtaláltam, elmegyek Lord Asrielhez.

A két alak hosszan hallgatott. Aztán odébblebegtek, és tanácskoztak; Will amúgy egy kukkot se hallott belőle. Visszajöttek, szóltak hozzá:

– Rendben van. Hibát követsz el, de nem hagysz választást nekünk. Segítünk felkutatni azt a gyermeket.

Will a sötétet kémlelte, hátha kiveheti őket valamelyest, de csak az eső csorgott a szemébe.

– Gyertek közelebb, hadd lássalak.

Szót fogadtak, de mintha még sűrűbb homály borult volna rájuk.

– Napvilágnál jobban látszotok?

– Ennél is kevésbé. Mi csak olyan közönséges angyalok vagyunk.

– Hát ha én nem látlak, más se lát, rejtve maradhattok. Nézzetek körül, hova tűnhetett Lyra. Még nem járhat messze. Az a nő – biztosan azzal a nővel van –, az vitte el. Járjatok utána, aztán gyertek vissza, jelentsétek, mit tapasztaltatok.

Az angyalok felemelkedtek a viharos égre, és már ott se voltak. Willre egyszerre rátelepedett a nyomottság, a tompaság; már az apjával folytatott viadal előtt se volt jó erőben, de most úgy érezte, egy másodperccel sem bírja tovább. Csak hunyhatná be végre a sajgó, kisírt szemét.

Fejére húzta a köpenyt, magához ölelte a hátizsákot, és máris aludt.

– – –

– Nincs és nincs – szólalt meg egy hang.

Will álmában hallotta, és erőnek erejével igyekezett felébredni. Nagy nehezen (legalább egy percbe tellett, olyan mély öntudatlanságból ocsúdott) felnyitotta a szemét a ragyogó reggeli napsütésre.

– Merre vagytok? – tudakolta.

– Melletted – mondta az angyal. – Erre.

Imént kelt fel a nap, a szikla, a zuzmó, a moha üdén tündökölt a korai fényben, de ember még csak nem is sejlett sehol.

– Mondtam, hogy nappal még láthatatlanabbak vagyunk – folytatta a hang. – Leginkább szürkületben észlelhetsz, hajnal előtt, alkonyattájt; sötétben még csak-csak kiveszel; de napfénynél kár erőlködnöd. A társam meg én végigkutattuk a hegy alját, de nem találtunk se nőt, se gyereket. Hanem van odalenn egy kék vizű tó, ahol a nő nyilvánvalóan tábort vert. Fekszik arra egy halott férfi meg egy boszorkány, akit félig felfalt egy Kísértet.

– Halott férfi? Milyen forma?

– Hatvanas lehet. Testes, sima bőrű. A haja ezüstszürke. Finom holmit visel, körüllengi valami nehéz kölni illata.

– Sir Charles – nyugtázta Will. – így hívják. Mrs. Coulter nyilván végzett vele. Végre egy jó hír.

– A nő hagyott nyomokat. A társam utánaeredt, majd visszatér, ha kiderítette, hol találod. Én pedig veled maradok.

Will talpra állt, és körülnézett. A tisztító vihar után üde és áttetsző volt a reggel, de csak annál lehangolóbb a körülvevő látvány; szanaszét hevertek a boszorkányok holttestei, akik Lyrát meg őt az apjához kalauzolták. Egyikük arcát varjú szaggatta éppen könyörtelen csőrével, és Will látta, hogy az égen nagyobb testű madár is köröz, mintegy a legzsírosabb falatot latolva.

Will sorra megvizsgálta a holttesteket, de Serafina Pekkala, a boszorkány-klán Lyra iránt nagy barátsággal viseltető királynője nem volt közöttük. Aztán megvilágosodott az emlékezete: a boszorkány tán nem távozott hirtelen más ügy elintézésére, mielőtt leszállt az este?

Tehát nem kizárt, hogy még életben van. Will felderült a gondolattól, és körbekémlelt a szemhatáron, de csak kékellő levegőeget, éles sziklát látott, bárhova nézett.

– Merre vagy? – kérdezte az angyalt.

– Itt, melletted – szólt a hang –, mint mindig.

Will balra pillantott a hang irányába: senki.

– Ezek szerint mindenkinek láthatatlan vagy. Hallhat rajtam kívül más is?

– Ha suttogok, nem – felelte csípősen az angyal.

– Hogy hívnak? Van egyáltalán nevetek?

– Van. Én Balthamosz vagyok. A társam Baruch.

Will fontolóra vette, mihez kezdjen. Ha az ember leteszi a garast valamelyik lehetőség mellett, az összes többi, amit elvetett, kihuny, akár az elfújt gyertyaláng, mintha sohasem lett volna. Jelenleg valamennyi lehetőség ott világol előtte. De mindet életben csak úgy tarthatja, ha tétlen marad. Választani kell közülük.

– Visszaereszkedünk a hegyoldalban – jelentette ki. – Lemegyünk a tóhoz. Talán eligazít ott valami. És különben is meg szomjaztam. Elindulok, amerre gondolom, és ha eltévednék, te vezetsz.

– – –

Will már percek óta rótta lefelé az úttalan sziklameredeket, mikor rádöbbent, nem fáj a keze. Mióta felébredt, eszébe sem jutott a sebe.

Megállt, megnézte a durva rongyot, amellyel apja bekötötte tusájukat követően. Lucskos volt a zsíros gyógykenőcstől, de egy csöpp vér nem sok, annyi sem látszott rajta; Will szíve megdobbant az örömtől, hiszen ujjai elvesztése óta a vérzés sehogy sem akart csillapodni.

Óvatosan megmozgatta a kezét. Érzékeny volt, kétségtelen, de másképpen sajgott: nem az előző napi mélyről buzgó, életét csapoló fájdalom volt ez, hanem felületesebb, tompább érzet. Mintha hegedne a seb. Az apja műve. A boszorkányok igéje nem használt, de az apja meggyógyította.

Felvidulva folytatta útját lefelé.

Három óra és nem egy útbaigazítás kellett ahhoz, hogy elérje a kis kék tavat. Addigra elepedt a szomjúságtól, a köpenyt is nehéznek, izzasztónak érezte a tűző napon; amikor azonban levetette, hiányzott, annyira égett a csupasz karja-válla. Mikor meglátta a vizet, leejtette a köpenyt is, a hátizsákot is, úgy inalt a víztükörhöz, hogy arcra borulva kortyolja a jeges áldást. Annyira hideg volt, hogy nyilallt tőle a foga, a koponyája.

Miután csillapította szomjúságát, felült és körülnézett. Előző nap nem volt olyan állapotban, hogy figyelmes feltérképezés telt volna tőle, de most észrevette a víz mély árnyalatát, meghallotta a rovarok hangos kórusát.

– Balthamosz?

– Itt vagyok, mint mindig.

– Merre van a halott?

– A magas szikla mögött jobb felől.

– Látsz Kísértetet?

– Nem, egy sincs.

Will fogta a hátizsákját meg a köpönyegét, és a tóparton elindult a Balthamosz által jelzett szikla felé.

Takarásában kis tábort pillantott meg: öt-hat sátor, tüzek maradványai. Will lopakodva közeledett, hátha eleven ember is rejtőzik valahol.

De a csönd olyan végtelen volt, hogy a rovarzenebona elsikkadt benne. Néma sátrak, a sima víztükrön pár lomha gyűrű, ahol ajkával hozzáért. Összerezzent egy zöld villanástól a lábánál, de aztán kiderült, csak egy csöpp gyík.

A sátrak terepszín ponyvája egyenesen szemet szúrt a sziklák tompavörös hátterén. Will bekukkantott az első sátorba: üres volt. A második szintén, de a harmadikban értékes lelet várta: bádogcsajka, doboz gyufa. Volt ott még egy karvastagságú sötét rúd is. Először bőrhengernek vélte, de a napon már látta, szárított hús.

Kése éppenséggel van hozzá. Lekanyarított belőle egy keskeny csíkot, rágós volt, nem túl sós, de ízes. A húst, a gyufát, a csajkát mind berakta a hátizsákba, és átnézte a többi sátrat is, de nem talált semmit.

A legnagyobbat hagyta a végére.

– Ebben van a halott? – kérdezett a levegőbe.

– Igen – felelte Balthamosz. – Megmérgezték.

Will óvatosan közelítette meg a tóra néző sátorbejáratot. Egy felborult nyugágy mellett ott hevert a Will világában Sir Charles Latromként, Lyráéban Lord Borealként ismeretes férfi teste, az aletiométer tolvajáé, aki utat mutatott Willnek a nevezetes, titokzatos késhez. Sir Charles sunyi volt, becstelen és befolyásos, most pedig itt fekszik holtan. Képén torz fintor, Will elkapta róla a tekintetét, de a sátorban rengeteg elemeinivalót fedezett fel, átlépte hát a testet, hogy alaposabb szemlét tartson.

Apja, a katona, a felfedező bezzeg tudná, mit érdemes begyűjteni. Ő csak találgat. Magához vett egy acéltokos kis nagyítólencsét, mert tűzgyújtáshoz hasznos, gyufát spórolhat vele, egy köteg erős spárgát, egy fémkulacsot pohárkával, sokkal praktikusabbat a víznek rendszeresített kecskebőr tömlőjénél, egy kis távcsövet, férfihüvelyknyi papírrolniba tekert arany pénzérmét, elsősegélykészletet, vízfertőtlenítő tablettákat, egy csomag kávét, három csomag préselt, szárított gyümölcsöt; egy csomag zabpelyhes kétszersültet; hat rúd mentapasztillát; horogkészletet, hozzá nejlonzsineget, végül jegyzettömböt, néhány ceruzát, egy kis elemlámpát.

Megrakta a hátizsákot, nyesett még egy csík húst, belakott vele, telemerte a kulacsot a tóból, aztán így szólt Balthamoszhoz:

– Kellhet más is?

– Némi ész nem ártana – jött a válasz. – Némi fogékonyság a bölcsességre, némi hajlam, hogy kövesd.

– Te bölcs vagy?

– Nálad jóval bölcsebb.

– Már megbocsáss, honnan tudhatnám? Férfi vagy? Annak hangzol.

– Baruch férfi volt. Én nem. De már megangyalodott.

– Aha – Will keze megállt (a holmit rendezte éppen a hátizsákban, hogy a súlyosabb tárgyak kerüljenek alulra), a szemét meresztgette, hogy lássa az angyalt. Mindhiába. – Tehát férfi volt – vette fel a fonalat –, aztán... Halálukkor válnak az emberek angyallá? Így szokott lenni?

– Nem mindig. Többnyire nem... Nagyon ritkán.

– Ő mikor élt?

– Úgy négyezer éve. Én sokkal öregebb vagyok.

– Az én világomban élt? Vagy Lyráéban? Vagy ebben?

– A tiedben. De hát miriád világ létezik. Ennyit te is tudhatsz.

– De hogyan lesz az emberekből angyal?

– Mi értelme az ilyen metafizikai latolgatásnak?

– Egyszerűen kíváncsi vagyok.

– Foglalkozz inkább a magad dolgával. Kifosztottad ezt a halott embert, nálad minden létfontosságú játékszered, mehetnénk végre?

– Majd ha tudom, merre induljak.

– Baruch akárhol ránk talál.

– Akkor maradhatunk itt is, vagy nem? Van még tennivalóm.

Will leült, úgy fordult, hogy ne lássa Sir Charles holttestét, és bekapott három mentapasztillát. Nagyszerű érzés volt, hogy tele a gyomra, felfrissül, erőre kap. Ismét elővette az aletiométert. Az elefántcsontra festett harminchat kis ábra világosabb nem is lehetne: egyértelmű a csecsemő, a bábu, a cipó meg az összes többi rajz. A jelentésük homályos.

– Lyra hogyan olvashatott erről? – kérdezte Balthamoszt.

– Talán nem is olvasott, a hasára ütött és kész. Az ilyen eszköz használói sokéves tanulmányok után is csak egy sereg segédkönyvvel boldogulnak.

– Lyra nem hazudott. Ö valóban kiigazodott rajta. Máshonnan nem tudhatta, amit elmondott nekem.

– Biztosíthatlak, nekem is rejtély a javából – közölte az angyal.

Willnek, míg az aletiométert bámulta, eszébe jutott, Lyra mondott valamit a leolvasás mikéntjéről: sajátos lelkiállapot szükséges az eszköz működtetéséhez. Ő sem akárhogyan tapasztalhatta ki az ezüstpenge finomságait.

Felvillanyozta az ötlet, előhúzta a kést, és vágott egy kis ablakot közvetlenül maga előtt. Csak a kék ég kandikált be rajta, de lent, messze lent fák és mezők mutatkoztak: az ő világából, semmi kétség.

Tehát a hegyek ebben a világban nem feltétlenül hegyek odaát. Becsukta az ablakot: most először a bal kezével. Micsoda boldogság, hogy visszakapta!

Mint az áramütés cikázott át rajta egy gondolat.

Ha miriád világ létezik, hogyhogy csak a saját világába váj át innen? A kés alighanem utat nyithat bármelyikbe.

Megint maga elé tartotta, elméjével a penge csúcsáig hatolt, ahogyan Giacomo Paradisi meghagyta neki, míg tudata be nem fészkelt szinte az atomok közé, a levegő legapróbb görcsére, hullámára érzékenyen.

Megállta, hogy ne vágjon a legelső zökkenőnél, ahogyan idáig tette, tovább csúsztatta a kést a következőhöz, aztán a rákövetkezőhöz. Mintha öltéseken haladt volna úgy, hogy nem tesz kárt bennük.

– Mit művelsz? – rángatta vissza a feddő hang az égből.

– Felfedezek – válaszolta Will. – Maradj csöndben, és húzódj el kicsit. Még megváglak ezzel, hiszen nem látlak, nem tudok vigyázni.

Balthamosz csuklott egyet nemtetszése jeléül. Will ismét maga elé tartotta a kést, és a kis zökkenőket, egyenetlenségeket kereste. Sose hitte volna, hogy ilyen sok van! És most, hogy érinteni képes őket anélkül, hogy metszene, érzi, hogy mind más és más: emez kemény, szilárd, amaz fátyolszerű, a harmadik síkos, a negyedik merev, törékeny...

Egyiket-másikat könnyebb észlelnie a többinél, csak hogy biztos legyen a dolgában, ejt egy vágást. Valóban, ismét a saját világába jutott!

Visszacsukta az ablakot és a kés hegyével más minőségű göböt keresett.

Talált is egy szívós-ruganyosat, engedte áthatolni rajta a kést.

Jól sejtette! Az ablakon át nem a saját világába látott: a talaj itt közelebb esett, de nem sövények szabdalta zöld mezők terültek el alant, hanem sivatag, hömpölygő dűnékkel.

Becsukta az ablakot, és másikat nyitott: iparváros füstös ege, rosszkedvű munkások láncra vert sora baktat a gyárba.

Ezt is visszazárta, megtért önmagához. Szédelgett kicsit. Most már felfogja valamelyest, micsoda hatalma van ennek a késnek.

Óvatosan letette a sziklára maga elé.

– Itt töltöd az egész napodat? – érdeklődött Balthamosz.

– Hogy is van ez? Akkor léphetsz át csak úgy egyik világból a másikba, ha a talaj szintje megegyezik. Nyilván előfordul ilyesmi, akkor az átmetszések gyakoriak... De tudni kell, milyen érzés a magad világába bökni, különben sose találsz vissza. Végleg eltévedsz.

– Ühüm. Nem mehetnénk...

– És kérdés, melyik világban azonos a talaj szintje, különben minek ablakot vágni – Will magához is beszélt, meg az angyalhoz is. – Meredekebb, mint hittem. Oxfordban meg Cittágazzéban talán csak ráhibáztunk. Próba szerencse...

Ismét felvette a kést. A világába nyíló pontok magától értetődő otthonosságán túl egyre-másra találkozott egy másik érzettel is: egyfajta rezgés, mintha nagy fadobot ütött volna meg, csak persze ez is leheletnyi a levegő űrében.

– Aha, itt. Tovább egy kicsivel: megint.

Vágott, és meggyőződhetett, hogy helyesen gondolta. A rezgés azt jelenti, hogy a megnyitandó világban a talaj szintje azonos. Felföldi rétet pillantott meg borús égbolt alatt, békésen legelészett egy csorda – ilyen jószágokat soha életében nem látott még –, bölényforma szerzetek, szarvuk szétáll, bozontos irhájuk kék, hátukon szőrbóbita meredezik.

Will átbújt. A legközelebbi kék pára unottan végigmérte, aztán megint a fűnek szentelte minden figyelmét. Will nyitva hagyta az ablakot, és a túlvilági rétről térképezte fel a kés hegyével az ismerős gacsokat.

Pompás, meg tudja nyitni innen a saját világát, ott van most is magasan a sövények, a tanyaházak fölött; és a kitartó rezgést sem véti el, amelyről megismerszik az imént elhagyott Cittágazze-világ.

Will nagy megkönnyebbüléssel lépett vissza a tó menti táborba, gondosan bezárt maga mögött mindent. Most már hazatalál, nem téved el, ha kell, elrejtőzhet, magabiztosan közlekedhet.

Ahogy a tudása gyarapodott, hatványozódott az ereje is. Visszacsúsztatta a kést a tokba az oldalán, és vállára kapta a hátizsákot.

– Csak nem elkészültél? – érdeklődött az epés hang.

– De. Szívesen elmagyaráznám, de tartok tőle, hogy fárasztanálak vele.

– Ó, lenyűgözöl minden rezdüléseddel. Velem amúgy ne is törődj. De mit fogsz mondani ezeknek?

Will meghökkenten fordult hátra. A kaptatón – jóval lejjebb – málhás lovakkal utazók menete igyekezett a tóhoz. Még nem láthatták meg, de ha nem mozdul, itt érik.

Magához vette apja köpenyét egy napsütötte szikláról. Megszáradt, már nem volt olyan nehéz. Körbepillantott: mást úgyse vehet már magához, nem bírja el.

– Gyerünk – mondta.

Jó lett volna átkötözni a sebét, de még várhat. Szedni kezdte a lábát a tóparton, el a menettől, a csillámos levegőben láthatatlan angyal pedig követte.

A nap jócskán előrehaladt, mikor a csupasz hegyoldalról leértek egy fűvel, törperododendronnal borított nyúlványra. Willnek mindene fájt, annyira elfáradt; hamarosan eldöntötte, megpihen.

Az angyalnak nemigen vette szavát a nap folyamán. Balthamosz egyszer-egyszer szólt, hogy „Nem arra” vagy „Bal felől simább az út”, és ő hallgatott rá; célja igazából nem volt, csak a helyét akarta változtatni, kitérni az utazók elől; amíg a másik angyal nem hoz hírt, voltaképpen kár egy tapodtat is mozdulnia.

Ahogy lefelé ereszkedett a nap az égbolton, látni vélte különös kísérőjét. Mintha emberi alak rajzában sűrűsödött volna meg a levegő.

– Balthamosz? – szólította. – Van a közelben patak?

– A hegyoldalban találsz forrást – mondta az angyal. – Nézd, ott a fáknál.

– Köszönöm – mondta Will.

Becserkészte, nagyot ivott belőle, megtöltötte a kulacsát. Indult volna még lejjebb a kiserdőbe, de Balthamosz egyszerre felkiáltott, és Will látta, amint kontúrja keresztülcikázik a hegyoldalon – vajon hová? Az angyal csak rebbenésként volt tetten érhető, Will jobban észlelte, ha szemét nem szegezte rá közvetlenül; de minden jel szerint dermedten fülelt, aztán felszökkent a levegőbe, hogy szélsebesen lebbenjen ismét Willhez.

– Nézd! – Hangjában ezúttal nem volt se rosszallás, se gúny. – Baruch erre járt! És van egy ilyen ablak, szinte láthatatlan. Gyere, gyere! Siess!

Will buzgón eredt a nyomába, egyszeriben megfeledkezett a fáradtságáról. Odaérve látta, hogy az ablakon félhomályos tundra köszön át, a Cittágazze-világ hegyeinél alacsonyabb vidék, hidegebb is, az égbolt borult. Átbújt, Balthamosz sem kérette magát.

– Melyik világ ez? – kérdezte Will.

– A lányé. Itt keltek át. Baruch követte őket.

– Honnan tudod, merre jár? Olvasol a gondolataiban?

– Hát persze. Bárhová megy, vele van a szívem; egyet érzünk, ha ketten vagyunk is.

Will körülnézett. Semmi jele, hogy emberek laknának erre, percről percre hidegebb van, ahogy halványul a napvilág.

– Nem akarózik itt aludnom – mondta. – A Ci’gazze-világban éjszakázunk, reggel átjövünk. Odaát legalább van fa, hogy tüzet rakjak. Most már tudom, miféle ez az ő világa, a késsel megtalálom... Jaj, Balthamosz! Tudsz alakot váltani?

– Miért akarnék?

Ebben a világban az embereknek daimónjuk van, és ha én anélkül járok-kelek, gyanút kelt. Lyra először meg is ijedt tőlem emiatt. Amíg az ő világában járunk, úgy kell tenned, mintha a daimónom volnál, valamilyen állat képében. Mondjuk, legyél madár. Akkor legalább röpködhetsz.

– Jaj de utálatos.

– De képes vagy rá?

– Megtehetném...

– Akkor tedd is. Hadd lássam.

Az angyal alakja mintha összetömörült volna, apró légörvény, aztán egy rigó süvített a fűbe Will lábához.

– A vállamra – utasította Will.

A madár engedelmeskedett, aztán megszólalt az angyal jól ismert csípős hangján.

– Csak akkor vagyok erre hajlandó, ha feltétlenül szükséges. Kimondhatatlanul megalázó.

– Sajnálom – mondta Will. – Ha emberekkel érintkezünk ebben a világban, te madár vagy, és kész. Húzódozásnak, vitának helye nincs. Megteszed, ennyi.

A rigó leröppent, beleveszett a levegőégbe, és ott állt ismét a száját húzó angyal a félhomályban. Mielőtt visszabújtak az ablakon, Will alaposan körbekémlelt, szimatolta a levegőt, felmérte, micsoda világban tartják fogva Lyrát.

– Hol van most a társad?

– A nő után megy, délnek.

– Akkor reggel mi is arra indulunk.

– – –

Másnap Will órákon át gyalogolt, de nem látott senkit. Szikkadt, keshedt fűvel borított alacsony dombok váltották egymást; minden magaslatról emberi lakóhely nyomait kereste, hiába. A tompa barnászöld sivárságban egyetlen távoli, derengő sötétebb zöld színfolt: errefelé vette útját, mert Balthamosz szerint erdő, és dél felé fut benne egy folyó. Mikor a napkorong zenitjére ért, Will aludni próbált az alacsony cserjék közt, sikertelenül; estefelé húzta már a lábát, olyan kimerült volt.

– Lassan haladunk – jegyezte meg savanyúan Balthamosz.

– Ennyi telik tőlem – mondta Will. – Ha nincs hasznos tanácsod, inkább tartsd a szád.

Mire elérték az erdő szélét, alacsonyan állt a nap, a levegő virágportól volt sűrű, olyannyira, hogy Will megállíthatatlanul tüsszögött, fel is riadt rá egy madár nagy rikoltozva.

– Végre élőlényt is látok ma – jegyezte meg Will.

– Hol táborozol le? – kérdezte Balthamosz.

Az angyal hovatovább feltünedezett a fák hosszú árnyékában. Will harapósnak látta.

– Itt valahol meg kell állnom – mondta neki. – Segíthetnél jó helyet keresni. Hallok egy patakot, megnéznéd?

Az angyal eltűnt. Will tovább botorkált a csökött hanga, áfonya közt, azt kívánta, bárcsak ösvényre lelne, és aggódva pillantgatott az égre: vagy eldönti hamarosan, hol tanyázik le, vagy a sötétség jelöli ki a vackát.

– Balra – szólalt meg Balthamosz karnyújtásnyira. – Ott a patak meg egy kiszáradt fa, gyújtósnak.

Az angyal hangja után haladva Will nemsokára meglátta a leírt terepet. Mohás sziklák között patak száguldott, kiugró szegélyen billent alá egy keskeny katlanba, melyet sötétbe vontak a ráhajló fák. A parton volt egy kis füves sáv, távolabb sarjadtak csak a bokrok meg az aljnövényzet.

Will, mielőtt leroskadt volna, még tűzrevalót gyűjtött, és közben körberakott kormos kövekre akadt: táborozott itt már valaki jó régen. Szedett egy halom gallyat, meg vastagabb ágakat is, és a késsel alkalmas méretűre aprította, csak ezután próbált meg lángot csiholni belőlük. Nem értette a módját, így aztán több gyufát is elpocsékolt, mire végre felpislákolt a tűz.

Az angyal fancsali türelemmel figyelte.

A lobogó tűznél Will evett két zabpelyhes kétszersültet szárított hússal, utána mentapasztillát, és jéghideg vizet kortyolt rá. Balthamosz szótlanul üldögélt nem messze, végül Will unta meg a dolgot:

– Mit bámulsz folyton? Nem megyek sehová.

– Baruchot várom. Nemsokára megjön, onnantól rád se hederítek, ha úgy óhajtod.

– Ennél valamit?

Balthamosz fészkelődött: erős volt a kísértés.

– Nézd, fogalmam sincs, hogy ti esztek-e egyáltalán – mondta Will –, de jó szívvel kínállak.

– Mi ez...? – mutatott az angyal finnyásán a mentapasztillákra.

– Nagyrészt cukor és borsmenta. Tessék.

Will felé nyújtott tenyerén egy pasztillát. Balthamosz fölé hajolt és meg szimatolta. Aztán elvette: ujja hegye mint könnyű szellő súrolta Will kezét.

– Laktatónak ígérkezik – jelentette ki az angyal. – Egy bőven elég lesz, köszönöm.

Visszaült, és halkan majszolgatott. Will rájött, hogy ha az angyalt csak a szeme sarkából figyeli, sokkal élesebben látja.

– Hol van Baruch? – kérdezte. – Kapcsolatba tud lépni veled?

– Érzem a közelségét. Nagyon hamar itt lesz. Majd ha megjön, beszélünk. Beszélni a legeslegjobb.

Alig tíz perc múlva halk szárnycsattogás ért a fülükhöz, és Balthamosz felpattant. A következő pillanatban egymás nyakába borultak az angyalok, a lángokat bűvölő Will tanúja lehetett kedveskedésüknek. Azazhogy több volt ez kedveskedésnél: szenvedélyes szeretet volt.

Baruch a társa mellé telepedett, Will beletúrt a parázsba, füstfüggöny emelkedett a két angyal elé, most első ízben láthatta őket tisztán. Balthamosz nyúlánk volt, keskeny szárnya elegánsan feküdt a vállára, arckifejezése egyszerre tükrözött gőgös fensőséget és gyöngéd, buzgó odaadást:

Ő kész szeretni mindent és mindenkit, csak a természete nem olyan, hogy elnézhetné a hibákat. Baruchban azonban nyilvánvalóan nem talált hibát. Baruch fiatalabbnak látszott Balthamosz által jelzett koránál: vaskosabb alkatú, hófehér, dús szárnyú angyal. Kevésbé bonyolult jellem: Balthamoszra úgy tekintett, mint minden tudás és gyönyörűség kútfejére. Will rácsodálkozott és meg is hatódott, hogy ennyire szeretik egymást.

– Megtaláltad Lyrát? – kérdezte, képtelen volt tovább fékezni türelmetlenségét.

– Igen – mondta Baruch. – A Himalája egyik völgyében, nagyon magasan, egy gleccsernél, ahol a fényt szivárvánnyá bontja a jég. Mindjárt rajzolok térképet a talajra, eltéveszthetetlen. A lányt egy erdei barlangban tartják fogva, a nő tesz róla, hogy egyfolytában aludjon.

– Alszik? És a nő egyedül van? Nincsenek vele katonák?

– Egyedül van. Rejtőzködik.

– És Lyrának nem esett baja?

– Nem. Csak alszik, álmodik. Máris mutatom, merre vannak.

Sápadt ujjával Baruch térképet vázolt a puszta földre. Will elővette a jegyzettömbjét, és pontosan lemásolta. Különös, tekervényes gleccser, három majdnem teljesen egyforma csúcs közében hömpölyög alá.

– Jó – mondta az angyal –, akkor közelítünk. Az a bizonyos völgy a barlanggal a gleccser bal oldalán fut le, olvadék-folyó vájt benne medret. Itt kezdődik...

Másik térképet rajzolt, amit Will megint csak lemásolt; aztán egy harmadikat is, a barlang közvetlen környezetéről; Will úgy érezte, biztosan odatalál – ha letudja a négy-ötezer mérföldet innen a tundrától a hegyekig. A késsel átvághat más világokba, de a távolságokat semmivé nem teheti vele.

– A gleccsernél van egy szentély – fejezte be mondókáját Baruch –, vörös selyemzászlókat tépked ott a szél. A barlangba egy kislány hordja az élelmet. A nőt szentnek hiszik, aki áldást hoz rájuk, ha gondoskodnak róla.

– Mi a manó – így Will. – Rejtőzködik... Sehogy sem értem. Talán az egyház elől?

– Alighanem.

Will gondosan eltette a térképeket. A bádogpohárkát a tűzrakó hely kövei közé ékelte, hogy vizet hevítsen, most szórt belé egy kis kávéport, megkavarta egy ágacskával, aztán zsebkendőbe bagyulálta a kezét, mielőtt fölvette volna, hogy megigya.

Fadarab omlott a tűzbe, éjszakai madár rikoltott.

Will számára rejtélyes okból a két angyal egyszerre kapta fel a fejét, és nézett meredten ugyanoda. Követte a pillantásukat, de nem látott semmit. A macskájánál tapasztalt már ilyet: félálmából felocsúdva a szobán átkelő láthatatatlan valamit vagy valakit követte a tekintetével. Willnek akkor is borsódzott a háta, most is.

– Oltsd el a tüzet – súgta Balthamosz.

Will az ép kezével földet söpört rá, lelocsolta a lángokat. A hideg menten elhatott a csontjáig, vacogni kezdett. Magára borította a köpenyt, és ismét felnézett.

Ezúttal volt mit nézni: a felhők fölött izzott valamilyen alak, de nem ám a hold.

Füléhez ért Baruch dünnyögése:

– A Szekér? Hát lehetséges?

– Mi ez? – kérdezte súgva Will.

Baruch közelebb hajolt és suttogva felelte:

– Rájöttek, hogy itt vagyunk. A nyomunkra akadtak. Will, a késed... Mielőtt befejezhette volna a mondatát, valami telibe találta Balthamoszt.

Baruch a másodperc töredéke alatt nekirontott, Balthamosz pedig vergődve igyekezett kiszabadítani a szárnyát. Hárman tusakodtak homályban imbolyogva erre-arra, mintha három óriás darázs vergődne holmi irdatlan pókhálóban, nesztelenül. Will csupán a gallyak csörgését, a lombsusogást hallhatta a viaskodásból.

Nem használhatta a kését a sebes kavargásban. Inkább az elemlámpát kapta elő a hátizsákból, és bekapcsolta.

Ez mindhárom küzdőt váratlanul érte. A támadó hátracsapta a szárnyát, Balthamosz a szemére szorította a karját, csak Baruchban maradt annyi lélekjelenlét, hogy ne tágítson. De Will most már láthatta, mi az a valami, az az ellenfél: egy másik angyal, Baruchnál, Balthamosznál sokkalta megtermettebb, Baruch keze a száján.

– Will! – kiáltotta Balthamosz. – A késsel... vágj ablakot!

Ebben a pillanatban a támadó kiszabadult Baruch keze közül, és azt ordította:

– Régens uram! Itt vannak!

Willnek csengett a füle, ilyen hangot életében nem hallott még. És az angyal már szökkent volna fel a levegőbe, de Will eldobta az elemlámpát, és utána vetette magát. Egy szirti rémmel végzett már, de magaforma szerzet ellen fordítani a kést jóval keservesebb volt. Csakhogy nem tehetett mást, gyürkőzött a hatalmas csapkodó szárnyakkal, nyeste, nyeste a tollat, fehér pihék örvénylettek a levegőben. A benyomások rohama közepette sem feledte Balthamosz szavait: Ti húsból-vérből vagytok, mi nem. Az ember erősebb az angyalnál. Valóban: az angyalt a földre teperte.

A támadó nem hagyott fel a fülhasogató kiáltozással:

– Régens uram! Ide! Ide!

Will vetett egy gyors pillantást fölfelé: tomboló felhők, fényesség – hatalmas fényesség – fokozódóban, mintha a felhőket magukat is áthatná a delej, akár a plazmát.

Balthamosz azt kiáltotta:

– Will! Mi lesz már, vágj, mielőtt ideér!

A legyűrt angyal nem hagyta magát, a fél szárnyát már kiszabadította, rugaszkodott volna el a földtől, Willnek minden erejét latba kellett vetnie, hogy visszatartsa. Baruch észbe kapott, és a segítségére sietett, újra meg újra lenyomta a támadó fejét.

– Jaj, ne! – kiáltott ismét Balthamosz. – Ne! Ne!

Willhez hajolt, rángatta karját, vállát, kezét, a támadó ismét üvölteni próbált, de Baruch betapasztotta tenyerével a száját. Fentről mély rezgés érkezett, dinamó alig hallható zúgása, mégis atomokat rengető: Will a csontja velejében is érezte.

– Jön – zokogta szinte Balthamosz, rettegése Willre is átragadt. – Kérlek, kérlek, Will...

Will föltekintett.

A felhők szétváltak, sötét közükben egy alak száguldott lefelé: elsőre kicsinek tetszett, de ahogy közeledett, másodpercről másodpercre fenyegetőbb méretet öltött. Feléjük rontott, és rosszindulatához kétség sem fért: Will esküdni mert volna, hogy a szemét is látja.

– Will, nincs más – sürgette Baruch.

Will kihúzta magát, már mondta volna, hogy „Tartsátok erősen” , de még szinte meg se járták az eszét a szavak, mikor az angyal a földre rogyott, és mint a pára oszlott szét, eltűnt egy szempillantás alatt. Will értetlenül, elesetten nézett körül.

– Megöltem? – kérdezte reszketegen.

– Meg kellett – mondta Baruch. – És most...

– Nem bírom – fakadt ki Will. – Nem bírom ezt az öldöklést! Mikor lesz már vége?

– Menjünk – kérte Balthamosz elhalóan. – Gyorsan, Will, gyorsan, könyörgök!

Mindkét angyal holtra vált a rémülettől.

Will a késheggyel tapogatózott a levegőben: mindegy, melyik világba, csak el innen. Metszett, közben fölpillantott: az az égből jött angyal másodperceken belül eléri őket, az arca dermesztő. Will ilyen távolból, ilyen villanásnyi idő alatt is érezte, hogy tetőtől talpig, lénye velejéig átvilágítja egy hatalmas, parancsoló, könyörtelen elme.

Ráadásul dárda volt nála, és célba vette őket.

És abban a villanásnyi időben, míg az angyal megfékezte röptét, hogy beirányozza a dárdát, mielőtt elhajítja, Will átcsusszant Baruch és Balthamosz nyomában, és becsukta maga után az ablakot. Ahogy visszatapasztotta a nyílást, még megcsapta a légroham – de ártani mit sem árthatott már, biztonságban voltak: abban a túlonani világban alighanem keresztüldöfte volna a dárda.

Homokos tengerpartra jutottak, fenn ragyogott a hold. A víztől távolabb óriás, páfrányforma fák magasodtak, a part mentén kis dünék taraja hullámzott végeláthatatlanul. Párás hőség telepedett rájuk.

– Ki volt ez? – szegezte a kérdést az angyaloknak fogvacogva Will.

– Metatron – válaszolta Balthamosz. – Miért is nem...

– Metatron? Kicsoda ő? Miért támadott? Az igazat akarom hallani!

– El kell mondanunk neki – fordult Baruch a társához. – Rég meg kellett volna tenned.

– Igaz – hagyta rá Balthamosz –, de ő felbosszantott, érted meg aggódtam.

– Akkor hadd hallom most – szólt közbe Will. – És jegyezd meg, nekem kár parancsolgatni – semmi, de semmi közöm az egészhez. Csak Lyra számít nekem, meg az édesanyám. Hát e körül forog az a bizonyos metafizikai fontolgatás, ahogyan nevezted – mondta még Balthamosznak.

Baruch szólalt meg.

– Úgy gondolom, Will, meg kell osztanunk veled, amit tudunk. Ezért kutattunk fel, ezért kell elvezetnünk Lord Asrielhez. Titkot tudtunk meg, a birodalomét – a Fennhatóság világáét –, és be kell avassuk őt. Itt nem érnek utol? – pillantott még körül. – Nincs átjárás?

– Ez egészen más világ. Más mindenség.

Selymes homokon álltak, a szomszédos dűne hívogatóan domborodott. A holdfényben messzire elláttak: sehol egy lélek.

– Beszéljetek végre – mondta Will. – Tudni akarom, ki Metatron, mi ez a titok. Miért szólította Régensnek az az angyal? És mi értendő Fennhatóságon?

Will leült, és a két angyal, akiknek alakját a holdfényben tisztábban kivette, mint előtte bármikor, odatelepedett mellé. Balthamosz szólalt meg halkan:

– Fennhatóság, Isten, Teremtő, Seregek Ura, Jahve, Él, Adonáj, Király, Atya, Mindenható – e neveket egytől egyig ő aggatta magára. Nem volt ő soha teremtő. Angyal volt, egy közülünk – tény és való, a legelső, leghatalmasabb angyal, de Porból való, akárcsak mi, a Por pedig nem más, mint az önmagára eszmélő anyag. Az anyag anyaghoz húz. Többet és még többet akar tudni önmagáról, így képződik a Por. Az első angyalok a megsűrűsödött Porból keletkeztek, legeslegelsőnek a Fennhatóság. Az utána következőknek azt állította, ő teremtette őket, de ez hazugság. A nálánál későbbiek közül valaki rájött az igazságra, ő elűzte az illetőt. Mi továbbra is ezt az asszonyszemélyt szolgáljuk. A királyságban továbbra is a Fennhatóság uralkodik, Metatron pedig a Régense. A Felhős Ormon felfedezettek velejét nem fedhetjük fel előtted. Fogadalmat tettünk egymásnak, hogy elsőnek csakis maga Lord Asriel tudhatja meg.

– Csak minél nyíltabban. Ne ködösítsetek.

– Eltaláltunk a Felhős Oromra – folytatta Baruch, és máris hozzátette: – Ne haragudj. Könnyelműen dobálózunk a nevekkel. Szekérnek is mondják. Merthogy nincsen állandó helye, közlekedik. Ahol épp van, ott a birodalom szíve, fellegvára, palotája. Míg a Fennhatóság fiatal volt, nem övezték felhők, de az idő múlásával egyre vastagabban burkolózik be. Ezer év óta nem látta senki a csúcsot. A fellegvára ezért ismeretes ma Felhős Oromként.

– És mit leltetek ott?

– Maga a Fennhatóság lakozik egy kamrában a hegy szívében. Nem férkőzhettünk közel, de láttuk. Ereje...

– Ereje nagyját átruházta Metatronra – vette át a szót Balthamosz –, mint már hallhattad tőlem. Megtapasztalhattad, milyen szerzet. Egyszer egérutat nyertünk előle, de most meglátott megint, ráadásul téged is, meg a késedet. Én szóltam...

– Balthamosz – intette szelíden Baruch –, ne korhold Willt. A segítségére szorulunk, és nem róható fel neki, hogy tájékozatlan olyasmiben, amit mi se egykönnyen derítettünk föl.

Balthamosz elfordította az arcát. Will törte meg a csöndet.

– Tehát hallgattok a titokról? Jó. Akkor azt áruljátok el, mi történik velünk, mikor meghalunk.

Balthamosz meghökkenten kapta fel a fejét, és rámeredt. Baruch válaszolt:

– Nos, a halottaknak megvan a maguk külön világa. Hogy merre található, és mi történik ott, senki sem tudja. Az én kísértetem, Balthamosznak hála, sosem került oda. Én Baruch valahai kísértetéből lettem. A halottak világa számunkra vak homály.

– Fogolytábor – jelentette ki Balthamosz. – A Fennhatóság hozta létre az idők hajnalán. Miért vagy annyira kíváncsi rá? Egyszer úgyis meglátod.

– Mert most halt meg apám, tessék, ezért. Átadta volna nekem a tudását mindenestül, ha nem ölik meg. Szóval egy másik világ – mint például ez is, másik egyetemesség?

Balthamosz Baruchra nézett, Baruch vállat vont.

– Mégis, mi történik a halottak világában? – ütötte a vasat Will.

– Bizonytalan – felelte Baruch. – Megfejthetetlen titok. Az egyházaknak sincs róla fogalmuk, a híveknek azt prédikálják, hogy a menny várja őket, de ez hazugság. Ha az emberek tudnák...

– Szóval ide került apám kísértete.

– Minden bizonnyal, akárcsak az előtte halt megszámlálhatatlan milliók. Will önkéntelenül beleborzongott a gondolatba.

– Miért nem egyenesen Lord Asrielhez fordultatok azzal az éktelen nagy titkotokkal – kérdezte –, miért kajtattatok föl engem?

– Aggódtunk – felelte Balthamosz –, hogy nem hisz nekünk, ha nem adjuk jó szándékunk tanújelét. Mindenféle erőkkel bonyolít ügyleteket, miért hallgatna két közangyalra? De ha a késsel és a hordozójával állítunk oda, talán kinyitja a fülét. A késnek nagy a hatalma, Lord Asriel bizonyára üdvözölné, ha pártját fognád.

– Már megbocsáss – mondta Will –, de ez a magyarázat szerintem harmatgyönge. Ha hinnétek is a titkotokat, nem keresgélnétek ürügyet, amivel Lord Asriel elé járulhattok.

– Van még egy ok – mondta Baruch. – Tudtuk, hogy Metatron üldözőbe vesz majd, és nem akartuk, hogy megkaparintsa a kést. Ha rábírunk, hogy előbb Lord Asrielhez siess, legalább...

– Jaj, erről egyszer s mindenkorra tegyél le – mondta Will. – Nemhogy a kezemre járnátok Lyra keresésében, akadályoztok egyfolytában. Ő mindennél fontosabb, de ti megfeledkeztek róla. Hát tőlem ilyet ne várjatok. Miért nem mentek el szépen Lord Asrielhez, miért nem szálltok le rólam? Vívjátok ki a figyelmét nélkülem. Nektek sokkal kevesebb idő odarepülni, mint nekem odakutyagolni, és különben is, amíg Lyrát fel nem kutattam, semmi más nem érdekel. Értsetek a szóból. Menjetek a dolgotokra. Hagyjatok magamra.

– Neked szükséged van rám – jelentette ki Balthamosz gőgösen –, el kell játszanom a daimónod szerepét Lyra világában, különben feltűnést keltesz.

Willnek szavát szegte a düh. Felpattant és jó húsz lépést gázolt a puha, mély homokban, aztán megfékezte a hőség, a pára.

Hátrafordult: a két angyalt elmélyült eszmecserén kapta, aztán felé indultak feszengve, megadóan, egyszersmind rátartian.

Baruch vitte a szót:

– Bocsáss meg. Elmegyek egyedül Lord Asrielhez, beavatom értesülésünkbe, továbbá megkérem, küldjön neked segítséget a lánya felkutatásához. Két nap repülés, ha nem vétem el az irányt.

– Én pedig veled maradok, Will – mondta Balthamosz.

– Köszönöm szépen – mondta Will.

A két angyal összeölelkezett. Aztán Baruch átkarolta Willt, és megcsókolta a két orcáján. Csókja éppoly könnyű és hűvös volt, mint Balthamosz keze.

– Megtalálsz akkor is, ha tovább keressük Lyrát? – kérdezte Will.

– Balthamoszt én el nem veszíthetem soha – jelentette ki Baruch, és tett egy lépést hátra.

Felszökkent a levegőbe, és már szárnyalt is az égre, egykettőre nyoma veszett a csillagszórásban. Balthamosz kétségbeesett sóvárgással nézett utána.

– Aludjunk meg itt, vagy menjünk? – fordult aztán Willhez.

– Aludnék – mondta Will.

– Pihenj le, én majd őrködöm. Will, nyersen viselkedtem veled, hiba volt. A legsúlyosabb terhet cipeled, segítség illet tőlem, nem korholás. Mostantól törekedni fogok arra, hogy kedvesebb legyek hozzád.

Will leheveredett hát a langyos homokra, az angyal itt vigyázza nem messze, gondolta, de vigaszt nemigen jelentett ez a tudat.

– Kijutunk innen, Roger, ígérem. Will úton van már, biztos vagyok benne. A fiú egy árva kukkot sem értett az egészből. Széttárta a két kezét, és a fejét ingatta.

– Fogalmam sincs, kiről beszélsz, úgyse jön ide, és ha mégis, azt se tudja, ki vagyok.

– Hozzám jön – felelte erre a lány –, és Willel együtt, jaj, Roger, nem tudom még, hogyan, de esküszöm, kitalálunk valamit. És ne felejtsd el, hogy többen is a mi pártunkat fogják. Serafina például, meg Iorek, meg...

3.

Dögevők

Serafina Pekkala, az Enara-tavi boszorkányok nemzetségének királynője sírva szelte a zavaros sarkköri égboltot. Harag, rettegés, lelkifurdalás könnyeit hullatta. Haragudott ama Coulter nőszemélyre, akinek elveszejtését esküvel fogadta, rettegett, hogy milyen sors vár szeretett hazájára, lelkifurdalás pedig azért emésztette... De a lelkifurdalást inkább későbbre halasztotta.

Lepillantott az olvadó jéghegyre, az elöntött lapályi erdőkre, a felduzzadt tengerre, és csak sajgott a szíve.

De nem köszönt haza, nem állt meg nővéreit vigasztalni és biztatni. Továbbrepült északnak, a Svalbard környéki ködökbe és szélviharokba, Iorek Byrnison, a páncélos medve birodalmába.

A fő szigetre alig ismert rá. Kopáran feketélltek a hegyek, csak a naptól védettebb völgyek legrejtettebb ficakjaiban maradt meg némi hó: de voltaképpen mit keresett itt a nap ebben az évszakban? Feje tetejére állt a természet.

Csaknem egy napba telt, míg rátalált a medvekirályra. A sziget északi szélén, a partközeli sziklák között pillantotta meg, sebesen úszott egy rozmár után. A vízben a medvéknek nehezebb zsákmányt ejteni: amíg a jégpáncél ép volt, a nagy tengeri emlősnek fel kellett buknia levegőért, a medvék jobban álcázhatták magukat, a kiszemelt áldozat mozgott számára idegen terepen. így lett volna rendjén.

Iorek Byrnisonnak azonban korgott a gyomra, a megtermett rozmár késéles agyarai sem rettentették el. Serafina végignézte a tenger fehér tajtékját vörösre színező tusát, figyelte, amint Iorek a tetemet kilódítja egy széles sziklapadkára, három csapzott bundájú, sorára tisztes távolban, illedelmesen várakozó róka szeme láttára.

Mikor a medvekirály befejezte az evést, Serafina leröppent hozzá, hogy megszólítsa. Itt az ideje, hogy átadja magát a lelkifurdalásának.

– Iorek Byrnison király – mondta –, beszélhetnénk? Leteszem a fegyveremet.

A boszorkány a nedves sziklára helyezte íját és nyilait. Iorek gyors pillantással mérte fel az arzenált, Serafina a fejét tette rá, hogy a medvepofán, ha érzelmet nyilváníthatna, a meghökkenés tükröződne.

– Hallgatlak, Serafina Pekkala – mordult a medve. – Hiszen mi sose harcoltunk egymás ellen.

– Iorek király, cserbenhagytam a barátodat, Lee Scoresbyt.

A medve apró fekete szeme, véres orra megdermedt. Csak a háta krémszín szőrét kócolta a szél. Nem szólt semmit.

– Mr. Scoresby halott – folytatta Serafina. – Mielőtt elváltam tőle, egy virágot adtam neki, hogy szólíthasson, ha szüksége van rám. Meghallottam a hívást, és hozzá repültem, de elkéstem. Moszkovita erőkkel vívott harcban esett el, nem tudom, hogy azokat mi vitte oda, ő pedig miért tartotta fel őket, holott könnyűszerrel egérutat nyerhetett volna. Iorek király, ki sem tudom mondani, milyen rettenetesen bánt a dolog.

– Hol történt? – kérdezte Iorek Byrnison.

– Egy másik világban. Hosszú történet.

– Akkor fogj bele mielőbb.

Serafina elmondta, milyen célt tűzött maga elé Lee Scoresby: felkutatja a Stanislaus Grumman néven ismert személyt. Elbeszélte, hogyan tört át a világok határán Lord Asriel, egynémely következményt is fölemlítve – a jégolvadást, például. Szólt arról, hogyan röpült Ruta Skadi boszorkány az angyalok után, s megpróbálta lefesteni őket a medvekirálynak, ahogyan neki festette le őket Ruta: szólt a fényről, amely beragyogja őket, kristályos áttetszőségükről, dús bölcsességükről.

Aztán beszámolt arról, mi fogadta, mikor Lee hívásának engedelmeskedett.

– Bűbájjal óvtam testét a romlástól – mondta. – Ha meg akarod tekinteni, Iorek király, kitart, míg odaérsz. De nagyon bánt a dolog. Az ág is húz jelenleg, de ez fáj legjobban.

– Hol van a gyermek?

– A nővéreimmel hagytam, hiszen Lee-hez kellett sietnem.

– Ugyanabban a világban?

– Ugyanabban.

– Innen hogyan jutok át oda?

A boszorkány eligazította. Iorek Byrnison szenvtelenül figyelt, aztán így szólt:

– Megnézem még egyszer Lee Scoresbyt. Aztán délnek kell vennem az utamat.

– Délnek?

– Ebből a térségből eltűnt a jég. Jól átgondoltam én ezt már, Serafina Pekkala. Hajót béreltem.

A három kis róka mindmostanáig türelemmel várt. Kettő feküdt, mancsán nyugtatva a fejét, a harmadik ülve fülelt a beszélgetésre. A sarkköri rókák a dögevés során némi nyelvtudásra is szert tettek, de agyberendezésükkel csak a jelen idejű kijelentéseket voltak képesek felfogni. Iorek és Serafina eszmecseréjének nagyja érthetetlen zsongássá sikkadt számukra. Beszélni meg jórészt hazugságot beszéltek, így hát esetleges hírharangkodásuk jelentősége csekély volt, hiszen ki tudhatná, mi igaz belőle, mi nem. A hiszékeny szirti rémek éppenséggel lépre mentek, a saját kárukon se okultak soha. A medvék, a boszorkányok viszont egyaránt tisztában voltak vele, hogy szavaikat éppúgy kimazsolázzák ezek, mint a húspotyadékokat.

– Hát te, Serafina Pekkala? – kérdezte Iorek. – Hogyan tovább?

– Meg fogom keresni a gyiptusokat – felelte a boszorkány. – Alighanem szükség lesz rájuk.

– Lord Faa – bólintott a medve –, aha. Jó harcosok. Szerencsés utat.

Azzal Iorek hátat fordított, simán becsusszant a vízbe, és egyenletes, fáradhatatlan csapásaival úszni kezdett az új világ felé.

– – –

Némi idő elteltével Iorek Byrnison felperzselt erdő peremén rótta az elszenesedett aljnövényzetet, a hőtől megpattant sziklákat. Remegett a levegő a vakító nap előtt, de Iorek a hőséget éppúgy nem vette fel, mint a fehér bundáját összemocskoló faszénkormot vagy a bőrére meddőn pályázó szúnyogokat.

Hosszú út volt mögötte, átúszott már abba a másik világba. Észrevette, hogy más ízű a víz, más a levegőhőfoka, de a levegőt továbbra is belélegezhette, a vízben továbbra sem süllyedt el, hát úszott tovább, nemrég partot ért, és már nem járt messze a Serafina Pekkala által megjelölt helytől. Szaglászott, fekete szeme a fölé magasodó mészkőfal repedéseit kémlelte.

A megégett erdő és a hegyek közi sávban, a sziklás, köves, omladékos lejtőn megfeketedett, eltorzult fémhulladék hevert szanaszét: valami bonyolult masinához tartozó merevítések, ékek.

Iorek Byrnison nemcsak a harcos, de a kovács szemével is megmustrálta őket, de úgy látta, semmi hasznukat nem veheti. Egyik irdatlan karmát végig is húzta valamelyik épebb tartóbordán, de olyan hitványnak találta az anyagát, hogy ismét a hegyoldalra fordította figyelmét.

És máris meglelte, amit keresett: keskeny üreg a szaggatott kőfalban, lapos kővel eltorlaszolva.

Tántoríthatatlanul cammogott fölfelé. A csöndet szikkadt csontok éles roppanása háborította, ahogy öles talpával rájuk hágott, merthogy sok ember veszett itt, prédául a húst levásó prérifarkasoknak, sakáloknak és apróbb társaiknak, a hatalmas medvének mindazonáltal szeme sem rebbent, léptére ügyelve tartott a sziklához. A talaj laza volt, őmaga súlyos, nemegyszer csúszott meg alatta a kavics, hogy nagy por-és törmelékfelhőben visszavesse. De amint tehette, fölfelé törekedett ismét türelmesen, fáradhatatlanul, míg utóbb eljutott a sziklához, szilárdabb alapra.

A nagy, lapos követ lövések lyuggatták, csipkézték. A boszorkány a színigazat vallotta. Nyomatékul a maga teljes valószerűtlenségében bontotta szirmát a kis sarkköri virág, a bíbor kőtörőke, melyet a boszorkány ültetett jel gyanánt a sziklarepedésbe.

Iorek Byrnison megkerülte a követ. Jó búvóhely, ha lentről támadnak, azazhogy mégsem elég jó, hiszen a golyózápor nemcsak a sziklát csipkézte ki, egyik-másik töltény talált, megállapodott a homályban mereven fekvő testben.

Test volt még, nem csontváz, mert a boszorkány bűvös igével óvta az enyészettől. Iorek láthatta régi bajtársa sebfájdalomtól feszülő, elgyötört arcát, öltözékén a golyó marta lyukakat. Kiontott vérén nem fogott a boszorkány igéje, a rovarok, a nap, a szél nyom nélkül eltakarították. Lee Scoresby nem úgy festett, mint aki alszik vagy békében pihen, szemmel láthatóan harcban esett el, de annak tudatában, hogy nem hiábavalóan áldozta az életét.

És mert a texasi aeronauta azon ritka emberek közé tartozott, akik kivívták Iorek nagyrabecsülését, a medve elfogadta tőle végső ajándékát is.

Körmével szaporán felhasította a halott ruháit, egyetlen suhintással megnyitotta a testet, és lakmározni kezdett szeretett barátja húsán-vérén. Az első falatja napok óta, már felkopott az álla.

A medvekirály elméjében azonban nem pusztán éhség és jóllakás szálán szövődtek a gondolatok, hanem jóval bonyolultabban. Eszében volt Lyra, a kisleány, akit Aranyszájúnak nevezett el, s utoljára honos Svalbard szigetén a törékeny hóhídon látott átkelni egy hasadék felett. Motoszkált benne a boszorkányok zaklatottsága, a sok kósza híresztelés paktumokról, szövetségekről, háborúról, és szöget ütött a fejébe a szerfelett különös tény, hogy létezik ez az új világ – ráadásul a boszorkány erősködött, hogy még számos ilyen világ van, és valamennyinek a sorsa így vagy úgy a gyermek sorsától függ.

Meg aztán a jég is olvad.

Ő meg a népe jégen él, a jég az otthonuk, a jég a mentsváruk. A sarkköri hatalmas zavarok következtében hovatovább nyoma vész a jégnek: Iorek tudta, jeges erősséget kell találnia övéinek, különben végük van. Lee említette, hogy délen akkora hegyek magasodnak, hogy léggömbjével képtelen volt átröpülni fölöttük: télen-nyáron hókoronásak. A soron következő feladat utánajárni a dolognak.

De szívét egyelőre betöltötte az izzó, kőkemény, engesztelhetetlen bosszú vágy. Lee Scoresby, aki léggömbjével kimentette őt a veszélyből, akivel a maga világának sarkkörén vállvetve küzdöttek, halott. Iorek bosszút áll érte. A derék férfi húsa táplálja, egyszersmind nem hagyja nyugodni, míg vérrel meg nem elégítette szívét.

Lemenőben volt a nap, mire Iorek befejezte az evést. A medve egy kupacba gyűjtötte a maradék porcikákat, aztán a szájába vette a virágot, és a rakás közepébe ejtette, az emberek kedvelt szokása szerint. A boszorkány bűbája megtört: ami Lee-ből még megvan, mostantól bárkié lehet. Hamarosan tucatnyi élet hízik rajta.

Iorek elindult lefelé a lejtőn, vissza a tengerhez, hogy délnek vegye az irányt.

– – –

A szirti rémnek kedvence a róka, ha hozzájut. Ravasz a kis nyavalyás, nem könnyű elcsípni, de a húsa finom, sűrű.

A szirti rém ölés előtt még elszórakozott, hogy mit össze nem hord az áldozata.

– Medve megy délre muszáj! Boszorka baj! Igaz! Esküsz! Becsszó!

– A medvék nem járnak délre, hazudós kis mocsok!

– Igaz! Medvekirály kell délre megy! Mutatok rozmár – szép kövér, jó.

– Medvekirály délre?

– És röpködőknél kincs! Röpködök – angyalok – kristály kincs!

– Röpködök – mint szirti rém? Kincs?

– Mint fény, nem mint szirti rém. Gazdag! Kristály! És boszorka baj – boszorka szomorú – Scoresby meghal.

– Meghal? Meghal léggömbös? – visszhangzott a szirti rém hahotája a kopár ormokon.

– Boszorka megöl – Scoresby meghal, medvekirály délre megy...

– Scoresby meghal! Hahaha! Scoresby meghal!

A szirti rém letépte a róka fejét, és fivéreivel versengve szaggatta ki belsőségeit.

Eljönnek, egészen biztosan!

– De te hol vagy most, Lyra? Lyra erre nem tudott válaszolni.

– Azt hiszem, álmodom – kockáztatta meg.

A kisfiú mögött kíséretetek tucatjával, százával, szemüket meresztő, minden szóra fülelő összezsúfolódott fejek.

– És az a nő? – kérdezte Roger. – Ő ugye nem halt meg? Ugye húzza, ameddig csak lehet? Mert ha egyszer idelenn lesz, hova bújjunk előle, örökre a markában tart. A halálomban csak az a jó, hogy ő nincs itt. De hát tudom, hogy egyszer eljön...

Lyra megriadt.

– Azt hiszem, álmodom, és fogalmam sincs, hogy ő hol van! – mondta. – Valahol a közelben, de képtelen vagyok...

4.

Ama és a denevérek

Ama, a pásztor lánya emlékezetében hordozta az alvó lány képét: folyton ő járt az eszében. Egy pillanatig sem vonta kétségbe, hogy Mrs. Coulter igazat beszélt. Varázslók igenis léteznek, miért ne bűbájolhatnának valakire álmot, egy anya hogy is ne gondozná ilyen konok gyengédséggel a gyermekét. Ama lelkében a csodálat szinte vallásos imádattá fokozódott a szépséges barlangi nő és elvarázsolt lánya iránt.

Amikor csak tehette, elment a kis völgybe, hogy teljesítse az asszony kívánságait, vagy csak egy szóra, hallgatni az asszony csodálatos regéit. Újra meg újra feltámadt benne a remény, hogy láthatja az alvót, de fokozatosan beletörődött, hogy az az egyetlen alkalom nem fog megismétlődni.

Míg fejte a juhokat vagy a gyapjat kártolta-fonta, míg őrölte a kenyérhez való árpát, a bűbájolást meg az okát latolta szakadatlanul. Mrs. Coulter erről semmit nem árult el, így aztán Ama kedvére képzelődhetett.

Egy napon magához vett valamennyit a mézzel édesített, lapos kenyérféléből, és megtette a háromórás gyalogutat Cso-Lung-Széig, a kolostorhoz. Siránkozással, konok téblábolással, a kapuőr megvesztegetésével elérte, hogy a nagy gyógyító, Pagdzin tulku elé bocsássák: hallatlanul bölcs férfiú, egy éve múlt csak, hogy megfékezte a fehér láz járványát.

Ama a nagy ember cellájába lépve mélyen meghajolt, és leghőbb alázatával nyújtotta át maradék mézes kenyerét. A szerzetes denevér daimónja bőszen körbecikázta, a kislány daimónja, Kulang ijedtében el is bújt a haja közé, de Ama erőt vett magán, rezzenetlenül, némán várta, hogy Pagdzin tulku szóljon hozzá.

– Nos, gyermek? Gyorsan, gyorsan – hangzott el végre az unszolás, a hosszú szürke szakáll megrezzent minden egyes szónál.

A homályban jóformán csak a szakáll és a ragyogó szempár látszott a szerzetesből. A daimónja utóbb megállapodott fölötte a gerendán, nyugton csüngött alá, Ama tehát belefogott mondandójába.

– Pagdzin tulku, tégy bölccsé. Bárcsak tudnék bájolni, varázsolni. Megtanítanál?

– Nem – hangzott a válasz. Ama nem is várt mást.

– Egyetlen orvosságért fordulhatok-e hozzád mégis? – kérdezte aztán mérhetetlen tisztelettel.

– Meglátjuk. De beavatást ne remélj. A szert átadhatom, a titkát nem.

– Köszönöm, így is nagy áldás – felelte Ama hajlongva.

– Mi ez a nyavalya és ki szenved benne? – kérdezte az öreg.

– Álomkórféle – magyarázta Ama. – Apám unokatestvérének a fiát lepte meg.

Ez ám az agyafúrtság, dicsérte meg magát, elváltoztatni a beteg nemét, hátha hírét vette a gyógyító a barlangi szent asszonynak.

– Hány éves ez a fiú?

– Hárommal idősebb nálam, Pagdzin tulku – becsülte meg Ama –, azaz tizenkét éves.

– Miért nem a szülei jöttek el hozzám? Miért téged szalajtottak?

– Mert a falunkon túl laknak nagyon messze, és rettenetesen szegények, Pagdzin tulku. Csak tegnap tudtam meg, hogy beteg rokonom, és nyomban útnak indultam a tanácsodért.

– Látnom kellene a beteget, alaposan kivizsgálnom, megállapítanom, a bolygók mely állásánál lepte meg az álom. Ilyen dolgokban kockázatos a kapkodás.

– Nem adsz hát orvosságot?

A denevér daimón levetette magát a gerendájáról, de mielőtt a földhöz csapódott volna, feketesége oldalt lebbent, aztán hangtalanul cikázott ide-oda a helyiségben. Ama követni sem bírta, a gyógyító villogó szeme azonban el nem vétette volna, merre jár, és mikor a denevér ismét fejjel lefelé lógott a gerendáról, az öreg fölkelt, és polctól polcig, szelencétől szelencéig járva szedte össze a kanál porokat, csipet gyógyfüveket a daimón pályája által kijelölt sorrendben.

Minden hozzávalót mozsárba tett, és igét mormolva összezúzta a törővel.

Aztán a csengő mozsárszélhez ütögette a törőt, hogy az utolsó szemcsétől is megtisztítsa, ecsetet, kalamárist fogott, és néhány jelet festett egy fehér papírlapra. Mikor a tinta megszáradt, az írásra borította az egész port, és sebes mozdulatokkal négyszögletes kis csomaggá hajtogatta a papírt.

– Ezt a port sepregessék a gyermek orrlyukába apránként, mikor beszívja a levegőt – magyarázta a kislánynak –, ettől felébred. A legnagyobb óvatossággal járjanak el. A túladagolás fulladást okozhat. Csak a legfinomabb ecsetet szabad használni.

– Köszönöm, Pagdzin tulku – mondta Ama, miközben átvette a csomagocskát, és a testén viselt legalsó inge zsebébe rejtette. – Bárcsak volna még mézes cipóm, hogy neked adhatnám.

– Egy bőven elég – így a gyógyító. – Most menj. Ha legközelebb eljössz hozzám, mondd el az igazságot töviről hegyire, ne csak részben.

A lány szíve elszorult, nagyon mélyen hajolt meg, hogy zaklatottságát leplezze. Csak remélni merte, hogy nem árult el túl sokat.

– – –

Másnap este, amint tehette, sietve vette útját a völgy felé, szívgyümölcs-levélbe csomagolt édes rizzsel. Alig várta, hogy elmondhassa az asszonynak, mit vitt véghez, átnyújthassa az orvosságot, learassa a dicséretet és a hálát. De legfőképpen arra vágyott, hogy az elvarázsolt alvó felocsúdjon és szóba álljon vele. Barátnők lehetnének!

Az ösvényre fordulva, felpillantva azonban színét se látta az aranymajomnak, a barlang bejáratánál türelmesen üldögélő asszonynak. Sehol senki. Önkéntelenül szaladni kezdett, megijedvén, talán örökre távoztak – de az asszony széke, a főzőfelszerelés és minden egyéb ott volt szokott helyén.

Ama bekémlelt az üreg sötétjébe. Sebesen kalapált a szíve. Az alvó nem ébredhetett fel időközben: Ama a homályban megpillantotta a hálózsák körvonalait, a lány hajának világosabb foltját, alvó daimónjának fehér ívét.

Közelebb lopakodott. Semmi kétség – az elvarázsolt lányt átmenetileg itt hagyták magára.

Amába mint holmi zenei hang döbbent az ötlet: és ha ő keltené fel, mire visszajön az asszony?

De nem adhatta át magát a vérpezsdítő gondolatnak. Lépteket hallott az ösvényen, és bűntudattól lúdbőrösen gyorsan elbújt a daimónjával a barlang falának hasadékába. Semmi keresnivalója itt. Leselkedett. Ez bűnös dolog.

Az aranymajom már be is hajolt a bejáraton, szimatolt, ide-oda forgatta a fejét. Ama látta vicsorító fogsorát, érezte, hogy saját daimónja egér alakban, remegve fészkeli magát a ruhájába.

– Mi az? – kérdezte az asszony a majmot. A barlang elsötétedett, mikor belépett. – Itt volt a lány? Persze – hagyott ennivalót. De nem jó, hogy bejár. Úgy kell intéznünk, hogy ezentúl valahol az ösvényen tegye le, amit hoz.

Az asszony az alvóra ügyet sem vetve a tüzet kezdte élesztgetni, hogy egy edényben vizet forraljon. Daimónja az ösvényt vigyázva kuporgott nem messze tőle. Egyszer-másszor fölemelkedett, hogy alaposan körülnézzen a barlangban. Ama egyre szűkebbnek és kényelmetlenebbnek érezte odúját, rettenetesen bánta már, hogy nem maradt odakinn. Mikor szabadulhat ebből a kutyaszorítóból?

Az asszony füveket, porokat adagolt a hevülő vízhez. Amának a gőz fanyar illatokat sodort az orrába. Az üreg mélyéről egyszerre neszek jöttek: a lány motyogott, fészkelődött. Ama odanézett: az elvarázsolt alvó megmozdult, hánykolódott, karját átvetette a fején. Ébredezett!

Az asszony pedig ügyet sem vetett rá!

Holott hallotta, mert felnézett egy pillanatra, de aztán tovább bíbelődött a füveivel meg a forró vizével. A főzetet bögrébe töltötte, hűlni tette, és csak ezután vette gondjaiba a lányt.

Szavait Ama nemigen értette, de elképedése, gyanakvása nőttön-nőtt.

– Csitt, kicsim – mondta az asszony. – Ne nyugtalankodj. Itt biztonságban vagy.

– Roger – nyöszörögte félálomban a lány. – Serafina! Hová lett Roger? Hol van?

– Itt senki sincs rajtunk kívül – mondta az anyja, dudorászva, éneklősen.

– Emeld meg magad. Mama lemos. Na gyere szépen, édesem.

Ama tanúja volt, hogy a lány nyöszörögve próbál magához térni, el akarja lökni az anyját, az asszony pedig mosdótálba mártogatott szivaccsal végigtörli a lánya arcát, testét, aztán megszárogatja.

Kevés híja volt már, hogy a lány egészen fölébredjen, az asszony keze szaporábban járt.

– Hol van Serafina? Hát Will? Segítség, segítség! Nem akarok aludni! Ne, ne! Nem akarom! Nem!

Az asszony fél kezével felragadta a bögrét, a másikkal Lyra fejét igyekezett megtámasztani.

A lány hadonászott, már-már kidöntötte az italt, és hangosabban kiabált:

– Hagyjál! El akarok menni! Eressz! Will, Will, segíts! Jaj, segíts!

Az asszony belemarkolt a hajába, erőszakkal hátrabillentette a fejét, és a szájához nyomta a bögrét.

– Nem! Csak merj hozzám érni, Iorek letépi a fejed! Jaj, Iorek, hol vagy? Iorek Byrnison! Segíts, Iorek! Én nem... én nem...

A nő mondott valamit az aranymajomnak, és az rávetette magát Lyra daimónjára, fekete ujjai közé kaparintotta. Ama soha még daimóntól nem látott ilyen szélvészgyors alakváltást: macska – kígyó – patkány – róka – madár – farkas – gepárd – gyík – borz...

A majom szorítása azonban nem lanyhult: ekkor Pantalaimon sündisznó lett.

A majom visítva engedte el. Három hosszú tüske meredezett remegő mancsából. Mrs. Coulter felhördült, és szabad kezével nagy pofont kevert le Lyrának, olyan irgalmatlanul, hogy a lány elterült hanyatt, és mire észbe kapott, már szájánál volt a bögre: vagy nyel, vagy megfullad.

Ama azt kívánta, bár süketülne meg: alig bírta hallgatni a csuklást, zokogást, nyüszítést, öklendezést. De fokozatosan elhalt mindez, a lány nyögött még egyet-kettőt, aztán erőt vett rajta az álom. Varázslat? Nem, mérgezés! Álnok kábulat! Ama szeme láttára fehér csík tűnt fel a lány nyakán, ahogy a daimónja nagy keservesen hosszúkás, inas, hószín bundájú, ragyogó fekete szemű, fekete foltos farkú szerzetté vedlett, és gazdájára simult.

Az asszony pedig halkan danolászott, dúdolt, kisimította a hajat a lány homlokából, leitatta kihevült arcáról a verejtéket: Ama biztos volt benne, hogy a dalok szövegét nem is ismeri, édes hangján zagyvaság szólt, halandzsa meg lalalázás.

Ez is abbamaradt idővel, aztán a nő különös dolgot művelt: ollót vett elő, és takarosra igazította a lány haját, forgatta az alvó fejét, nézegette, elég csinos lesz-e. Az egyik sötétszőke tincset eltette a nyakában viselt kis arany medalionba. Ama előtt nem volt kétséges, miért: további bűbájoskodásaihoz kell. Csakhogy a nő előbb az ajkához emelte... Ó, milyen különös.

Az aranymajom az utolsó tüskét is kicibálta a tenyeréből, és odaszólt valamit a nőnek, mire az lekapott a barlang mennyezetéről egy ott szunnyadó denevért. A csöpp kis feketeség csapkodott, sivított olyan tűhegyes hangon, hogy Amát szinte felnyársalta a dobhártyáin keresztül: a nő átadta a denevért a daimónjának, az pedig húzta-húzta kifelé a fél szárnyát, míg el nem pattant – törötten csüngött aztán egyetlen fehér ín szálán. A haldokló denevér jajára társai tanácstalan csapongásba kezdtek. Az aranymajom recsegve ízekre szaggatta a kis testet, az asszony bosszúsan figyelte, miközben a hálózsákján heverve csokoládét majszolt.

Telt-múlt az idő. Kihamvadt a világosság, fölkelt a hold, az asszony meg a daimónja nyugovóra tért.

Ama fájdalmasan elgémberedett tagokkal kászálódott elő rejtekhelyéről, lábujjhegyen kiosont az alvók mellett: pisszenni se mert, míg jó darabot meg nem tett az ösvényen.

A rémület futásra ösztökélte a keskeny csapáson, daimónja bagoly alakban hussant mellette. Lecsillapította valamelyest a tiszta, hideg levegő, a fakoronák szakadatlan imbolygása, a sötét égbolt holdfényben tündöklő felhőivel, megszámlálhatatlan csillagával.

A kőházak összebújó kis csoportja láttán megállt, daimónja az öklére telepedett.

– Becsapott! – fakadt ki Ama. – Becsapott bennünket! Kulang, mit tegyünk? Szóljunk Dadának? Mit tehetnénk?

– Ne szólj – felelt a daimónja. – Még több bonyodalom. Nálunk van az orvosság. Felébreszthetjük. Odamegyünk megint az asszony távollétében, felkeltjük a lányt, és magunkkal visszük.

Mindketten megrettentek, micsoda vállalkozás ez. De a tervet visszaszívni már nem lehetett, Ama belső zsebében ott lapult a csomagocska, és pontosan tudták, hogy a tartalmát miképpen kell alkalmazni.

felébredni, őt sehol se látom – szerintem itt van egészen közel – bántott –

– Jaj, Lyra, te ne félj, ha te is félsz, én beleőrülök.

Próbálták átölelni egymást, de karjuk a puszta levegőben kaszált. Lyra magyarázkodni próbált, közel hajolt a sápadt kis archoz a sötétben, úgy suttogott:

– Mindenáron fel akarok ébredni – úgy félek, hogy átalszom az életemet és meghalok – föl kell ébrednem előbb! Bánom is én, ha egyetlen órára is, de legyek eleven és éber – azt sem tudom, valóság-e ez vagy sem –, de számíthatsz rám, Roger! Esküszöm, segítek!

– De ha álmodsz, Lyra, talán el se hiszed az egészet, mikor felébredsz. A helyedben biztosan legyintenék, hogy csak álom volt.

– Nem! – mondta hevesen a lány, és

5.

Az őrtorony

Az olvadt kén tava a hatalmas szurdok teljes hosszát kitöltötte, szeszélyes rohamokban böfögte fel fojtó gőzeit: partján megrekedt a magányos, szárnyas alak. Ha az égre kel, ahol az ellenséges felderítők lefülelték, de nyomát is veszítették, menten a karjaikba rohan ismét, ha meg a szárazföldön marad, olyan hosszadalmas megkerülnie a dögletes vermet, hogy menthetetlenül elkésik hírével.

Kénytelen lesz a kockázatosabb megoldást választani. Kivárta, míg a sárga felszín újabb bűzös felhőt okád az égre, és a sűrűjébe cikkant.

Az égbolton négyfelől észlelte négy szempár a rebbenést, egyszerre négy pár csattogó szárny röpítette az őröket a felhő felé. Megkezdődött a hajsza: az üldözők nem látták az üldözöttet, az üldözött nem látott semmit. Annál az előny, aki túloldalt elsőnek bukkan ki a felhőből, ez segíthet a túléléshez, netán a megsemmisítő csapáshoz.

A magányos szárnyalót nem pártolta a szerencse, egyik üldözője másodpercekkel megelőzte a szabad levegőn. És máris összecsaptak párapászmákat húzva, az émelyítő gőzöktől kábán.

Eleinte az üldözött javára állt az összecsapás, de aztán még egy vadász bukkant ki a felhőből, és vadul dulakodtak hárman, vergődtek fel-le a levegőben, mint három lángfoszlány, míg a végén mind le nem zuhantak a túlpart szikláira. A másik két üldöző ki se jött többé a felhőből.

– – –

A fűrészfogas hegylánc nyugati végében, ahonnan véges-végig feltárult a lenti síkság, nemkülönben a mögöttes völgyek, a bazalterőd úgy türemkedett az ormon, mintha vulkán hányta volna fel magából millió éve.

A hátsó falak alatti hatalmas üregekben felcímkézett raktárkészlet kapott helyet: szerelőcsarnokokban, műhelyekben hadigépeket állítottak üzembe, szereltek össze, próbáltak ki, a hegy tövében vulkáni tüzek működtettek hatalmas kohókat, melyek a foszfor és a titánium addig nem ismert, soha nem alkalmazott ötvözeteit állították elő.

Az erőd legvédtelenebb oldalán, az ősi lávafolyamból szikáran emelkedő támfal mély árnyékában szűk kapu nyílt, egy várfolyosóé, itt éjjel-nappal őr posztolt, és szigorúan ellenőrzött minden érkezőt.

A bástyafalon javában zajlott az őrségváltás, az őrszem topogott, kesztyűs kezével paskolgatta felsőkarját, mert az éjszakának ebben a leghidegebb órájában a falikar kis naftalángja szemernyit sem melengette. Még tíz perc, mire leteheti a szolgálatot, be jól is fog esni az a bögre forró csokoládé, mellé a füstölnivaló, de legfőképpen az ágya!

Ekkor kezdtek dörömbölni a kis ajtón: alig akart hinni a fülének. Mindazonáltal feddhetetlen éberséggel tette a dolgát, sebesen félrehúzta a fedelet a kémlelőnyílásról, egyidejűleg megnyitotta a csapot, amely bővebb naftaáramot bocsátott a támfalon az őrlánghoz. Felpislákoló fényénél három csuklyás alakot pillantott meg, akik egy negyediket támogattak, nemigen lehetett megállapítani, milyenforma, azonban nyilvánvalóan beteg volt vagy sebesült.

A csapat vezére hátravetette csuklyáját. Az őrszemnek arcra ismerős volt, de nem maradt adós sem a jelszóval, sem a magyarázattal:

– A kénes tónál találtunk rá. Azt mondja, Baruch a neve. Sürgős üzenetet hoz Lord Asrielnek.

Az őrszem elvette a keresztlécet az ajtóról, terrier daimónja remegve figyelte, ahogy a három jövevény üggyel-bajjal beszuszakolja terhét a keskeny ajtónyíláson. A daimón önkéntelen, fojtott vinnyogást hallatott, de menten elhagyta, mikor az őrszem meglátta, hogy sebesült angyalt hoznak: alacsony rangfokozatút, csekély hatalmút, de kétségkívül angyalt.

– Fektessétek le az őrszobán – rendelkezett az őrszem, és már nyúlt is, hogy a forgattyúval megcsörgesse a telefont, és jelentsen az őrparancsnoknak.

– – –

Az erőd legmagasabb bástyafalát őrtorony koronázta: lépcsősor vitt fel helyiségeihez, melyekből kilátás nyílt a négy égtáj felé. A legtágasabb szobában térképszekrény, asztal székekkel, egy másikban tábori ágy. A lakosztályhoz kis fürdőszoba is tartozott.

Lord Asriel ott ült szemközt kémfőnökével egy kusza iratrakás fölött. Az asztalt fentről naftalámpa világította meg, szén parázslott egy serpenyőben, mert kegyetlenül hideg volt az éjszaka. Az ajtó mellett kis kéksólyom tollászkodott egy állványon.

A kémfőnököt Lord Roke-nak hívták. Nem akármilyen jelenség: elfért Lord Asriel széttárt tenyerében, karcsúsága a szitakötőé, Lord Asriel többi parancsnoka mégis mélységesen tisztelte, mert sarkantyúiban mérges fullánkot hordott.

Rendes helye az asztallapon volt, s ha úgy ítélte meg, nem adóznak neki az őt megillető feltétlen tisztelettel, gőgös, csípős szavakkal vett elégtételt.

Ő és övéi, az epetőrök korántsem voltak eszményi kémek, kivételesen apró termetüktől eltekintve persze, ennyire fennhéjázó és sértődékeny társaság Lord Asriel alkatával aligha maradhatott volna észrevétlen.

– Nos, igen – kezdte élesen, határozottan, s közben szeme csillogott, akár a tintacsöpp –, a leányodat kérded, Lord Asriel: tudok felőle egyet-mást. Többet, mint te, annyi bizonyos.

Lord Asriel egyenesen a szeme közé nézett, és az emberke menten rádöbbent, túlfeszítette a húrt, visszaélt feljebbvalója úri modorával: Lord Asriel tekintetének ereje mintegy megpöccintette, úgyhogy megingott kissé, fél kezével Lord Asriel borospoharán kényszerült megtámaszkodni. Lord Asriel azon nyomban felöltötte legjámborabb és legelőzékenyebb arcát, ahogyan a lánya is szokta, Lord Roke pedig óvatosabb lett.

– Nem kétlem, Lord Roke – szólalt meg Lord Asriel. – Számomra megfejthetetlen okból a lányom az egyház érdeklődésének homlokterébe került, és feltétlenül tájékozódnom kell, vajon miért. Mit terjesztenek róla?

– A Magisztériumban mindenféle találgatások kaptak lábra, az egyik párt emígy vélekedik, egy másik amazt vizsgálja, és mind titkolózik a másik elől.

A legtevékenyebb szerveződések az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék, illetve a Szentlélek Munkálása Társaság, és nekem – emelte fel a hangját Lord Roke – mindkettőben vannak kémjeim.

– Felvételt nyert a Társaságba? – érdeklődött Lord Asriel. – Fogadja elismerésemet. Bevehetetlen sánc volt azelőtt.

– Lady Salmakia a beépített emberem a Társaságban – közölte Lord Roke –, agyafúrt ügynök. Egy papot, akinek egér a daimónja, álmában környékezett meg. Tiltott rítusra bujtogatta, a Bölcsesség megidézése végett. A döntő pillanatban maga Lady Salmakia mutatkozott előtte. A pap jelenleg abban a hitben leledzik, hogy bármikor érintkezhet a Bölcsességgel, mert epetőr képében a könyvszekrényébe költözött.

Lord Asriel elmosolyodott.

– No és mit tudott meg az ügynök?

– A Társaság úgy véli, a leányodnál fontosabb gyermek nem élt soha. Szerintük példátlan válság áll küszöbön, és mindenek sorsa attól függ, hogyan viselkedik ekkor a leány. A Egyháztanácsi Büntető Törvényszék jelenleg vizsgálatot folytat, tanúkat hallgat ki Bolvangar-ból és máshonnan. A Törvényszéknél Tialys lovag a beépített emberem, napi kapcsolatban állunk mágnesrezgéses hangverő révén, és tájékoztat a fejleményekről. Hogy rövid legyek, szerintem a Szentlélek Munkálása Társaság nagyon hamar ki fogja deríteni a gyermek tartózkodási helyét, de nem lép semmit. A Törvényszék később jut csak eredményre, de akkor azonnal, határozottan cselekszik.

– Kérlek, tudasd, ha bármiről értesülsz.

Lord Roke meghajolt, csettintett az ujjával, mire a polcon várakozó kis kéksólyom kitárt szárnnyal odasiklott az asztalra. Fel volt szerszámozva: hám, nyereg, kengyel. Lord Roke szempillantás alatt a hátára pattant, és kiröppentek az ablakon, melyet Lord Asriel szélesre tárt előttük.

Nyitva is hagyta még egy jó percig, a csontig ható hideg ellenére, az ablakpárkányra támaszkodva vakargatta a hóleopárd daimónja füle tövét.

– Megkeresett Svalbardon, és én nem törődtem vele – mondta neki. – Emlékszel arra a csapásra... Áldoznom kellett, és elsőnek a tulajdon lányom érkezett... Mikor aztán láttam, hogy egy másik gyermek kíséri, ő tehát megússza, már nem izgattam magam. Ez lett volna a végzetes hiba? Aztán egy pillanatig sem gondoltam rá soha, holott fontos, Stelmaria!

– Tisztázzuk a dolgokat – felelte a daimónja. – Mit tehet a lány?

– Tenni nem sokat tehet. Talán tud valamit?

– Kiigazodik az aletiométeren, hozzáférhet a tudáshoz.

– Nem olyan nagy dolog. Mások is hozzáférhetnek. De a pokolba is, hová tűnt el ez a lány?

Kopogtattak az ajtón a háta mögött, azonnal odafordult.

– Lordom – mondta a belépő tiszt –, az imént érkezett egy angyal a nyugati kapuhoz – sebesülten –, és feltétlenül beszélni akar veled.

Egy perc sem telt belé, Baruch már ott feküdt a főhelyiségbe áthozott tábori ágyon. Felcsert hívtak hozzá, de az angyal állapota nem kecsegtetett sok reménnyel: súlyos sérüléseket szenvedett, mindkét szárnya leszakadt, tekintete elhomályosodott.

Lord Asriel mellé ült, és egy marok füvet dobott a parázsra a serpenyőben. Ahogyan Will is tapasztalhatta a maga tüzénél, a füstben az angyal teste tisztábban körvonalazódott, jobban látszott.

– Nos, uram, mit óhajtasz a tudtomra hozni?

– Három dolgot. Kérlek, hadd mondjam végig, ne szakíts félbe. A nevem Baruch. Társammal, Balthamosszal a lázadókhoz csatlakoztunk, s amint tehettük, a zászlód alá igyekeztünk. De a mi hatalmunk csekély, ezért valami értékeset is akartunk hozni magunkkal, és nemrég sikerült eltalálnunk a Felhős Orom szívébe, amely a Fennhatóság fellegvára a birodalomban. És megtudtuk...

Szünetet kellett tartania, hogy beszívhassa a füvek füstjét: mintha kissé erőre kapott volna tőle.

– Megtudtuk az igazat a Fennhatóságról. Megtudtuk, vissza vonult egy kristálykamrába mélyen a Felhős Orom gyomrában, és többé nem ő igazgatja a birodalom ügyes-bajos dolgait. Métyebb rejtelmeket búvárol. Helytartója, képviselője Metatron angyal. Történetesen közelről ismerem ezt az angyalt, ámbár mikor közel álltunk, még...

Baruch hangja elhalt. Lord Asriel tekintete lángot vetett, de a nyelvét féken tartotta: Baruch ajkán csüggött.

– Metatron gőgös – folytatta Baruch, miután erőt gyűjtött – nagyravágyása határtalan. A Fennhatóság négyezer év előtt megtette Régensének, és közösen szőttek terveket. Üj tervükbe én és a társam betekintést nyertünk. A Fennhatóság úgy vélekedik, hogy a tudatos lények valamennyi válfaja vészes önfejűségre ragadtatta magát, ezért Metatron tevékenyebben óhajt beavatkozni az emberek dolgaiba. Titkos szándéka, hogy a Fennhatóságot eltávolítja más, állandó székhelyre, a hegy pedig támaszpont lesz. Az egyházak szerinte bármelyik világban megvesztegethetők és befolyásolhatók, túlontúl kezesek... Minden világban a birodalomnak közvetlenül alárendelt állandó inkvizíciót akar működtetni. Legelső hadjárata köztársaságod ellen irányul...

Az angyal is, a férfi is remegett, csakhogy előbbi gyöngeségében, utóbbi izgalmában. Baruch összeszedte maradék erejét, és tovább beszélt.

– Rátérek a második dologra. Létezik egy kés, amely képes nyílást metszeni egyik világból a másikba, és egy-egy világon belül is elvág bármit. Hatalma korlátlan, de csak annak a kezében, aki bánni tud vele. Ez az illető pedig egy fiú...

Az angyal újfent kényszerszünetet tartott. Sütött belőle a riadalom, érezte, széthúz minden íze. Lord Asriel láthatta, micsoda erőfeszítés egyben tartania önmagát: az ő keze is megfeszült a szék karfáján, míg leste, győzi-e tovább Baruch.

– A társamat otthagytam a fiúnál. Ide akartuk hozni egyenesen, de nem állt kötélnek, mert... Ez a harmadik dolog, amit el kell mondanom: ő és a lányod jó barátok. Addig nem hajlandó idejönni, míg a lányodat fel nem kutatta. A lányod...

– Ki ez a fiú?

– Stanislas Grumman sámán fia.

Lord Asriel megdöbbenésében önkéntelenül fölegyenesedett.

– Grummannak fia...?

– Grumman nem a te világodba született. Igazi neve nem is Grumman. Társamat és engem az vitt hozzá, hogy a kés nyomába eredt. Követtük, tudván, elvezet minket a késhez és hordozóiához, mert feltettük magunkban, hogy hordozóját idehozzuk. De a fiú nem volt hajlandó...

Baruch megint elakadt. Lord Asriel visszaült a székébe, átkozta a türelmetlenségét, és szórt még a fűből a parázsra. Daimónja ott hevert nem messze, farka lassan legyezte a tölgypadlatot, aranyló szemét az angyal elgyötört arcára szegezte. Baruch nehezen vette a levegőt, Lord Asriel meg se mukkant. Csak a zászló kötele csattogott odafenn a szélben.

– Nyugalom, uram – mondta aztán szelíden Lord Asriel. - Tudod, hol a lányom?

– A Himaláján... az ő világában – súgta Baruch. – Nagy hegyek. Barlang egy szivárványos völgyben...

– Mindkét világban nagyon messze esik. Gyors voltál.

– Ez az egyetlen adottságom – mondta Baruch – azonkívül, hogy szeretem Balthamoszt, akit nem látok viszont soha többé.

– Ha te ilyen könnyen rátaláltál a lányomra...

– Rátalálhat bármelyik angyal.

Lord Asriel fogott egy jókora atlaszt a térképszekrényről, sebesen fellapozta a Himalájánál.

– Pontosítanál? – kérte mohón. – Meg tudod mutatni, pontosan merre...

– A késsel... – mondta erőlködve Baruch, és Lord Asriel észrevette, kábul már és csapong –, a késsel tetszése szerint közlekedik a világok között... Will a neve. De veszélyben forognak Balthamosszal... Metatron tudja, hogy felderítettük a titkát. Üldözőbe vettek. Engem egymagamban értek utol a világod határán... A fivére voltam... Ezért találhattunk el hozzá a Felhős Orom szívében. Metatron valaha Énók volt, Járednek, Mahahálel fiának a fia... Enóknak sok felesége volt. Megejtette a hús gyönyöre... Énók fivérem kitagadott, mert én... Jaj, drága Balthamoszom...

– Hol a lány?

– Persze, persze. Egy barlangban... az anyja... szeles, szivárványos völgy... nyűtt zászlók a szentély fölött...

Az angyal feltápászkodott, hogy belenézhessen az atlaszba.

Ekkor a hóleopárd egyetlen lendülettel talpra szökkent és az ajtónál termett, de már elkésett: a felcser, miután kopogott, választ sem várva belépett. Így volt szabályos, kár lett volna hibáztatni; az arckifejezése láttán Lord Asriel hátrafordult Baruchhoz: az angyal görcsösen vergődött, hogy ura maradhasson elkínzott tagjainak. De már nem telt tőle. Az ajtónyitás légörvénye szélvészként söpört végig az ágyon, legyengült testének szétzilált részecskéi kavarogva röppentek felfelé, és semmivé foszlottak.

– Balthamosz! – hangzott még egy utolsó sóhaj a levegőből.

Lord Asriel a daimónja nyakára helyezte a tenyerét: az állat remegett, megpaskolta hát, hogy lecsillapítsa. A felcserhez fordult.

– Lord Asriel, bocsánat.

– Nem a te hibád. Add át üdvözletemet Ogunwe királynak. Szívesen venném, ha ő és többi parancsnokom azonnal idefáradna. Mr. Basilidest is kéretem az aletiométerrel. A 2-es számú gyropterosztag fegyverben, üzemanyaggal feltöltve, egy tartályléghajó kíséretében azonnal szálljon fel, és induljon északnyugatra. További utasításaimat a levegőben kapják.

A felcser tisztelgett, rosszat sejtő pillantást lopott még az üres ágyra aztán kiment, és becsukta maga után az ajtót.

Lord Asriel egy bronzkörzővel kopogott az asztalon, aztán a délre néző ablakhoz lépett. Messze lenn a halhatatlan tüzek izzottak, füstöltek a sötétben, fölhallatszott a kalapácscsattogás, hiába süvöltött a szél.

– Sok mindent megtudtunk, Stelmaria – mondta halkan.

– Ez még kevés.

Újra kopogás, az aletiométer-szakértő. Sápadt, sovány férfi, túl az első fiatalságán: a neve Teukros Basilides, daimónja csalogány.

– Mr. Basilides, jó estét! – köszöntötte Lord Asriel. – Gondunk van, legyen szíves soron kívül foglalkozni vele, minden egyebet félretéve...

Elmondta, amit Baruchtól hallott, és az atlaszra mutatott.

– Tájolja be, hol helyezkedik el ez a barlang, állapítsa meg a koordinátáit a lehető legpontosabban. Ennél fontosabb feladata sose volt még. Kezdjen hozzá azonnal, ha szabad kérnem.

olyan bőszen toppantott, hogy álmában is belesajdult a lába.

– Úgyis tudod, Roger, hogy sose tenném, akkor meg mit jössz ezzel. Igenis felébredek, és nem leszek feledékeny, ha ezt akartad hallani.

A lány körülnézett, de csak csupa tágra meredt szemet, reményvesztett arcot, hóka arcot, komor arcot, vén arcot, ifjú arcot látott, odatülekedtek némán, szomorúan a halottak.

Roger arca más volt. Csak rajta látszott reménykedés. A lány megkérdezte:

– Miért nézel így? Miért nem keseredtél el, mint ők? Miért nem csüggedsz?

És a fiú azt felelte:

– Mert

6.

Megelőlegezett feloldás

– Pavel testvér – mondta a Fegyelmi Egyháztanács Törvényszékének vizsgálóbírója –, kérem, adjon számot a lehető legpontosabban arról, hogy mit hallott a boszorkány szájából a hajón. A testület tizenkét tagja méregette a délután tompa világosságában a papot az emelvényen: ő az utolsó a tanúk sorában. Szemre tudós pap, daimónja béka. A Törvényszék nyolcadik napja hallgatja ki a tanúkat a kérdéses ügyben a magas tornyú, nagy múltú Szent Jeromos Kollégium falai között.

– A boszorkány szavait képtelen vagyok felidézni – mondta megtörten Pavel testvér. – Korábban nem láttam kínzást, mint már tegnap is említettem a tisztelt törvényszék előtt, az élmény nagyon megviselt. Szavait tehát nem ismételhetem el, de közlésének tartalmára jól emlékszem. A boszorkány szerint a gyermek Lyrát az északi nemzetségek egy általuk régóta ismert jövendölés valóra váltójának tudják. Állítólag rajta áll a súlyos döntés, amely minden világok sorsának irányt szab. Továbbá van egy név, amely hasonló esetre utal, és gyűlöltté, rettegetté tenné őt az egyház szemében.

– Elárulta a boszorkány ezt a nevet?

– Nem. Mielőtt kimondhatta volna, egy másik boszorkány, aki láthatatlanná bűvölten jelen volt, végezni tudott vele, aztán elmenekült.

– Tehát ezen alkalommal a Coulter nőszemély sem hallhatta a nevet.

– Nem hallhatta.

– És Mrs. Coulter hamarosan távozott?

– Így történt.

– Mely értesülések birtokába jutott ön a továbbiakban?

– Megtudtam, hogy a gyermek átlépett egy másik világba a Lord Asriel által nyitott hasadékon, s itt támogatóra lelt egy fiú személyében, aki tulajdonosa, de legalábbis használója egy kivételes hatalmú késnek – mondta Pavel testvér. Idegesen megköszörülte a torkát, és azt kérdezte: – Teljes nyíltsággal szólhatok a tisztelt törvényszék előtt?

– A legteljesebb nyíltsággal, Pavel testvér – hangzott az Elnök érces hangja. – Büntetlenül kimondhat bármit, ami tudomására jutott. Kérem, beszéljen.

A pap megkönnyebbülten folytatta:

– Ennek a fiúnak a kése képes nyílásokat vágni a világok között. De ez nem minden – kimondani is rettegek... Végezhet a legmagasabb rendű angyalokkal, és a náluk is magasabb rendűvel. Pusztító hatalma korlátlan.

Reszketett, verejtékezett, béka daimónja zaklatottságában a tanúemelvényről a padlóra pottyant. Pavel testvér felnyögött kínjában, gyorsan lehajolt érte, és megitatta az előtte lévő vizespohárból.

– Kérdezősködött még a leány után? – tudakolta a vizsgálóbíró. – Megvan a név, melyet a boszorkány említett?

– Megvan. Ismételten a törvényszék felhatalmazásáért folyamodom...

– Már meg is kapta – csattant rá az Elnök. – Nincs mitől tartania. Ön nem eretnek. Ne hallgasson el semmit, elég az időhúzásból!

– Bocsánatért esedezem. Nos, a gyermek helyzete olyan, mint Éváé, Ádám hitveséé, aki közös ősanyánk és minden bűneink forrása.

A híven jegyzetelő gyorsírók a némaságot esküdött Szent Filoméla apácarendből kerültek ki, de Pavel testvér szavait egyikük elfúló csuklása követte, kezek izgága raja hányt keresztet. Pavel testvér megrántotta a vállát, aztán így folytatta:

– Kérem, vegyék figyelembe, hogy az aletiométer nem jósol, csupán jelzi, „Ha bizonyos dolgok bekövetkeznek, akkor ilyen és ilyen következményekkel kell számolni”, satöbbi. Márpedig azt jelzi, hogy ha a gyermeket netán megkísértik, mint egykor Évát, nagy a valószínűsége, hogy elbukik. A dolog kimenetelétől függ majd... minden. Ha lesz megkísértetés, és a gyermek enged neki, akkor a Por és a bűn diadalmaskodik.

A tárgyalóteremre csönd telepedett. A nagy ólomkeretes ablakokon beszűrődő sápadt napfény pászmáiban milliónyi aranyszemcse kavargott, közönséges, kisbetűs por, mindazonáltal a testület nem egy tagja látta őket ama láthatatlan Por megtestesülésének, mely óhatatlanul megtelepszik a legtörvénytisztelőbb emberi lényen is.

– Pavel testvér, egy utolsó kérdés – szólalt meg a vizsgálóbíró. – Mit tud a leány jelenlegi tartózkodási helyéről?

– Mrs. Coulter kaparintotta a keze közé – felelte Pavel testvér. – És a Himalája vidékén vannak. Egyelőre ennyit sikerült kiderítenem. Haladéktalanul szorgalmazni fogom a pontosabb betájolást, és ha megvan, közlöm a törvényszékkel, de...

Elakadt a szava, a félelemtől szinte összeaszott, és remegő kézzel emelte szájához a pohár vizet.

– Ne kéresse magát, Pavel testvér – szólt rá MacPhail atya. – Beszéljen.

– Elnök atyám, úgy hiszem, a Szentlélek Munkálása Társaság e tárgyban többet tud nálam.

Pavel testvér hangja suttogássá halt.

– Valóban? – az Elnök villámló tekintetéből sütött az indulat.

Pavel testvér daimónja panaszos kis vartyogást hallatott. A pap tudott a Magisztérium különféle szerveződéseinek versengéséről, és tudta, micsoda veszélyek fenyegetik két tűz között, de a köntörfalazás még veszélyesebb.

– Úgy hiszem – folytatta reszketve –, ők a gyermek becserkészésében jóval előrébb tartanak. Olyan forrásokból merítik értesüléseiket, melyek számomra tilalmasak.

– De tilalmasak ám – hagyta rá a vizsgálóbíró. – Minderről az aletiométer tájékoztatta?

– Úgy van.

– Pompás. Pavel testvér, javaslom, az eddigiek szerint folytassa a nyomozást. A papi testület és a titkárság mindenben rendelkezésére áll. Kérem, fáradjon le.

Pavel testvér megbiccentette fejét, majd vállán béka daimónjával, kezében jegyzeteivel elhagyta a tárgyalótermet. Az apácák az ujjaikat hajlítgatták.

MacPhail atya megkocogtatta maga előtt a tölgyfa lócát.

– Ágnes nővér, Mónika nővér, magunkra hagyhatnak. Az átiratot még ma kérem az asztalomra.

A két apáca biccentve kiment.

– Uraim – szólította meg az Elnök a testületet, az Egyház tanácsban így volt szokás –, zárjuk be az ülést.

A testület tizenkét tagja fogta a papírjait, s a legidősebbik, a vénségesen vén, csipás szemű Makepeace atya, éppúgy, mint a legifjabbik, az áttetszően sápadt, vakbuzgóságtól pattanásig feszült Gomez atya felsorakozott az Elnök mögött, aki a tanácsterembe vezette őket, itt körbeülhették az asztalt, és a legbizalmasabban beszélhették meg az ügyeket.

Az Egyháztanács elnöki méltóságát a skót Hugh MacPhail töltötte be. Fiatalon emelték e tisztségbe, megbízatása egész életére szólt, negyvenes éveit taposta csak, tehát feltehető volt, hogy MacPhail atya még sokáig alakítója lesz az Egyháztanács, s vele az egyház jövőjének. Markáns vonású, magas, megtermett férfi dús kefehajjal: az elhízástól csak az irgalmatlan önsanyargatás tartotta vissza, vízen, kenyéren és gyümölcsön kívül mást nem vett magához, és napi egy órát áldozott testgyakorlásra egy atlétikai mesteredző felügyeletével. Szikárságának, ráncainak, nyughatatlanságának ez volt a magyarázata.

Miután mindenki elfoglalta helyét, megszólalt MacPhail atya.

– Megvan tehát a tényállás. Több tényezővel is számot kell vetnünk, ahogy látom.

Egy: Lord Asriel. Egy boszorkány, aki hajlik az egyházhoz, jelentette, a lord népes sereget toboroz, angyali közreműködés sem zárható ki. A boszorkány értesülése szerint az egyház, sőt Maga a Fennhatóság ellen tör.

Kettő: az Áldozárok Testülete. Bolvangarba telepített kísérleteik és az anyagi támogatás, melyben Mrs. Coultert részesítik, arra utalnak, hogy az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék ellenében pályáznak a Szentegyház legizmosabb, legmesszebbre elható öklének szerepére. Uraim, leköröztek. Könyörtelenül, cselesen. Fenyítést érdemlünk lanyhaságunkért, amiért e fejleménynek nem vetettünk gátat. Még visszatérek rá, hogy mit léphetünk jelenlegi helyzetünkben.

Három: a fiú, akiről Pavel testvér tett említést tanúvallomásában, meg a kivételes kése. Nyilvánvalóan elő kell kerítenünk a fiút, és mihamarabb megszereznünk tőle.

Négy: a Por. Intézkedtem, hogy az Áldozárok Testülete által folytatott kutatásokról tájékozódhassunk. Egy kísérletező teológust Bolvangarból rábírtunk, hogy eredményeikről beszámoljon. Még a délután folyamán beszélni fogok vele odalenn.

A főpapok egyike-másika kínosan fészkelődött a székén: „odalenn” az épület alatti kazamatákat jelenti: fehér csempés helyiségek, anbárárampólusokkal, hangszigetelt falakkal, öblös csatornákkal.

– De bármit tudjunk is meg a Porról – folytatta az Elnök –, legfőbb célunktól nem tántoríthat el. Az Áldozárok Testülete a Por hatásait feszegette: nekünk ki kell irtanunk mindenestül. Ennél alább nem adhatjuk. Ha a Porral együtt ki kell irtanunk az Áldozárok Testületét, a Püspöki Kollégiumot, valamennyi közvetítőt, melyek révén a Szentegyház a Fennhatóság nevében tevékenykedik – megtesszük. Uraim, lehetséges, hogy a Szent egyház eleve arra hivatott, hogy végrehajtsa a tettet, akár önnön pusztulása árán. De inkább töröltessen el a világból az egyház és a Por, mintsem napról napra nyögjük a bűn gyűlöletes terhét. Inkább a megtisztulás!

A lángoló tekintetű Gomez atya szenvedélyesen rábólintott.

– Végül pedig – folytatta MacPhail atya – itt ez a gyermek. Gyermek még a szó szoros értelmében, ahogy kiveszem. E megkísértendő Éva elbukására számítani kell, már ha az előző esetet mérvadónak tekintjük, bukása pedig mindannyiunkat romlásba dönt. Uraim, én a probléma lehetséges megoldásai közül a legradikálisabbat terjesztem elő, és bízom benne, hogy jóváhagyják. Javaslom, tegyünk róla, hogy valaki megölje, mielőtt megkísérthetnék.

– Elnök atyám – mondta tüstént Gomez atya –, megelőlegezett bűnbánatot tartottam felnőtt életem minden napján. Képeztem magam, készültem...

Az Elnök feltartotta a kezét. A megelőlegezett bűnbánat és feloldozás tanát az Egyháztanács dolgozta ki, a tágabb egyház előtt azonban nem volt ismeretes. A még el nem követett bűnért való heves, buzgó, önsanyargató, ostorozó vezeklés mintegy hitelkeretet teremtett. Ha egy adott bűn ellentételezéséül kellőképpen felhalmozódott a bűnbánat, a vezeklő előre is feloldozást nyert, függetlenül attól, hogy valaha sort kell-e kerítenie a vétekre. Esetenként gyilkosságok válnak szükségessé, példának okáért: mennyivel kisebb a gyilkos lelki terhe, ha a kegyelem állapotában cselekszik!

– Rád gondoltam – mondta jóságosan MacPhail atya. – Hozzájárul a Törvényszék? Látom, igen. Gomez atya, amint áldásunkkal elindul küldetésére, magára marad, utolérni, vissza hívni egyaránt lehetetlen. Bármi történik, ő mint Isten nyila, feltartóztathatatlanul süvít a gyermek felé, és lesújtja. Láthatatlan lesz, éjszaka rohamoz, akár az asszírokat pokolra küldő angyal, nesztelenül. Ó, ha Gomez atya ott lehetett volna az Édenkertben! Sosem is űzetünk ki a Paradicsomból!

A fiatal papot a sírás fojtogatta, olyan büszke volt. A Törvényszék áldását adta.

A mennyezet legsötétebb sarkában a tölgygerendák takarásában arasznál nem nagyobb ember kuksolt. Lábán tűhegyes sarkantyú, füle itta a lentiek minden szavát.

– – –

A pince mélyén egy szál elkoszolódott fehér ingben, fosztott övű, lötyögős nadrágban állt a bolvangari a csupasz égő alatt, fél kezével a korcot markolta, másikkal nyúl daimónját. Szemközt vele MacPhail atya ült, több szék nem volt a helyiségben.

– Dr. Cooper – mondta az Elnök –, ugyan foglaljon már helyet.

A széken, a fapriccsen és a küblin kívül nem volt más berendezés. Az Elnök hangját vészjóslóan verte vissza a falakat és a mennyezetet borító fehér csempe.

Dr. Cooper leereszkedett a priccsre. Meredten bámulta a szálas, ősz hajú Elnököt. Cserepes száját nyalogatva leste, milyen új megpróbáltatás vár rá.

– Tehát csaknem sikerült elvágniuk a gyermeket a daimónjától? – kérdezte MacPhail atya.

Dr. Cooper reszketegen felelte:

– Úgy gondoltuk, kár halogatni, hiszen a kísérletre minden képpen sor került volna, a gyermeket be is vittük már a kísérleti helyiségbe, de ekkor Mrs. Coulter személyesen lépett közbe, magával vitte a szállására.

A nyúl daimón felnyitotta nagy, kerek szemét, félve méregette az Elnököt, aztán gyorsan becsukta megint, és leszegte a fejét.

– Gondolom, a stábot érzékenyen érintette – jegyezte meg MacPhail atya.

– Igen keserves volt az egész program – sietett egyetérteni dr. Cooper.

– Csodálkozom, hogy nem fordultak az Egyháztanács Törvényszékéhez, holott mi igazán erős idegzetűek vagyunk.

– Tudtunkkal – azazhogy tudtommal – a programot engedélyezte a... Az Áldozárok Testületének hatáskörébe vágott az ügy, velünk azt közölték, hogy az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék jóváhagyta. Különben nem is vállaltuk volna! Soha!

– Hát persze. Vegyünk mást. Megtudtak önök bármit – tért rá MacPhail atya a témára, amely igazából a kazamatába hozta – Lord Asriel kutatásairól? Hogy mi a forrása annak a kolosszális energiának, melyet Svalbardnál elszabadított?

Dr. Cooper nagyot nyelt. A feszült csöndben lecseppent álláról a verejték, mindketten jól hallhatták.

– Hát – kezdte –, kutatócsoportunk egyik tagja észrevette, hogy elválasztáskor energia szabadul fel. A szabályozás óriási erők birtokába juttatna, de ahogyan az atombomba esetében a maghasadást hagyományos robbanószerrel idézzük elő, itt anbár nagyfeszültség összpontosítása lenne szükséges... De ezt az illetőt senki se vette komolyan. Én fütyültem az elméleteire – szögezte le dr. Cooper –, hiszen tudtam, ha a hatósággal nem egyeztetett, az eretnekség sem kizárt.

– Igen bölcsen tette. Mi lett aztán a kollégával? Hol van jelenleg?

– Életét vesztette, mikor rajtunk ütöttek.

Az Elnök elmosolyodott, olyan jóságosan, hogy dr. Cooper daimónja beleborzongott és gazdája mellkasára alélt.

– Dr. Cooper, csak semmi pánik – mondta MacPhail atya. – Az ön lelkiereje jelenleg nélkülözhetetlen számunkra. Hatalmas munka, nagy csata vár ránk. Önnek feltétlenül el kell nyernie a Fennhatóság bocsánatát azzal, hogy odaadóan együttműködik velünk, és nem hallgat el semmit, az elrugaszkodott fantazmagóriát, a pletykát sem. Most arra kérem, minden erejével igyekezzék felidézni kollégája szavait. Végzett kísérleteket? Hagyott hátra feljegyzéseket? Bizalmába fogadott-e mást? Milyen felszereléssel dolgozott? Gondolkozzék, dr. Cooper. Bármikor kaphat pennát, papirost. Kényelmetlen itt magának. Átköltöztetjük alkalmasabb helyre. Milyen bútort igényel? Asztalnál vagy pultnál ír szívesebben? Netán írógépet óhajt? Vagy inkább diktálna egy gyorsírónak? Csak szóljon az őrségnek, és megkap mindent, amire szüksége lehet. De elvárom öntől, dr. Cooper, hogy emlékezőtehetségét fáradhatatlanul latba vesse kollégája személyére és elméletére vonatkozóan. Az ön nagy feladata, hogy felidézze, ha kell, akár újra felfedezze azt, amit ő kiderített. Amint eszébe jut, milyen eszközök szükségesek, azokat is meghozatjuk. Mely dicső elhivatás, dr. Cooper! Micsoda áldás, hogy önre bízatott! Adjon érte hálát a Fennhatóságnak!

– Hálát adok, Elnök atyám!

Nadrágja laza korcához kapva a filozófus felállt, és szinte önkéntelenül bólogatott, mialatt a Fegyelmi Egyháztanács Törvényszékének Elnöke kivonult a cellájából.

– – –

Aznap este Tialys lovag, az epetőr kém Genf sikátorait rótta a találkozóra várva Lady Salmakiával. Kockázatos kiruccanás mindkettejük számára: kockázatos persze azoknak is, akik beléjük kötnek, az apró termetű epetőrök részéről azonban színtiszta istenkísértés. Nem egy hetyke macskát küldtek már a másvilágra a sarkantyúik, de épp a minap a lovag kis híján otthagyta a fél karját egy rühös kutya pofájában, csak Lady Salmakia lélekjelenléte mentette meg.

Hetes számú bevett találkahelyükön randevúztak, egy platán gyökerei közt valami szedett-vedett terecskén, és kicserélték értesüléseiket. Lady Salmakia összekötője a Társaság aznap esti üléséről azt tudósította, hogy baráti meghívást kaptak az Egyháztanács Elnökétől: keressék fel, tárgyaljanak közös érdekeikről.

– Nem teketóriázik – jegyezte meg a lovag. – Ámbár százat teszek egy ellen, hogy a gyilkosukról mélyen hallgatnak majd.

Beszámolt Lyra megölésének tervéről. Lady Salmakia nem csodálkozott.

– Így logikus – bólintott a hölgy. – Ezek nagyon logikusak. Tialys, gondolja, hogy meglátjuk még azt a gyermeket?

– Nem tudhatom, de örülnék neki. Isten vele, Salmakia. Holnap a forrásnál.

Nyíltan sose mondták ki, hogy milyen kurta életűek az emberekhez képest. Az epetőrök kilenc-tíz évre számíthatnak, többre nemigen, Tialys és Salmakia egyaránt nyolcadik évükben jártak már. A vénüléstől nem tartottak, nekik az a természetes, hogy rontatlan erőben és épségben végzik, a gyermekkoruk meg sóhajtásnyi: a gyermek Lyra élete nekik oly beláthatatlanul nyúlik jövőbe, mint Lyra szemében a boszorkányoké.

A lovag visszatért a Szent Jeromos Kollégiumba, és fogalmazni kezdte az üzenetet, melyet majd mágnesrezgéses hangverővel továbbít Lord Rokehoz.

– – –

Ám még javában pusmogott Salmakiával, mikor az Elnök hívatta Gomez atyát. Dolgozószobájában egy óra hosszáig közösen imádkoztak, majd MacPhail atya megelőlegezte a feloldozást a fiatal papnak, hogy ha Lyrát megöli is, lelkiismeretét ne nyomja gyilkosság. Gomez atya szinte átlényegült: az elszántság fehér izzása sütött a szeméből.

Tisztázták a gyakorlati kérdéseket, pénzügyeket, aztán így szólt az Elnök:

– Gomez atya, amint távozik innen, elszakad mindörökre, segítségben nem részesíthetjük. Többé nem tér vissza, nem is hall felőlünk. Egyetlen tanácsot fogadjon el tőlem: ne kutasson a gyermek után. Azzal leleplezi magát. A kísértőnek szegődjön nyomába, és a nő elvezeti a gyermekhez.

– Nő? – botránkozott meg Gomez atya.

– Úgy van, nő – mondta MacPhail atya. – Ennyit felfedett az aletiométer. Különös világból származik a kísértő. Sok megrendítő, döbbenetes dolgot fog ott tapasztalni, Gomez atya. De ne hagyja, hogy bármi eltérítse szent küldetésétől. Hiszek – tette hozzá az Elnök jóságosan – az ön hitének erejeben. Ez a nő a gonosz hatalmaktól vezérelve tart valahová, ahol idővel találkozhat a gyermekkel, hogy megkísértse. Már ha nem sikerül a gyermeket közömbösítenünk. Erre törekszünk mindenekelőtt. Gomez atya, ön szavatolja számunkra, hogy esetleges kudarcunk esetén sem diadalmaskodhatnak a pokoli hatalmak.

Gomez atya bólintott. Daimónja, egy nagy, csillámló zöld hátú bogár a szárnyát csattogtatta.

Az Elnök kihúzott egy fiókot, és egy paksamétát nyújtott át a fiatal papnak.

– Tessék, itt van, amit a nőről, a világáról meg a legutóbbi felbukkanásáról megtudtunk – mondta. – Olvassa át alaposan, kedves Luisom. Áldásommal bocsátom útjára.

Először szólította keresztnevén a papot. Gomez atya az elérzékenyülés könnyeivel küszködve váltott búcsúcsókot az Elnökkel.

te vagy Lyra.

A lány felfogta a szavak súlyát. Beleszédült álmában is: hatalmas teher nehezült a vállára. Es csak még nyomasztóbb lett attól, hogy az álom is rákövült ismét, Roger arca pedig a homályba hátrált.

– Én... én biztos vagyok benne... Sokan állnak a mi pártunkon, például dr. Malone... Tudtad, Roger, hogy másik Oxford is van, pont olyan, mint a miénk? Szóval a doktornő... Ott ismertem meg... Ő segítene... De csak egyvalaki képes igazából...

A kisfiút alig lehetett látni már, a lány gondolatai pedig úgy széledtek, kalandoztak tova, mint a legelőre kicsapott juhnyáj.

– Őbenne mindenképpen megbízhatunk, Roger, esküszöm neked – mondta a lány végső erőfeszítéssel

7.

Mary, maga

Majdnem ugyanekkor kísértették meg a Gomez atya által felhajtandó kísértőt.

– Nem, nem, nem, köszönöm, ennyi bőven elég, higgyék el – szabadkozott dr. Mary Malone az idős házaspárnak az olajfaligetben, mert egyre tukmálták rá az ennivalót, holott többet végképp nem bírt el. Itt éltek az öregek elszigetelten, gyermektelenül, megrémültek az ezüstös szürke lombok közt mutatkozó Fantomoktól: mikor azonban a hátizsákos Mary Malone felbaktatott az ösvényen, a Fantomoknak inukba szállt a bátorság, elszállingóztak. Az ember meg az asszony behívta Maryt a kis szőlőlugasos tanyájukra, elhalmozták borral, sajttal, kenyérrel, olajbogyóval, most meg nem akarózott útnak engedniük.

– Tovább kell mennem – mondta ismét Mary –, köszönöm a jóságukat, sok lesz ez már, ó, hát jó, még azt a kis sajtot, köszönöm...

Nyilvánvalóan azt remélik, megoltalmazza őket a Fantomoktól. Bárcsak tehetné. A Cittágazze-világban töltött héten elég pusztulást, elég Fantométek felnőttet és hulladékon tengődő gyereket látott, hogy iszonyodjék az éteri vámpírfajzatjától. Annyi világos egyelőre, hogy a láttán ezek valóban megfutamodnak, de hát nem engedhet senki marasztalásának, szorít az idő.

Beszuszakolta még a csomagjába a szőlőlevélbe csavart kecskesajtot, aztán megint mosolygott és meghajolt, ivott még egy jót a szürke sziklák közén gyöngyöző forrásból. Finoman összecsattantotta a tenyerét, ahogyan a házaspártól látta, majd erélyesen sarkon fordult és ment tovább.

Kevésbé magabiztos, mint amilyennek mutatja magát. Utoljára a számítógépe képernyője révén érintkezett az általa Árny-részecskéknek, Lyra által Pornak mondott képződményekkel, de parancsukra mindent kitörölt. Most tanácstalan. Utasították, hogy keljen át a nyíláson a maga Oxfordjából Will világának Oxfordjába, így is tett – és most kábán, ámulva rója ezt a merőben másfajta világot. További feladata állítólag annyi, hogy megtalálja a fiút és a lányt, aztán megjátssza a kígyót – sejtelme sincs, hogy ezen mit kell érteni.

Azóta megy és kutat és kérdezősködik, de semmivel sem lett okosabb. Az olajfaligettől felfelé kanyarodva számot vetett azzal, hogy nincs más hátra, eligazításért kell folyamodnia.

Mikor már eléggé messze járt a kis tanyától, hogy ne kelljen háborgatástól tartania, letelepedett a fenyők alá és kinyitotta a hátizsákját. A legalján selyemsálba bagyulálva ott lapult egy könyv: húsz éve mondhatja a magáénak. Kézikönyv a kínai jóslás módszeréhez, az I Csinghez.

Két oka is volt arra, hogy magával hozza. Egyfelől érzelmi: nagyapja ajándéka, iskoláskorában sokat forgatta. Másrészt pedig Lyra, amikor először felbukkant Mary laboratóriumában, rákérdezett az I Csing jeles plakátra az ajtón: aztán nem sokkal később a számítógépről látványosan leolvasta (állítása szerint) egyebek közt azt is, hogy Por még sok más módon szólhat az emberhez, például a kérdéses jelekkel élő kínai szisztémával.

Mikor tehát lóhalálában összepakolt, hogy saját világát odahagyja, Mary Malone eltette ezt a Változások könyve című kötetet meg az olvasásához nélkülözhetetlen nyírfaágacskákat. Eljött az ideje, hogy hasznát vegye.

A selyemsálat a földre terítette, és megkezdte az osztás, kiszámolás, rakosgatás hosszadalmas műveletét, melyet lázas, kíváncsi kamaszként oly gyakran végzett, de azóta sem igen. Már-már el is felejtette, hogyan kell, de gyorsan visszazökkent a szertartásba, rátalált arra a nyugalomra, összeszedettségre, amelynek híján nem lehet szót érteni az Árnyakkal.

Fokozatosan eljutott a megadott hatszögalakzat értékeihez, hat egybefüggő, illetve tört vonal együtteséhez, és fellapozta a jelentéseket. Most jött a neheze, mert a könyv megfogalmazása oly titokzatos volt.

Ezt olvasta benne:

Fordul csúcs felé

Élelemszerzés

Jó szerencsét hoz

Kémlel éles szemmel

Mint sóvár tigris

Biztató. Tovább olvasott, követte az értelmezés kusza kacskaringók, mígnem elért a következőhöz: Csöndesen a hegy: mellékösvény: apró kövek, ajtók, nyílások.

Nincs más hátra, találgatni kell. A „nyílások”-ról a titokzatos ablak jutott eszébe, melyen át belépett ebbe a világba, a kezdő szavak pedig mintha arra céloznának, hogy fölfelé kell haladnia.

Hitetlenkedve, mégis bizakodva pakolta el a könyvet meg az ágacskákat, és róni kezdte az emelkedőt.

Négy óra elteltével már nagyon kihevült és elfáradt. A szemhatáron alacsonyan állt a nap. A kezdetleges ösvény, amely idáig hozta, elenyészett, egyre keservesebben botorkált a kisebb-nagyobb kövek között. A hegyoldal bal felé csökött olajfák és citromfák ligetei, mostohán gondozott szőlők felé lejtett, távolabb elhagyott szélmalmokat fürdetett az alkonyfény. Jobbra kisebb sziklák görgetege, kavicsmorzsalék terült a viharvert mészkőorom alá.

Nehézkesen visszalódította hátára a zsákot, és lépést keresett a következő lapos kövön – de a súlypontját már nem billentette át kinyújtott lábára, egy helyben maradt. Szokatlanul esett valamire a fény, tenyerével leárnyékolta a szemét, hogy ne vakítsa annyira a kőrengeteg, és úgy tekintse meg ismét.

És íme, meglátta: mintha üveglap függött volna a semmiben, csakhogy bármifajta figyelemfelkeltő tükröződés híján: négyszögletes, kirívó folt. És ekkor eszébe jutott, mit is mondott az I Csing: mellékösvény: apró kövek, ajtók, nyílások.

Olyan ablak, mint a Sunderland Avenue-n. Csak a fényviszonyoknak köszönheti, hogy észrevette: ha magasabban állna a nap, teljesen elsikkadna.

Mohó kíváncsisággal cserkészte be a kis levegőnégyzetet: az előzőt nem ért rá megnézni, hiszen lélekszakadva menekült. Ezt azonban alaposan szemrevételezte, megérintette a szélét, körbejárta, hogy észlelje, hogyan válik láthatatlanná, ha a túloldaláról közelíti meg: milyen végletes a különbség az itt meg az ott között. Elméjét pattanásig ajzotta a felismerés, hogy színvalóságot tapasztal.

A késhordozó, aki óvatlanul nyitva felejtette, az amerikai függetlenségi háború idején élt, annyit azért a javára lehetett írni, hogy igen hasonlatos tájba metszett át, egy sziklafal tőszomszédságába, túloldalt a szikla azonban nem mészkő volt, hanem gránit, és Mary átlépvén, nem egy tornyosuló orom tövében találta magát, hanem tágas síkra letekintő alacsony sziklapárkányon.

Este volt ideát is, Mary leült, hogy szusszanásnyit megpihenjen, időt adott magának az álmélkodásra.

Aranyló fényözön, végtelen préri vagy szavanna, a saját világában ilyen egyszerűen nincs. Először is a sárga, barna, zöld okker, arany megannyi árnyalatában burjánzó kurta füvet az egészen enyhe lankán – amely a nyúló árnyékok miatt mégis feltűnő – halványszürke felületű sziklaerek hálózzák be.

Másodszor, akkora fákat, amilyenek a síkságon csoportosan magasodnak itt-ott, Mary életben nem látott még. Egyszer egy Kaliforniában rendezett makroenergetikai konferencia alkalmával szerét ejtette, hogy megnézze az óriás szikvója fenyőket, és lenyűgözte a látvány: ezek a ki tudja, miféle fák legalább félhosszal túltesznek a vörösfenyőkön. Lombozatuk dús, sötétzöld, öles törzsük vörösarany a sűrű estvilágnál.

Végül pedig a távolban valamiféle kivehetetlen egyedek csordái legelésznek. A mozgásuk rendellenes, de hogy miért, meg nem mondaná.

Rettenetesen kimerült, ráadásul szomjúság, éhség gyötörte. Zene volt a fülének a közeli vízcsörgedezés, egy perc, és rátalált a forrására is: épp csak szivárgott a kristálytiszta víz egy mohás hasadékból, patakocskát indítva el. Mary hosszasan, mohón nyelte a kortyokat, teletöltötte az üvegeit, aztán rendezkedni kezdett, mert rohamosan sötétedett.

Bebújt a hálózsákba és a sziklának dőlt, evett egy kis fekete kenyeret meg kecskesajtot, aztán mélyen elaludt.

– – –

Arra ébredt, hogy arcába tűz a kora reggeli nap. Hűvös volt a levegő, a harmat apró gyöngyei ültek a haján, a hálózsákján. Feküdt még pár percig, hagyta, hadd mossa át ez az üdeség: el sem hiszi, hogy valaha élt előtte más emberi lény. Felült, ásított, nyújtózkodott, borzongott; lemosdott a jeges kis forrásnál, aztán bekapott pár szem szárított fügét, és alaposabban szemrevételezte, hová is csöppent.

Egy kis magaslat taraján találta magát, háta mögött enyhe lejtő majd újabb felfelé ívelés; előtte tágasság, a hatalmas préri. A fák hosszú árnyai most felé nyúltak, előttük köröző madárrajok tűntek Mary szemébe, az égbe szökő irdatlan levélsátorhoz képest porszemcsék.

Ismét összeszedte a motyóját, és elindult lefelé a vastag szálú, zsíros füvön a legközelebbi facsoporthoz úgy négy-öt mérföldnyire.

Térdig gázolt a fűben: amolyan borókaféle alacsony cserjék is sarjadoztak közte, meg pipacsra, gólyahírre, búzavirágra emlékeztető virágok, szivárványosan derengő páratakaró a tájon; Mary megpillantott egy méhet, akkorát, mint a hüvelykujjperce, amint egy kék virágkehelybe furakszik, amely súlyától meghajlik, hintázni kezd. De mikor a feltételezett méh kihátrált a szitmok közül, és ismét a magasba lebbent, Mary rádöbbent, mégsem az, ugyanis azonnal kipécézte a kezét, az ujjára telepedett, és hosszú tűforma csőrét leheletetfinoman belebökte a bőrébe, de mert nektárt szemernyit se lelt, menten tovaröppent. Parányi kolibri, bronztollas szárnya olyan sebesen verdes, hogy a szem képtelen követni.

A földi biológusokat megölné a sárga irigység, ha tudnák, mit tapasztal itt!

Továbbhaladt, egyre közeledett egy csordányi előző este látott különös jószághoz, melyeknek mozgásán önkéntelenül megütközött. Méretüket tekintve őz vagy antilopformák, a színük is olyan; Mary a lábuk elrendezését megpillantva dermedt kővé és kapta a szeméhez a kezét. Rombusz alakzat: kettő középen nő a törzsön, egy elöl, egy hátul a farok tövénél, innen az állatok furcsán ringó mozgása. Bár megvizsgálhatná egy csontvázon a konstrukciót!

A legelésző nyáj szelíd, közömbös tekintettel méregette, nem mutatott riadalmat. Marynek nagy kedve lett volna közelebb merészkedni és alaposabban megszemlélni őket, de nőttön-nőtt a hőség, és hívogatta a hatalmas fák árnyéka; ami késik, nem múlik, gondolta.

Kisvártatva kiért a fűből a dombról látott kőfolyamok egyikére: erre is okkal csodálkozott rá.

Hajdani lávaömlés lehet. Az alsó rétegek színe sötét, majdhogynem fekete, de a felszín halványabb: mint amit megcsiszoltak, lekoptattak. Simasága akár egy kiépített úté Mary világában: könnyebb járás esik rajta, mint a füvön, az biztos.

A fákhoz nagy ívben kanyarodó csapáson folytatta a gyaloglást. Minél közelebb ért, annál jobban meghökkentette a fatörzsek mérete, olyan szélesek, mint a ház, amelyben lakik, olyan magasak – olyan magasak, mint... Becslésekbe sem mer bocsátkozni.

Az első fánál megállt, és a mélyen rovátkolt vörösarany kéregre tenyerelt. Bokája körül elhullott, barna levelek, akkorák, mint a lába, puhák, illatosak. Egykettőre felhőnyi szúnyogszerű szárnyas lény gyűlt köré, továbbá egy kis rajnyi csöpp kolibri, nem beszélve egy öklömnyi szárnyú sárga lepkéről, meg a kínosan sok csúszómászóról. Fortyogó levegő: zümmögés, dongás, karistolás.

A fölé boruló liget olyan, mint egy székesegyház: ugyanaz a csönd, ugyanaz a felfelé ágaskodó szerkezet, az ő lelkében ugyanaz az áhítat.

Hosszabb időbe telt, míg ideért, mint gondolta volna. Mindjárt dél, a lombkoronán szinte függőlegesen hatolnak át a fény csíkjai. Mary álmosan tűnődött, vajon a legelésző nyáj miért nem tér be ide a fák árnyékába a nap legforróbb szakában.

Hamarosan kiderült.

Ennyire kimelegedve nem akarózott továbbmennie, lepihent hát az egyik óriásfa gyökerei közébe, hátizsákjára támasztva fejét elbóbiskolt.

Úgy húsz perce hunyhatta le a szemét, de igazából még nem aludt, mikor közvetlen közelében egyszer csak nagy robaj reszkettette meg a talajt.

Aztán még egy. Mary riadtan ült fel, próbált magához térni: mozgást észlelt, felbukkant egy hozzávetőleg három arasz átmérőjű kerek tárgy amely a talajon gurult, majd megállt, aztán oldalára billent.

Már esett is le a következő, kissé távolabb; Mary szeme láttára zúdult alá a jókora valami, majd a legközelebbi fa gyámfalszerű gyökeréről visszapattanva elgurult.

A gondolat, hogy őt is eltalálhatja egy ilyen, Maryt szempillantás alatt kiűzte a ligetből, hátizsákostul. Mik ezek? Terméstokok?

Föl-fölpillantgatva óvakodott vissza a boltozat alá a legelső útjába akadó röpülő csészealjért. Élére állította, kigörgette a fák közül, lefektette a fűre, hogy ott nézze meg alaposabban.

Alakja tökéletes kör, vastagsága tenyérnyi. Közepén mélyedés, a kocsány helye. Nem nehéz, de hallatlanul kemény, kerületén vastag bolyhok, egyik irányba könnyedén csúszik rajtuk a keze, de visszafelé nem lehet simogatni. Végighúzta a felületen a kését: egyáltalán nem fogta.

Úgy érezte, az ujjai síkosabbak, mint az imént. Megszagolta a kezét: a porszagon kívül valami halvány illat szállt az orrába. Ismét megnézte a termést. A közepe fénylett kissé, és mikor megérintette, síkosnak tetszett ez is. Valamiféle olaj fakadt onnan.

Mary letette a tárgyat és elmélázott, hogyan is keletkezett ez a világ.

Ha az adott világegyetemekre vonatkozó feltételezése helytáll, és a kvantumelmélet által beharangozott többrendbeli világokról van szó, ezek az ő világától nem azonos időben váltak külön. Az itteni világban az evolúció nyilvánvalóan az irdatlan fáknak es a rombuszcsontvázú behemót jószágoknak kedvezett.

Mary rádöbbent, mennyire korlátolt az ő tudományos kitekintése. Gőze sincs a botanikáról, a geológiáról, se a biológiáról – tudatlan, akár egy csecsemő.

És akkor meghallotta az égzengésszerű tompa morajt; csak akkor kapcsolt, honnan ered, amikor száguldó porfelhőt pillantott meg az egyik úton – a fák csoportja felé tartott, őhozzá. Egy mérföldre lehetett, de fergeteges iramától Maryt elfogta a félsz.

Hanyatt-homlok rohant vissza a ligetbe. Befészkelte magát két hatalmas gyökér szűk közébe, és a természetes mellvéd oltalmából leste a közelgő porfelhőt.

Olyat látott, hogy megfordult vele a világ. Motoros rajnak nézte eleinte. Aztán belévillant, hogy kerekes állatok csordáját látja. De hát ez képtelenség. Kerekes állat nincs. Ilyet nem láthat. És mégis lát.

Tucatnyian lehettek. Hozzávetőleg akkorák, mint a legelésző jószágok, de szikárabbak, szürkék, fejükön szarv, az elefántéhoz hasonló rövid ormány. Alkatuk ugyanúgy rombusz forma, mint a legelészőknek, de hogy, hogy nem, egy szál elülső és hátsó lábukon kerék fejlődött ki.

De hát a természetben nincs kerék, erősködött benne a józan ész; elengedhetetlen a forgó résztől teljesen különálló tengely, ilyen nincs, ez képtelenség.

Mikor aztán nem egészen ötvenlépésnyire hirtelen megállt a menet, és leülepedett a por, egyszerre megvilágosodott előtte a szisztéma, nem bírt a jókedvével, felkacagott.

A kerék nem volt más, mint a terméstok. Hát persze, tökéletes kör, hallatlanul kemény, könnyű – különbet tervezni se lehet. A lények elülső és hátsó lábuk körmét dugták át a terméstok közepén, két oldalsó lábukkal pedig előrelökték magukat a talajon. Mary, míg ámuldozott rajtuk, némiképp tartott is fenyegetően hegyes szarvuktól és messze elható, értelmes, kíváncsi tekintetüktől.

Márpedig őt keresik.

Egyikük észrevette a terméstokot, melyet Mary kivitt a ligetből a fűre, és azonnal mellégördült az útról. Ormányával élére alította, és társaihoz gurította.

A csapat körülállta a leletet, fogdosták izmos, hajlékony ormányukkal; Mary helytelenítésnek hallotta a fojtott füttyentéseket, csettintéseket, sípolásokat. Itt nincs rendjén valami, ezt megbolygatták.

És ekkor Mary így okoskodott magában: én egy cél érdekében kerültem ide, habár fogalmam sincs, mi az. Bátorság. Tessék kezdeményezni.

Fölegyenesedett hát, és megszólította őket, szerfelett nagy zavarban:

– Itt, itt. Itt vagyok. Én nézegettem azt a terméstokot. Sajnálom. Kérlek, ne bántsatok.

Mind egyszerre fordultak felé, meredő ormánnyal, csillogó szemmel. A fülük is felcsapva.

Mary kilépett eléjük a gyökerek rejtekéből. Kitárta a karját, ámbár eszébe jutott, hogy ez a mozdulat kézteleneknek talán nem jelzésértékű. Mindegy, más őtőle nem telik. Fogta a hátizsákját és a füvön át kiment az útra.

Közelről – úgy ötlépésről – már igazán behatóan tanulmányozhatta külső jegyeiket, de legfőképpen eleven figyelmük, a belőlük sugárzó értelem fogta meg. Ezek a lények legalább annyira különböztek a közelben legelésző jószágoktól, mint az ember a tehéntől.

Mary magára bökött, és így szólt:

– Mary.

A legközelebbi lény felé nyújtotta ormányát. Mary közelebb lépett, amaz megérintette a mellkasán ott, ahová az imént maga tette az ujját; a saját hangját hallotta vissza a lény torkából:

– Merry.

Kik vagytok? – kérdezte Mary, mire a lény visszaszólt:

– Kikvattok?

Maryből a kérdés választ hívott elő.

– Én ember vagyok – mondta.

– Énembervadok – így a lény, majd valami ennél is furcsább történt: a lények nevettek.

A szemüket ráncolták, törzsük rengett, ide-oda vetették a fejüket – torkuk pedig a derültség félreérthetetlen gurgulázását hallatta. Mary nem állta meg, ő is nevetett.

Odalépett hozzá egy másik lény, és a kezét kereste az ormányával. Mary a másik kezét is odanyújtotta a lágy sörték kutakodó, finom érintésének.

– Hát persze – mondta –, az olaj szaga, a terméstok...

– Teméstok – mondta lény.

– Ha a nyelvem hangjait képezni tudjátok, talán még meg is értjük egymást egy szép napon. A jó ég tudja, hogyan. Mary – mondta megint, és magára mutatott.

Semmi. Bámultak rá. Megismételte a mutatványt:

– Mary.

A legközelebbi lény megérintette a saját mellkasát az ormányával, és mondott valamit. Három szótag volt vagy csak kettő? A lény újra mondta, és ezúttal Mary megfeszített igyekezettel ismételte, amit hallott.

– Mulefa – próbálkozott.

A többiek az ő hangján ismételték el, hogy „Mulefa”, és nevettek, mintha ugratni akarnák a szószólójukat. – Mulefa – mondták megint, mintha valami jó viccet méltányolnának.

– No, ha így tudtok nevetni, nem hinném, hogy felfaltok – mondta Mary. Úgy érezte, megtört a jég, barátságos a légkör, és az idegessége egy csapásra elmúlt.

A feszültség a csapatban is alábbhagyott: nekiláttak feladataiknak, nem keringtek csak úgy vaktában. Mary észrevette, hogy egyikük hátán nyereg vagy málhaféle van, két másik fölemelte oda a terméstokot, ormányuk célirányos, avatott mozdulataival rögzítették. Egy helyben a két oldalsó lábukon egyensúlyoztak, helyváltoztatáskor elülső és hátsó lábukkal egyaránt kormányoztak. Mozgásuk kecses volt és ruganyos.

Egyikük az útszélre karikázott, és ormányát emelve hívogatóan trombitált. A legelésző jószágok egyszerre kapták fel rá a felüket, és feléjük indultak. Aztán a peremnél békésen álldogálva tűrték, hogy a kerekes lények komótosan elvonuljanak soraik közt, mustrálják, tapintsák, számba vegyék őket.

Mary meglátta, hogy az egyik kerekes az egyik legelésző alá nyúl az ormányával, és megfeji, onnan őhozzá gurult, és ormányát udvariasan Mary szájához emelte.

Mary először visszahőkölt, de a lény várakozásteljesen nézett rá; ismét közelebb lépett hát, és kitátotta a száját. A lény kevéske édes, híg tejet lövellt ormányából az ajka közé, várt, míg lenyeli, aztán adott még. Olyan ügyes volt, olyan szíves, hogy Mary meghatottságában magához vonta a fejét, és megcsókolta: érezte a kihevült, porlepte irha szagát, alatta a csont keménységét, az ormány izmosságát.

A vezér halk tülkölésére a legelészők elszéledtek. A mulefák menni készültek. Mary boldog volt, hogy ilyen kedvesen bántak vele, el is búsult, amiért cihelődnek, aztán újabb meglepetés érte.

Az egyik lény az útra térdepelt, és intett az ormányával, a többiek is hívták, mutogattak... Semmi kétség: készek a hátukon vinni, és azt akarják, tartson velük.

Valamelyik felkapta a hátizsákot, és egyik társa nyergéhez erősítette, Mary pedig sután felkapaszkodott a térdeplő lény hátára: hogyan helyezkedjen, hogy a lába ne zavarja a lény lábait? Hogyan fogódzkodjon?

De fontolgatásra nem maradt ideje, a lény már fel is tápászkodott, a csapat megindult az úton Maryvel.

– mert ő Will.

8.

Vodka

Baruch halálát Balthamosz egy szempillantás alatt felfogta. Kiáltásra fakadt, a tundra fölötti sötét égre lendült, szárnyával kaszált, a fellegekbe zokogta tehetetlen gyászát; időbe telt, míg erőt vett magán annyira, hogy Willhez visszatérhessen, aki éberen, kését markolva kémlelte a nyirkos, dermesztő homályt. Időközben újra átmentek Lyra világába.

– Mi történt? – kérdezte Will, mikor a remegő angyal megállt mellette. – Újabb veszély? Bújj mögém.

– Baruch meghalt – nyögte Balthamosz –, az én drága Baruchom meghalt.

– Mikor? Hol?

Balthamosz csak annyit tudott, hogy kihunyt a fél szíve. Nem bírt egy helyben maradni: hol felröppent az ég magasára, és Baruchot sejtve egy-egy felhőben, sírva szólongatta, hol a rossz lelkiismerettől űzve szállt vissza Willhez, unszolta, rejtőzzön el, pisszenni se merjen, biztosította, hogy lankadatlanul őrködik fölötte, hol a földre taglózta a súlyos bánat, úgy sorolta, hány, de hány tanújelét adta Baruch jóságának, rettenthetetlenségének, egyetlenegyet sem feledve ki a több ezer alkalomból, hol azt kiáltozta, ennyi nagyszerűség nem válhatott semmivé, hol az égre rontott a fájdalomtól eszeveszetten csapkodva, vergődve, és bőszen átkozta a levegőt, a felhőket, a csillagokat. Will utóbb megelégelte:

– Balthamosz, gyere ide.

Az angyal összetörten teljesítette a parancsot. A tundra csontig hatóan fagyos homályában a köpeny ellenére didergőfiú így szólt hozzá:

– Próbálj lecsendesedni. Gondolj arra, hogy odakinn mindenféle leselkedik, és támad, amint neszt hall. Ha itt vagy a közelben, a késsel segíteni tudok rajtad, de ha odafönn kerítenek be, hiába minden. Balthamosz, nem halhatsz meg te is, akkor nekem végem. Nélküled nem találok el Lyrához. Tartsd ezt észben, nagyon kérlek. Baruch erős volt – te is legyél az. Az én kedvemért vegyél példát róla.

Balthamosz először csak hallgatott, aztán így szólt:

– Igazad van. Hát persze, ez a helyes. Will, aludj, én őrködöm. Nem hagylak cserben.

Will hitt neki: nem tehetett mást. És el is aludt menten.

– – –

Mikor harmattól csatakosan, teljesen átfagyva felébredt, az angyal a közelben álldogált. Kelőben volt a nap, bearanyozta a nád, a lápi növények csúcsait.

Mielőtt Will akár csak moccanhatott volna, Balthamosznak megeredt a szava.

– Rájöttem, mi a kötelességem. Veled tartok éjjel-nappal derűsen és készségesen, Baruch kedvéért. Mindent elkövetek, hogy Lyrához vezesselek, s aztán kettőtöket Lord Asrielhez. Ezredévek vannak mögöttem, s ha meg nem ölnek, ezer meg ezer éveknek nézek elébe; de kijelenthetem, nem találkoztam lénnyel, aki úgy lelkesített volna a derekasságra, a jóságra, mint Baruch. Kudarcot vallottam nemegyszer, de mindig számíthattam az ő megváltó nagylelkűségére. Ezentúl nélkülöznöm kell. Egyszer-másszor talán botlani fogok, de az igyekezettel soha nem maradok adós.

– Akkor Baruch büszke lesz rád – mondta vacogva Will.

– Repüljek előre, hogy felderítsem, hol járunk?

– Jó – mondta Will –, szállj fel magasra, és tudósíts, milyen a további terep. Sosem érünk már ki erről a lápvidékről.

Balthamosz a levegőbe emelkedett. Willel korántsem minden gondját osztotta meg, éppen mert mintaszerű viselkedésre törekedett, és nem akarta megijeszteni a fiút: pedig hát tisztában volt azzal, hogy Metatron angyal, a Régens, aki elől éppen-éppen el tudtak menekülni, egyszer s mindenkorra eszébe véste Will fizimiskáját. Sőt, nemcsak az arcvonásait, hanem mindazt, amit az angyalok észlelni képesek, Will öntudatlanul hordozott sajátságait, például természetének azt a dimenzióját is, melyet Lyra a daimónjának nevezne. Metatron jelenleg súlyosan veszélyezteti Willt, és Balthamosznak erről idővel fel kell világosítania őt, de nem szabad ajtóstul rontania a házba. Ez nagyon súlyos dolog.

Will úgy ítélte, hogy a gyaloglás hamarabb átmelegíti, mint ha nekiáll gyújtóst keresni, tüzet élesztgetni, hát a vállára vetette a hátizsákot, fölékanyarította a köpenyt, és elindult délnek. Ösvény éppenséggel volt, csupa sár, hepehupa, kátyú, tehát néhanapján erre téved valaki; de bárhová nézett, a sík szemhatár végtelenül messze esett, nem úgy festett, mintha haladna tapodtat is.

Némi idő elteltével, mikor már élénkebb volt a világosság, megszólalt mellette Balthamosz hangja.

– Innentől fél nap járás egy széles folyam meg egy város, kikötőmólóval. A magasból láttam, hogy a folyó hosszan nyúlik délre is, északra is. Hajóval sokkal gyorsabban haladhatnál.

– Pompás – jelentette ki Will. – Ezen az ösvényen kijutok a partra?

– Keresztülvisz egy falun, ahol templomot találsz, meg tanyákat, meg gyümölcsösöket, azon túl van a város.

– Vajon milyen nyelvet beszélnek erre? Remélem, nem zárják dutyiba azt, akivel képtelenek szót érteni.

– Úgy is mint a daimónod – mondta Balthamosz –, én majd tolmácskodom. Jó néhány emberi nyelvet elsajátítottam; ennek az országnak a nyelvét történetesen bírom.

Will tovább rótta az ösvényt. Egyhangú, gépies erőfeszítés, de legalább megmozgatja a tagjait, és minden lépés közelebb viszi Lyrához.

Szegényes kis porfészek volt ez a falu: összebújó faházak, az elkerített legelőkön rénszarvasok, kutyák, melyek Will közeledtére vad csaholásba fogtak. A bádog kéménykürtők eregette füst ráterült a zsindelyes tetőkre. A rög szinte húzta Will lábát, kétség sem fért hozzá, hogy itt nemrégiben árvíz pusztított: a házfalakon iszapcsík fele-ajtómagasságig, elsodort kerti épületekből, verandákból visszamaradt törött fagerendák, lifegő, rozsdás fémlemezek.

De nem is ez volt a legfeltűnőbb. Will először azt hitte, szédül, párszor meg is bicsaklott a lépte, az épületek ugyanis egyöntetűen megdőltek, úgy két-három foknyira a függőlegeshez képest. A kis templom kupolája súlyosan megrogyott. Földrengés következtében?

Hisztérikus dühvel ugatták a kutyák, de közelebb nem merészkedtek. Balthamosz nagytestű, fekete szemű, hófehér, vastag szőrű, kunkori farkú kuvaszféle daimón alakját öltötte, és olyan vészjóslóan acsargott, hogy a valódi kutyák tartották a három lépés távolságot. Csupa lesoványodott, rühös pára, de mocskos és kedvetlen volt a csekély rénszarvasállomány is.

Will megállt a falucska közepén, és körülnézett, azon tűnődve, merre induljon, mikor felbukkant két-három férfi, és rámeredt. Lyra világában mindmostanáig nem botlott emberbe. Ezek súlyos nemezbekecset, sáros bakancsot, kucsmát viseltek, és vészjósló ábrázatot. A fehér kutya verébbé változott, és Will vállára szállt. Szeme se rebbent senkinek: a férfiaknak is volt daimónjuk, többnyire kutya, észrevételezte Will, ez a világ már csak ilyen. A vállán csücsülő Balthamosz odasúgta:

– Indulj el. Ne nézz a szemükbe. Horgaszd le a fejed. Csak tisztelettudóan.

Will tovább ballagott. Megy neki az eljelentéktelenedés, a legfőbb tehetsége. Mire a férfiak elébe ért, azok már ügyet sem vetettek rá. De az utca legnagyobb házának ajtaja egyszerre feltárult, és kikiabált egy hang.

Balthamosz halkan odaszólt:

– A pap. Légy udvarias hozzá. Fordulj hátra, és hajolj meg.

Will szót fogadott. Szürke szakállas, fekete reverendás hústorony volt a pap, a vállán varjú daimón. Nyughatatlan tekintete Will arcán, termetén kalandozott mohón. Intett.

Will az ajtóhoz lépett, és ismét meghajolt. A pap mondott valamit.

– Azt kérdezi, honnan jössz. Felelj, amit akarsz – dünnyögte Balthamosz.

– Csak angolul értek – beszélt lassan és tagoltan Will. – Más nyelven nem tudok.

– Angol? – A pap angolul szólalt meg, fülig érő szájjal. – Kedves fiatal barátom! Üdvözöllek kis falunkban, a hajdan szálegyenes Holodnojéban! Mi a neved, hova igyekszel?

– A nevem Will, délnek tartok. Elkeveredtem a családomtól, őket keresem.

– Akkor fogadj el egy kis frissítőt – mondta a pap, azzal súlyos karját Will köré kerítette, és behúzta a házba.

A varjú daimón heves érdeklődést tanúsított Balthamosz iránt. De az angyal nem jött zavarba: egérré változott, és bebújt Will inge alá, mintha félne.

A pap dohányfüsttől nehéz levegőjű helyiségbe terelte Willt, oldalt egy kis asztalon öntöttvas szamovár gőzölgött békésen.

– Mit is mondtál? Mi a neved? – kérdezte a pap.

– Will Parry. Engedelmével, hogyan szólíthatom?

– Szemjon atyec – felelte a pap, barátságosan megveregette Will karját, és lenyomta egy székre. – Atyec atyát jelent. Felszenteltek a szentegyház papjának. Szemjonnak kereszteltek, az édesapámat Borisznak hívták, tehát én vagyok Szemjon Boriszovics. A te édesapádnak mi a neve?

– John Parry.

– John, azaz Iván. Te Will Ivanovics vagy, én meg Szemjon Boriszovics atya. Honnan jössz, Will Ivanovics, és hová tartasz?

– Eltévedtem – mondta Will. – Útban voltam délre a családommal. Apám katona, sarkköri expedíción vett részt északon, aztán történt valami, és elvesztettük egymást. Dél felé indultam, a következő kiszemelt úti célhoz.

A pap széttárta a kezét:

– Katona? Angliai felfedező? Ilyen érdekes ember évszázadok óta nem dagasztotta Holodnoje sarát, de mikor a feje tetején áll minden, mint most, kijelenthetjük-e biztonsággal, hogy nem jön el ide már holnap? Akárhogy is, te szívesen látott vendég vagy, Will Ivanovics. Töltsd az éjszakát a fedelem alatt, majd beszélgetünk, jót eszünk. Ligyija Alekszandrovna! – kiabált ki.

Halkan bejött egy öregecske nő. A pap mondott neki valamit oroszul, a nő bólintott, fogott egy poharat, és megtöltötte forró teával a szamovárból. Odavitte a teát Willnek, mellé egy tálka lekvárt meg egy ezüstkanalat.

– Köszönöm – mondta Will.

– Ízesítsd meg ezzel a teádat – mondta a pap. – Ligyija Alekszandrovna áfonyából főzte.

A tea keserű maradt, ugyanakkor émelyítő lett, de Will csak elkortyolgatta. A pap folyton odahajolt, hogy alaposabban nézegesse, a kezét markolászta, nem hideg-e, a térdét simogatta. Will hogy leszerelje, megkérdezte tőle, miért dőltek meg az épületek a faluban.

– Görcs futott végig a földben – mondta a pap. – János így jósolta a Jelenésekben. A folyók visszafelé folynak. A nagy folyam innen nem messze észak felé folyt a sarkköri óceánba. Közép-Ázsia magas hegyeiből véges-végig északra évezredeken át, amióta a Mindenható Atyaisten Fensősége megteremtette a földet. De mikor megremegett a föld, és elérkezett a köd meg az árvizek ideje, megváltozott minden, a nagy folyam délnek hömpölygött egy héten át, s csak azután fordult ismét északnak. Feje tetején áll a világ. Te hol voltál a nagy görcs idején?

– Nagyon messze innen – mondta Will. – Sejtelmem sem volt a történtekről. Mire feltisztult a köd, a családomnak nyomát vesztettem, azt sem tudom, hol vagyok jelenleg. Ennek a helynek a nevét volt szíves közölni velem, de mégis, hol vagyunk?

– Hozd hamar azt a nagy könyvet az alsó polcról – mondta Szemjon Boriszovics –, máris mutatom.

A pap az asztalhoz húzta a székét, szájához kapta az ujját, aztán nyálazni kezdte a nagy atlaszt.

– Itt ni – bökött gyászoló körmével egy pontra Szibéria szívében, az Uraltól jóval keletre. A közeli folyó, ahogyan a pap mondta, valóban a tibeti hegyvidék északi részétől folyt egészen a sarkkörig. Will nézte-nézte a Himaláját a térképen, de csöppet sem hasonlított Baruch vázlatára.

Szemjon Boriszovicsból ömlött a szó, minél többet akart kiszedni Willből az életéről, a családjáról, az otthonáról, az alakoskodásban gyakorlott fiú pedig kielégítette kíváncsiságát. A házvezetőnő céklalevest hozott fekete kenyérrel, a házigazda hosszú asztali áldást mondott, aztán evéshez láttak.

– Nos, Will Ivanovics, mihez lenne kedved? – kérdezte Szemjon Boriszovics. – Kártyázzunk, beszélgessünk?

Ismét teát csapolt a szamovárból, Will tétován vette el.

– Nem tudok kártyázni – mondta –, és amúgy sincs maradásom. Annál a folyónál vajon felvenne egy délre tartó gőzös?

A pap széles ábrázata elkomorult, röpke csuklómozdulattal keresztet vetett.

– A városban baj van – mondta. – Ligyija Alekszandrovna nővére hozta a hírt, hogy egy hajó medvéket szállít fölfelé a folyón. Páncélos medvéket.

A sarkkörről. Nem láttál páncélos medvéket odafönn északon?

A papról lerítt a gyanakvás, Balthamosz olyan halkan súgott, hogy csak Will hallhatta:

– Vigyázz! – És Will nyomban kapcsolt, mire vonatkozik az intés: a szíve zakatolni kezdett, mikor Szemjon Boriszovics a medvéket említette, hiszen Lyra is beszélt neki róluk. Uralkodnia kell az érzésein.

Így felelt Szemjon Boriszovicsnak:

– Nagyon messze jártunk Svalbardtól, a medvék akkoriban a belügyeikkel voltak elfoglalva.

– Én is így tudom – nyugtázta a pap Will nagy megkönnyebbülésére. – Most viszont elszármaznak a szülőföldjükről délre. Van hajójuk, de a helybéliek megtagadják tőlük a fűtőanyagutánpótlást. Félnek a medvéktől. Okkal – mert a medvék az ördög gyermekei. Odafönn északon a pokol munkál. A boszorkányok révén is – ők a gonosz leányai! Az egyháznak réges-rég le kellett volna számolnia valamennyivel. Értesz engem, Will Ivanovics? Tudod-e, mire készülnek, mit tesznek veled, amint eléred az alkalmas kort? Meg akarnak rontani! Latba vetik minden édesen álnok eszközüket, a testüket, a sima bőrüket, a behízelgő hangjukat, elrabolják a magvadat – ugye, nem kell magyaráznom –; kiszívják a velődet, üres héj maradsz! Elrabolják a jövődet, a leendő gyermekeidet, nem hagynak neked semmit. Mind méltó a halálra.

A pap előrehajolt a székén, és a polcról levett egy flaskát meg két kupicát.

– És most megkínállak egy kis itallal, Will Ivanovics – mondta. – Nem kapsz sokat, mert tejfelesszájú vagy még. De hát cseperedel azért, meg kell ismerkedjél a dolgokkal, például a vodka ízével is. Ligyija Alekszandrovna tavaly gyűjtötte hozzá a bogyót, én pároltam a nedűt, csak itt az üveg alján adta össze magát valaha is Szemjon Boriszovics atyec és Ligyija Alekszandrovna!

Kacagott, kihúzta a dugót az üvegből, és csordultig töltötte a két kupicát. Will feszengett. Most mit csináljon? Hogyan utasítsa vissza az italt, anélkül hogy sértődés lenne belőle?

– Szemjon atyec – emelkedett fel a helyéről –, köszönöm a kedvességét, bárcsak tovább időzhetnék, hogy megkóstolhatnám az italát, és hallgathatnám még, hiszen idáig is annyi érdekeset hallottam. De értse meg, bánkódom a családom után, alig várom, hogy újra lássam őket, jobb, ha továbbindulok, bármennyire nehezemre esik.

A pap a száját biggyesztette a szakálla rengetegében, rosszalló grimaszt vágott, de aztán vállat vont, és így szólt:

– Hát ha menned kell, menjél. De előtte hörpintsd ki a vodkádat. Nem utasíthatsz vissza! Fogod és legurítod, így!

Azzal egy hajtásra kiitta a magáét, majd felpattant a helyéről, és behemót alakját szorosan odaplántálta Will elé. Kövér, mocskos ujjai közt a kupica kicsinek tetszett, de színültig megtöltötte a tiszta szesz, Wilk az ital bódító gőzével együtt csapta meg a pállott verejték és a reverendát átitató zsírpecsétek szaga, ennyitől is felkavarodott a gyomra.

– Igyál, Will Ivanovics! – rivallt rá a pap, nyájassága nem tűrt ellenvetést. Will fogta a pohárkát, és acélos mozdulattal leküldte a torkán a tüzes, olajos folyadékot. Kezdődhet a küzdelem, nehogy ki is adja magából.

Pedig még hátravolt egy megpróbáltatás. Szemjon Boriszovics meghajtotta szálfatermetét, és elkapta Willt a két vállánál.

– Fiam – kezdte, majd behunyta a szemét, és imát vagy zsoltárt intonált hosszan. Dőlt belőle a dohány, a szesz, a verejték bűze, fel-alá billegő dús szakálla Will arcába lógott. Will fuldokolt.

A pap keze a hátára siklott, Szemjon Boriszovics szorosan magához ölelte, arcon csókolta jobbról, balról, megint jobbról. Will érezte, hogy Balthamosz a vállába fúrja parányi körmöcskéit, és tűrt. Szédült, émelygett, de állt, mint a cövek.

Egyszer minden véget ér: a pap hátralépett, és eltolta magától.

– Hát menj – búcsúzott –, menj csak délre, Will Ivanovics. Menj.

Will fogta a köpenyét és a hátizsákot, próbált egyenesen kitalálni a pap házából meg a faluból.

– – –

Két órát gyalogolt; a hányinger fokozatosan alábbhagyott, ólmos, lüktető fejfájás váltotta fel. Balthamosz egyszer megállította, hogy hűvös kezét a nyakán és a homlokán nyugtassa, ettől enyhült is a sajgás, de Will megfogadta, hogy többé nem iszik vodkát.

Estefelé kiszélesedett az ösvény, eltűnt a nádas, és Will megpillantotta a várost, a városon túl pedig a tengernek is beillő, széles vizet.

Will messziről észlelte, hogy valami nincs rendjén. A tetők alól füstgomolyok törtek elő, néhány másodpercre rá puska dördült.

– Balthamosz – mondta Will –, daimónná kell változnod megint. Maradj a közelemben, és figyelmeztess a veszélyre.

A nyomorúságos városka szélén az épületek még fenyegetőbben dőltek oldalt, mint a faluban, az árvíz mocskának nyomai Will feje fölé értek a falakon. A városszél kihalt volt, de ahogy Will közeledett a folyóhoz, egyre hangosabb lett az ordítás, a sikoltozás, a puskaropogás.

Végre emberek: emeleti ablakokból kukucskáltak ki, vagy a házak sarkánál kémlelték a vizet, ahol daruk, rakodógémek, nagy hajók árbocai emelték fémujjukat intően a házak fölé.

Robbanás rázta meg a falakat, egy közeli ablakból üvegszilánk hullott. Az emberek visszahúzódtak, aztán ismét megjelent a fejük, és újabb sikoltások röppentek a füstös levegőbe.

Will az utcasarokhoz érve kilesett a vízre. Mikor valamelyest ritkult a füst és a por, meglátta a parttól kissé távolabb a rozsdás lélekvesztőt, amint dacol a sodrással, a mólón pedig puskákkal, pisztolyokkal felszerelkezett emberek tömegét egy nagyobb ágyú körül, amely éppen akkor eldördült. Lángnyelv csapott ki: görcsös meghőkölés, a bárka mellett nagy csobbanás.

Will látcsövet formált a homlokán a kezével. A hajón alakok derengtek, csakhogy – megdörgölte a szemét, holott tudta, mit fog látni – nem emberek voltak. Hatalmas fémlények vagy nehéz páncélt öltött valakik; az előfedélzeten hirtelen fényes tűzvirág bontott szirmot, és az emberek ijedten kiáltottak. A láng magasra csapott, aztán szikrákat, füstöt ontva ívelt lefelé, és szétfröccsent a földön az ágyú mellett. Ordítozás, az emberek szanaszét szaladtak, egyik-másik tüzet fogott, a víz szélére rohant, és belevetette magát, az ár kisodorta a látómezőből.

Will észrevett egy tanár küllemű férfit, és megkérdezte:

– Beszél angolul?

– Öh, öh, igen.

– Mi történik itt?

– Támadnak a medvék, próbáljuk visszaverni őket, de nehéz mert egyetlen ágyúnk van csak, és...

A tűzvető a hajón újabb sugár izzó szurkot lövellt ki, ezúttal az ágyúhoz még közelebb esőzött alá. Három nagy robbanás jelezte rögtön, hogy a muníciót érte a találat, az ágyú kezelői félreugrottak, hagyták, hogy az ágyúcső a földre billenjen.

– Jaj! – siránkozott a feltételezett tanár –, nem megy, nem tudnak lőni. Parancsnoka intésére a hajó orral a partnak fordult, és közelített. Rémült kiáltás szakadt fel sokakból, különösen mikor újabb nagy lángbimbó tűnt fel az előfedélzeten; néhányan elsütötték még puskájukat, aztán hátraarcot csináltak, hogy megfutamodjanak; a medvék azonban nem lőttek, a bárka oldalazva araszolt a móló felé, bőgött a motor, hogy a sodrásnak ellenálljon.

Két matróz (ember, nem medve) ugrott elő, kötéllel meglasszózták a kikötőbakokat; a városiak felszisszentek, a harag moraja csapott fajtájuk árulóira. A matrózok nem törődtek vele, felkapták a hajóhidat, és leengedték.

De mikor hátat fordítottak, hogy ismét felhágjanak a fedélzetre, Will közelében lövés dördült, és az egyik matróz összeesett. Daimónja – egy sirály – eltűnt, mintha csak elkoppantották volna a létezésből, akár a gyertyalángot.

A medvék dühe nem ismert határt. Azonnal begyújtották a tűzvetőt, és a partra irányozták, a lángözön felívelt a magasba, aztán százfelé fröccsenve kanyargott alá a háztetőkre. A hajóhíd végén feltűnt egy medve, a legnagyobb mind közül, a megvasalt szilajság megtestesülése: vijjogott, csattogott, döngött rajta a golyózápor, mindhiába, irdatlan páncéljának meg se kottyant.

Will megkérdezte a mellette állótól:

– Miért támadják a várost?

– Üzemanyag kell nekik. De mi nem kereskedünk medvékkel. Elhagyták a birodalmukat, felfelé hajóznak a folyón, ki tudja, mire készülnek? Fel kell venni velük a harcot. Kalózok, rablók.

Az óriás medve végighaladt már a hajóhídon, számos másik tódult a nyomában, súlyuktól megbillent a hajó; Will látta, hogy a mólón az emberek ismét körülveszik az ágyút, és lövedéket csúsztatnak belé alulról.

Támadt egy ötlete, kirohant a dokkszélre, az ágyúzókat a medvétől elválasztó üres sávba.

– Állj! – kiáltotta. – Hagyják abba! Hadd beszéljek a medvével!

Hirtelen csönd támadt, általános megrökönyödés fogadta az őrült lépést. A medve is megdermedt, holott gyürkőzött már, hogy nekiront az ágyúkezelőknek, teste megfeszült a vad indulattól. Hatalmas körmét a földbe vájta, fekete szeme haragtól izzott a sisak résében.

– Mi ez? Mit akarsz? – bömbölte angolul, mivel Will is ezen a nyelven szólalt meg.

A közönség értetlenül kapkodta a fejét, az angolul tudók fordítottak a többieknek.

– Vívjunk meg, csak te meg én – kiáltotta Will. – Ha alulmaradsz, beszüntetitek a támadást.

A medve nem mozdult. A sokaság, megértvén Will mondandóját, nem fukarkodott az üvöltéssel, letorkolással, gúnykacajjal, füttykoncerttel. De mintha elvágták volna, mikor Will szembefordult a tömeggel, fagyos, néma higgadtsága nem maradt hatástalan. Érezte, hogy Balthamosz, a rigó reszket a vállán.

Amint elcsendesedett a nép, odakiáltotta nekik:

– Ha legyűröm a medvét, tessék ellátni őket üzemanyaggal. Akkor továbbhaladnak a folyón, és békén hagynak benneteket. Nincs más megoldás. Különben mind egy szálig kiirtanak.

Tudta, hogy a hatalmas medve pár lépésnyire áll csak a háta mögött, de nem nézett oda; a tanácskozó, mutogató, vitatkozó városiakat figyelte; egy perc, és valaki bekiáltotta:

– Fiú! Egyezz meg a medvével!

Will sarkon fordult. Nyelt egy nagyot, mély lélegzetet vett, és ezt kiáltotta:

– Medve! Mondj igent! Ha meghódolsz előttem, a harcnak véget kell vetni, vásárolhattok üzemanyagot, és békével folytathatjátok utatokat fel a folyón.

– Lehetetlen! – bömbölt a medve. – Veled verekednem szégyen lenne! Gyönge vagy, akár a héjatlan osztriga. Én nem verekedhetem veled.

– Igaz – mondta Will: most minden figyelmét az előtte tornyosuló vérszomjas fenevadra összpontosította. – így nem igazságos. Te talpig páncélban, én csupaszon. Csak rám sújtasz a mancsoddal, és leröpül a fejem. Lehet méltányosabban is. Adj nekem a páncélodból. Bármit. Mondjuk, a sisakodat. Akkor valamelyest kiegyenlítődnek az esélyeink, és nem válik szégyenedre, ha kiállsz velem.

A medve vicsorított; ez egyaránt volt a gyűlölet, a düh, a megvető gúny kifejezése, aztán hatalmas körmével kikapcsolta a sisakját rögzítő láncot.

A vízpartra ekkor süket csönd telepedett. Egyetlen hang sem esett – egyetlen mozdulat sem. Nem hallatszott más, csak a cölöpöket nyaldosó folyóvíz, az ütemesen búgó hajómotor, fent az izgága sirályrikoltozás, aztán a nagy döndülés, ahogy a medve odacsapta sisakját Will lába elé.

Will letette a hátizsákját, és a csúcsánál fogva felemelte a sisakot. Alig bírta el. Egyetlen öntöttvas lemez volt az egész, sötét, likacsos, fent két nyílás a szemnek, lent vaskos tartólánc. Olyan hosszú, mint Will alkarja, és hüvelyknyi vastag.

– Lássuk csak a páncélodat – mondta Will. – Nem valami erős, ahogy nézem. Vajon rábízhatom-e magam? Kipróbálom.

Azzal elővette a kést a hátizsákból, végighúzta az élét a sisak elején, és lehasított belőle egy darabkát, olyan könnyedén, mintha csak vajból volna.

– Jól sejtettem – jelentette ki, és újabb metszést ejtett, egy percen belül miszlikbe vágta az egészet. Fölnézett, markolt a fémcsíkokból.

– Hát ilyen a te páncélod – szórta le a nyesedéket –, ez meg a késem. A sisakoddal nem sokra mentem, hát majd nélküle vívok. Elkészültél, medve? Szerintem egyenlők az esélyeink. Végtére egy suhintással leszedhetem a fejed, vagy nem?

Néma csönd. A medve fekete szeme sütött, mint a forró szurok, Will érezte, hogy a hátán végigcsorog az izzadság.

Aztán a medve rándított egyet a fején. Megrázta, és tett egy lépést hátra.

– Túlontúl nagy hatalmú fegyver ez – mondta. – Ilyennel nem kezdek. Fiú, győztél.

Will tisztában volt vele, hogy a tömeg egy másodpercen belül rákezd az üdvrivalgásra, hujogatásra, füttyögésre, a medve még ki se mondta azt, hogy „győztél”, mikor Will elfordult tőle, és hangját felemelve csöndre intette az embereket:

– Tartsátok magatokat az alkuhoz. Lássátok el a sebesülteket, tegyétek rendbe a házakat. Aztán engedélyezzétek a kikötést, biztosítsatok fűtőanyagot.

Will tudta, hogy legalább egy perc, míg lefordítják mondandóját, és körbejár a hír a bámészkodók között: ez a késleltetés amolyan homokzsákból rakott hullámtörő, elejét veszi a megkönnyebbülés és a düh gátszakadásának. A medve felfogta, mit művel és miért, a tett hordereje számára világosabb volt, mint a fiúnak.

Will visszatette a kést a hátizsákba, újabb pillantást váltottak a medvével, ezúttal egészen másmilyent. Közelebb léptek egymáshoz; mögöttük a medvék a tűzvető szétszereléséhez láttak; a másik két hajó is a mólóhoz ért.

A parton néhányan megkezdték a rendcsinálást, de jóval többen gyűltek Will köré, mert fúrta az oldalukat, hogy kiféle-miféle ez a fiú, aki parancsolni tud a medvének. Ideje volt, hogy Will ismét szürkeségbe olvadjon, előadta a varázslatot, amellyel sikeresen hárított el anyjáról mindenfajta kíváncsiskodást, hosszú éveken át biztosította kettejük nyugalmát. Persze nem is varázslat volt ez, hanem egyfajta magatartás. Tette, hogy kuka, savószemű, lomha, egyetlen perc is elég volt, hogy az emberek figyelmét többé ne keltse fel, ne vonzza. Egyszerűen elunták ezt a bamba suhancot, megfeledkeztek róla, hátat fordítottak neki.

Csakhogy a medve nem emberszemmel tekintett rá, átlátott az eseményeken, észrevette Willnek ezt a másik kivételes adottságát. Nem tágított a fiú mellől, halkan beszélt hozzá: hangja olyan mélyen búgott, mint a hajó gépháza.

– Hogy hívnak?

– Will Parry. Pótolni tudod a sisakot?

– Persze. Mit keresel itt?

– Fölfelé tartotok a folyón. Kérlek, vegyetek fel engem is a fedélzetre. A hegyekben van dolgom, és így juthatok oda leggyorsabban. Elvisztek?

– El. Hadd nézzem meg a kést.

– Csak olyan medvének mutathatom meg, akiben bízhatom. Egyetlen megbízható medvéről tudok mindössze. A medvék királya jó barátja a lánynak, akit feltétlenül meg kell keresnem a hegyekben. Aranyszájú Lyrának hívják. A medve neve pedig Iorek Byrnison.

– Én vagyok Iorek Byrnison – mutatkozott be a medve.

– Tudtam – mondta Will.

A hajó fűtőanyagot vett fel: sínen odagördítették a szénnel megrakott targoncákat, tartalmukat csúszdára billentették, hogy a szén a tornyosuló koromfelhőből alámennydöröghessen a hajófenékre. Az üvegszilánkot söprögető, a szén árfolyamán huzakodó városiak meg se látták Willt, amint a medvekirály nyomában fölmegy a hídon a fedélzetre.

9.

Fel a folyón

– Kérlek, mutasd meg a kést – mondta Iorek Byrnison. – Értek a fémekhez. A vasnak meg az acélnak szakértője minden medve. De ilyen kést, mint a tiéd, soha nem láttam még, és szíves-örömest szemrevételezném alaposabban.

Will és a medvekirály a folyami gőzös előfedélzetén sütkérezett az alkonyfényben, a hajó szaporán szelte a vizet; fűtőanyag volt bőven, Will sem látott hiányt ennivalóban; Iorek Byrnisonnal másodszor is nekiveselkedtek az ismerkedésnek, túl az első találkozáson.

Will odanyújtotta a kést Ioreknak, a nyelét kínálva, és a medve óvatosan a mancsába fogta. Hüvelykujjkarma különvált a másik négytől, ugyanolyan célirányosan használhatta mellső végtagját, mint kezüket az emberek; forgatta az eszközt, a szeméhez emelte, a fényhez tartva vizsgálgatta, élét – az acélélt – ócskavason próbálgatta.

– Ezzel az éllel nyestél a páncélomba – állapította meg. – A másik él nagyon különös. Sejtelmem sincs, miből van, mire képes, hogyan állították elő. De szeretném megtudni. Hogyan került hozzád?

Will nagyjában-egészében beszámolt a történtekről, arról hallgatott csak, ami egyedül rá tartozott: anyjáról, az emberről, akit megölt, meg az apjáról.

– Megverekedtél érte és két ujjad bánta? – kérdezte a medve. – Mutasd a sebet.

Will odatartotta a kezét. Apja kenőcsének hála, a nyers hús szépen hegedt, de a sebhelyek érzékenyek voltak még. A medve szimatolt.

– Vérmoha – közölte –, és még valami, de az azonosítása nem telik tőlem. Kitől kaptad ezt?

– Azé az emberé, aki felvilágosított, hogyan használjam a kést. Utána meghalt. Volt egy szaruszelencéje, abban találtam a kenőcsöt, és meggyógyította a sebem. A boszorkányok is próbálkoztak, de a ráolvasásuk nem használt.

– No és az illető szerint mit kell tenned a késsel?

– Azt mondta, szálljak harcba Lord Asriel oldalán – felelte Will. – De előbb ki kell szabadítanom Aranyszájú Lyrát.

– Számíthatsz ránk, segíteni fogunk – mondta a medve, és Willnek felszárnyalt a szíve.

– – –

Az elkövetkező napokban Will megtudta, mi viszi a medvéket Közép-Ázsiába, oly messzire szülőföldjüktől.

A világokat felhasító katasztrófa óta a sarkköri jég olvadásnak indult, új, különös áramlatok bukkantak fel a vízben. A medvéknek létfeltétele a jég, a jeges vízben tenyésző állatvilág nemkülönben, belátták, hogy felkopik az álluk, ha nem állnak odébb, és mert ésszel élnek, kiokoskodták, mitévők legyenek. El kell vándorolniuk valahová, ahol bőségesen van jég és hó: a legmagasabb hegyekbe, az eget verő vonulatra, amely a földkerekség túlfelén található ugyan, de mély, kikezdhetetlen, örök hó lepi. Tengeri medvéből hegyi medvévé kell átvedleniük, míg az egyensúly helyre nem áll a mindenségben.

– Tehát nem háborúzni szándékoztok?

– Ősellenségeinknek, a fókáknak és a rozmároknak híre-hamva sincs. Ha netán újakkal kerülünk szembe, nem várunk tapsra.

– Én úgy tudom, nagy háború készül, benne lesz mindenki. Melyik oldalra álltok majd?

– Amelyik a medvéknek kedvez. Mi más szempontunk lehetne? De a medvéken kívül is számítanak nekem páran. Például a léghajós ember. Ő meghalt. Aztán ott van Serafina Pekkala a boszorkány. Meg a gyermek, Aranyszájú Lyra. Tehát elsősorban a medvék érdekét nézem, utána, hogy mi jó a kislánynak meg a boszorkánynak, meg hogy mivel állhatnék bosszút halott bajtársamért, Lee Scoresbyért. Ezért segítelek, hogy megmentsd Aranyszájú Lyrát a förtelmes Coulter némbertől.

Beszámolt Willnek arról, hogyan úszott fel néhány alattvalójával a folyótorkolathoz, és vették bérbe aranyért ezt a hajót s fogadtak rá legénységet, s fordították hasznukra a sarkkör olvadását, amely felfelé mosta, jó darabon vitte őket a folyón – amely éppen annak a hegységnek az északi lankáin fakad, ahová igyekeznek, és amely Lyra fogságának színtere is egyben: tehát nem állnak rosszul egészében véve.

Így telt az idő.

Napközben Will a fedélzeten ejtőzött, erőt gyűjtött, ezt diktálta neki testi-lelki kimerültsége. Nézte a változó tájat: a végtelenbe hullámzó sztyeppe helyett alacsony, füves dombok tűntek fel, majd magasabb vidék, itt-ott szurdokok, vízesések; és a hajó csak egyre pöfögött dél felé.

A kapitánnyal meg az embereivel váltott néhány udvarias szót, de idegenekkel nem érintkezett olyan könnyedén, mint Lyra, törhette a fejét, miről kezdeményezzen társalgást; azok meg fütyültek rá. Végzik a dolgukat, ha lejár a megbízatás, mennek, amerre a szemük lát, mert arany ide vagy oda, a medvéket nem szívelik. Will idegen, amíg fizet a kosztjáért, bánják is ők, miben sántikál. Különben is olyan furcsa a daimónja, úgy hasonlít a boszorkányokéra: hol ott van vele, hol nincs. Ezek a matrózok az átlagnál nem kevésbé babonásak, csak örülnek, ha minél kevesebbet lábatlankodik körülöttük.

Balthamosz is nagyokat hallgatott. Olykor úgy elhatalmasodott rajta a gyász, hogy nem bírta tovább, a hajóról fölszárnyalt a felhők közé, fényfoltokban, a levegő ízében, hullócsillagokban, a légnyomás erővonalaiban kutatva Baruchhal közös élményeit. Esténként Will kabinjának sötétjében csak arról beszélt, mennyit haladtak, milyen messze van még a barlang meg a völgy. Meglehet, nem tételezett fel Will részéről kellő együttérzést, pedig ha kicsit is megnyitja a szívét, egykettőre beláthatta volna, hogy téved. Mind szűkszavúbb és szertartásosabb lett, de a maró gúnytól megtartóztatta magát; legalább ehhez a fogadalmához tűzön-vízen át hű maradt.

Iorek megszállottan bíbelődött a késsel. Órákon át bámulta, mindkét élét megvizsgálta, a fénybe tartotta, a nyelvéhez érintette, szagolgatta, sőt az éleknél a levegő suhogását is buzgón fülelte. Willnek nem kellett féltenie a kést Iorektől, hiszen a legmagasabb rendű szakértelemről tett tanúságot, sem Ioreket a késtől, mert irdatlan mancsa hallatlan kifinomultsággal mozgott.

Aztán Iorek odalépett Willhez, és azt mondta:

– A kés másik éle. Az tud valamit, amiről idáig nem szóltál. Ki vele, mi az, hogyan működik?

– Itt, a mozgó hajón nem mutathatom meg – felelte Will. – De amint megállunk, látni fogod.

– Van elképzelésem – mondta a medve –, de magam sem értem, hogyan juthatott ilyesmi eszembe. Ilyet életemben nem pipáltam.

Azzal visszaadta az eszközt Willnek, és közben le nem vette volna róla mélyfekete, zavarba ejtően átható, kifürkészhetetlen pillantását.

Ekkorra megváltozott a folyó vizének színe, ugyanis elkeveredett a sarkkörről lezúduló első árhullám maradványaival. Will már látta, hogy a görcsök más és más hatást gyakoroltak a különféle területeken; faluk sora állt víz alatt, a kárvallott lakók evezős csónakokkal, kenukkal mentették a menthetőt. Itt alighanem megsüllyedt kissé a talaj, mert a meder kiöblösödött, a sodrás lelassult, a hajó nehezen tartotta az irányt az iszapos áramlatok széles sávjai közt. Egyre melegebb lett, a medvék keservesen küzdöttek a túlhevülés ellen; némelyik a gőzös mellett úszva folytatta az utat, az idegen tájon honi vizet ízlelt.

De aztán a folyó szűkebb és mélyebb lett ismét, a hatalmas közép-ázsiai fennsík hegyei emelkedtek a szemhatárra. Egyik reggel Will fehér peremet észlelt a messzeségben, nőttön-nőtt, ahogy telt az idő, csúcsokra, vonulatokra, hágókra tagolódott; magasságából ítélve a hegylánc közelinek tetszett – mintha csak néhány órányira volna –, pedig odébb volt még; a hegyek mérete volt elképesztő, minél közelebb kerültek hozzájuk, annál lélegzetelállítóbb.

A medvék zöme sose látott még hegyet, csak honos Svalbardjuk szikláit, szavukszegetten bámultak föl a távoli irdatlan sáncokra.

– Mire vadászunk majd itt, Iorek Byrnison? – kérdezte egyikük. – Élnek a hegyekben fókák? Mi lesz velünk?

– Van hó és jég – hangzott a király válasza. – Megszokunk itt. Bőséggel lelünk vadat. Egy időre kizökkenünk a régi kerékvágásból. De megmaradunk, és ha rendbe jön a világ, és megint befagy a sarkkör, életben leszünk még, hogy visszatérhessünk, és magunknak követeljük. Ha nem tágítunk onnan, megöl az ínség. Készüljetek fel arra, hogy idegenek lesztek, és új dolgokat kell elsajátítanotok, medvéim.

Idővel a gőzös már nem haladhatott tovább, mert a folyómeder beszűkült, elsekélyesedett. A kormányos egy völgy aljában állította meg a hajót: itt azelőtt fű-és virágszőnyegen kanyargott a víz kavicsos ágya, de a völgy időközben tóvá alakult; a kapitány kijelentette, mégsem merészkedik följebb, mert hiába az északról jött áradat, óhatatlanul megfeneklenének.

Ezért aztán a völgy szélére húzódtak, egy mólóformán kiugró sziklaszirthez, és partra szálltak.

– Hol vagyunk most? – kérdezte Will a szegényes angoltudású kapitánytól.

A kapitány előkotort egy ütött-kopott térképet, és rábökött a pipája szárával:

– Ez itt most völgy. Erre tovább.

– Köszönöm szépen – mondta Will. Kell-e fizetnie, tűnődött, de a kapitány már hátat is fordított neki, hogy a kirakodást vezényelje.

Hamarosan mind a harminc-egynéhány medve teljes páncélzatával egyetemben kinn sorakozott a keskeny parton. A kapitány ordítva rendelkezett, a hajó nagy nehézkesen, az árral dacolva kanyarodott a fősodorba, hosszú sípszava sokáig visszhangzott még a völgyben.

Will letelepedett egy kőre, és a térkép tanulmányozásába fogott. Ha jól értette az angyalt, a völgy, ahol Lyra raboskodik, innen kissé délkeletre helyezkedik el, a Szungcsen-hágón a legalkalmasabb megközelíteni.

– Medvék, véssétek az eszetekbe ezt a helyet – szólt alattvalói hoz Iorek Byrnison. – Amikor eljön a sarkkörre való visszatérés ideje, itt gyülekezünk. Most pedig induljatok, vár az új élet, a vadászat, az élelem. Ne háborúskodjatok. Nem háborúzni jötunk. Majd összekürtöllek, ha háború fenyeget.

A medvék természettől maguknak valók, csak háború vagy vész idején verődnek csapatba. Havat láttak végre, alig várták, hogy egyéni felfedezőutakra indulhassanak.

– Gyerünk, Will – mondta Iorek Byrnison –, megkeressük Lyrát. Will a vállára vetette a hátizsákot, és útnak indultak.

Most az egyszer jólesett a gyaloglás. Melegen sütött a nap, de a fenyők, rododendronok ernyőjének védelmében nem zúdult rájuk gyötrő hőség, üde, friss volt a levegő. A sziklás talajt moha, fenyőtűk párnázták, az emelkedők nem voltak meredekek. Will azon kapta magát, hogy élvezi a testgyakorlást. A hajón a kényszerpihenő napjaiban felbuzgott benne a tettvágy. Mikor Iorekkel összehozta a sors, erői végén tartott. Ő észre se vette, de a medve nagyon is.

Amint kettesben maradtak, Will megmutatta Ioreknak, mire képes a másik késél. Megnyitott egy másik világot: gőzölgő trópusi esőerdő nehéz illatai szöktek ki a ritkás hegyi levegőre, Iorek feszülten figyelt, mancsát végighúzta az ablakperemen, szaglászott, átlépett a túlnani forró párásságba, és csöndben nézelődött. A majomrikoltásokat, madárvijjogást, rovarcirpelést, békavartyogást, a kicsapódó nedvek csöppjeinek szakadatlan pergését Will tisztes távolból is nagyon hangosnak találta.

Iorek átjött ismét, végignézte, amint Will becsukja az ablakot; ezek után megint elkérte a kést, és ezüstélét olyan közel vitte a szeméhez, hogy Will már-már attól tartott, megvakítja magát. Jó sokáig nézte, aztán csak annyit mondott, mikor visszaadta:

– Jól gondoltam: ezzel ostobaság lett volna felvenni a harcot.

Mentek-mendegéltek, nem szaporították a szót, mindkettőjüknek így volt kellemes. Iorek Byrnison elkapott egy gazellát és felfalta, de a legporhanyósabb húst átengedte Willnek, hogy megfőzze magának; érintettek egy falut, és míg Iorek az erdőben várakozott, Will az egyik aranypénzét becserélte durva őrlésű lisztből sütött lapos kenyerekre, aszalt gyümölcsre, jakbőr bakancsra meg valamiféle irhakabátra, mert hidegedtek az éjszakák.

Sikerült tudakozódnia a szivárványos völgy felől. Balthamosz varjú alakban volt segítségére, varjú volt tudniillik annak az embernek a daimónja is, akit Will megszólított: így könnyebben ment a tájékozódás, és Will hasznos, világos útbaigazítást kaphatott.

Még három nap járás. Hamarosan odaérnek.

– – –

Akárcsak a többiek.

Lord Asriel különítménye, a gyropterosztag a tartályléghajóval már elért a világokat összekapcsoló nyíláshoz: az égi hasadékhoz Svalbard fölött.

Még hosszú út állt előttük, de a repülést csak technikai szünetek szakították meg, parancsnokuk, az afrikai Ogunwe király pedig napjában kétszer kapcsolatba lépett a bazalterőddel. Gyroptere fedélzetén is volt epetőr mágnesrezgéses hangverő, és ennek jóvoltából Lord Asriellel egy időben értesülhetett arról, hogy mi zajlik egyebütt.

Aggasztó hírek jöttek. Lady Salmakia, a homályba rejtőzött csöpp kém jelenlétében lépett szövetségre és cserélt eszmét a két nagy hatalmú egyházi szervezet, a Egyháztanácsi Büntető Törvényszék és a Szentlélek Munkálása Szövetség. A Szövetség aletiometristája gyorsabban, ügyesebben dolgozott Pavel testvérnél, tőle a Fegyelmi Egyháztanács megtudhatta, pontosan hol rejtőzik Lyra, sőt, ennél is többet: megorrontották Lord Asriel mentőexpedícióját. A Törvényszék haladéktalanul léghajórajt toborzott, és a Svájci Gárda egyik zászlóalja még aznap beszállt a Genfi-tó fölött lebegő légi jármüvekbe.

Tehát mindkét oldal tisztában volt azzal, hogy az ellenfél is a hegyi barlanghoz igyekszik. Itt is, ott is tudták, versenyfutás ez a javából, ámbár a nyerhető előny csekély: Lord Asriel gyropterei gyorsabbak ugyan a Törvényszék léghajóinál, de hosszabb utat kell megtenniük, és a saját tartályléghajójuk hátráltatja őket.

És latba esett még valami: bármelyikük éri el elsőnek Lyrát visszafelé az ellenséges erőkön át vezet az út. Az Egyháztörvényszék dolga jóval könnyebb, mert nekik Lyra testi épségét nem kell szem előtt tartaniuk. Hiszen azért keresik, hogy megöljék.

– – –

A Fegyelmi Egyháztanács Törvényszékének elnökét szállító léghajón általa nem ismert utasok is tartózkodtak. Tialys lovag utasítást kapott a mágnesrezgéses hangverőjén, hogy lopózzék fel Lady Salmakiával. Mikor a léghajók megérkeznek a völgybe, a hölgy és ő függetlenítsék magukat, siessenek előre a barlanghoz, ahol Lyra rab, és tőlük telhetően védelmezzék Ogunwe király felmentő csapatának érkezéséig. Biztonsága érdekében ne riadjanak vissza semmitől.

A kémeknek a léghajóra való felférkőzést az eszköztáruk eleve kockázatossá tette. A mágnesrezgéses hangverő mellé elengedhetetlen volt még egy lárvapár meg a táplálékuk. A bábból kikelő rovar szerfelett hasonlít a szitakötőhöz, de a Will vagy Lyra világában előforduló szitakötőfajták egyikéhez sem sorolható. Először is sokkalta nagyobbak. Az epetőrök kivételes gondossággal tenyésztették ezeket, minden nemzetség a maga megkülönböztető, egyéni rovarállományát. Tialys lovag nemzetsége csillapíthatatlan, szilaj étvágyú, izmos, vörös-sárga csíkos szitakötőket nevelt magának, Lady Salmakiáéknál karcsú, sebes röptű, fémeskék testű jószág dívott: világított is a sötétben.

Minden kém hordott magánál néhány lárvát: precízen adagolt olajjal és mézzel tartja a tetszhalál állapotában vagy segíti gyors kifejlődéshez. Adott széljárás mellett Tialysnak és Salmakiának harminchat órája volt a kinevelésre, merthogy előreláthatóan ennyi ideig tart az út, és mire megérkeznek, a rovaroknak rendelkezésre kell állniok.

A lovag és kolleginája kipécézett egy elhanyagolt zugot valamelyik rekeszfalnál, ide húzódtak, miközben az illetékesek rakták, feltöltötték a járművet: aztán bőgni kezdtek a hajtóművek, hogy elejétől végig reszketett belé a könnyű szerkezet; a földi személyzet eloldotta a nyolc léghajót, hogy akadálytalanul emelkedjenek az éjszakai égboltra.

Ha mégoly sértőnek érezték volna is a hasonlatot, a kémek patkányszínvonalon álcázták magukat. Rejtekhelyükről ráadásul rengeteg mindent hallottak is, és óránként tájékoztatták Lord Roke-ot Ogunwe király gyropterének fedélzetén.

Egyvalamiről azonban a léghajó fedélzetén sem szerezhettek bővebb értesülést, az Elnök ugyanis mélyen hallgatott róla: a merényletre felbujtott Gomez atya dolgáról, aki előre bocsánatot nyert az elkövetendő bűn alól, arra az esetre, ha a Fegyelmi Egyháztanács nem teljesítené küldetését. Gomez atya máshol tartózkodik, és nem tartja szemmel senki.

10.

Kerekek

– Egen – felelt a vörös hajú lány a néptelen Kaszinó kertjében. – Láttuk, Paolo is meg én is. Itt ment el pár napja.

– Mondanátok róla valamit? – ütötte a vasat Gomez atya.

– Melege volt, de nagyon – így a kisfiú. – Szakadt a víz az arcáról.

– Szerintetek hány éves?

– Hát... – tűnődött a lány –, úgy negyven-ötven lehet. Közelről nem láttuk. Mondjuk, megvan harminc. De hát leizzadt, Paolo már mondta, és nagy hátizsákot cipelt, sokkal nagyobbat, mint a magáé, ekkorát, ni...

Paolo súgott valamit a lánynak, és közben összehúzta a szemét, úgy méregette a papot. Az arcába tűzött a nap.

– Jól van na – csattant rá a lány. – Persze. A Fantomok. – Gomez atyához fordult. – Csöppet se félt a Fantomoktól. Keresztülment a városon, és fütyült rájuk. Ilyet se láttam még felnőttől. Mintha nem is tudta volna, hogy vannak Fantomok. Pont mint maga – tette hozzá a lány, és kihívóan villant a szeme.

– Rengeteg mindent nem tudok én – mondta jámborul Gomez atya. A kisfiú megrántotta a lány ruhaujját, és megint súgott neki valamit.

– Paolo azt mondja – tudósította a lany a papot –, hogy szerinte maga visszaszerzi majd a kést.

Gomez atya megborzongott. Eszébe jutott Pavel testvér vallomása a Törvényszék előtt: nyilván erről a késről beszélt. – Mindent el fogok követni – mondta –, ígérem. Ugye innen való a kés?

– A Torre degli Angeliből – mutatott a lány a vörösbarna tetők fölé magasodó szögletes kőtoronyra. Szemfájdítóan ragyogott a déli verőfényben.

– A fiú, aki ellopta, Tullio bátyánk gyilkosa. Vagyis a Fantomok kapták el. Nagyon jól teszi, ha azt a fiút megöli. A lány meg – az meg hazudott –, az se jobb nála.

– Egy lány is volt vele? – A pap leplezni igyekezett, hogy érdekli a dolog.

– Hazudós mocsok – mondta utálkozva a vörös hajú lány. – Kicsibe volt, hogy meg nem öltük mind a kettőt, de valami nők jöttek, röpülőnők...

– Boszorkányok – vetette közbe Paolo.

– Boszorkányok, és nem bírtunk velük. Elvitték a fiút meg a lányt. Nem tudjuk, hová. De az a nő csak később jött. Azt hittük, nála is van valami kés, azzal tartja távol a Fantomokat, ugye. És hátha magának is van – szegte fel a fejét a lány, a papra szegezve szemét.

– Késem nincsen – mondta Gomez atya –, csak szent küldetésem. Talán az óv meg ezektől a Fantomoktól.

– Végül is lehet – vont vállat a lány. – A nőt kérdezte: délre tartott, a hegyek felé. Hogy pontosan hová, azt nem tudjuk. Kérdezzen meg másokat is, annyit biztos kiszedhet belőlük, hogy látták-e vagy se, mer Ci’gazzéban olyan, mint ő, sose volt és most sincsen. Fogadok, hogy könnyen megtalálja.

– Köszönöm, Angelica – mondta a pap. – Isten áldjon, gyermekeim. Vállára vette a pakkját, kiment a kertből, és elégedetten vágott neki a forró, néma utcáknak.

– – –

A kerekes jószágok közt eltöltött három nap után Mary Malone már kiismerte őket valamennyire, ők meg rengeteget megtudtak róla.

Első délelőtt egy jó órába telt, míg a bazalt országúton eljutottak vele egy folyóparti településre: kellemetlen zötykölődés Marynek, mert nem volt kapaszkodója a lény kemény hátán. Rémítő tempóban tették meg az utat, de a kerekek robaja, a paták sebes csattogása olyan vérpezsdítő volt, hogy feledtette a próbatételt.

Közben Mary alaposabban megvizsgálhatta a lények alkatát. Mint a legelészőknek, csontvázuk rombusz alakban épült fel, minden szögletben egy-egy végtag. Valaha a messzi múltban őselődöknél fejlődhetett ki ez az alakzat, és működőképesnek bizonyult, ahogyan Mary világában bevált a csúszómászóknál a gerincoszlop keletkezése.

A bazalt országút lejtett, idővel a kerekeikre hagyatkozhattak a lények. Oldalsó lábaikat felhúzták, jobbra-balra dőlve kormányozták magukat Mary szemében ijesztő sebességgel; ámbár el kellett ismernie, hogy a lény, amelyik a hátán vitte, egy másodpercre sem bizonytalanodott el. Marynek, ha fogódzkodhatik, a száguldás voltaképpen színtiszta élvezetet jelenthetett volna.

A mérföldes lejtő aljában hatalmas fák csoportja állt, a közelben folyó kanyargott a füves síkon. Távolabb Mary nagy víztükör villanását vélte látni, de nem feledkezett rá, mert a lények egy vízparti településhez közeledtek, amelyet lélekszakadva vágyott szemrevételezni.

Húsz-harminc kunyhó, hozzávetőleg körkörösen elhelyezve – le kellett árnyékolnia a szemét a vakító napsütésben –, fagerendákra dolgozott, gallyacskákkal vegyített vályogból, zsúpfedéllel. Más kerekes lények is szorgoskodtak: a tetőt javították, hálót húztak ki a folyó vizéből, tüzelőnek valót gyűjtöttek.

Tehát nyelvük is van, tüzük is van, társadalmat alkotnak. Hozzávetőleg ekkor elméjében a lények kifejezést felváltotta az, hogy nép. Nem emberek, de nép ez is, szögezte le magában: nem másfélék, hanem magunkfajták.

Közeledtükre a falusiak fölpillantottak, és kiáltva jelezték egymásnak: nézzetek csak oda! Az országúti menet megállt, Mary elgémberedve kászálódott le a garantált izomláz előérzetével.

– Köszönöm – fordult hordozójához. Mi is voltaképpen? A paripája? A kétkerekűje? Hát nevezheti így a csillogó szemű jó tündért maga mellett?

Kedves barát az ilyen, punktum.

A megszólított ormányemelve visszhangozta, amit hallott:

– Össznem. – Nem állták meg, kibuggyant belőlük a kacagás.

Mary átvette hátizsákját a lénytől, aki idáig elhozta (össznem! össznem!), és a bazalt útfelületről átgyalogolt a csapattal a falu döngölt talajára.

És itt kezdődött csak el igazán a beavatás.

– – –

Az elkövetkező napokban annyi újat tanult, mint valami lenyűgözött kisiskolás. Ráadásul a kerekes nép ugyanilyen hitetlenkedve mustrálta őt. Kezdve a kezén. Nem bírtak betelni vele: érzékeny ormányukkal végigtapogattak minden ízületet, hajlítgatták a hüvelykujjakat, az ujjperceket, a körmöket, és lélegzetvisszafojtva figyelték, ahogy Mary felemeli a hátizsákját, ételt visz a szájához, vakarózik, fésülködik, mosdik.

Cserébe engedték, hogy Mary az ormányukhoz érjen. Kivételesen rugalmas szerv, hozzávetőleg olyan hosszú, mint Mary karja, vastagabb ott, ahol a fejhez illeszkedik: ha akarnák, vígan összeroppanthatnák vele az ő koponyáját. Az ormány végénél két ujjszerű nyúlvány rendkívüli erőkifejtésre és gyöngéd, finom mozgásokra egyaránt alkalmas; a lények minden jel szerint szabályozni képesek a bőr tónusát a belső felületen, ami náluk az ujjbegynek felel meg, a skála a bársonyos lágyságtól a fakéreg-kopogósságig terjed. Következésképpen éppúgy végrehajtható vele a legelészők megfejésének kényes művelete, mint a durva munka, például a faágak letörése, nyesése.

Mary apránként rájött, hogy az ormánynak a közlésben is megvan a maga szerepe. Az ormány mozgása befolyásolja, hogy egy hangon mit kell érteni, a „csu” hangzású szó vizet jelent, ha az ormány balról jobbra lendítése kíséri, esőt, ha az ormány felfelé kunkorodik, bánatot, ha lefelé, illetve zsenge füvet, ha gyorsan balra csap vele a gazdája. Mary, amint felfigyelt erre, utánozni is próbálta tőle telhetően a karjával, és mikor a lények felfogták, hogy szót próbál érteni velük, majd’ kibújtak a bőrükből.

Onnantól, hogy beszélgetni kezdtek (többnyire a helyiek nyelvén, ámbár Marynek sikerült megtanítani nekik néhány angol szót: mondták, hogy „össznem” meg „fű” meg „fa” meg „ég” meg "víz", és ha kissé sután is, de a nevén szólították), ugrásszerűen haladtak előre a dolgok. Önmagukat mint népet mulefának nevezték, de mint egyén ki-ki a zalif szóval jelölte, hogy micsoda. Mary különbséget sejtett a hímnemű és a nőnemű zalif ejtése között, de precízen behatárolni még képtelen volt. A jegyzetelést mindenesetre megkezdte: előmunkálatok egy leendő szótárhoz.

De mielőtt még istenigazából belevetette volna magát az itteni teendőkbe, előszedte a nyűtt zsebkönyvet meg a nyírpálcikákat, és I Csing révén tudakolta: ez most a feladatom, vagy menjek innen, kutassak tovább?

A válasz: Maradás zaklatottság szűntéig; túl a viharon a nagy törvény feltárul.

Továbbá: Ahogyan a hegy megnyugszik önmagában, a bölcs ember akarata nem kóborol helyzetétől.

Tiszta beszéd. Eltette a pálcikákat, becsukta a könyvet; rádöbbent, hogy bámész közönséget vonzott maga köré.

Megszólalt valamelyik: Kérdés? Engedély? Érdekes.

Mary így felelt: Tessék. Nézzétek.

Az ormányok leheletfinom ténykedésbe fogtak, a pálcikák általa imént végzett szétrakását, számlálását ismételték, a könyvet lapozták. Képtelenek voltak napirendre térni afölött, hogy Marynek két keze van. Elragadtatottan nézték, amint összekulcsolja a kezét, vagy tréfásan hosszú orrot mutat, összeérintve a kisujját meg a hüvelykjét, hasonlóan ahhoz a mozdulathoz, amellyel éppen ekkor Ama a gonosz szellemeket szándékozott elijeszteni Lyra világában.

Mikor eleget bámulták már a pálcikákat meg a könyvet, gondosan körébagyulálták a sálat, és visszapakolták a hátizsákba. Maryt boldogította és megnyugtatta az ősi Kína üzenete, hiszen az adott pillanatban a kötelessége és a leghőbb kívánsága egybeesik.

Derűs lélekkel adta át magát a mulefa nép tanulmányozásának. Megtudta, hogy itt is két nem létezik, melyek monogám párkapcsolatokat létesítenek egymással. Az utód gyermekkora hosszú ideig tart: a magyarázatokból számára az derült ki, hogy legalább tíz év, a növekedés nagyon lassú. Ezen a településen az ifjú nemzedéket öten képviselték, egyikük a felnőttkor küszöbére ért már, a többiek a fejlődés különféle szakaszainál tartottak: kicsik voltak ahhoz, hogy a terméstok-kerekekkel bánni tudjanak. A gyerekek kénytelenek voltak négy lábon közlekedni, mint a legelészők, úgy támaszkodhattak csak meg a talajon, és minden buzgalmuk, elevenségük ellenére (odaszökdeltek Maryhez, aztán félénken elhúzódtak, fatörzsekre kecmeregtek, ficánkoltak a sekély vízben stb.) esetlenek voltak, mintha idegen közegben mozognának. Bezzeg a felnőttek ruganyos, kecses fürgesége! Mary átérezte milyen sóváran várhatják a kicsik, hogy megérjenek a kerekezésre. Egyik nap tanúja volt annak, hogy a legnagyobb gyerek csöndben belopózik a raktárba a terméstokokhoz, és elülső karmát megpróbálja átdugni a középponti lyukon; de nem bírta megtartani magát, rádőlt a kerék, mint holmi kelepce, és a nesz odacsalt egy felnőttet. A gyerek megijedt, vinnyogva vergődött, hogy egérutat nyerjen; Mary önkéntelen nevetésre fakadt a bosszús szülő és a bűntudatos gyerek láttán, aki az utolsó pillanatban mégiscsak elránthatta a végtagját, hogy hanyatt-homlok tovainaljon.

A terméstok-kerekek mérhetetlen fontosságáról, hallatlan értékéről Mary lépten-nyomon meggyőződhetett.

A mulefa nép eleve rengeteg időt szánt a kerekek karbantartására. Karmukat avatott emelintéssel, csavarintással kicsúsztatták a középponti lyukból, aztán az ormányukkal vizsgálták át a kereket, tisztogatták a peremét, kiszűrték a legcsekélyebb repedést is. Félelmetes erejű karom: a végtagra merőleges sarkantyú szaruból vagy csontból, kissé hajlott, középütt az ív csúcsa a legerősebb, azon nyugszik a középponti lyukba akasztott súly. Egy ízben Mary szeme láttára ellenőrizte egy zalif az elülső kereke közepében a lyukat, tapogatta, fel-felemelgette róla az ormányát, mintha szagolgatná.

Marynek eszébe jutott az olaj az ujjain, mikor az első terméstokról vett látleletet. Kérte a zalifot, hogy mutassa meg neki közelebbről a karmát: a saját világában soha ilyen simaságot-síkosságot nem tapasztalt. Ujja minduntalan lecsúszott a felületről. Az enyhén illatos olaj mintha teljesen átitatta volna a karmot; Mary, miután több falusit látott a kereke meg a körme állapotának felülvizsgálata közben, eltűnődött, melyik volt előbb: a kerék vagy a karom? A gurulás vagy a fa?

Bár persze közrejátszott egy harmadik tényező is, éspedig a geológia.

A lények kerékhasználata természetes országutakkal bíró környezethez kötött. A lávaömlések vegyi összetételének sajátossága okozhatja, hogy szalagszerűen futnak a hatalmas szavannán, és olyan ellenállóak a kopással, az erózióval szemben. Mary előtt fokozatosan tárult fel, hogyan kapcsolódik egybe mindez, mintha csak a mulefa nép rendezné így. Pontosan számon tartottak minden nyájat, minden kerékfacsoportot, minden édesfűcsomót, sőt az egyes csordák valamennyi egyedét, a fákat egytől egyig, kitárgyalták, rendben van-e velük minden, és mi legyen a sorsuk. Egy ízben Mary szeme láttára válogattak a mulefák egy csordából, külön tereltek néhány jószágot, és végeztek velük, az ormány egyetlen jól irányzott mozdulatával kitekerték a nyakukat. Semmi nem ment kárba. A mulefák ormánya borotvaéles kőszilánkot ragadott, és perceken belül megtörtént a nyúzás, a belezés, aztán a gondos hentesmunka következett, a belsőségek, a java hús, az inasabb részek szétdarabolása, a zsír, a szarvak, a paták eltávolítása: csúcsteljesítmény volt a maga nemében, Mary csak gyönyörködni tudott benne.

Hamarosan húscsíkok száradtak a napon, egyéb húsokat lesózva csomagoltak falevélbe; a bőrökről leszedték a zsírt, amelyet félretettek más célra, és jött a cserzés tölgykéreg közt, nagy kádakban; a legidősebb gyerek egy pár szarvval bohóckodott, a kisebbek mulattatására megjátszotta a legelészőt. Aznap este friss húst lakomázhatott Mary is.

A mulefák ugyanilyen kiváló ismerői voltak a legízesebb halak lelőhelyeinek, tévedhetetlenül vetettek hálót. Mary tevékenységre vágyva felajánlotta segítségét a hálókészítőknek. Látta, hogy párban végzik a munkát, a csomózásnál két ormány dolgozik össze, az ámulatra gondolt, amelyet a két kezével keltett; ő önállóan is képes megkötni azt a csomót. Kezdetben előnyösnek tudta helyzetét – nem volt szüksége partnerre, de aztán rádöbbent, éppen emiatt mennyire elszigetelődik a többiektől. Meglehet, ez az emberek nagy keresztje. Azontúl fél kézzel csomózta a rostokat, megosztotta a feladatot egy zaliffal, aki testi-lelki jó barátnője lett: a kéz és az ormány együtt dolgozott.

A kerekes nép gondosan bánt a természet minden adományával, de a terméshozó hatalmas fákat tartotta a legnagyobb becsben.

Az adott közösség fél tucat facsoportot vigyázott a maga területén. Távolabb is voltak fák, de azok másokra tartoztak. Minden áldott nap kivonultak néhányan a faóriásokhoz, hogy meggyőződjenek jó állapotukról, és begyűjtsék a lehullott terméstokokat. Magyarázni sem kell, hogy a mulefáknak mire jó az óriásfa, de az óriásfának vajon mire jók a mulefák? Egy napon erre is fény derült. Maryt magával vitte a felkerekedett csapat, mikor egyszerre fülsiketítő csattanás hallatszott; mindenki megállt, és körülvette azt a csapattagot, akinek a kereke felhasadt. Pótkerék nélkül sose keltek útra, a defektes zalif hamarosan ismét menetkész volt, de a tönkrement kereket védőhuzatban szállították vissza a településre.

Ott aztán szétfeszítették, kimagozták – a magok sápadt, ovális lapocskák voltak, olyanformák, mint Mary kisujja körme, és a mulefák a teljes készletet egyenként szemrevételezték. Elmondták, hogy a terméstokok fel se nyílnának, ha nem zúznák őket állandóan a kemény útfelületen, és a magok csíráztatása is igen nehézkes. A mulefák erőfeszítései híján a fák kipusztulnának. A két faj léte egymástól függ, és ennek a nyitja az olaj. Nehéz volt eligazodni a magyarázaton, de a veleje mintha az lett volna, hogy a mulefák eszme és érzésvilágában főszerep jut az olajnak; hogy a serdületlen ifjúság azért nem olyan bölcs, mint a felmenők, mert a kerékhasználat még meghaladja az erejüket, és nem vehetik magukhoz karmaikon keresztül az olajat.

És Mary ekkor rádöbbent, hogyan függnek össze a mulefák meg a kérdés, melynek élete legutóbbi éveit szentelte.

De mielőtt sort keríthetett volna mélyebb elemzésre (a mulefákkal való eszmecsere amúgy időigényes volt, és bonyodalmas, mert érveik kifejtéséhez, megvilágításához, érzékeltetéséhez tucatjával hoztak elő példákat, mintha emlékezetük megőrizne mindent, és tudásuk tárházából bármit azonnal fel tudnának idézni), támadás érte a települést.

– – –

A támadókat Mary látta meg elsőnek, de fogalma sem volt, mifélék.

A délután derekán történt, éppen egy háztető javításánál segédkezett. A mulefák földszintesen építkeztek, nem szívesen másztak magasra, Marynek viszont ez nem okozott gondot, és miután megmutatták neki, hogyan kell csomózni meg helyrerakni a zsúpkötegeket, két kézzel szaporábban haladt a munkával, mint a helybéliek.

A gerendáknak támaszkodva kapdosta lentről a zsúpot, élvezte a nap hevét mérséklő kellemes fuvallatot a vízről, mikor valami fehér villant a szemébe.

A tengernek vélt távoli csillámlásból látszott kiválni. Mary ellenzőnek használta a keze fejét: de hiszen egy, kettő, egész raj magas fehér vitorla bontakozik ki a remegő párából, még messze vannak, de kecsesen tartanak a folyótorkolathoz.

– Mary!szólt fel a zalif. – Mit látsz?

Mary szótárából a hajó meg vitorla szavak hiányoztak még, tehát azt felelte, magas, fehér, sok.

A zalif menten riadóztatta a többieket, aki csak hallotta, félbehagyta, amit épp csinált, és a település szívébe tódult, a kicsiket szólongatták. Egy perc, és a mulefák már menekültek is.

Barátnője, Atal rákiabált: Mary! Mary! Gyorsan! Tualapik! Tualapik!

Mary még nem tért magához, olyan szélsebesen peregtek az események. Ekkorra a fehér vitorlák már a folyón úsztak, könnyedén siklottak az árral szemben. Mary elismerően nyugtázta, micsoda fegyelem uralkodhat a matrózok között, egyszerre fordultak a vitorlák, kanyarodott az egész flotta, mintha seregélyek húznának. És csudaszépek voltak ezek a hófehér, sudár vitorlák, ahogy hajladoztak, inogtak, dagadoztak...

Legalább negyven tartott feléjük sokkalta sebesebben, mint Mary feltételezte volna. A fedélzeten azonban nem mutatkozott legénység, ekkor kapcsolt, hogy nem is hajókat lát, hanem gigászi madarakat, a vitorla a szárnyuk, önnön izomerejükkel tartják magasba, lengetik, egyensúlyozzák.

Nem volt idő megállni és alaposabban szemügyre venni őket, mert már kiléptek a szárazra a parton. Nyakuk, akár a hattyúé, csőrük olyan hosszú, mint Mary alkarja. A szárnyuk meg Mary testmagasságának a kétszerese – most már igazán megijedt, mikor futtában a válla fölött hátravetett egy pillantást –, a lábuk rendkívül izmos, nem csoda, hogy úgy száguldottak a vízen.

Inaszakadtából rohant a mulefák után, akik a nevét kiáltották, miközben a településről kikanyarodtak az országútra. Üggyel-bajjal beérte őket: Atal, a barátnője csak rá várt, alig pattant a hátára, már hajtotta is magát fölfelé a bazalton a társai nyomában.

Szárazföldön a madarak már nem győzték az iramot, egyhamar felhagytak a hajszával, és visszatértek a településre.

Betörtek az élelmiszer-raktárakba, acsarogtak, morogtak, könyörtelen nagy csőrüket felszegve nyelték a szárított húst, eltett gyümölcsöt, gabonát. Egy perc, és befaltak minden ehetőt.

Ezek után a tualapik a kerékraktárat fosztották ki, és azon igyekeztek, hogy feltörjék a hatalmas terméstokokat, de hiába. Mary érezte, hogy barátainak idegei pattanásig feszülnek a rémülettől, míg az alacsony dombtetőről figyelik a terméstokállomány földhöz vagdosását, rugdosását, körömmel vájását, noha ennyi meg sem kottyant nekik. A mulefák balsejtelmeit igazolta azonban, hogy sok terméstokot a vízhez lökdöstek-vonszoltak-taszigáltak, a sodrás elvitte a tenger felé.

A hatalmas, hófehér tollú madarak vak dúlásba fogtak, könyörtelenül kaszáló lábuk csapásai a földdel tették egyenlővé, amit csak értek, csőrük tört-zúzott, hasogatott, döfködött. A mulefák gyötrelmükben majdhogynem vinnyogtak.

Segítek, mondta Mary. Felépítjük újra.

De a gálád szörnyetegek még nem végeztek; fellibbentették pazar fehér szárnyukat, és a romhalmazra telepedve kiürítették beleiket. A szagot a dombra sodorta a szellő; halmokban-pocsolyákban zöldes-feketés-barnás-fehéres trágya borította el a széthasított gerendákat, zsúpkötegfoszlányokat. A szárazon esetlenül riszáló madarak ismét visszafordultak a vízhez, és a sodrással a tenger felé vitették magukat.

A mulefák megvárták, míg az utolsó fehér szárny is bele nem olvad a fátyolos délutánba, csak ezután merészkedtek le ismét. Bánkódtak, haragudtak, de legfőképpen fájóan aggódtak a terméstokkészlet miatt.

Tizenöt darabból mindössze kettő maradt. A többit a vízbe lökték, mind odalett. A legközelebbi folyókanyarulatban azonban homokzátony húzódott, és Mary látni vélte, hogy az egyik kerek megrekedt ott: a mulefák meglepetten, riadtan figyelték, ahogy nekivetkőzik, kötelet csavar a derekára és átúszik oda. A homokpadon nem is egy, de öt becses kerék akadt fenn, Mary átfűzte a kötelet felpuhult közepükön, aztán hazavontatta őket.

A mulefák hálája nem ismert határt. Ők sose mentek be a vízbe, a partról eregették a horgot, ügyelve arra, hogy se a lábuk se a kerekük ne ázzon. Mary végre úgy érezhette, tett valamit értük.

Aznap este a szegényes édesgyökér-vacsora fölött elmesélték miért izgatják magukat annyira a kerekek miatt. Valaha dúskáltak a terméstokban, tobzódott, elevenen pezsgett az egész világ, és fáik alatt a mulefák élete színtiszta boldogság volt. De sok évvel ezelőtt valami rossz ütötte fel a fejét, elmúlt valami jó, mert a mulefák hiába teszik ki a lelküket az óriásfákért, azok kihalófélben vannak.

11.

A szitakötők

Ama felhágott az ösvényen a barlanghoz, hátát a kenyér meg a tej nyomta a zsákban, szívét a szorongás. Hogyan férkőzzék az alvó lány közelébe?

Odaért a sziklához, ahol az élelmet kell hagynia a nő utasítása értelmében. Le is tette, de nem indult haza; följebb kaptatott, túl a barlangon, át a rododendronrengetegen, egészen odáig, ahol megritkultak a fák: a szivárványívek aljába.

Itt játszani kezdtek a daimónjával: a sziklapárkányokon másztak a kis zöld-fehér zuhatagok körül, el az örvények mellett, át a színspektrumos permeten, míg a haja, a szemhéja, de még a daimónja mókusbundája is tele nem lett csillogó gyöngyök millióival. Az volt benne a játék, hogy a tetőig kibírják szemdörgölés nélkül, holott nagyon kellene: már sziporkázott is a napfény, vörös, sárga, zöld, kék, meg a köztes színsávokra bomlott, de parancsolnia kell a kezének, különben veszített.

Daimónja, Kulang felszökkent a legfelső kis vízesés sziklaperemére, mindjárt visszanéz, nehogy Ama letörölje pilláiról a vízcsöppeket – az ám, de mégsem tette.

Csak csimpaszkodott ott, ahol volt, és előrebámult.

Ama mégiscsak a szeméhez kapott, nem ér a neve, ha a daimónja így elcsodálkozik. Feljebb tornázta magát, hogy átkukucskáljon a peremen, de egyszerre elállt a lélegzete, kővé dermedt, mert sosem látott teremtmény ábrázata bámult le rá, döbbenetes méretű medvéé: négyszer akkora, mint a közönséges barna erdei medve, elefántcsontszínű, fekete orrú, fekete szemű, karma megannyi tőr. És ott állt tőle karnyújtásnyira. Külön-külön látott minden egyes szőrszálat a fején.

– Ki ez? – kérdezte egy fiú hangja. Ama nem értette ugyan a szavakat, de a hangsúlyból pontosan tudta, mit hall.

Egy másodperc, és fel is bukkant a fiú a medve oldalán: marcona jelenség, a tekintete rosszkedvű, álla előreugró. Az a madárféle ott a daimónja? Igencsak furcsa ez a madár: ilyet se látott még életében. Kulanghoz röppent, és kurtán közölte: Jó barátok vagyunk. Nem bántunk.

A hatalmas medve rezzenéstelenül állt, mint egy szobor.

– Gyere föl – mondta a fiú, ismét a daimónja tolmácsolt.

Ama babonás áhítattal vizslatva a medvét felkecmergett a kis zuhataghoz, és félénken toporgott a sziklán. Kulang lepkévé változott, egy pillanatra megpihent az arcán, de aztán inkább a másik daimónt csapongta körül, aki továbbra is a fiú kezén csücsült.

– Will – mondta a fiú, és magára mutatott.

– Ama – viszonozta a kislány. Most, hogy jobban láthatta, a fiú majdhogynem riasztóbb benyomást tett rá a medvénél is a szörnyű sebesülésével: két ujja hiányzott. Ama szédült, valahányszor odatévedt a szeme.

A medve hátat fordított, hogy elbaktasson a fátyolos csermely mentén, lehevert a vízbe, minden jel szerint hűsölni. A fiú daimónja a levegőbe emelkedett és tovalibbent Kulanggal a szivárványívek közé, lassan-lassan szót értettek.

Uramfia, hát ugyan mi mást keresnének, mint egy barlangot, benne egy alvó lányt?

A válasz kiszakadt Amából:

– Tudom, hol van! Nem hagyja felébredni egy asszony, aki az anyjának mondja magát, de ugye hogy nem lehet ilyen kegyetlen anya! Itat vele valamit, amitől folyton alszik, de nekem vannak gyógyfüveim, hogy lelket verjek belé, csak jussak be hozzá!

Will a fejét ingatta, Balthamosz közvetítése nélkül egy kukkot sem értett. A fordítás több mint egy percet vett igénybe.

– Iorek – szólította a medvét, aki odaimbolygott a mederben a száját nyalogatva, mert imént nyelt le egy halat. – Iorek, ez a lány azt mondja, tudja, hol van Lyra. Én elmegyek vele oda, hogy körülnézzek, te meg maradsz és őrködsz.

A patakban lecövekelt Iorek némán bólintott. Will elrejtette a hátizsákját, és magára övezte a kést, csak ezután indult el lefelé a szivárványok között Ama nyomában. Törölgetnie kellett a szemét, hogy a káprázatban el ne vétse a lépést, a levegőt betöltötte a jeges pára.

Mikor a zuhatagok aljába értek, Ama jelezte, hogy innentől különös óvatossággal, nesztelenül kell haladniuk, Will mögötte ereszkedett alá a lejtőn a mohás sziklák, hatalmas, gacsos fenyőtörzsek közében, a harsogó zöld fényfoltokon, megannyi rovar énekén-motozásán át. Lejjebb vitt az út, egyre lejjebb, a napsugár lankadatlanul kúszott utánuk a mély völgybe, fejük fölött nyughatatlanul hánykolódtak az ágak a ragyogó égen.

Ama egyszer csak megállt. Will behúzódott egy cédrus dereka mögé, s odanézett, ahová a kislány mutatott. Levelek-ágak kuszaságán át egy szirt oldala, és kicsit feljebb...

– Mrs. Coulter – suttogta Will; vadul feldobogott a szíve.

Az asszony a szikla mögül lépett ki, egy sűrű lombú ágat rázogatott, aztán elejtette, és összedörgölte a kezét. Talán söpört?

A karja könyékig csupasz, a fején kendő. Will el sem tudta képzelni ilyen mintaháziasszonynak.

Aztán egy aranyos villanás, ott termett a vállán a gonosz majom. Úgy néztek körül, mintha gyanítanának valamit, és Mrs. Coulter mintaháziasszonyálarca menten szertefoszlott.

Ama lázasan sugdosott: retteg az aranymajom daimóntól mert élő denevérek szárnyát tépkedi.

– Nincs vele más is? – kérdezte Will. – Katonák vagy ilyesmi?

Ama nem tudta. Katonát nem látott, de a helybéliek emlegetnek különös, ijesztő férfiakat, talán az éjszakai hegyoldalakon kísértő szellemek... De hát a hegyekben mindig is jártak szellemek, nincs, aki ne tudná. Lehet, hogy semmi közük az asszonyhoz.

Nézzük csak, morfondírozott Will, ha Lyra odabenn van a barlangban, Mrs. Coulter pedig nem teszi ki onnan a lábát, látogatást kell tennem náluk.

– Mi ez a gyógyszer, amit mondtál? Hogyan kell használni? Ama elmagyarázta.

– És hol van most?

Otthon, felelt a kislány. Biztos helyen.

– Értem. Akkor egy lépést se tovább, maradj le. Ha összefutnátok az asszonnyal, nem szabad elárulnod, hogy ismersz. Azt se tudod, hogy a világon vagyunk, én meg a medve. Mikor hozol neki élelmet legközelebb?

Fél órával napszállta előtt, válaszolta Ama daimónja.

– Hozd majd magaddal az orvosságot – mondta Will. – Itt várlak.

A kislány rosszat sejtve nézett a fiú után. Nyilván nem hiszi, amit a majom daimónról az imént mondott neki, különben nem indulna meggondolatlanul a barlang felé.

Will amúgy nagyon ideges volt. Pattanásig feszült minden érzéke, észlelte a fénypászmákban úszó legparányibb rovart is, minden egyes levél rezdülését, a felhők vonulását, holott le nem vette a szemét a barlang szájáról.

– Balthamosz – súgta, és az angyal-daimón piros szárnyú, élénk szemű csöpp madár alakjában szállt a vállára –, maradj mellettem, és figyeld a majmot.

– Jobbra – intette velősen Balthamosz.

Will a barlangszájnál aranyos fényfoltot pillantott meg, arca volt, szeme, melyet rájuk meresztett. Alig húsz lépés választotta el tőlük. Will lába földbe gyökerezett, az aranymajom hátranézett a barlangba, beszólt, aztán visszafordult.

Will megtapogatta a kés nyelét, és újra nekiveselkedett.

Mire a barlanghoz ért, az asszony már felkészült a fogadására.

Kényelmesen ült a kis tábori székben, ölében könyv; higgadtan méregette a fiút. Khaki útiruhát viselt, de olyan jól állt szép alakján, hogy a legfinomabb szalonnak is díszére vált volna, a blúzára tűzött piros virágfürt, akár a legpazarabb ékszer. Haja ragyogott, sötét szeme csillámokat szórt, csupasz lábszára aranyosan fénylett a napon.

Mosolygott. Will kis híján viszonozta, nem szokott hozzá ennyi édes gyöngédséghez egy női mosolyban, zavarba jött tőle.

– Te vagy Will – mondta a nő halk, ellenállhatatlan hangján.

– Honnan tudja nevemet? – kérdezte nyersen Will.

– Lyra ismételgeti álmában.

– Hol van?

– Biztonságban.

– Látni akarom.

– Akkor gyere – mondta az asszony, fölkelt, és a székre ejtette a könyvet. Mióta szóba elegyedtek, Will most először nézett a majom daimónra.

A szőre hosszú, fényes, mintha minden szőrszál aranyból lenne, és sokkal selymesebb, mint az emberé, pici arca és keze fekete. Will legutóbb dühtől eltorzultan látta ezt az arcocskát azon az estén, mikor ő és Lyra visszalopták az aletiométert Sir Charles Latrom oxfordi házából. A majom foggal esett neki, de Will meglengette a kést, visszaverve a daimónt, így becsukhatta azt a bizonyos ablakot, amely mögött Lyrával már egy másik világban voltak. Ez a majom az ő hátába többé nem kerül, az egyszer biztos, gondolta Will.

De hát Balthamosz ott volt a posztján madár-alakban, Will óvatosan elindult a barlang padlatán Mrs. Coulter sarkában a homályban fekvő kis alakhoz.

Ott feküdt alva a legjobb barátja. Milyen kicsinek tetszik most a lány! Meghökkentette, hogy mindaz az erő, az a tűz, ami Lyrában munkál, ilyen ártatlan szelídség képét öltheti, míg alszik. Nyakára fényes szőrű borz alakjában simult Pantalaimon: Lyra haja csatakosan hullott a homlokába.

Will letérdelt, és félresimította a hajat. A lány arca tüzelt. Will a szeme sarkából észrevette, hogy az aranymajom ugrásra kész, már ott a keze a kés markolatán, de Mrs. Coulter icipicit megrázta a fejét, és a majom lecsillapodott.

Will anélkül, hogy mutatta volna, eszébe véste a barlang belsejét: minden sziklatömb alakját, méretét, a padló lejtését, a mennyezet pontos magasságát a lány fölött. Sötétben kell majd kitalálnia innen, és szemlére később nem nyílik alkalom.

– Láthatod, semmi baja – mondta Mrs. Coulter.

– Miért tartja itt? Miért nem hagyja fölébredni?

– Üljünk le egy percre.

Mrs. Coulter nem a székébe ült, hanem Will mellé a mohalepte sziklákra a barlang bejáratánál. Olyan jóságos volt a hangja, olyan szomorú bölcsesség sütött a szeméből, hogy Will bizalmatlansága nőttön-nőtt. Úgy érezte, a nő minden szava hazugság, minden mozdulata burkolt fenyegetés, minden mosolya álnok színlelés. Hát akkor neki is csaláshoz kell folyamodnia, el kell hitetnie magáról, hogy senki. De hiszen akárhány tanár, rendőr, gondozó, szomszéd érdeklődését a személye vagy az otthona iránt el tudta altatni idáig: eddigi élete felkészülés volt a mostani alkalomra.

Semmi hiba, szögezte le magában. Nem fog ki rajtam.

– Innál valamit? – érdeklődött Mrs. Coulter. – Én is veled tartok. Nincs mitől félned. Nézd csak.

Kettőbe vágott valami barnás, ráncos gyümölcsöt, és zavaros levét kinyomta két kis pohárba. Az egyikbe beleivott, a másikat Willnek nyújtotta, aki szintén kortyolt egy keveset: üdítő, jóízű ital.

– Hogyan találtál ide? – kérdezte Mrs. Coulter.

– Nem volt nehéz a nyomára akadnom.

– Veszem észre. Nálad van Lyra aletiométere?

– Igen – felelte Will. Azt, hogy leolvasni képes-e, meghagyja fejtörőnek.

– És ha jól tudom, van nálad egy kés.

– Sir Charles mondta, igaz?

– Sir Charles? Jaj, persze – Carlo. Igen, ő. Állítólag nem akármilyen. Megnézhetném?

– Dehogy, hova gondol – válaszolta Will. – Miért tartja itt Lyrát?

– Mert szeretem őt – így Mrs. Coulter. – Mert az anyja vagyok. Rettenetes veszély fenyegeti, és nem hagyom, hogy bántódása essék.

– Miféle veszély? – kérdezte Will.

– Nos... – kezdte az asszony, és a földre tette a poharát, hajoltában előrebukott a haja zuhataga. Mikor ismét fölegyenesedett, két kézzel simította hátra a füle mögé, Willt meglegyintette valami finom parfüm és a női test friss illata, feszélyezte a dolog.

Ha Mrs. Coulter észrevette is rajta, nem mutatta. Tovább beszélt:

– Nézd, Will, fogalmam sincs, hogyan ismerkedtél össze a lányommal, mennyit tudtál meg róla mostanáig, arra végképp nem esküdnék meg, hogy méltó vagy a bizalmamra; ugyanakkor torkig vagyok már a hazudozással. Úgyhogy tessék, elmondom, mi az igazság. Megtudtam, hogy a lányomat éppen azok fenyegetik, akikhez egykor tartoztam – az egyház. Nyíltan kimondom, szerintem meg akarják ölni. Ezért válaszút elé kerültem: az egyháznak engedelmeskedem vagy a lányomat mentem meg. Mert hűségesen szolgáltam ám az egyházat. Hitbuzgalomban senki nem tett túl rajtam, az életemet szenteltem neki, szenvedéllyel munkálkodtam érte. De megszületett a lányom... Tudom, hogy kiskorában nem gondoskodtam róla úgy, ahogyan kell. El is vitték tőlem, idegenek nevelték. Talán ezért nem akarózik bíznia bennem. De mikor nagyobbacska lett, rádöbbentem, micsoda veszély les rá, és immár harmadszor teszek kísérletet arra, hogy megmentsem. Meg kellett tagadnom a hitemet, hogy elrejtőzzem ide az isten háta mögé abban a meggyőződésben, hogy nem érhet baj; de lám, te milyen könnyedén megtaláltál – ugye megérted, hogy ez nagyon aggaszt? Az egyház sem lehet messze. És ők meg akarják ölni, Will. Semmiképp sem hagynák életben.

– Miért? Miért gyűlölik ennyire?

– Mert feltételezik, hogy megcselekszik valamit. Nem tudom, hogy mit, bárcsak tudnám, mert annyival is jobban őrizhetném őt. A gyűlöletükben vagyok csak biztos, meg abban, hogy nem ismernek irgalmat.

Mrs. Coulter közel hajolt, és lázas aggodalommal suttogott:

– Miért is kötöm az orrodra? Megbízhatok benned egyáltalán? Kénytelen vagyok. Innen nincs hova szöknöm, sehol máshol nem húzhatom meg magam. És ha Lyrának jó barátja vagy, talán a barátságodba fogadsz engem is. Nagyon rászorulok. Segítségre van szükségem. Minden összeesküdött ellenem. Az egyház Lyrával is, velem is végez, ha ránk talál. Itt vagyunk a lányommal egy barlangban, Will, és az összes világok valamennyi hatalma ránk vadászik. A nyomunkra akadtál, ebből kiderül, mennyit ér ez a búvóhely. Miben töröd a fejed, Will? Mit akarsz?

– Miért kényszeríti alvásra? – kérdezte Will, mintha idáig mit se hallott volna.

– Hagynám felébredni? Azon nyomban kereket oldana. A biztos halálba.

– De miért nem beszéli meg vele, és bízza rá a döntést?

– Azt hiszed, meghallgatna? Vagy ha meghallgat is, hinne nekem? Gyűlöl engem, Will. Ezt tudnod kell. Megvet. Én... jaj, ki sem tudom mondani... olyan nagyon szeretem, hogy föladtam mindent – nagyszerű hivatást, boldogságot, rangot, gazdagságot – mindent, de mindent, itt tengődöm a hegyek között száraz kenyéren, fanyar bogyón csak azért, hogy megóvjam a lányom. És ha ehhez az kell, hogy egyfolytában aludjon, hát teszek róla. Életben kell tartanom. Érted nem tenne meg ennyit az anyád?

Willt megbotránkoztatta, felbőszítette, hogy Mrs. Coulter nem átall az ő édesanyjára hivatkozni. Zavarát tetézte a rádöbbennés: az anyja valóban nem védte meg őt soha, neki kellett mindig védelmeznie a mamát. Mrs. Coulter tehát jobban szereti Lyrát, mint Elaine Parry őt, Willt? Ez így nem igazságos, hiszen az ő édesanyja beteg.

Mrs. Coulter vagy nem sejtette, micsoda érzelmi vihart kavar néhány szavával, vagy iszonytató okosan intézte az egészet. Gyönyörű szeme szelíden pihent az elvörösödő, kínosan fészkelődő Willen; Mrs. Coulter egy másodpercig nyugtalanítóan hasonlított a lányára.

– Na de mégis, mit tervezel? – firtatta.

– Meggyőződtem arról, hogy Lyra életben van, és amennyire meg tudom ítélni, jó kezekben. Ennyi volt a dolgom. Most már indulhatok Lord Asrielhez, hogy a megállapodás értelmében a segítségére legyek.

Az asszony ezen meglepődött kissé, de uralkodott magán.

– Csak nem? Én úgy gondoltam, segíthetnél rajtunk – mondta igen higgadtan: kérdezett, nem könyörgött. – A késsel. Láttam mit műveltél Sir Charles házában. Biztonságba juttathatnál vagy nem? Egérutat nyerhetnénk.

– Megyek – állt föl Will.

Az asszony a kezét nyújtotta. Fanyar mosoly, vállvonás, fejbólintás, mintha elismerné ellenfele ügyes húzását a sakktáblán: testbeszéde ezt fejezte ki. Will azon kapta magát, hogy rokonszenvezik vele, mert olyan bátor, olyan, mint Lyra, csak bonyolultabb, sokszínűbb, mélyebb. Hogy is ne tetszene?

Will megszorította hát a felé nyújtott kemény, hűvös, sima kezet. Az asszony az aranymajom felé fordult, aki végig ott gubbasztott mögötte; tekintetváltásukat Will nem tudta mire vélni.

Aztán Mrs. Coulter ismét őrá nézett és mosolygott.

– Minden jót – búcsúzott Will.

– Minden jót, Will – hangzott a halk felelet.

Will kiment a barlangból, közben végig a hátában érezte Mrs. Coulter pillantását, de egyszer sem nézett vissza. Amát nem látta sehol. Követte az utat visszafelé, míg meg nem hallotta fönt a vízesést.

– – –

– Hazudik – közölte Iorek Byrnisonnal fél órával később. – Már hogyne hazudna. Úgy rákapott, hogy csak hazudni tud, még ha baja származik is belőle.

– Mondd már, mi a terved – ösztökélte a sziklák közti hófolton hasmánt napfürdőző medve.

Will fel-alá járkálva rágódott a kérdésen, hogy beválna-e ezúttal is a Headingtonban alkalmazott csel: a késsel átjutni egy másik világba, és közvetlenül Lyra mellett visszametszeni ide, áthúzni a lányt és becsukni az ablakot. Világos, hogy ez a megoldás, mit tépelődik rajta annyit?

Balthamosz átlátott a szitán. Napfényvillódzásban remegő hőpára angyalalakjában megjegyezte:

– Ostobaság volt szóba állnod vele. Megveszel azért, hogy újra találkozzatok.

Iorek mély, halk morgást hallatott. Balthamoszt pisszegi le, vélte először Will, majd némi megdöbbenéssel helyesbített: hoppá, a medve egyetért az angyallal. Mostanáig nemigen foglalkoztak egymással, olyannyira eltérő létmódjaik okán, de nem is volt kérdéses, hogy az adott helyzetet azonosan ítélik meg.

És Will húzta ugyan a száját, de igazat kellett adnia nekik. Mrs. Coulter meghódította. Csak ő jár a fejében; Lyra kapcsán azt latolgatja, felnőtt fővel anyja képe mása lesz-e, az egyházról az jut eszébe, hogy ez az asszony hány szentéletű férfiút babonázhatott meg, a tulajdon halott édesapjára gondolván se firtat egyebet, mint hogy gyűlölte vagy csodálta volna ezt az asszonyt; ha meg az édesanyjára gondol...

Elszorult a szíve. Távolabb vonult a medvétől, megállt egy szirtfokon, ahonnan beláthatta az egész völgyet. A kristálytiszta levegőben koppanások nesze, mintha fát vágnának valamerre, a juhok nyakán a vaskolompok tompa döndülése, levélzörgés alant a fák csúcsai közt. Nem sikkadt el egyetlen sziklaüreg a szemhatáron, sem a haldokló áldozatra lecsapó dögmadárraj sok-sok mérföldre.

Semmi kétség: Balthamosz fején találta a szöget. Az asszony megigézte. Mi sem jólesőbb, kívánatosabb, mint elmerengni azon a szépséges szempáron, a behízelgő hangon, a mozdulaton, amellyel a fényes haját hátrasimította.

Will erőt vett magán: merőben új hang ért el hozzá, távoli moraj. Forgolódott, hogy vajon honnan jöhet, aztán betájolta: észak felől, ahonnan ők is Iorekkel.

– Léghajók – szólalt meg a medve. Will összerezzent, mert észre sem vette a mellélopózó hatalmas állatot. Ugyanarra kémleltek mindketten, a hátsó lábán felemelkedő Iorek még egyszer olyan magas volt, mint ő, és feszülten meresztette a szemét.

– Mennyi?

Nyolc darab – közölte kisvártatva Iorek, aztán Will is megpillantotta őket, kis pacnik zsinórban.

– Szerinted mikorra érhetnek ide? – kérdezte Will.

– Befutnak nem sokkal napnyugta után.

– Akkor nem lesz még valami sötét. Kár.

– Mi a terved?

– Nyílást metszek, hogy Lyra átjuthasson egy másik világba, de az anyja itt rekedjen. A kislánynál van valami szer, amitől Lyra felébred, de az adagolás módjáról nem nyilatkozott egyértelműen, tehát velünk kell jönnie a barlangba. Amúgy nem akarnám veszélybe sodorni. Hajlandó volnál Mrs. Coulter figyelmét elterelni arra az időre?

A medve mordult egyet és behunyta a szemét. Will az angyalt kereste, kicsapódott páracsöppek körvonalazták alakját a késő délutáni égen.

– Balthamosz – szólt hozzá –, visszamegyek az erdőbe, hogy biztonságos helyszínt keressek az első vágáshoz. Kérlek, őrködj, figyelmeztess, ha az a nő vagy a daimónja közelít hozzám.

Balthamosz bólintott, lerázta a vizet a szárnyáról. Aztán elhussant a hideg levegőben a völgy fölé, Will pedig kutatni kezdett Lyra számára biztonságos világ után.

– – –

A vezérléghajó szikrázó, zúgó dupla rekeszfalában elközelgett a szitakötők kikelése. Lady Salmakia a fémeskék példány repedező gubója fölé hajolva bontogatta a nyálkás szárnyakat, ügyelve, hogy az összetett szem elsőnek az ő arcát pillantsa meg; a felajzott idegeket csillapítandó duruzsolta a maga nevét a tündökletes jövevénynek, hogy megtanítsa neki, kivé lett.

Tialys lovagra perceken belül ugyanez a feladat várt. Egyelőre üzenetet továbbított a mágnesrezgéses hangverőn, és teljesen lekötötte a vonómozgatás és az ujjmunka.

Az üzenet így hangzott:

LordRoke-nak

Hozzávetőleg három óra választ el a völgybe érkezés becsült idejétől. A Egyháztanácsi Büntető Törvényszék landolás után késedelem nélkül különítményt indít a barlangba.

Két alegységből áll. Az első betör a barlangba, végez a gyermekkel; a fejét levágják, felmutatható bizonyítékul. Lehetőség szerint élve fogják el az asszonyt, de végső esetben őt is megölik.

A második alegység élve fogja el a fiút.

A fennmaradó erők megtámadják Ogunwe király gyroptereit. Úgy számítják, hogy a gyroptereket a léghajók kissé megelőzik a helyszínen. Lady Salmakia és én parancs szerint hamarosan elhagyjuk a léghajót, és egyenesen a barlanghoz röpülünk, ahol a leány védelmére kelünk az első alegységgel szemben, feltartóztatva a támadókat az erősítés érkezéséig.

Visszajelzést várunk.

A válasz nem késett.

Tialys lovagnak

A jelentést vettük, a terv kissé módosul.

Feltétlenül el kell kerülni a legrosszabbat, az ellenségnek esélye sem maradhat arra, hogy a gyermeket megölje, ön és Lady Salmakia működjenek együtt a fiúval. Amíg nála a kés, ő kezdeményez, ha tehát megnyit egy másik világot és átviszi a leányt, ebben ne akadályozzák, tartsanak velük. Mindenkor maradjanak mellettük.

Tialys lovag ezt válaszolta:

Lord Roke-nak

Üzenetét vettük és megértettük. A Lady és én azonnal indulunk.

Az apró kém becsukta a hangverőt és összecihelődött.

– Tialys – súgták a sötétből –, most kel ki. Jöjjön gyorsan.

Tialys felszökkent a merevítésre, ahol a szitakötője világra küzdötte magát, és gyöngéden lehántotta róla a gubó maradékát A nehéz, szilaj főt becézve igazgatta a még nedves, felpöndörödött csápokat, engedte, hogy a frissen kelt jószág elteljen a bőre ízével, hogy tökéletesen uralhassa.

Salmakia már szerszámozta a szitakötőjét a mindenhová magával hordott készletből: pókfonál gyeplő, titániumkengyel, kolibribőr nyereg, úgyszólván súlytalan mind. Tialys sem húzta az időt, gondosan feszítette-lazította a szíjakat rovarja testén. Haláláig nem kerül le róla a hám.

Aztán a vállára vetette a pakkot, és nyílást metszett a léghajó olajos szövethártyáján. A lady, aki közben felpattant a szitakötője hátára, kiugratott a tomboló, vad szelek közé. A hosszú, törékeny szárnyak remegve hatoltak a szabadba, de aztán a röpülés öröme feledtette a megpróbáltatást. Néhány másodperc, és Tialys is kiszökkent tüzes paripáján a gyorsan sűrűsödő alkonyatba.

Fölfelé vitették magukat a jeges légörvényekkel, s rövid tájékozódást követően a völgy felé vették az irányt.

12.

A szakítás

Sötétedéskor a következőképpen álltak a dolgok.

Őrtornyában fel-alá járkált Lord Asriel. Feszülten figyelte a mágnesrezgéses hangverő mellett ülő kis alakot, a szokásos jelentéseket máshová utalták, elméje csakis a lámpa alatti kőkockán feltűnő híreken csüggött. Ogunwe király a gyroptere vezetőfülkéjében lázasan ötölt tervet az Egyháztanácsi Törvényszék szándékának meghiúsítására, felhasználva az epetőr helyszínen szerzett értesüléseit. A navigátor számadatokat firkált egy papírszeletkére és a pilóta orra alá nyomta. A lényeg, hogy sietni kell: döntő jelentőségű lehet, ha csapataik elsőnek érnek földet. A gyropter gyorsabb, mint a léghajó, de van némi lemaradásuk.

Az Egyháztörvényszék léghajóin a Svájci Gárda szemlét tartott az arzenálja felett. Íjpuskáik ötszáz lépésről is halálos sebet okozhatnak, az íjász percenként tizenötször képes újratölteni. A nyílvesszőt a végén csigavonalban futó farokszárny pörgeti, puskával sem célozhat senki pontosabban. És persze a nesztelenség óriási előny.

Mrs. Coulter ébren feküdt a barlang bejáratánál. Az aranymajom dúlt-fúlt, nem találta a helyét: a denevérek kirajzottak a sötétbe, nem volt kit gyötörni. Mrs. Coulter hálózsákja körül ődöngött, és kérges ujjacskájával szétkent a sziklán egy-egy betévedő szentjánosbogarat.

Lyra is feküdt, kihevülten, és csaknem ugyanilyen nyugtalanul, habár mély, mély álomban, teljes öntudatlanságban a főzettől, melyet alig egy órája diktált belé az anyja. Egy gyakori álma újra visszatért, szánalom, düh s a rá jellemző konok indulat nyögései szakadtak fel mellkasából, torkából, Pantalaimon pedig borzfogai csikorgatásával mutatta ki együttérzését.

Nem messze, az erdei ösvény szél tépázta fenyői alatt Will és Ama szedték lábukat a barlang irányába. Will megpróbálta elmagyarázni Amának, hogy mire készül a barlangban, de a kislány daimónja egy kukkot sem értett az egészből, amikor pedig a fiú ablakot vágott és megmutatta neki, a kislány majdnem elájult, úgy megrémült. Willnek mellőznie kellett minden hirtelen mozdulatot, uralkodnia a hangján, nehogy elijessze, a port Ama semmi áron nem volt hajlandó kiadni a kezéből, sőt a szer alkalmazásának mikéntjét is megtartotta magának. Will végül nem tehetett mást, annyit mondott, hogy „Legyél nagyon halk, és kövess”, és remélte, hogy így is lesz.

A páncélos Iorek is ott volt a közelben, hogy a léghajók legénységét feltartóztassa addig is, míg Will végez. Egyikük sem tudott azonban Lord Asriel erőinek bekerítő hadműveletéről: a szél sodort ugyan távoli kereplést Iorek füléhez, de ellentétben a léghajó-hajtóművek bőgésével a gyropter-csattogás merőben ismeretlen volt előtte, nem fogta fel, mit jelent.

Balthamosz tisztázhatta volna a helyzetet, de Willel újfent nehezen jöttek ki. Miután Lyrát megtalálták, az angyal ismét begubózott a gyászába: hallgatag volt, szórakozott és rosszkedvű, Emiatt Amával is akadozott a párbeszéd.

Megálltak az úton, Will beleszólt a levegőbe:

– Balthamosz, itt vagy?

– Itt – felelte színtelen hangon az angyal.

– Balthamosz, kérlek, maradj mellettem. Figyelmeztess a veszélyre. Szükségem van rád.

– Még nem mondtam fel – közölte az angyal. Többet nem húzott ki belőle Will.

Odafenn a légörvényeken hánykolódó Tialys és Salmakia suhant át a völgyön, a barlangot keresték. A szitakötők amúgy kezesek lettek volna, de a hideget rosszul tűrték, ráadásul vészesen taszigálta őket a vad szél. Lovasaik a fák oltalmába irányították őket, aztán ágról ágra röpködve keresték az utat a gyűlő homályon át.

Will és Ama a szeles, holdvilágos estében kiszemelte a barlang szájához legközelebb eső, de még látótávolon kívüli pontot. Ez történetesen egy út menti busa cserje volt: a fiú itt vágott ablakot.

Egyetlen világot talált csak, ahol a talaj szintje azonos: merő csupasz szikla, a csillagos égről szikrázó hold verte sugaraival a csontsápadt, lekoptatott alapot, amelyen apró rovarok araszoltak, cicergésükkel, zsongásukkal valami nagy-nagy némaságot verve fel.

Ama átbújt a nyomában, mint a motolla érintgette össze az ujjai hegyét, hogy védelmet nyerjen a rettenetes ördögfajzatoktól, melyek itt bizonyára kísértenek; daimónja azonnal alkalmazkodott a környezethez, gyíkká változott, és gyors lábon siklott a köveken.

Will új gondot észlelt. Nem volt más, mint hogy a sápadt sziklák lámpásként tündökölnek majd, ha megnyitja az ablakot Mrs. Coulter barlangjába. Szélsebesen kell metszenie, keresztülhúznia Lyrát, majd ismét zárnia. Az ébresztés ráér ebben világban, kívül a veszélyzónán. Megállt a vakító meredeken, és így szólt Amához:

– Nagyon gyorsan kell csinálnunk, teljes csöndben. Suttogni sem szabad. A kislány megértette, habár szörnyen félt. A csomagocska a porral a blúza oldalsó zsebében lapult: már vagy tucatszor ellenőrizte, megvan-e még, daimónjával amúgy számtalanszor elpróbálták a műveletet, úgyhogy vaksötétben is sikerülni fog, ez biztos.

Másztak tovább, Will értő szemmel mérte a távolságot, mígnem úgy becsülte, most már jócskán benn járnak a barlangban.

Fogta a kést, és épp csak akkora ablakot vágott, hogy átkémlelhessen, akkora köröcskét, amekkorát a hüvelykjével és a mutatóujjával vájhatott volna.

Gyorsan odavitte a szemét, nehogy átszökhessen a holdfény, és benézett. Stimmel: jól számított. Látja maga előtt a barlang száját, azon túl a sziklák sötét kontúrjait az éjszakai égbolton. Amott alszik Mrs. Coulter, mellette arany daimónja, még a majom henyén kunkorodó farka is kivehető a hálózsákon.

Más szögből közelítve megpillantotta a sziklát is, amely mögött Lyra fekhelye van. De nem látta a lányt. Túl közelről próbálkozik talán? Becsukta az ablakot, tett egy-két lépést hátra, és új ablakot nyitott.

A lányt nem találta.

– Figyelj – fordult Amához és a daimónjához –, a nő elmozdította, sehol se látom. Át kell bújnom, hogy felderítsem a barlangot, és amint megvan, metszek. Állj messzebb, nehogy véletlenül megsebesítselek visszafelé. Ha bármi okból ottragadok, az ablaknál várj, ahol átjöttünk.

– Mindkettőnknek át kell bújni – mondta Ama –, mert én tudom hogyan kell felkelteni, te meg nem, és a barlangban is jobban kiismerem magam mint te.

A kislány konok arcot vágott, összepréselte az ajkát, ökölbe szorította a kezét. Gyík daimónján lüktető tokalebeny nőtt. Will beadta a derekát.

– Hát jó. De gyorsan kelünk át, hang nélkül, és bármit mondok, nincs vita, megértetted?

A kislány bólintott, és ismét ellenőrizte, ott van-e még a zsebében a gyógyszer.

Will kis nyílást metszett egészen lent, átkémlelt, gyorsan kitágította, aztán egy szempillantás alatt keresztülmászott rajta négykézláb. Ama nyomban követte, az ablak talán ha tíz másodpercig volt nyitva.

Lekuporodtak a barlang padlóján egy nagy szikla mögé, oldalukon Balthamosz, madár képében; némi időbe telt, mire a másik világ kápráztató holdfényárja után igazából láttak valamit. A barlangbelső sötétjében hangok, bőséggel: a fák közt zúgott a szél, de nem nyomhatott el egészen egy másik neszt. Egy léghajó hajtóműve zúgott, nagyon is közel.

Will jobbjában a késsel óvatosan felágaskodott és körültekintett.

Ama ugyanígy tett, bagolyszemű daimónja is forgolódott: Lyra azonban nem volt a barlangnak ebben a végében. Ez egyértelművé vált.

Will a szikla pereme fölött hosszan vizsgálta a bejáratot, ahol Mrs. Coulter és a daimónja feküdtek mély álomba merülve.

Elcsüggedt a szíve. Lyra is ott hevert az álom mély eszméletlenségében Mrs. Coulter oldalán. Kontúrjuk eggyéolvadt a homályban, nem csoda, ha a lány észrevétlen maradt idáig.

Will megérintette Ama kezét, és odamutatott.

– Nagyon ügyesek leszünk, és kész – súgta.

Történőben volt valami odakinn. A léghajók túlharsogták a szél zúgását, fények is imbolyogtak a fák ágai között. Minél előbb ragadják el innen Lyrát, annál jobb, most kell odarontani, mielőtt Mrs. Coulter felocsúdna, metszeni, átvonszolni Lyrát a biztonságos túlonani világba, és visszacsukni mindent.

Mindezt megsúgta Amának. A kislány bólintott. De mire nekiveselkedett, fölébredt Mrs. Coulter.

Az asszony megmozdult, mondott valamit, mire nyomban talpra szökkent az aranymajom. Will látta a körvonalait a barlang szájában: minden idegszálával figyelt. Felült Mrs. Coulter is, és szemellenzőt formált a kezéből, mert bántotta a fény.

Will balja szorosan fonódott Ama csuklójára. Mrs. Coulter fölkelt, nappali ruhában, ruganyos, élénk mozgása nem arra vallott, hogy aludt volna mostanáig. Végig ébren volt, meglehet. Az aranymajom meg ő a barlang szájából lestek kifelé, miközben a léghajók fényszórói a facsúcsok fölött jobbra-balra inogva pásztázták az eget, és férfiak ordítoztak intelmeket, vezényszavakat; itt lépni kell, mégpedig azonnal.

Will megszorította Ama csuklóját, és mozgásba lendült, kétrét görbedt, szemét a földre szegezve, nehogy megbotoljon.

Lyra oldalán termett, a lány mélyen aludt, Pantalaimon a nyaka köré gömbölyödött; Will a kést emelve megfeszített figyelemmel tapogatózott, egy másodperc és már meg is van a nyílás, melyen át Lyrát biztonságba menekítik.

Ekkor azonban fölpillantott. Mrs. Coulterre. Az asszony szó nélkül ránézett, az égboltnak a barlangfalon tükröződő káprázata megvilágította az arcát, és ez az arc egy másodpercre nem is az ő arca volt, hanem Will anyjáé, csupa szemrehányás, és a fiúnak szívébe hasított a bánat; mikor szúrt a késsel, az elméje elkalandozott a hegyétől, a kés szétpattant, és darabokban esett le a földre.

Eltört.

Ezzel már sehonnan se vájhatja ki magát.

– – –

Amához fordult.

– Keltsd fel. Azonnal.

Fölállt, harcra készen. Azzal kezdi, hogy a majomnak kitekeri a nyakát. Felkészült rá, hogy az állat nekiugrik; kapcsolt, hogy a kés markolata ott van még a kezében, azzal is ütlegelheti.

De nem támadott sem az aranymajom, sem Mrs. Coulter. Az asszony úgy helyezkedett, hogy lássék a kezében tartott pisztoly, a beszökő fény felfedte Amát, amint port szór Lyra felső ajkára, és daimónja farkincáját használva ecsetnek, az orrlyukába sepregeti, amit nem szippant fel magától.

Will új hangokat hallott odakintről, nem csupán léghajóbőgést. Ismerős volt, mintha a saját világa türemkedne át ide: helikopter csattogása. És sorra jöttek, a nyughatatlan fákat mind több fény szabdalta: élénkzöld görögtűz.

Mrs. Coulter egy pillanatra elfordult, mikor a füléhez értek a kinti hangok, de a fiúnak kevés volt ennyi idő arra, hogy odairamodjon és elragadja tőle a fegyvert. Az ugrásra kész majom daimón átható tekintete rezzenéstelenül szegeződött Willre.

Lyra mozgolódott, nyöszörgött. Will lehajolt, és megszorította a kezét, Ama daimónja Pantalaimont noszogatta, kókadó fejét emelgette, sugdosott neki.

Odakint ordítás harsant, és az égből lepottyant egy férfi, rémítő becsapódás alig öt lépésre a barlang bejáratától. Mrs. Coulter nem ijedt meg, hűvösen végigmérte a férfit, aztán Willre nézett ismét. Egy másodperc múlva puskaropogás fentről, aztán kitört a tűzharc, az égen robbanások, lángcsóvák lőfegyverek dördülése.

Lyra nagy erőfeszítéssel próbált magához térni, zihált, nyögött tápászkodott, de minduntalan visszahanyatlott még; Pantalaimon ásítozott, nyújtózkodott, a másik daimónt hessegette, dülöngélt mert izmai egyelőre nem engedelmeskedtek akaratának.

Will a barlang aljáról gondosan összeszedte a kés szilánkjait. Nem most kell rágódni a történteken vagy a javíttatáson, de ő a kés hordozója, tehát biztonságba kell helyeznie. Óvatosan emelt fel minden megtalált darabot – idegeibe mindannyiszor belesajdult elveszített két ujja –, és a tokba csúsztatta. Könnyen észrevette valamennyit, mert a fémen megcsillantak a kinti villanások: hét töredék, a legkisebbik a késhegy. Hiánytalanul összegyűjtötte őket, ezután próbált csak kiigazodni a barlang előtt zajló csatán.

A fák fölött valahol léghajók lebegtek, emberek csúsztak le kötélhágcsókon, de a nagy szélben a pilóták nehezen tartották egyhelyben a gépüket. Időközben az első gyropterek is megérkeztek a szirthez. Egyenként landolhattak csak, az afrikai lövészeknek a szirtfalon kellett leereszkedniük. Egyiküket leszedte valamelyik ügyes kezű lövész egy hányt-vetett léghajóról.

Mindkét félnek sikerült már földre juttatni néhány egységet. Veszteségeket szenvedtek a levegőben, sebesültek hevertek a szirten és a fák közt. De a barlangot még nem érte el senki, a hatalom itt egyelőre Mrs. Coulter kezében volt.

Will a lármát túlkiabálva megkérdezte:

– Mi a szándéka?

– Fogságban tartlak titeket.

– Mint túszokat? Kit érdekel? Meg akarnak ölni úgyis.

– Az egyik fél bizonyára – felelte az asszony –, a másik szerintem nem feltétlenül. Bízzunk az afrikaiak győzelmében.

Jókedvűen csengett a hangja, és a kísérteties fényben Will látta, hogy arcáról öröm, elevenség, tetterő sugárzik.

– Maga törte el a kést – mondta neki.

– Méghogy én? Nekem épen kellett volna, hogy megússzuk. Te törted össze.

Lyra izgatott hangja szólalt meg:

– Will? – hebegte. – Itt van Will?

– Lyra! – térdelt le mellé a fiú. Ama felültette.

– Mi történik? – kérdezte Lyra. – Hol vagyunk? Jaj, Will, azt álmodtam...

– Egy barlangban vagyunk. Ne kapkodj, még elszédülsz. Csak nyugodtan. Szedd össze magad. Naphosszat csak alszol már mióta.

Lyrának leragadoztak még a pillái, folyton ásítania kellett, de fel akart kelni mindenáron; Will a karja alá csúsztatta a vállát, hogy szinte egész súlyával ránehezedhessen, és föltámogatta. Ama félénken figyelte őket, a különös lánytól, miután felébredt, már nagyon tartott. Will boldogan szívta be Lyra álomittas testének szagát: itt van, megvan.

Leültek egy sziklára. Lyra Will kezét szorongatta és a szemét dörgölte.

– Mi van most, Will? – lehelte.

– Ama szerzett valami port, hogy fölébresszen – magyarázta halkan Will; Lyra csak most vette észre a kislányt, és hálásan érintette meg a vállát. – Jöttem, amint tudtam – folytatta Will –, de idegyűltek katonák is. Kimegyünk innen, amint lehet.

Kint tetőfokára hágott a lárma és a zűrzavar, egy gyroptert telibe talált valamelyik léghajó géppuskasorozata, miközben ugráltak róla a lövészek, nemcsak a legénység veszett ott, a masina ki is gyulladt, a leszállóhely használhatatlanná vált.

Közben egy másik léghajó tisztást talált lejjebb a völgyben, a nyílpuskások futva igyekeztek erősítésnek társaikhoz. Mrs. Coulter a barlangbejáratból kísérte figyelemmel az eseményeket, egyszer csak fölemelte a pisztolyt, mindkét kezével megtámasztotta, és pontosan célzott, mielőtt elsütötte. Will villanni látta a fegyver csövét, de a robbanások, a puskaropogás elnyomott minden más hangot.

Merészelje csak még egyszer, odarohanok és leütöm, gondolta Will, és odasúgta volna Balthamosznak is, csakhogy az angyalnak híre-hamva sem volt. Will elkeseredve látta, hogy angyal alakban reszket és sír a barlang oldalához bújva.

– Balthamosz! – szólt rá Will. – Mi ütött beléd? Hiszen nem bánthatnak! Segítened kell nekünk! Értesz a verekedéshez – ne mondd, hogy nem, nem vagy te gyáva –, és rád szorulunk...

Az angyalnak nem maradt ideje válaszolni, mert történt valami.

Mrs. Coulter sikoltva kapott a bokájához, ezzel egyidejűleg az aranymajom kéjesen acsarogva markába kaparintott valamit a levegőben.

Harsány – mégis csöppnyi – női hang hallatszott a majom karma közül.

– Tialys! Tialys!

Icipici nő, talán ha akkora, mint Lyra keze, a majom pedig már rángatta is az egyik karját, de úgy, hogy feljajdult belé. Ama tudta, a majom addig nem nyugszik, míg tőből ki nem szakítja, de ekkor Will odaugrott Mrs. Coulterhez, látva, hogy elejti a pisztolyt.

Ő pedig elkapta – Mrs. Coultert mintha megbabonázták volna; Will rádöbbent, hogy különös patthelyzet állt elő.

Az aranymajom és Mrs. Coulter sóbálvánnyá dermedt. Az asszony arca eltorzult a fájdalomtól és a dühtől, de nem mert mozdulni, mert a vállán ott állt egy parányi emberke, hajába markolt, és a sarkát a nő nyakához nyomta; Will, bármennyire meghökkent is, észrevette a sarkantyút, és máris tudta, miért sikoltott az imént Mrs. Coulter. Az emberke nyilván megdöfte a bokáját.

Hanem tehetetlenné vált Mrs. Coulterrel szemben, amint a majom foglyul ejtette a társát; ám ha a majom bántani meri a kis lölgyet, az emberke mérgezett sarkantyúja menten belemélyed Mrs. Coulter torki vénájába.

Zihálva-nyelve, hogy a fájdalmat legyűrje, Mrs. Coulter Will-re fordította könnyfátyolos szemét, és higgadtan azt kérdezte:

– Nos, Will mester, hogyan tovább?

13.

Tialys és Salmakia

A súlyos pisztolyt oldalt lendítve Will rajtaütésszerűen fellökte az aranymajmot, hangos nyögésre késztetve Mrs. Coultert; a meglanyhult szorításból a kis nő üggyel-bajjal kikecmereghetett.

Villámsebesen kaptatott föl a sziklán, közben az emberke is szöcskefürgeséggel ugrott el Mrs. Coulterről. A gyerekek meglepődni sem értek rá. Az emberke nyugtalan volt: gyöngéden megtapogatta társnője vállát és karját, gyors ölelés, aztán odakiáltott Willnek:

– Te! Fiú! – Pici hang, de mély, férfias. – Nálad van a kés?

– Hát persze – felelte Will. Ha gyanútlanok, ne tőle tudják meg, hogy eltörött.

– Kövessetek minket a lánnyal. Ki ez a másik?

– Ama, a faluból – mondta Will.

– Küldd haza. Gyerünk, mindjárt itt vannak a svájciak.

Will nem tétovázott. Bármit akarnak ezek ketten, neki meg Lyrának ott a vészkijárat, a nyílás az út menti bokornál.

Felsegítette Lyrát, és kíváncsian figyelte, amint a két kis alak felpattan – mire is? Madarak ezek? Dehogy, szitakötők, majdnem olyan hosszúak, mint az alkarja: ott várakoztak a sötétségben. A barlang szájához száguldottak, ahol Mrs. Coulter feküdt. A fájdalom letaglózta, a lovagtól elszenvedett csípéstől aluszékony lett, de amikor elhaladtak mellette, fölnyújtotta a kezét, és azt kiáltotta:

– Lyra! Lyra, kislányom, drágám! Lyra, ne menj el! Maradj velem!

Lyra fájó pillantást vetett rá, de aztán átlépett anyja testén, és kiszabadította a bokáját Mrs. Coulter ernyedt kezéből. Az asszony már zokogott, Will látta, hogy arca könnytől fénylik.

A barlang szájához kuporodva a gyerekek kivárták, míg a lövöldözés alábbhagy, aztán futva indultak el az ösvényen a szilaj szitakötők nyomában. A fényviszonyok megváltoztak. A léghajók fényszóróinak hűvös anbár csillogásához a lángok féktelen narancs lobogása járult.

Will egyszer visszanézett. Mrs. Coulter élesen megvilágított arca a tragikus szenvedély maszkja volt, térdepelt, széttárta a karját, miközben daimónja szánalmasan fészkelt hozzá, és ezt kiáltotta:

– Lyra! Lyra, édesem! Mindenem, picikém, egyetlenem! Jaj, Lyra, Lyra, ne menj el, ne hagyj itt! Édes kicsi lányom, megszakad a szívem...

Es Lyrából is kitört a vad, dühös sírás, hiszen mégiscsak Mrs. Coulter az anyja, nincsen és nem is lesz soha másik. Will látta, hogy ömlik a könnye.

De most nincs idő az érzelmekre, döntötte el magában a fiú. Megrántotta Lyra kezét, és a szitakötő-lovas sürgetésétől ösztökélve leszegett fejjel rohant vele az ösvényre, ki a barlangból. Baljában, amely vérzett még a majomra mért ütéstől, egyre szorongatta Mrs. Coulter pisztolyát.

– Irány a szirttető – utasította a szitakötő-lovas –, adjátok meg magatokat az afrikaiaknak. Csak bennük reménykedhettek.

Will, tekintettel a hegyes sarkantyúkra, nem tett ellenvetést habár esze ágában sem volt engedelmeskedni. A bokor mögötti ablakhoz igyekezett, csakis oda: behúzta a nyakát és szedte lábát, Lyrával és Amával a nyomában.

– Állj!

Egy ember – sőt három – állta útjukat egyenruhában, fehérek, mind íjpuskával és acsargó farkaskutya daimónnal – svájci gárdisták.

– Iorek! – kiáltotta el magát Will nyomban. – Iorek Byrnison! – A közelből hallotta a medve csörtetését és vicsorgását, meg azoknak a katonáknak a jajszavait, akik vesztükre összefutottak vele.

Ekkor nem várt segítség érkezett: Balthamosz, kétségbeesett homályfolt, a gyerekek és a katonák közé vetette magát. A férfiak visszahőköltek, ahogy csillámokból testet öltött előttük a látomás.

De harcedzett társaság volt, daimónjaik másodperceken belül rárontottak az angyalra, a homályban vakítóan fehér, bősz fogaikkal – és Balthamosz elszántsága megtört: a rémület és a szégyen kiáltását hallatva meghátrált. Will magába roskadva figyelte, ahogy kalauzának, jó barátjának alakja eltűnik a semmibe a facsúcsok fölött.

Lyra kótyagos tekintettel követte a fejleményeket. A svájciaknak elég volt két-három másodperc, hogy rendezzék soraikat, vezérük már emelte a nyílpuskáját, Will kénytelen volt a jobbját is a pisztoly agyára szorítani és meghúzni a ravaszt: a kisülésbe beleremegett a csontja veleje is, de szíven találta a támadót.

Az úgy bukott fel, mint akit megrúgott a ló. A két kis kém egyszerre rontott a másik kettőre, boszorkányos tempóban szökkentek szitakötőik hátáról az áldozatokra. A nő a nyakat, a férfi a csuklót szemelte ki a sarkantyú végzetes döféséhez. Elfúló hörgés, és már vége is lett mindkét svájcinak, daimónjaik nyüszítve váltak füstté.

Will átugrotta a holttesteket, és Lyra követte a példáját, Pantalaimon vadmacska alakban loholt utánuk. Ama hova lett? – futott át Will agyán: máris meglátta a kislányt, amint egy másik úton lefelé botladozik. Most már nem eshet baja, nyugtázta a fiú és íme, meglátta a bokrok rejtekében világító ablakot. Megragadta Lyrát a karjánál, és odahúzta. Az arcuk összekaristolva, ruhájuk megtépve, a bokájuk összevissza zúzva a gyökereken, köveken, de átjutottak az ablakon, keresztülestek a másik világ csontsápadt szikláira a vakító holdfénybe, ahol csak a rovarok motozása háborította a hatalmas csöndet.

Will rögtön a gyomrához kapta a kezét és öklendezett, halálos elszörnyedés görcsei szaggatták. Már két ember halála terheli, nem beszélve az ifjúról az Angyalok Tornyában. Willnek minden porcikája tiltakozott. Teste fellázadt ösztöne munkálása ellen, az eredmény száraz, savanyú, gyötrő igézet, térdepelt és hányt, míg csak ki nem ürült a hasa is, a szíve is.

Lyra a mellkasához bújó Pant csitítgatva nézte tehetetlenül.

Will végre megkönnyebbült kissé, és körülnézett. Azonnal látta, még sincsenek egyedül ebben a világban, a kis kémek is átjöttek velük, hozták a pakkjukat, ott hevert közvetlen közel. A szitakötőik a sziklákon futkározva kapdostak molylepkék után. A férfi a nő vállát ápolgatta, mindketten zord tekintetet vetettek a gyerekekre. Szikrázó szemük, éles vonásaik elárulták érzelmeiket, és Will az imént meggyőződhetett arról, hogy bárkik legyenek is, nem kukoricáznak.

Lyrához fordult:

– Az aletiométer a hátizsákomban van, ott ni.

– Jaj, Will, úgy bizakodtam, hogy te találod meg! De mi történt? Meglett az apád? Jaj, és az álmom, Will, hihetetlen, és meg kell tennünk, bele se merek gondolni... Egy karcolás sem sok... Épen elhoztad nekem ilyen messzire...

Ellenállhatatlanul törtek fel belőle a szavak, választ nem is várt. Egyre forgatta az aletiométert, ujja nem tudott betelni súlyos aranyával, sima kristályfelületével, a jól ismert bütykös kerekekkel.

Innen megtudjuk, hogyan javítható meg a kés, jutott Will eszébe. De van ennél is fontosabb.

– Nem érzed rosszul magad? Ennél, innál?

– Nem is tudom... jólesne valami. De csak kevés. Viszont...

– Menjünk távolabb az ablaktól – mondta Will. – Még felfigyelnek ránk, és átjönnek.

– Igazad van – hagyta rá a lány, és elindultak az emelkedőn, Will hurcolta a hátizsákot, Lyra pedig boldogan vitte a kis tokot az aletiométerrel. Will a szeme sarkából látta, hogy a két kis kém követi őket, de tartották a távolságot, nem mutattak támadó szándékot.

Az orom fölött kis sziklapárkány formázott ereszt, alátelepedtek, miután meggyőződtek, hogy nem lapul ott kígyóféle, szárított gyümölcsöt majszoltak, vizet kortyoltak Will készletéből.

Will halkan vallott:

– Eltört a kés. Fogalmam sincs, hogyan történt. Mrs. Coulter csinált vagy mondott valamit, és ettől a kés kibicsaklott vagy megakadt, vagy... tudom is én. Ki kell javíttatni, különben megnézhetjük magunkat. A két kis mitugrásznak nem szóltam, hadd higgyék, hogy bevethetem, addig nálam az előny. Gondoltam, megkérdezhetnéd az aletiométert...

– Persze! – vágta rá Lyra. – Máris.

Előkapta az arany műszert, és kihúzódott a holdfénybe, hogy jobban lássa a mutatót. A füle mögé simította a haját, szakasztott ahogyan Will az anyjától látta, és forgatni kezdte a kerekeket a szokott mozdulatokkal, Pantalaimon egér alakban a térdére ült. A vártnál nehezebben igazodott ki, talán a csalóka holdfény miatt. Többször is el kellett végeznie a műveletet, pislogott, hogy tisztán lássa a jelképeket: nem jutott egyről a kettőre.

Nekiveselkedett, izgatottan sóhajtott, ragyogó szemét Willre emelte, mikor a mutató kilengett. Csakhogy a végleges állás egyre késett, és Lyra bosszúsan leste, mikor kerül ismét nyugalmi állapotba a műszer. El is pakolta rögtön.

– Iorek? – kérdezte. – Itt van a közelben, Will? Rémlett, hogy hívod, de azt hittem, képzelődöm, csak szeretném, ha igaz lenne. Komolyan itt van?

– Igen. Ő képes megjavítani a kést? Ezt jelezte az aletiométer?

– Iorek felülmúlhatatlan fémműves, Will! Nemcsak páncélt kovácsol, leheletfinoman is tud dolgozni... – azzal beszámolt a kis dobozról, melyet Iorek a kémbogár börtönéül készített. – De hol van most?

– Nem lehet messze. Biztosan elindult, mikor szólítottam, de nyilván feltartóztatták, át kellett verekednie magát... Jaj, szegény Balthamosz! Iszonyúan megrémülhetett.

– Kiről beszélsz?

Will pár szóval elmagyarázta, közben az angyal feltételezett szégyenének pírját érezte tulajdon arcán.

– Később még mesélek róla. Olyan különös... Annyi mindenről felvilágosított, meg is értettem, azt hiszem... – A fiú a hajába túrt, a szemét dörgölte.

– Tudni akarok mindent – jelentette ki Lyra ellentmondást nem tűrően. – Hogy mi mindent csináltál, mióta az anyám elragadott. Jaj, Will, csak nem vérzel még mindig? Szegény kezed...

– Dehogy. Apám meggyógyította. Most szakadt fel megint, mikor megütöttem az aranymajmot, de semmi vész. Apám adott valami kenőcsöt, amit maga készített...

– Megtaláltad apádat?

– Meg, ott a hegyen, aznap éjjel...

Will hagyta, hogy Lyra kitisztítsa a sebét, és friss kenőcsöt tegyen rá a szaruszelencéből, közben elsorolt pár fejleményt: a tusát az idegennel, a kölcsönös felismerést egy másodperccel azelőtt, hogy a boszorkány nyila célt ért, az angyalok felbukkanását, az utazást a barlanghoz, a találkozást Iorekkel.

– Ennyi minden történt, míg aludtam – álmélkodott Lyra. – Szerintem az anyám jót akart nekem, Will, komolyan, kétlem, hogy valaha is a vesztemre tört... Szörnyű dolgokat követett el, de... – Lyra megdörgölte a szemét. – Jaj, és az álmom, Will, ki se mondhatom, milyen furcsát álmodtam! Mintha az aletiométerről olvastam volna, az a mélyre hatoló megértés, az a kristálytisztaság, de a kút fenekét mégse látja az ember. Szóval... Emlékszel, beszéltem neked Rogerről, hogy elkapták az Átkosok, én meg ki akartam szabadítani, de balul ütött ki az egész, és Lord Asriel megölte? Képzeld, őt láttam.

Őt láttam álmomban, de halott volt, kísértet, és mintha intett meg kiáltott volna felém, de nem hallottam jól. Nem azt akarta, hogy én is meghaljak, dehogy. Beszélni akart velem. És hát... Én vittem Svalbardra, ahol megölték, az én hibámból pusztult el. És eszembe jutott, hogy mennyit játszottunk a Jordán-kollégiumban Rogerral a tetőn, meg városszerte, a piacokon, a folyóparton meg az agyagbányában. Roger meg én meg az egész banda... És Bolvangarig utánamentem, hogy visszahozzam, de csak még nagyobb bajt okoztam vele, és ha nem kérek bocsánatot, megsüthetem, kár volt mindenért. Meg kell tennem, értsd meg, Will. Alá kell szállnom a halottak országába, megkeresnem őt és bocsánatot kérnem. Nem is érdekel, hogy azután mi lesz. Majd mi... majd én... Onnantól már nem számít.

Megszólalt Will:

– Szóval van egy helyük a halottaknak. Olyan világ, mint ez, mint az enyém vagy a tiéd, vagy a többieké? Olyan világ, ahová átjuttathat a kés?

Lyra kapott az ötleten.

– Kérdezz rá – unszolta a fiú. – Most azonnal. Kérdezd meg, hol van, és hogyan érhető el.

Lyra az aletiométer fölé görnyedt, pislognia kellett és nagyon közel hajolnia, az ujja sebesen járt. Egy perc, és már meg is volt a válasz.

– Lehetséges – jelentette ki Lyra –, de nagyon különös hely, Will... Egészen különös... Rászánjuk magunkat, Will? Elmenjünk a halottak országába? De melyik részünk kel át oda? Hiszen a daimónok köddé válnak, mikor meghalunk – tudom, láttam –, a testünk meg, izé, a sírban enyészik, vagy nem?

– Nyilván van harmadik rész is. Ami másmilyen.

– Te – villanyozódott fel Lyra –, mondasz valamit! Hiszen gondolhatok a testemre meg a daimónomra – tehát muszáj lennie harmadik résznek, mert különben mivel gondolnék a másik kettőre?

– Úgy van. Ez a kísértet. – Lyrának parázslott a szeme.

– Lehet, hogy kihozhatjuk Roger kísértetét. Megmenthetjük.

– Nem kizárt. Próbálkozzunk.

– Meglesz! – jelentette ki habozás nélkül Lyra. – Végig együtt! Ez a megoldás!

De ha a kést nem hozzák helyre, gondolta Will, semmire se mennek. Amint kitisztult valamelyest a feje, és megnyugodott a gyomra, felült, és megszólította a kis kémeket. Mostanáig valami apró szerkezettel bíbelődtek.

– Kik vagytok? – kérdezte. – És kinek a pártját fogjátok?

A férfi abbahagyta, amit épp csinált, összecsukta a hegedűtokszerű, dióhéj méretet meg nem haladó burkot. A nő adott választ.

– Epetőrök vagyunk – közölte. – A nevem Lady Salmakia a társamé Tialys lovag. Lord Asrielnek kémkedünk.

Willtől és Lyrától három-négy lépésre állt egy sziklán, a holdfény ragyogásában jól megnézhették. Kristálytiszta, higgadt hangocska, teljes öntudat.

Ezüstös színű bő szoknyát viselt, hozzá ujjatlan zöld felsőrészt, sarkantyús lába csupasz, akárcsak a férfié. A férfin azonos árnyalatú mez, de hosszú ujjú, bő nadrágja a vádlijára buggyant. Mindkettejükről sütött a tetterő, az elszántság, a vakmerőség és a gőg.

– Honnan jöttetek? – érdeklődött Lyra. – Sose találkoztam még magatokfajtával.

– A mi világunk ugyanazokkal a bajokkal küzd, mint a tiétek – mondta Tialys. – Bujdosók vagyunk. Vezérünk, Lord Roke, értesült Lord Asriel felkeléséről, és elkötelezett bennünket oldalán.

– Mi volt a szándékotok velem?

– Hogy elvigyünk apádhoz – mondta Lady Salmakia. – Lord Asriel azért küldte ide Ogunwe királyt csapatai élén, hogy kiszabadítsanak és az erődjébe vigyenek kettőtöket. Ebben segítünk nekik.

– De mi van, ha nem akarok az apámhoz menni? Ha nem bízom benne?

– Sajnálattal hallom – mondta a hölgy. – A parancs akkor is úgy szól, hogy vigyünk oda.

Lyra önkéntelenül felkacagott: még hogy ezek a tökmagok kényszerítsék őt? Hiba volt. A nő egy hirtelen mozdulattal megragadta Pantalaimont, és egértestét engesztelhetetlenül szorítva odaérintette a sarkantyúja hegyét a lábacskájához. Lyra nem kapott levegőt: ugyanaz a szörnyű érzés, mint mikor Bolvangarban nyakon csípték azok a férfiak. Tilos hozzáérni a más daimónjához, ez színtiszta erőszak.

De ekkor látta, hogy Will jobbját a férfi lábszára köré kanyarítja, hogy a sarkantyúinak ne vehesse hasznát, úgy emeli a magasba.

– Újabb patthelyzet – szögezte le hűvösen a hölgy. – Tedd le a lovagot, fiú.

– Előbb ereszd el Lyra daimónját – vágott vissza Will. – És ne húzd az időt.

Lyra borzongva vetett számot azzal, hogy Will akár ki is loccsanthatná az epetőr agyát a sziklán. Az emberkék sem kételkedtek benne.

Salmakia elhúzta a lábfejét Pantalaimon lábától, aki erre vadmacskává változott, vérfagylalóan prüszkölt, hátán felmeredt a szőr, járt a farka, mint a motolla. Vicsorgó fogai arasznyira a nő arcától, de az szenvtelenül bámult a szeme közé. Egy másodperc, és a daimón hermelin alakjában hátrált meg Lyra mellére, Will pedig óvatosan letette Tialyst a sziklára társnője mellé.

– Több tiszteletet – pirított rá a lovag Lyrára. – Szeleburdi, nagyszájú lányka vagy, jó néhány derék férfi áldozta érted az életét ma este. Lehetnél udvariasabb.

– Igaz – szállt magába Lyra. – Bocsánat. Igyekezni fogok. Megígérem.

– Te pedig... – kezdte Tialys Willhez fordulva, de Will közvágott:

– Én nem tűröm, hogy ilyen hangon beszélj velem, ennyit erről. Tisztelet csak tiszteletért jár. Most pedig jól figyelj. Itt nem ti parancsoltok, hanem mi. Ha segíteni akartok, maradjatok, de engedelmességgel tartoztok. Különben mehettek rögtön vissza Lord Asrielhez. Vita nincs.

Lyra észrevette, hogy azok ketten igencsak berzenkednek, de Tialys odapillantott Will kezére, amely az övén nyugodott, a kés markolatán, láthatólag számot vetett azzal, hogy amíg Willnél van a kés, erősebb náluk. Csak meg ne tudják, hogy törött!

– Hát jó – mondta a lovag. – Segítünk nektek, mert ezt a feladatot kaptuk. De közöljétek, mire készültök.

– Jogos kérés – mondta Will. – Tessék, megmondom. Ha kifújtuk magunkat, visszatérünk Lyra világába, hogy megkeressünk egy medvét, aki a barátunk. Nem lehet messze.

– A páncélos medvét? Helyes – hagyta helyben Salmakia. – Láttuk verekedni. Veletek tartunk. De aztán velünk kell jönnötök Lord Asrielhez.

– Úgy lesz – ígérte buzgón Lyra. – Feltétlenül.

Pantalaimon időközben lecsillapodott, feltámadt benne a kíváncsiság, Lyra hagyta, hogy a vállára kússzon, és ott átváltozzon. Szitakötő lett belőle, akkora, mint a fejük felett a levegőben szálldosó páros: közéjük rontott harmadiknak.

– Az a méreg a sarkantyútokban halálos? – tudakolta Lyra. – Ha jól láttam, ledöftétek az anyámat, Mrs. Coultert. Vége?

– Felszínes kis szúrás volt – jelentette ki Tialys. – A teljes dózis megölte volna, de ilyen kis karcolástól csak kókadozik fél napot.

És őrjítő fájdalmai lesznek, tette hozzá magában a lovag, de nem kötötte a kislány orrára.

– Négyszemközt kell beszélnünk Lyrával – mondta Will. – El vonulunk egy percre.

– Azzal a késsel átvághatjátok magatokat egyik világból a másikba, nem? – firtatta a lovag.

– Nem bízol bennem?

– Nem.

– Hát jó. Itt hagyom. Ha nincs nálam, nem is használhatom.

Leoldotta övéről a kés tokját, a sziklára tette, aztán Lyrával az epetőröktől látótávolban ültek le. Tialys közelről vizsgálgatta a kés nyelét, de nem nyúlt hozzá.

– Ki kell bírnunk velük valahogyan – mondta Will. – Amint rendben a kés, megszökünk tőlük.

– De olyan gyorsak, Will – mondta a kislány. – Nem csinálnának nagy ügyet a megölésedből.

– Reméljük, Iorek megjavítja. Most tudom csak igazán, milyen nagyon kell nekünk ez a kés.

– Bízhatsz Iorekban – szögezte le Lyra.

Pantalaimont figyelte, amint az égen száguldozva csemegézik a kis molylepkéken, példát véve a két másik szitakötőről. Nem csatangolhatott el olyan messzire, mint azok, de ugyanolyan sebesen közlekedett, ráadásul színpompásabb volt náluk. Lyra felnyújtotta a kezét, és Pantalaimon hosszú, áttetsző szárnyait rezegtetve függeszkedett rajta.

– Merjünk elaludni mellettük? – tűnődött Will.

– Miért ne? Nem galamblelkűek, de szerintem becsületesek. Visszaballagtak a sziklához, és Will közölte az epetőrökkel:

– Most lefekszem. Reggel indulunk.

A lovag bólintott, Will elfészkelődött, és már aludt is.

Lyra mellé telepedett, Pantalaimon cicaként gömbölyödött langyosan az ölében. Milyen szerencsés Will, hogy ő itt van, es őrzi az álmát! A fiú nem ismer félelmet, és ő mindenekfelett csodálja érte, de bizony nem jeleskedik füllentésben, szélhámoskodásban, színlelésben, melyek neki éltető elemei.

Lyrának megmelegedett a szíve tája: ha Willért teszi, amit tesz, nem is bűn.

Eszében volt, hogy még egyszer megnézi az aletiométert, de nagy meglepetésére olyan elcsigázottságot érzett, mintha éberen töltött volna el annyi napot, ahányat átaludt. Elnyújtózott: csak egy kis ejtőzés, nyugtatgatta magát, aztán lecsukódott a szeme.

14.

Tudás

Will és Lyra átaludta az éjszakát, arra ocsúdtak, hogy szemükbe süt a nap. Néhány másodperc különbséggel riadtak, ugyanazzal a gondolattal: de máris meglátták Tialys lovagot, rendületlenül a posztján.

– A Törvényszék hadai megfutamodtak – újságolta. – Mrs. Coultert elfogta Ogunwe király, útban van vele Lord Asrielhez.

– Honnan tudod? – ült fel hirtelen Will. – Visszamentél az ablakon át?

– Nem. Mágnesrezgéses hangverőn tartjuk a kapcsolatot. Eszmecserénkről tudósítottam parancsnokomat, Lord Roke-ot – intézte a szót Tialys Lyrához –, jóváhagyta, hogy elkísérjünk a medvéhez, és ha beszéltetek vele, velünk jöttök. Szövetségesek vagyunk, segíteni akarunk nektek mindenben.

– Remek – mondta Will. – Akkor együnk. Ehetitek, amit mi?

– Köszönjük, igen – mondta a hölgy.

Will elővette utolsó néhány aszalt barackját meg a szikkadt árpacipót; ennyije maradt. Igazságosan elosztotta, bár persze a kémecskék kisétkűek voltak.

– Úgy nézem, víz nincsen ezen a világon – mondta Will. – Csak odaát ihatunk.

– Akkor siessünk – mondta Lyra.

De előbb kivette az aletiométert. Tisztán látta, nem úgy mint előző este, a hosszú alvás után azonban nehezen mozogtak elgémberedett ujjai. Megtudakolta, les-e még rájuk veszély a völgyben. Nemleges választ kapott, a katonák mind elkotródtak, a falusiak bezárkóztak. Összecihelődtek tehát.

Az ablak különös jelenség volt a sivatag csillámos levegőjében: mély árnyat adó bokorra nyílt, a dús zöld levelek négyzete mint valami festmény, függött az égen. Az epetőrök kíváncsian vették szemügyre, meghökkenve tapasztalták, hogy hátulnézetben nem létezik, csak oldalnézetből kezdi el észlelni a szemlélő.

– Ha egyszer átmentünk, be kell csuknom.

Lyra próbálkozott a szélek összecsippentésével, de az ujja hiába matatott; a kémek finom kezén is kifogott a feladat. Csak Will tapintotta ki pontosan a peremet, és egykettőre tökéletesen betapasztotta az ablak helyét.

– Hány világba léphetsz át a késsel? – érdeklődött Tialys.

– Amennyi csak létezik – mondta Will. – De egy élet kevés ahhoz, hogy mindet kipróbálhassuk.

A vállára lendítette a hátizsákot, és előresietett az erdei ösvényen. A szitakötők felélénkültek a friss, harmatpárás levegőn, és mint a tű, szabdalták a napfénypászmákat. A légmozgás kevésbé volt viharos a fák felett, hűvösség és béke ült a tájon, annál megdöbbentőbb látványt nyújtott az ágak közében fennakadt gyropterroncs, amelyből félig kilógott a pilóta biztonsági övbe gabalyodott holtteste, vagy kicsivel odébb a kiégett léghajó – kormos szövetcsíkok, elfeketedett merevítők, csövek, no és az elszenesedett tetemek: három is, kifacsart, görcsös tagjaik még így is ugrásra kész vérszomjat hirdettek.

Ennyien hevertek közvetlenül az ösvény mellett. Fent a szirten, lejjebb a fák közt további elesettek és roncsok. A gyerekek néma döbbenettel keltek át a csatatéren, szitakötőik hátán a kémek hűvösebben mérték fel a helyzetet, nem most láttak először ütközetet, kielemezték, hogyan zajlottak az események, melyik fél vesztesége volt nagyobb.

A csúcshoz felérve, ahol ritkultak a fák, és feltárultak a szivárvány-vízesések, megálltak, hogy nagyot igyanak a jéghideg vízből.

– Remélem, annak a kislánynak nem esett baja – mondta Will – Ha ő nem ébreszt fel, nem tudunk elhozni. Csak azért keresett fel egy szent embert, hogy ilyen port szerezzen.

– Ne aggódj miatta – mondta Lyra. – Tegnap kérdeztem róla az aletiométert. Minket sajnos ördögnek vél. Retteg tőlünk. Biztos megbánta, hogy belekeveredett ebbe az egészbe, de bántódása nem esett.

Fölmásztak a vízesések mentén, és feltöltötték Will készleteit, mielőtt a fennsíkon át elindultak volna a hegylánc felé, ahol Iorek tartózkodási helyét megjelölte Lyrának az aletiométer.

És hosszú, nehéz gyaloglás következett egy teljes napon át: Willnek semmiség, Lyrának kínszenvedés, mert nehezen mozgott a hosszú alvókúra után. De inkább leharapta volna a nyelvét, mintsem beismerje, milyen pocsékul van: bicegve, remegve, fogát összeszorítva tartott lépést Willel, meg se nyikkant. Csak a déli pihenőn nyögött föl, mikor Will félrevonult könnyíteni magán.

Lady Salmakia így szólt hozzá:

– Pihenj nyugodtan. Nem szégyen a kimerültség.

– De én nem akarok leégni Will előtt! Nehogy azt higgye, gyönge vagyok, és hátráltatom!

– Ilyet végképp nem gondol!

– Olyan biztos vagy benne? – nyelvelt Lyra. – Mit tudsz róla vagy akár rólam?

– A pimaszt megismerem – felelte higgadtan a hölgy. – Fogadj szót, és pihenj. Inkább a gyaloglásra tartogasd az erődet.

Lyra nem hagyta volna annyiban, de a hölgy sarkantyúi igencsak csillogtak a napon, ezért aztán tartotta a száját.

A lovag közben a mágnesrezgéses hangverőt szedte elő a tokjából, és Lyra kíváncsisága felülkerekedett neheztelésén, jól kinyitotta a szemét, hogy mit művel az emberke. Az eszköz ceruzacsutak-forma szürkésfekete kőpálca volt, faaljzaton, a lovag valamiféle hegedűvonót húzogatott rajta, miközben ujját itt-ott a kőhöz nyomta. Jelölés nem volt a pálcán, úgy festett mintha összevissza tapogatná, de feszült arca, lendületes mozgása elárulta, ez a művelet van olyan kényes és igényes, mint amit ő végez az aletiométerrel.

Néhány perc múlva a kém eltette a vonót, és egy pár fülhallgatót vett elő, akkorákat, mint Lyra kisujja körme, a drótot ráfeszítette egy-egy kampóra a pálca két végén. A két kampó forgatásával, a drót feszítése-lazítása révén minden bizonnyal választ kapott üzenetére.

– Mi a működési elve ennek a szerkezetnek?

Tialys végigmérte, mintha meg akarna győződni arról, hogy őszintén érdeklődik, aztán így szólt:

– A ti tudósaitok, mi is a nevük, szóval a kísérleti teológusok nyilván hallottak már az úgynevezett kvantumbogozódásról. Arról van szó, hogy létezhet két olyan részecske, melyeknek minden tulajdonsága egyezik, tehát bármi történjék egyikkel egy adott pillanatban, ugyanaz történik a másikkal is, akármilyen messze vannak egymástól. A mi világunkban ismeretes eljárás a közönséges mágnes valamennyi részecskéjének bogozása, majd megfelezése, hogy mindkét fél rezgése azonos legyen. Ennek a másik fele Lord Roke-nál, a parancsnokunknál van. Amikor ezen játszom a vonómmal, a párja pontosan visszaadja a hangokat, így tudunk egymásról.

Tialys gondosan elrámolt mindent, aztán mondott valamit a hölgynek. Az mellészegődött, félrehúzódtak; pusmogásukat nem hallhatta, jóllehet Pantalaimon bagollyá változott, nagy antennafülekkel.

Visszatért Will, és mentek tovább, a nap előrehaladtával egyre lassult a tempó, egyre meredekebben emelkedett az út, egyre közeledett a hóhatár. A sziklás völgy végében ismét pihentek, mert Will is észrevette, hogy Lyra menten összeesik: vészesen bicegett, arca hamuszürkére vált.

– Mutasd a lábad – mondta Lyrának Will –, ha felhólyagzott, teszek rá kenőcsöt.

El is kelt arra a kenőcs: Lyra szemét behunyva, fogát összeszorítva tűrte a vérmohával bedörgölést.

A lovag közben dologhoz látott, majd pár perc után elrakta a mágnesrezgéses hangverőt, és közölte:

– Tájékoztattam Lord Roke-ot, hogy jelenleg hol tartózkodunk, gyroptert küldenek értünk, amint a barátotokkal megtörtént a találkozó.

Will bólintott. Lyra oda se figyelt. Üggyel-bajjal felült, visszavette a zoknit-cipőt, aztán folytatták a gyaloglást.

Egy óra múlva a völgy nagy részére már árnyék borult, és Will körülnézett, hol húzódhatnának meg éjszakára, de ekkor Lyra elkiáltotta magát megkönnyebbülésében és örömében:

– Iorek! Iorek!

Előbb figyelt fel a medvére, mint Will. A medvekirály messzebb volt még, fehér bundáját alig-alig lehetett kivenni a hófolt hátterén, de Lyra hangjára megfordult, a levegőbe szimatolt, azután mint a puskagolyó, száguldott feléjük le a hegyoldalon.

Willre ügyet sem vetve Lyrához tartott, és míg a lány átkarolta a nyakát és a szőrébe temette az arcát, olyan mélyen dörmögött, hogy Willnek a lába ujja is borzongott belé; Lyra viszont boldogságában feledkezett el a hólyagokról meg a kimerültségről.

– Iorek, drága Iorek, úgy örülök, hogy itt vagy! Azt hittem a svalbardi dolgok után nem látlak már soha, annyi minden történt azóta! Mr. Scoresby jól van? Mi újság a birodalmadban? Egyedül jöttél?

A kis kémek felszívódtak valahová; a homályba boruló hegyoldalon hármasban maradt a fiú, a lány meg a hatalmas, fehér medve. Mint aki máshová sem kívánkozik, Lyra felkapaszkodott Iorek kínálkozó hátára, és büszkén vitette magát az utolsó darabon a medvebarlangig.

Will a gondolataiba merült, nem hallgatta, mit mond Lyra a medvének, mégis felfigyelt, mikor a lány nagyot jajdult, és azt mondta:

– Mr. Scoresby? Jaj, ne! Rettenetes! Tényleg meghalt? Biztos vagy benne, Iorek?

– A boszorkánytól úgy tudom, hogy egy Grumman nevű ember nyomában járt.

Will hegyezni kezdte a fülét, mert Baruch és Balthamosz mondott neki erről valamit.

– Mi történt? Ki ölte meg? – kérdezte reszkető hangon Lyra.

– Harcban esett el. Feltartóztatott egy egész század moszkovitát, hogy az az ember elmenekülhessen. Láttam a holttestét. Hősi halált halt. Megbosszulom.

Lyra szabad folyást engedett a könnyeinek, Willt cserbenhagyták a szavak, hiszen az illető az ő apjáért áldozta fel magát; Lyra és a medve is ismerte és szerette Lee Scoresbyt, ő nem.

Iorek félrefordult, és a hóban feketéllő barlangszájhoz ügetett. Willnek sejtelme sem volt a kémek hollétéről, jelenlétükre viszont esküdni mert volna. Kupaktanácsot kellene tartaniuk Lyrával, de nem kerít rá sort, míg szem előtt nincsenek az epetőrök, különben kihallgatják.

Eltorlaszolta a barlang bejáratát a hátizsákjával, és fáradtan lerogyott. A háta mögött a medve tüzet rakott, és Lyra, ha gyászba esett is, kíváncsian figyelte. Iorek valami kisebb méretű vasércrögöt vett a mancsába, és talán ha háromszor-négyszer ütötte egy hasonlóhoz a földön. Mindannyiszor szikrák szöktek ki, pontosan oda, ahova Iorek szánta őket: apró gally meg száraz fűcsomók halmába. Ez hamarosan nagy lánggal égett: Iorek komótosan rakosgatni kezdte rá a fahasábokat.

A gyerekek megörültek, mert egyszerre nagyon hideg lett, de ez még korántsem volt minden jótétemény: került hús is, vélhetőleg kecskecomb. Iorek a maga adagját persze nyersen vágta be, de egy különösen szép cupákot hegyes botra tűzve az ő számukra forgatott a tűz fölött.

– Érdemes vadászni ezekben a hegyekben, Iorek? – kérdezte Lyra.

– Nem. A népem itt nem találja fel magát. Rosszul gondoltam, de ez végül is szerencse, hiszen megtaláltalak. Mik a terveitek?

Will körbehordta tekintetét a barlangban. A tűz közelében ültek, a lángok melegsárgája és narancsszíne pettyezte a medve bundáját. Will sehol sem látta a kémeket, de nincs mit tenni, a kérdést nem halogathatja.

– Iorek király – kezdte –, eltörött a késem. – Félbehagyta a mondatot, a medve háta mögé kémlelt: – Pillanat – mondta. A falra mutatva felemelte a hangját: – Ha hallgattok minket, gyertek elő, úgy becsületes. Ne kémkedjetek utánunk.

Lyra és Iorek Byrnison keresni kezdte, kihez is szólt. Az emberke teljes öntudattal lépett ki a homályból a fényre egy kis párkányon, valamivel a gyerekek feje fölött. Iorek morgott.

– Iorek Byrnison engedélye nélkül jöttél a barlangjába – jelentette ki Will. – Márpedig ő király, te meg csak kém vagy. Mutass több tiszteletet.

Lyrát ennek hallatán mintha hájjal kenegették volna. Élvezettel nézte Will zord, megvető arckifejezését.

A lovag ellenben nem rejtette véka alá rosszallását.

– Mi az igazat mondtuk neked – mondta. – Ti meg galádul megtévesztettetek.

Will fölállt a helyéről. Ha lenne daimónja, gondolta Lyra most nősténytigris alakját öltene, ilyen hatalmas állat dühét el képzelni is szörnyű.

– Kénytelenek voltunk megtéveszteni – mondta a fiú. – Tán hajlandók vagytok eljönni ide, ha tudjátok, hogy összetört a kés? Ugyan! Elkábítottatok volna a mérgetekkel, segítséget hívtatok volna, hogy Lord Asrielhez hurcolhassatok. Kicseleztünk, Tialys ezt a békát le kell nyelned.

– Ki ez? – kérdezte Iorek Byrnison.

– Lord Asriel kémeket küldött utánunk – magyarázta Will. – Tegnap segítettek megszökni, de ha a mi oldalunkon állnak, miért bujkálnak és hallgatóznak? És még nekik áll feljebb!

A kém gyilkos pillantása sejteni engedte, hogy nekirontana akár Ioreknak is, nemhogy a fegyvertelen Willnek: csakhogy Tialysnak nem volt igaza, és ezt pontosan tudta. Meghajolt tehát, és bocsánatot kért.

– Felség – címezte Ioreknak, aki mordulva nyugtázta.

A lovag szeméből gyűlölet sütött Willre, kihívó dac Lyrára, fagyos, gyanakvó tisztelet Iorekra. Tiszta vonásai érzelmeit olyan elevenen tolmácsolták, mintha rivaldafényben állna. Lady Salmakia is kilépett oldalára a sötétből, és a gyerekekről tudomást sem véve hajtott térdet a medve előtt.

– Bocsáss meg nekünk – mondta Ioreknak. – A rejtőzködés megrögzött szokását nehéz levetni. Társam, Tialys lovag és jó magam, Lady Salmakia, oly régóta időzünk ellenségeink között, hogy feledékenyen megszegtük az illem szabályait. Óvni akarjuk ezt a fiút és ezt a leányt, míg révbe nem érnek, Lord Asriel védőszárnya alá. Ez minden törekvésünk, rossz szándék szemernyi sincs bennünk irántad, Iorek Byrnison király.

Iorek ugyan fel nem foghatta, mivel árthatna neki két ilyen pöttöm lény, de leplezte megütközését; adottsága volt a pókerarc, és hát jó modor is szorult belé, hatott rá a hölgy ékesszólása.

– Húzódjatok ide a tűzhöz – mondta. – Ha éhesek vagytok, bőven jut nektek is étel. Az imént a késről mondtál valamit, Will.

– Úgy van – felelte a fiú. – Azt hittem, soha nem történhet meg, de a kés eltörött. Az aletiométer pedig tudatta Lyrával, hogy te képes vagy megjavítani. Röstellem, hogy így neked szegezem a kérdést, de nincs más hátra: Iorek, valóban meg tudod javítani?

– Mutasd.

Will kirázta a penge darabjait a tokból, letette őket a sziklapadlatra, és óvatos kézzel a helyére tologatta valamennyit, hogy lássa, hiánytalanul megvan-e mind. Lyra felvett egy égő ágat, világosságánál Iorek sorra lehajolt minden töredékhez, finoman megtapogatta hatalmas karmával, aztán fölemelte, forgatta a szilánkokat. Will csak ámult, milyen avatottan munkálkodnak azok a nagy, fekete kampók.

Aztán Iorek ismét ülő helyzetbe emelkedett, fejét felszegte a fénykörön túlra.

– Igen – válaszolta meg kurtán a kérdést. Lyra rögtön tudta, honnan fúj a szél.

– És hajlandó lennél rá, Iorek? Nem is hiszed, milyen fontos ügy ez. Ha a kés így marad, darabokban, rettenetes nagy bajban leszünk, és nemcsak mi...

– Nem tetszik ez a kés – mondta Iorek. – Megijeszt, hogy mire képes. Ennyire veszélyes dolog sose került még a kezem ügyébe. A leghalálosabb harci gépek gyerekjátékszámba mennek ehhez a késhez képest, pusztító hatalma korlátlan. Mérhetetlenül nagy kár, hogy egyáltalán lett.

– Hiszen ezzel... – fohászkodott neki Will.

– Különös dolgokat lehet véghez vinni – vágott a szavába Iorek. – De vajon tudod-e, hogy mit művel magától a kés? A szándékaid talán jók. De a késnek is van akarata.

– Hogyhogy?

– Egy eszköz azt akarja, amire jó. A kalapács üt, a satu szorít a kar emel. Az akaratán azt kell érteni, amiért készült. Egy-egy eszköznek néha lehet általunk nem ismert szándéka is. Előfordul, hogy mikor megteszed, amit te akarsz, megteszed azt is, amit a kés akar, gyanútlanul. Látod ennek a késnek a legélesebb fokát?

– Nem – ismerte be Will: a penge úgy elvékonyodott, hogy kifogott a szemen.

– Akkor tudod tán, mi mindent lehet vele?

– Nem tudom. Mégis használnom kell, hogy a jó ügyeket előrevigyem. Ha tétlenkednék, nemhogy mihaszna volnék, bűnt követnék el.

Lyra csupa fül, csupa szem volt mindeközben; Iorek kelletlenkedése arra sarkallta, hogy közbeszóljon:

– Iorek, te megtapasztalhattad, mennyire gonoszak azok ott Bolvangarban. Ha nem tudjuk legyőzni őket, sose hagyják abba. És azt se felejtsd el, hogy ha nem nálunk van a kés, esetleg ők szerzik meg. Mikor megismerkedtünk, Iorek, azt se tudtuk, hogy létezik, és más se tudta, de ha egyszer itt van, használnunk kell – nem dughatjuk homokba a fejünket. Gyávaság lenne, és nagy hiba, olyan, mintha tálcán vinnénk oda nekik, hogy nesztek, rajta, mindent bele, szabad a vásár. Rejtély, hogy mire való, ez tény, de megkérdezhetem az aletiométert, vagy nem? Onnantól tudni fogjuk. És végre rendesen átgondolhatjuk az egészet ahelyett, hogy okoskodunk és rettegünk.

Will hallgatott a maga legsürgetőbb személyes érvéről: ha a kést nem javítják ki, ő többé nem juthat haza, nem láthatja viszont az édesanyját, aki nem tudhatja meg soha, mi történt, és azt fogja hinni, sorsára hagyta őt, akárcsak az apja. Anyját a kés miatt hagyták el mindketten. Neki használnia kell, hogy visszatérjen hozzá, különben sose bocsát meg magának.

Iorek Byrnison hosszú ideig nem szólt semmit, csak bámult kifelé a sötétbe. Aztán a barlang bejáratához cammogott, és felnézett a csillagokra: egyesek ismerősek voltak neki az északi hazából, mások idegenek.

Háta mögött Lyra forgatta a húst a tűzön, Will a sebeit szemlézte, hogy gyógyulnak-e, Tialys és Salmakia pedig csöndben üldögélt a párkányon.

Iorek végre odafordult.

– Hát jó, megteszem, egy feltétellel – mondta. – Bár azt hiszem, hiba. A népemnek nincsenek istenei, szellemei vagy daimónjai. Élünk, aztán meghalunk, ennyi. Az ember ránk csakis bánatot és bajt hoz, mégis nyelvet bírunk, háborúzunk és eszközöket használunk; az állásfoglalás elől talán nem helyes kitérnünk. De a fél tudás helyett jobb a teljes tudás. Lyra, olvass az aletiométeredről. Vedd észbe, voltaképpen mit is kérsz. Ha mindenképpen ragaszkodsz hozzá, megjavítom a kést.

Lyra azonnal elővette az aletiométert, és közelebb fészkelt a tűzhöz, hogy jobban lássa a műszer lapját. A lángok szeszélyes játéka megnehezítette a dolgát, vagy talán a füst szökött a szemébe, a szokásosnál tovább tartott a művelet. Gondterhelt arccal, pislogva, sóhajtva ocsúdott a transzállapotból.

– Ilyen zavaros se volt még idáig – mondta. – Rengeteg mindent közölt. Azt hiszem, kiigazodtam rajta. Azt hiszem. Először az egyensúllyal jött. Hogy a kés árthat is, meg használhat is, de olyan kényes a helyzet, hogy egy árva gondolat vagy óhaj is kibillentheti... És azt mutatta, Will, hogy a te gondolatod vagy óhajod, de hogy rossz-e, jó-e, nem derült ki. Aztán pedig... azt üzente, hogy igen – villant Lyra szeme a kémek felé. – Azt mondta, csináld, javítsd meg a kést!

Iorek a lányra szegezte pillantását, majd megbiccentette egyszer a fejét. Tialys és Salmakia kíváncsian lejjebb mászott. Lyra megkérdezte:

– Iorek, kell még tüzelő? Szerintem nem ártana, ha hoznánk még, Will és én.

Will megértette: beszélni akar vele, de úgy, hogy a kémek ne hallják.

– Az ösvény első leágazásánál – mondta Iorek – van egy bozótos jó gyantás fával. Olyan kell, minél több.

Lyra már ugrott is, Will utánaeredt.

Ragyogott a hold, az ösvény egymásba tűnő lábnyomokból láncolódott a hóban, a fagyos levegőnek foga volt. Mindketten frissnek érezték magukat, tele tetterővel, elevenséggel. Nem szóltak egymáshoz, míg jócskán el nem távolodtak a barlangtól.

– Még mit szedtél ki belőle? – kérdezte Will.

– Közölt pár dolgot, amiket nem értettem, és most sem értek. Azt mondta, a kés lehet a Por halála, utána meg, hogy a kés híján a Por nem maradhat meg. Nem fogtam fel, Will. De egyre azt jelezte, veszély, veszély. Azt mondta, ha... tudod, amit kigondoltam...

– Ha átkelünk a halottak világába?

– Igen. Szóval, ha megtesszük, lehet, hogy nincs visszaút, Will. Ott is ragadhatunk.

Will nem felelt, elkomolyodva kezdték keresni a Iorek által említett bozótost, szavukat szegte, hogy minek nézhetnek elébe.

– De meg kell tennünk, nem? – mondta aztán a fiú.

– Nem tudom.

– Most már tudjuk, hányadán állunk. Beszélned kell Rogerrel, nekem meg az apámmal. Most már nem visszakozhatunk.

– Félek – mondta Lyra.

Will tisztában volt vele, hogy ezt senki másnak nem árulná el.

– És mit jelzett, mi lesz, ha felhagyunk az egésszel?

– Üresség. Semmi. Mondom, nem egészen értettem, Will. De szerintem a lényeg, hogy még ha veszélyes is, próbáljuk megmenteni Rogert. Más lesz, mint amikor kihoztam Bolvangarból; akkor nem is tudtam, mire vállalkozom, csak belevágtam, és szerencsém volt. Úgy értem, sokan segítettek, a gyiptusok, a boszorkányok. Ahová most kell mennünk, ott nem lesz segítség. És a saját szememmel láthattam... álmomban... hogy az a hely... Rosszabb Bolvangarnál is. Ezért félek.

– Én meg attól félek – mondta egy jó perc elteltével Will, kerülve a lány tekintetét –, hogy megrekedek valahol, és sose látom viszont az édesanyámat.

Hirtelen belévillant egy emlék: kisgyerek korából, mikor még rendben voltak a dolgok a mama körül, és ő feküdt betegen. Rémlett, hogy egész éjjel ott ült az ágya szélén, versikékkel, mesékkel szórakoztatta, és ő tudta, amíg ezt a kedves hangot hallja, nem lesz semmi baj. Nem teheti meg vele, hogy most magára hagyja. Az lehetetlen! Ha kell, gondozza, míg csak él.

Lyra, mintha belelátott volna a gondolataiba, együtt érzően így szólt hozzá:

– Megértelek, rettenetes lenne... Amilyen az anyám, én azelőtt nem is tudtam, hogy... egyedül nőttem fel, nem emlékszem arra, nogy bárki karjára vett vagy ölelgetett volna, kettesben voltunk Pannal, mióta csak az eszemet tudom. Mrs. Lonsdale-től sem emlékszem ilyesmire; ő volt a Jordan-kollégium gazdasszonya, arra ügyelt csak, hogy mosakodjak, ja, meg hogy köszönjek... De a barlangban én tényleg úgy éreztem, Will – jaj, de furcsa ez, tudom, hogy anyám szörnyű dolgokat művelt, és mégis úgy éreztem, hogy szeret és gondoskodik rólam... Talán azt hitte halálomon vagyok, hogy annyit alszom – valami betegség lehetett ez –, és ő ápolt fáradhatatlanul.

Emlékszem, felocsúdtam egyszer vagy kétszer, és a karjában tartott, biztos vagyok benne hogy nem álmodtam. A helyében én is így tennék a gyerekemmel.

Ezek szerint Lyra nem tudja, mitől aludt ilyen sokáig. Will felnyithatja-e a szemét, elveheti-e tőle ezt a szép emléket, még ha hazug is? Hát tehet vele ilyet? Semmiképp sem.

– Ez az a cserjés? – kérdezte Lyra.

A ragyogó holdfény külön-külön mutatott meg minden egyes levelet. Will letört egy ágat, a gyantás fenyőszag megtapadt a kezén.

– A kis kémek előtt szót se erről – mondta még Lyra.

Lombot nyaláboltak a cserjésből, és visszaindultak vele a barlanghoz.

15.

A műhely

Az epetőrök éppen ekkor a késről tanácskoztak. Sanda békét kötvén Iorekkal, ismét félrehúzódtak, vissza a párkányukra, és míg alattuk ropogott a felszított láng, süvöltött, sziszegett a tűz, Tialys így szólt:

– A kés megjavítása után egyetlen másodpercre sem tágíthatunk tőle. Az árnyékául kell szegődnünk.

– A fiú túl éber. Mindig szemmel tart – felelte Salmakia. – A lányban több a bizalom. Szerintem őt meg lehetne nyerni. Ártatlan, könnyen szeretetre lobban. Vele kezdhetünk valamit. Szerintem ez a megoldás, Tialys.

– De a kés a fiúnál van. Ő képes használni.

– A fiú nem megy sehová a lány nélkül.

– De a lány kénytelen követni a fiút, ha egyszer nála a kés. És szerintem amint a kés ismét ép, első dolguk lesz átszökni egy másik világba előlünk.

Nem láttad, hogy a fiú belefojtotta a szót a lányba, nehogy túl sokat eláruljon? Van valami titkos céljuk, és nagyon eltér attól, amit mi akarnánk tőlük.

– Majd még elválik. De belátom, Tialys, igazad van. Rá kell ragadnunk a fiúra, ha törik, ha szakad.

Tamáskodástól korántsem mentesen figyelték a rögtönzött műhelyében eszköztárát kirakó Iorek Byrnisont. A megtermett hadianyaggyári munkások Lord Asriel erődjében a kohóik, a hengerműveik, az anbár fűtötte kemencéik, a hidraulikus préseik mellett alighanem a hasukat fogták volna a nyílt tűz, a kőkalapács, Iorek páncéljának üllő gyanánt szolgáló darabja láttán. De a medve nyilvánvalóan tudta, mit csinál, határozott mozdulatai figyelmeztették a kémeket, elhamarkodott dolog volna részükről a puszta lekezelés.

Mikor Lyra és Will megtért a tüzelővel, Iorek útmutatásával mindet rá kellett rakniuk a tűzre, nem is akárhogyan. A medve darabonként szemlélte meg az ágakat, aztán Willt vagy Lyrát utasította, hogy ilyen-olyan szögben helyezze el, vagy éppenséggel törjön le belőle, és a kérdéses darabkát tegye félre. Kivételesen szilaj máglya lett az eredmény, amelynek minden ereje az egyik oldalra összpontosult.

Ekkorra már nagy volt a hőség a barlangban. Iorek tovább táplálta a tüzet, még két fordulóra kiküldte a gyerekeket rőzsét gyűjteni, hogy a készlet kitartson a művelet végeztéig.

Aztán a medve felvett a barlang aljából egy kis követ, és szólt Lyrának, hogy keressen még ilyeneket. Az ilyen kövek ugyanis, ha hevítik őket, gázt bocsátanak ki, amely légmentesen elzárja majd a pengét, mert az izzó fém levegőt vesz be, és ettől gyengül.

Lyra nem kérette magát, a bagolyszemű Pantalaimon jóvoltából nemsokára tucatnál is több ilyen követ szedett össze. Iorek megmutatta, melyiket hogyan és hova rakja, pontosan hogyan legyezze a tüzet egy lombos ággal, hogy a füst egyenletesen terüljön szét a munkadarab fölött.

Will a tűzfelelős tisztét kapta, Iorek percekig magyarázott neki, hogy tisztában legyen az eljárás elveivel. Nagyon pontosan kell végezni mindent, és Iorek nem ér majd rá lépésről lépésre kiigazítani Will ténykedését: Willnek értenie kell, mire megy ki az egész, és akkor nem lesz hiba.

Továbbá ne várja, hogy a kés olyan lesz, mint azelőtt. Megrövidül mert a részeknek át kell fedniük egymást a forrasztáshoz; kőgáz ide vagy oda, a felület oxidálódik kissé, a színek játéka ezt megsínyli; és számítani kell rá, hogy megég a markolat. De a penge visszanyeri élét, működőképes lesz megint.

Will tehát rászegezte tekintetét a gyantás ágakat bőgve faló tűzre, könnyező szemmel, megperzselt kézzel igazgatott minden újabb szál rőzsét úgy, hogy heve Iorek meghagyásai szerint irányuljon.

Iorek sem tétlenkedett ezalatt, egy ököl nagyságú követ gyúrt, pattingatott, melyet hosszas vizsgálódás után választott ki több példány közül. Jókora csapásokkal formázta, simította; a két kémnek orrába szállt a sziklazúzás kovaszaga is, nemcsak a füst. Pantalaimon varjúvá változott, hogy verdeső szárnya is a tüzet gerjessze.

A kalapács végre olyan formát öltött, amilyet Iorek kigondolt, behelyezte a penge első két darabját a vadul égő fa közé a tűz szívébe, és utasította Lyrát, hajtsa a kőből felszálló gázt a megfelelő helyre. A medve hosszúkás pofája kísértetiesen fehérlett a tűz fényénél, a fémfelület Will szeme láttára előbb vörösen, majd sárgán, aztán fehéren izzott.

Iorek feszülten figyelt, ugrásra készen, hogy kiragadja a fémdarabokat. Pár pillanat, és a fém ismét változott, felülete megfényesedett, és szikrák tűzijátékát lövellte.

Iorek csak ezt várta. Jobb mancsa lecsapott, karmával felragadta előbb az egyik, majd a másik pengedarabot, és a páncélja fémtömbjére lendítette. A karma égett szagot árasztott, Will felügyelt rá, de a medve nem törődött vele, hihetetlenül szaporán elvégezte az illesztést, aztán bal mancsát a magasba emelve lesújtott a sziklakalapáccsal.

A kés csúcsa az ütés erejétől a sziklára pattant. Will arra gondolt, hogy további életének alakulása mindenestül ezen a parányi fém háromszögön múlik, amely az atomok közébe hatol, minden idege reszketett, ráérzett minden lángnyelvre, minden egyes atom kilazulására a fém rácsszerkezetében. Idáig azt hitte, ilyen penge csak szabályos kohó, a legfinomabb műszerek és eszközök igénybevételével munkálható meg: de már látta, hogy Iorek mesteri tudása a legkülönb kohót hozta létre.

Iorek túlbömbölte a zenebonát:

– Rögzítsd az elméddel! Te is kovácsolod! Nemcsak én dolgozom rajta, te is!

Will bensője is belerendült, valahányszor lesújtott a kőkalapács a medve öklében. A második töredék is hevült már, Lyra leveles ága forró gázban fürdette a darabokat, útját állva a fémrontó levegőnek. Will érezte, ahogyan az atomok összekapcsolódnak a törésvonalon át, és kristályokat alkotnak ismét, megszilárdulnak, kiegyenesednek a láthatatlan rácsozatban, ahogy az illeszkedés előrehalad.

– Az él! – ordította Iorek – Ne hagyd elgörbülni!

Nem mondta ki, de úgy értette, hogy az elméddel!, és Will azonnal engedelmeskedett, kitapintotta a kis bütyköket, a leheletnyi ívelést a szélek hibátlan kapcsolódásakor. Ezzel elkészült egy forrasztás, és Iorek a következő darabot vette munkába.

– Új követ – utasította Lyrát, aki félrepöccintette az iméntit, és másikat tett a helyébe hevülni.

Will ellenőrizte a tüzelő-utánpótlást, egy ágat kettőbe tört, hogy a lángok iránya még szabályosabb legyen, és Iorek ismét felvette kalapácsát. Will érzékelte, hogy feladata még összetettebb lett, hiszen a harmadik darabot a másik kettőhöz kell hajszálpontosan igazítania, ezzel, és csakis ezzel támogathatja Ioreket a kés kijavításában.

Dolgoztak tehát lankadatlanul. Will nem is tudta, mennyi ideig: Lyrának sajgott a karja, majd kifolyt a szeme, vörösre perzselődött a keze, recsegett-ropogott a csontja a kimerültségtől; de csak cserélgette a köveket Iorek intésére, a fáradt Pantalaimon is készségesen emelgette szárnyát a tűz fölött.

Mire eljutottak az utolsó forrasztásig, Willnek zúgott az agya, a szellemi erőfeszítés úgy elcsigázta, hogy a rőzse rakosgatása is nehezére esett. Fel kell fognia minden kapcsolatot, különben a kés nem áll össze; ha most, a legbonyolultabb műveletnél, amely a szinte már kész pengét rögzíti a nyélen maradt kis töredékhez – ha elméje teljes összpontosításával nem fogja egybe a többi résszel, a kés egész egyszerűen szétesik, mintha Iorek a kisujját sem mozdította volna.

A medve is tisztában volt ezzel, az utolsó töredék hevítése előtt szünetet tartott. Willre emelte a szemét, de a fiú kifejezéstelennek látta, csillámló, feneketlen feketeségnek. Mindazonáltal értett belőle: ez munka, kemény munka, csak vállvetve győzik.

Több se kellett Willnek, visszafordult a tűzhöz, és a nyélcsonkra irányozta képzelőerejét, felkészült az utolsó, legkeservesebb munkafázisra.

Iorekkal meg Lyrával hármasban kovácsolták készre a kést, Will nem észlelte, mennyi időt vett igénybe a végső forrasztás; miután azonban a medve utolszor sújtott le a kalapáccsal, és Willben tudatosult, amint bozsogva igazodik a rácsszerkezetbe a törést áthidaló utolsó atomkapcsolat is, lerogyott a barlang padlatára, nem dacolt tovább a kimerültséggel. Lyra sem volt különb állapotban: pillantása üveges, szemhéja vörös, haja merő korom és füst; sőt, Iorek feje is lehorgadt; bundája több helyen megpörkölődött, telt krémszín szőrén sötét füstcsíkok éktelenkedtek.

Tialys és Salmakia felváltva aludt, egyikük mindig ügyeletet tartott. Éppen a nő volt ébren, és a férfi pihenőn, mikor Will kinyújtotta kezét a vörösből szürkévé, majd ezüstössé sápadó, hűlő penge felé: erre a hölgy haladéktalanul megkocogtatta a társa vállát. Tialys máris pattant.

De Will nem ért hozzá a késhez: csak a tenyerét tárta ki fölötte úgy ítélte, továbbra is túl forró. A kémek megnyugodtak a párkányukon, Iorek pedig Willhez fordult.

– Gyere ki.

Lyrának hátraszólt:

– Te maradj! Ne nyúlj a késhez!

Lyra az üllőhöz kucorodott, amelyen a kés hűlt, Iorek meghagyta neki, szítsa fel a tüzet, mert hátravan még egy művelet.

Will az irdatlan medve nyomában kibaktatott a sötét hegyoldalra. Hirtelen mart belé a fagy a barlang pokoli katlana után.

– Soha nem lett volna szabad megalkotni ezt a kést – szólalt meg a medve, mikor már megtettek valamicske utat. – Talán hiba volt megjavítanom. Gondban vagyok, holott ilyen velem mostanáig nem fordult elő, a kétség elkerült. És lám, tépelődöm. A kétség emberi, és nem medvedolog. Ha emberré kezdek válni, az nem jó, az baj. És most növeltem a bajt.

– Mikor az első medve elkészítette az első páncélt, talán nem érezte magát ugyanilyen cudarul?

Iorek hallgatott. Egy nagy hókupacnál állapodtak meg, Iorek hemperegni kezdett benne, hányta fölfelé a havat, mintha maga is hó, sőt az egész világ minden havának megtestesülése volna.

Mikor elege lett, talpra gurult, alaposan kirázta a bundáját, aztán látva, hogy Will továbbra is választ vár a kérdésére, így szólt:

– Könnyen lehet. De az első páncélos medvének nem voltak elődei. Számunkra ott űr tátong. Ő kezdte el a hagyományt. A hagyományunkban járatosak vagyunk: szilárd, megingathatatlan, és mi aggályosan tiszteletben tartjuk. A medvetermészet hagyomány híján éppoly védtelen, mint a medvetest páncél híján. Tartok tőle, hogy a kés kijavításával áthágtam a medvetermészet korlátait. Tartok tőle, hogy olyan ostoba voltam, mint Iofur Raknison. Az idő majd választ ad mindenre. De addig tépelődöm és kétkedem. Most pedig te jössz: miért tört össze a kés?

Will a sajgó fejéhez kapta mindkét kezét.

– Az asszony rám nézett, és az anyám arcát véltem látni – próbálta a lehető legőszintébben felidézni az élményt. – És a kés beleütközött valamibe, amivel nem bírt, és mert az elmém nyomta-nyomta előre, de egyidejűleg visszafelé is rángatta, elpattant. Azt hiszem, ez történt. Biztos vagyok benne, hogy az asszony akarta így. Nagyon agyafúrt.

– A kés örvén az anyádról meg az apádról beszélsz.

– Róluk-e? Hmmm... valóban.

– És mi a szándékod a késsel?

– Nem tudom.

Iorek egyszer csak nekiugrott Willnek, és bal mancsával jól pofon legyintette: Will félig aléltan gurult le a havas domboldalon, csengett a füle.

Iorek komótosan lépkedett oda hozzá, míg tápászkodott:

– Mondd meg az igazat.

Willből kikívánkozott, hogy „ha nálam lenne a kés, nem mertél volna ilyet tenni”. De hát ezt Iorek is tudja, nemkülönben, hogy Will ezzel tisztában van, tehát kisstílűség a fejéhez vágni, amellett, hogy falra hányt borsó: de akkor is nyomja a begyét.

Nem szólalt meg, míg fölegyenesedve szemtől szemben nem állt Iorekkal.

– Igazat mondtam: nem tudom – próbált uralkodni a hangon –, mert még nem mértem fel, hogy mire is készülök. Hogy mit jelent pontosan ez a vállalkozás. Félek tőle. Lyra is fél. De amint kimondta, én ráálltam a dologra.

– No és mi az?

– Átmegyünk a halottak országába, hogy beszéljünk Lyra barátjának, Rogernak a kísértetével, ő az, akit Svalbardon megöltek. És ha a halottaknak valóban van országuk, az édesapám is ott lesz, és ha valóban szót válthatunk kísértetekkel, én beszélni akarok vele. De vívódom, gyötrődöm, mert az édesanyámhoz is vissza akarnék menni, hogy gondozzam, mert meg tudnám tenni, de édesapám meg Balthamosz angyal is megmondta, hogy Lord Asrielhez kell mennem, és fölajánlanom neki a kést, és valami azt súgja, hogy nekik is igazuk van...

– Az angyal megfutamodott – mutatott rá a medve.

– Nem harcra termett. Megtett minden tőle telhetőt. Nemcsak ő rémült meg, rémült vagyok én is. Alaposan meg kell rágnom ezt az egészet. Van, hogy a helyes dolgot azért nem tesszük meg, mert a helytelen annyival kockázatosabbnak tetszik, és nem akarjuk, hogy gyávának tartsanak, tehát éppen azért cselekszünk helytelenül, mert veszélyes is. Fontosabb, hogy ne nézzenek gyávának, mint hogy a helyes dolgot tegyük. Nagyon keserves. Ezért tértem ki a válasz elől.

– Értem – mondta a medve.

Némán álltak, úgy tetszett, hosszú ideig, különösen Willnek, akit a csikorgó fagytól úgyszólván semmi sem védett. De Iorek még nem fejezte be, Will pedig a nyaklevestől kótyagosan alig állt a lábán, szédült, nem mert mozdulni, tehát mindketten maradtak, ahol voltak.

– Már úgyis annyi gyanús ügybe keveredtem – mondta a medvekirály. – Talán a végromlást hoztam a birodalmamra azzal, hogy segítettem nektek. De az is lehet, hogy fordítva van, egyébként is pusztulás fenyeget, és én feltartóztattam. Gondban vagyok tehát, mert medvétől idegen dolgokra kényszerülök, és latolgatnom, kétkednem kell, mint egy embernek. És hadd mondjak valamit. Úgyis tudod, csak nem fogadod el, ezért a szemedbe mondom, hogy ne áltasd magad. Ha ezt a küldetést sikerre akarod vinni, többé nem szabad anyádra gondolnod.

Őt egyenlőre tedd félre. Ha az elméd megosztott, a kés eltörik. Most elbúcsúzom Lyrától. Neked hátra kell maradnod a barlangban; az a két kém mindig ott van a sarkadban, és nem akarom, hogy kihallgassák, amit Lyrával beszélek.

Will nem talált szavakat, pedig feszítették a mellét és a torkát.

– Köszönöm, Iorek Byrnison – csak ennyit tudott mondani.

Iorekkal visszakapaszkodtak az emelkedőn a barlanghoz: sütött a parázs a nagy sötétségben.

Iorek a titokzatos kés megjavításának befejező műveletéhez látott. Felizzította a pengét a legelevenebb parázs közt: Will és Lyra száz színt látott hömpölyögni a fém füstös belsejében. Iorek kivárta az alkalmas pillanatot, majd szólt Willnek, hogy vegye fel a kést, és mártsa menten a kint felgyülemlett hóba.

A rózsafa nyél kormos volt és forró, de Will egy ingbe bagyulálta a kezét, aztán követte a medve utasítását. Míg sistergett, felcsapott a gőz, érezte, hogy az atomok visszavonhatatlanul összeforrtak, és tudta, a kés ismét a régi, a kivételes leheletfinom hegyével.

De az is tény, hogy másképpen mutatott. Kurtább lett, közönségesebb, a forrasztásoknál fátyolos-ezüstös hegekkel. Megcsúnyult; a sérülés nem múlt el nyomtalanul.

Mikor kellőképpen lehűlt, Will elrakta a hátizsákba, aztán a kémekre ügyet sem vetve elüldögélt Lyrára várva.

Iorek a lánnyal kissé messzebb vonult a hegyoldalon, a barlangból nem láthatták őket; irdatlan mancsába ölelte Lyrát meg az egér alakban melléhez fészkelődött Pantalaimont. Iorek fölébük hajtotta fejét, és Lyra perzselt, kormos kezét szimatolta. Némán nyalogatni kezdte, nyelvével borogatta az égéseket, Lyra soha jólesőbb biztonságban nem érezte magát.

Iorek csak azután szólalt meg, hogy a kormot-piszkot mind eltakarította. Lyra a hátában érezte a medvehang rezgését.

– Aranyszájú Lyra, hogyhogy halottlátogatóba akarsz menni?

– Megálmodtam, Iorek. Láttam Rogert, és tudtam, engem hív... Emlékszel Rogerre; elmentünk tőled, és őt aztán megölték, az én hibámból, legalábbis szerintem. És úgy gondolom végére kell járnom az egésznek, ennyi. Odaállok elé, bocsánatot kérek tőle, és ha lehetséges, kihozom onnan. Ha Will utat tud nyitni a halottak országába, muszáj megtenni.

– A lehetséges és a muszáj nem ugyanaz.

– De ha muszáj is, meg lehet is, akkor kifogásnak nincs helye.

– Amíg élünk, az életre legyen gondunk.

– Tévedsz, Iorek – mondta Lyra szelíden –, arra legyen gondunk, hogy tartsuk a szavunkat, bármi áron. Nem mutatom, de tudd meg, hogy iszonyúan félek. Azt kívánom, bárcsak sose álmodtam volna azt az álmot, bárcsak sose jutott volna Will eszébe, hogy a késsel átjuthatunk. De már nem lehet visszacsinálni, nincs kibúvó.

Lyra érezte, hogy Pantalaimon reszket, becézni kezdte sajgó kezével.

– Persze fogalmunk sincs még, merre induljunk – folytatta. – Ki kell tapasztalni. Hát te mit tervezel, Iorek?

– A népemmel visszatérünk északra. Nem élet ez itt nekünk a hegyekben. Még a hó is másmilyen. Azt gondoltam, megleszünk valahogy, de mégiscsak a tenger az igazi, ha fölmelegedett is. Jó tudni. Különben is szükség lesz ránk. Én előre megérzem a háborút, Aranyszájú Lyra, megcsap a szaga, a szele. Beszéltem Serafina Pekkalával, mielőtt útra keltem ide, elmondta, hogy Lord Faahoz és a gyiptusokhoz tart. Márpedig ha kitör a háború, szükség lesz ránk.

Lyra izgatottan szökött fel régi barátainak neve hallatán. De Iorek nem ért még a végére. Így folytatta:

– Ha nem találtok vissza a halottak országából, többé nem lálkozunk, mert nekem nincs kísértetem. A porhüvelyem a földé, eggyé válok vele. De ha történetesen te is, én is megmaradunk, Svalbardon mindig szívesen látott, nagyra becsült vendég leszel, és ez érvényes Willre is. Elmondta, hogyan kötöttünk ismeretséget?

– Nem – felelte Lyra –, csak annyit, hogy egy folyónál.

– Fölém kerekedett. Nem hittem volna, de ez a taknyos kölyök lehengerelt a vakmerőségével és az eszével. Nem örülök, hogy a tervedet valóra váltod, de jó szívvel csakis erre a fiúra merlek rábízni. Méltók vagytok egymáshoz. Járj szerencsével, Aranyszájú Lyra, kedves jó barátom.

Lyra felágaskodott, átkarolta a medve nyakát, a szőrébe fúrta az arcát, nem bírt megszólalni.

Egy perc, és Iorek óvatosan feltápászkodott, gyöngéden lefejtette magáról az ölelő karokat, hátat fordított, és halkan elkocogott a sötétbe. Alakja menten tovaillant a hólepte talaj sápadt hátterén, de talán csak a Lyra szemére ülő könnyfátyol tehetett róla.

Will, mikor meghallotta, hogy a lány közeledik az ösvényen, a kémekre pillantva így szólt:

– Maradjatok veszteg. Tessék, itt hagyom a kést, nem fogom használni. Ne gyertek utánam.

Odakinn Lyra csak állt és sírt, Pantalaimon mint farkas szegte fel fejét a fekete égre. A lány megnémult. Csak a hamvadó tűz visszaverődése világított a havon, s a lány könnyes arcán tükröződött, a lány könnyeinek tükre pedig Will szeme volt: így szőttek a fotonok halk hálót köréjük.

– Úgy szeretem őt, Will – szakadt ki aztán Lyrából a suttogás. – Olyan öreg volt! Sovány, öreg és szomorú... Hát minden ránk szakad, Will? Mostantól ki segít rajtunk? Csak te vagy, meg én. De hisz fel se nőttünk még... ehhez éretlenek vagyunk... Túlontúl éretlenek... Szegény Mr. Scoresby meghalt, Iorek megvénült... Minden ránk szakad, mindent nekünk kell...

– Véghezvisszük – jelentette ki a fiú. – Nem nézek vissza többé. Megcsináljuk. De most muszáj aludnunk, és ha ebben a világban maradunk, rajtunk üthetnek azok a gyropter-izék, amiket idecsődítettek a kémek... Átmetszek egy másik világba, ha a kémek utánunk jönnek, annyi baj legyen, majd később lerázzuk őket.

– Jó – hagyta rá Lyra szipogva; a kézfeje hátába törölte az orrát, ököllel dörgölte a szemét. – Gyerünk. Biztos vagy benne, hogy vág a kés? Kipróbáltad?

– Tudom, hogy vág.

Pantalaimon tigrissé változott, hogy reményeik szerint távol tartsa a kémeket; Will és Lyra belépett a barlangba a hátizsákokért.

– Mit csináltok? – neszelt fel Salmakia.

– Átkelünk egy másik világba – húzta elő Will a kést. Mintha ettől vált volna ismét teljes emberré; idáig nem is vette észre, milyen nagyon hozzánőtt.

– Tessék megvárni Lord Asriel gyroptereit! – reccsent Tialys.

– Nem várjuk meg – közölte Will. – Hagyjátok békén a kést, vagy megöllek. Átjöhettek velünk, ha ragaszkodtok hozzá, de nem marasztaltok itt. Megyünk.

– Hazudozó!

– Nem – vágott közbe Lyra –, a hazudozó én vagyok. Will sohasem hazudik. Erre nem számítottatok.

– Mégis, hová?

Will nem felelt. Tapogatózott a homályban, és nyílást hasított. Megszólalt Salmakia:

– Hibát követtek el. Jobb, ha tudjátok, hallgassatok meg. Bele se gondoltatok, hogy...

– Dehogyisnem – fojtotta belé a szót Will. – Nagyon is átgondoltuk, és holnap elmondjuk nektek, hogy mire jutottunk. Velünk jöhettek, vagy visszamehettek Lord Asrielhez.

Az ablak abba a világba nyílt, ahová Baruchhal és Balthamosszal menekültek; békés volt itt minden: végtelen, langyos tengerpart, a homokbuckákon túl páfrányszerű fák.

– Megfelel – mondta. – Alváshoz pompás.

Áttessékelt mindenkit, aztán nyomban becsukta a nyílást. Lyrával ott helyben elterültek, olyan fáradtak voltak, Lady Salmakia őrködött, a lovag elővette a mágnesrezgéses hangverőt, és üzenetet kezdett vonózni rajta a sötétben.

16.

A szándékjárgány

– A gyerekem. A lányom! Mit tett vele? Az én Lyrám – inkább a szívemet tépte volna ki! – biztonságban volt mellettem, érti, biztonságban, és hová lett, azt mondja meg, hová?

Mrs. Coulter sikoltozása felverte az őrtornyot. Egy székhez kötözték, haja ziláltan, ruhája szakadtan lógott, tekintetéből téboly sütött; majom daimónja a földön vergődött, kapálózott ezüstláncra verve.

Lord Asriel nem messze ült, és firkált valamit egy cédulára; ügyet sem vetett rájuk. A tisztiszolga feszengve méregette az asszonyt. Amint átvette Lord Asrieltől az üzenetet, tisztelgett, és sebes léptekkel indult kifelé, sarkában behúzott farkú terrier daimónjával. Lord Asriel Mrs. Coulterhez fordult.

– Lyra? Őszintén szólva fütyülök rá – mondta halk, rekedt hangon. – Maradt volna veszteg, fogadott volna szót az a rémes kölyök. Nem fecsérelek rá több időt és eszközt. Ha nem kér a segítségből, vállalja a következményeket.

– Asriel, ezt nem gondolhatja komolyan, különben nem is...

– A legkomolyabban gondolom. Nem érdemli meg, hogy ekkora hűhót csapjanak körülötte. Közönséges angol leány, nem túl okos...

– De az! – tiltakozott Mrs. Coulter.

– Hát jó, eszesnek eszes, de szellem nem szorult belé; indulatos, álnok, önző...

– Bátor, nagylelkű, érző szívű.

– Átlaggyerek, semmi különös.

– Átlaggyerek? Lyra? Nincs hozzá fogható. Emlékezzék, mi mindent vitt már véghez. Jogában áll nem szeretni, Asriel, de ne merészelje leszólni a leányát. És nálam biztonságban volt, amíg...

– Igaza van – pattant fel a lord a helyéről. – Valóban nincs hozzá fogható. Magát megszelídíteni és meglágyítani – nem akármilyen teljesítmény. A lánya kihúzta a fullánkját, Marisa. Fogatlan oroszlánt csinált magából. Csöpögős jámborságba fojtotta a tüzét. Ki hitte volna? Az egyház könyörtelen ügynöke, a gyermekek megszállott üldözője, förtelmes masinák feltalálója, melyekkel szétmetéli őket, hogy a riadt kis lényükben bűnt kutasson – és elég arra tévednie egy szájas, hebrencs borzaskatának, hogy maga mint a tyúkanyó, kotkodácsolva terjessze fölé a szárnyait. Elismerem, a fruskának lehet valamilyen adottsága, amely fölött én elsiklottam. De ha csak arra jó, hogy elvakult anyát csináljon magából, én ilyen hitványsággal, gyatrasággal, nyápicsággal nem dicsekednék. Amúgy is azt ajánlom, hogy maradjon csöndben. Ide kérettem a parancsnokaimat sürgős tanácskozásra, és ha képtelen tartani a száját, majd betapasztjuk.

Mrs. Coulter nem is hasonlíthatott volna jobban Lyrára. Válaszképpen Lord Asriel arcába köpött. A férfi higgadtan letörölte, és megjegyezte:

– Az ilyen magatartás is kivédhető egy hasznos intézkedéssel.

– Papoljon csak, Asriel – mondta erre az asszony –, kifogástalan úri modorra vall, valóban, ha alárendeltjeinknek székhez kötve mutogatjuk a foglyot. Oldozzon el nyomban, vagy lesz oka befogni a szám!

– Ahogy óhajtja – mondta férfi, és selyemsálat vett ki az egyik fiókból, a nő a puszta látványától is hevesen rázni kezdte a fejét.

– Ne, ne – tiltakozott –, Asriel, könyörgök, ne alázzon porig. A harag könnyei peregtek a szeméből.

– Nos jó, magát eloldozom, de ez itt maradjon csak láncon – mondta a férfi; visszaejtette a sálat a fiókba, aztán rugós késsel elvagdosta a nő kötelékeit.

Az a csuklóját dörgölve fölkelt, nyújtózkodott; csak ekkor döbbent rá, milyen állapotban van a ruhája meg a haja. Nyúzott volt és sápadt; az epetőrök mérge még nem ürült ki teljesen a szervezetéből, rettenetesen fájnak az ízületei, de a férfinak nem szerzi meg az örömet, hogy ennek bármi jelét adja.

– Ott megtisztálkodhat – mutatott Lord Asriel egy szűk kis fülkére: szekrénynek ha beillett.

Mrs. Coulter fogta a Lord Asrielre gyilkos szemeket meresztő daimónját, és elvonult rendbe szedni magát. Jött a tisztiszolga, és bejelentette:

– Őfelsége, Ogunwe király és Lord Roke.

Megjelent az afrikai tábornok és az epetőr: Ogunwe király patyolat egyenruhában, frissen átkötözött halántéksebbel, Lord Roke sima röptű kéksólyma hátán.

Lord Asriel szívélyesen üdvözölte és borral kínálta őket. A madár lebocsátotta hátáról lovasát, majd az ajtó melletti polcára röppent, ezalatt a tisztiszolga bejelentette Lord Asriel harmadik főparancsnokát, egy Xaphania nevű angyalt. Baruchnál vagy Balthamosznál sokkalta rangosabb volt, csillámló, nyugtalanító fény világította meg rejtelmes forrásból.

Időközben előjött Mrs. Coulter, jóval rendezettebben, es mindhárom főparancsnok főt hajtott neki: ő nem mutatott meglepetést, biccentett és békésen leült, karja közt a béklyós majommal.

Lord Asriel nem vesztegette az időt:

– Ogunwe király, kérem, jelentsen.

A tagbaszakadt, mély hangú afrikai így beszélt:

– Megsemmisítettünk tizenhét svájci gárdistát és két léghajót. Veszteségünk öt fő és egy gyropter. A lány és a fiú megszökött. Elfogtuk a bátor ellenállást tanúsító Lady Coultert, és ide szállítottuk. Bízom benne, hogy nem rója fel részünkről az illő tisztelet hiányát.

– Uram, az önök bánásmódja nem hagyott kívánnivalót – felelte az asszony, az önöket leheletnyit megnyomva.

– Más gyropterekben esett kár? Vannak sebesültek? – firtatta Lord Asriel.

– Károk, sebesülések estek, de nem vészesek.

– Pompás. Köszönöm, király uram: derekasan verekedtek, Lord Roke, megosztaná velem értesüléseit?

Az epetőr így felelt:

– A kémeim követték a fiút és a lányt egy másik világba. A gyermekek biztonságos helyen vannak, egészségesek, ámbár a lány előzőleg napokat aludt át bódítószer hatása alatt. A fiúnak a barlangi események során egy ideig nem állt rendelkezésére a kés: baleset következtében darabokra tört. De azóta ismét ép, az érdem egy teremtményé az ön világának Északjáról, Lord Asriel; hatalmas medve az illető, avatott kovács. A kés kijavítását követően a fiú rögtön átmetszett egy másik világba, ahol jelenleg is tartózkodnak a lánnyal. Kémeim természetesen a nyomukban vannak, zavaró körülmény azonban, hogy a fiú a kés birtokában nem kényszeríthető semmire; ha álmában megölnék, a kés számunkra elveszne. Tialys lovag és Lady Salmakia mindenesetre követi a fiút és a lányt, legalább a hollétükről tájékoztatnak. Ügy fest, tervelnek valamit, ide legalábbis nem hajlandók eljönni semmi áron. Ezt az én két emberemet nem rázhatják le.

– Fenyeget valamilyen veszély abban a bizonyos világban? – kérdezte Lord Asriel.

– Tengerparton vannak, fa méretű páfrányok erdejéhez közel. Állati jelenlét nem tapasztalható. Jelenleg a fiú is, a lány is alszik. Alig öt perce beszéltem Tialys lovaggal.

– Köszönöm – mondta Lord Asriel. – Most, hogy a két ügynöke a gyerekek nyomába eredt, nincs, aki rajta tartsa a szemét a Magisztériumon. Az aletiométerre kell hagyatkoznunk. Legalább...

Mindenki nagy csodálkozására megszólalt Mrs. Coulter.

– Nem tudom, máshol mi a helyzet – mondta –, de a Büntető Törvényszék Pavel Rasek testvérre támaszkodik e tekintetben. Alapos, bár nehézkes ember. Órákba telik még, mire megtudják tőle, hol van Lyra.

– Köszönöm, Marisa – mondta Lord Asriel. – Magának van sejtése arról, miben töri a fejét Lyra meg ez a fiú?

– Nincsen – hangzott a válasz –, egyáltalán nincsen. A fiúval beszéltem, igen nyakasnak tűnt, tud titkot tartani. Meg nem mondanám, mire készül. Lyrán meg képtelenség kiokosodni.

– Szabadjon méltóságodtól megkérdeznem – szólt közbe Ogunwe király –, hogy az úrnő felvétetett-e vezérkarunkba? Ha igen, mely minőségben? Ha nem, helyes-e, hogy itt tartózkodik?

– A foglyunk, és személyesen az én vendégem; és mint az egyház valamikori ügynöke, hasznos tájékoztatással szolgálhat.

– Vajon megteszi-e önszántából? Vagy kínvallatás lesz szükséges? – nézett egyenesen Mrs. Coulter szeme közé Lord Roke.

Mrs. Coulter elkacagta magát.

– Feltételeztem volna Lord Asriel parancsnokairól, hogy tudják, a kínvallatás alkalmatlan az igazság kiderítésére.

Lord Asriel önkéntelenül elmosolyodott magában: micsoda ravasz visszavágás!

— Kezeskedem Mrs. Coulter magaviseletéért – közölte. – Különben is tudja, mivel számolhat árulás esetére, amely amúgy esélytelen. De akinek kétsége van, mondja ki bátran, ne rejtse véka alá.

Ogunwe király jelentkezett:

– Benne megbízom, de önben nem.

– Hogyhogy? – hökkent meg Lord Asriel.

– Ha a lady megkísérti, ön képtelen ellenállni. Helyeslem, hogy elfogtuk, de helytelenítem részvételét a tanácskozáson. Részesítse illő bánásmódban, minden kényelemben, de helyezze el máshol, és ne keresse a társaságát.

– Őszinte véleményt kértem – mondta Lord Asriel –, elfogadom a dorgálást. Az ön jelenlétéhez jobban ragaszkodom, király uram, mint a hölgyéhez. Elvitetem.

A csengőért nyúlt, de Mrs. Coulter elébe vágott annak, hogy megrázza.

– Kérem – mondta lázasan –, hallgassanak meg előbb. Tudok segíteni. Aligha találnak nálam jobb kalauzt a Magisztérium belügyeiben. Ismerem az eszük járását, kiszámíthatom, mit lépnek. Kérdik ugye, miért is bízhatnának bennem, mi vitt arra, hogy faképnél hagyjam amazokat? Egyszerű: a lányom életére törnek. Nem merik életben hagyni. Amint rájöttem, kicsoda ő, mit jövendölnek róla a boszorkányok, tudtam, szakítanom kell az egyházzal, az egyház az ellenségem, és én is ellensége vagyok az egyháznak; önökről fogalmam sem volt, sem arról, hogy én mit jelenthetek önöknek – ez rejtély volt számomra; annyit tudtam csupán, hogy szembe kell szállnom az egyházzal, minden tanával, akár a Fennhatósággal is. Én...

Elhallgatott. A parancsnokok feszülten figyeltek. Mrs. Coulter ekkor szembefordult Lord Asriellel, mintha csakis hozzá beszélne fojtott, szenvedélyes hangján, rászegezve csillogó tekintetét.

– Én kimondhatatlanul rossz anya voltam. Hagytam, hogy elvegyék tőlem egyetlen gyermekemet, nem törődtem vele, csak a karrierem számított. Évekig rá se gondoltam, és ha mégis, csak mert a születése olyan kínos volt számomra. De aztán az egyház érdeklődni kezdett a Por és a gyerekek iránt, és megdobbant a szívem, eszembe jutott, én is anya vagyok, Lyra anyja. És mert veszélybe került, megmentettem. Háromszor léptem már közbe, hogy óvjam. Először, mikor az Áldozárok Testülete megkezdte működését: a Jordan-kollégiumból magamhoz vettem, ha velem él Londonban, a Testület nem bánthatja... ezt reméltem. De megszökött. Bolvangarban volt a második alkalom, az utolsó pillanatban érkeztem, ott volt már a... a penge alatt... Majdnem megállt a szívem. Megtették... megtettük más gyerekekkel, de mikor a sajátomat... El sem tudják képzelni, milyen gyötrelmet éreztem akkor, kívánom, ne is ismerjék meg soha... De eloldoztam, kijuttattam, másodszor is megmentettem. Még ekkor is ragaszkodtam az egyházhoz, hű, odaadó szolgáló, aki a Fennhatóság nevében tevékenykedik. És akkor megtudtam, mit jövendölnek a boszorkányok. Lyrát valamikor a közeljövőben megkísértik, mint egykor Évát – így beszélik. Hogy a kísértés milyen formában történik majd, előttem egyelőre ismeretlen, de hát Lyra hovatovább felnő. Nem nehéz elképzelni. Az egyház is hírét vette a dolognak, és meg akarják ölni. Ha egyszer tőle függ minden, hogyan is hagyhatnák életben? Mernék vállalni, hogy ellenáll a kísértésnek, bármi legyen is az? Dehogy, a vérét akarják. Ha tehetnék, a Paradicsomig visszamennének, Évával is végeznének, még mielőtt elbukhatna. Gyilkolni nem nagy eset nekik; Kálvin maga rendelkezett gyermekek haláláról; nem fukarkodnak pompával, szertartással, imával, hét fájdalommal, himnusszal, zsolozsmával, de attól még megölik ám. Ha a kezük közé kerül, elvégeztetett. A boszorkány szavainak hallatán tehát harmadszor is megmentettem a lányomat. Biztos helyre húzódtam vele, és nem is szándékoztam elmozdulni onnan.

– Ön elkábította a lányát – olvasta rá Ogunwe király. – Öntudatlanságra kárhoztatta.

– Kénytelen voltam – mondta Mrs. Coulter –, mert gyűlöl – mostanáig is felindult, de fegyelmezett hangja megbicsaklott, zokogásban tört ki, és így folytatta: – Reszket tőlem és gyűlöl, és ha nem kábítom eszméletlenre, úgy iszkol előlem, mint macska elől a kismadár! Van fogalmuk, mit érez ilyenkor egy anya? De az ő biztonságánál nincs előbbre való! Míg a barlangban aludt... behunyt szemmel, tehetetlenül, a nyakára gömbölyödő daimónjával... Olyan szeretet, gyöngédség fogott el, olyan mélységes... Először tehettem valamit a gyerekemért, az én kis... Mosdattam, etettem, őriztem, melengettem... álmában is jól tápláltam... Éjszakára mellé feküdtem, karomban ringattam, könnyeimmel öntöztem a haját, az alvó pilláját csókolgattam, ó kislányom...

Nem szégyellte magát. Halkan beszélt; nem szavalt, nem emelte fel a hangját, a testét meg-megreszkettető zokogás csuklásnak hatott, mintha az illem kedvéért fékezné az érzelmi kitörést. Szemenszedett hazugságai ezért hihetőek, gondolta undorral Lord Asriel; ez az asszony merő hamisság a csontja velejéig.

Mrs. Coulter elsősorban Ogunwe királyt vette célba szavaival; és bár ez csöppet sem volt nyilvánvaló, Lord Asriel észrevette. A király a fő vádló, és ember, nem úgy, mint az angyal vagy Lord Roke, az ő lelki húrjain képes leginkább játszani.

Holott Mrs. Coulter a legnagyobb hatást az epetőrre tette. Lord Roke ráérzett hamisítatlan skorpiótermészetére, nem voltak illúziói, hogy micsoda döfés telik tőle. A skorpió pedig legyen csak szem előtt, vélte.

Így aztán támogatta Ogunwe királyt, mikor az változtatott álláspontján, és amellett kezdett kardoskodni, hogy az asszony maradjon; Lord Asrielt leszavazták; ő már nem látta szívesen az asszonyt, de hát kötelezte magát, hogy parancsnokai óhaja szerint jár el.

Mrs. Coulter szende, erényes, komoly pillantást küldött felé. Lord Asriel esküdni mert volna, hogy senki más nem érhette tetten gyönyörű szeme kútjának mélyén a diadalmas, ravaszkás villanást.

– Jó, maradjon – mondta. – De eleget beszélt. Ne többet. A déli határra telepítendő helyőrség kérdését bocsátom vitára. Olvasták az előterjesztést: kivitelezhető? Kívánatos? A következő programpont a fegyvertár. Aztán Xaphaniától szeretnék hallani az angyali hadak hangulatáról. Tehát a helyőrség. Ogunwe király?

Az afrikai vezér előadta érveit. Meghányták-vetették a dolgokat. Mrs. Coulternek el kellett ismernie, hogy az egyház véderőiről igen pontosak az értesüléseik, nem becsülik le az ellenfelet.

Hanem Tialys és Salmakia ezentúl a gyerekek mellett van, Lord Asrielnek nincsenek már kémei a Magisztériumban, mostani tudásuk vészesen avul. Mrs. Coulternek támadt egy ötlete, pillantást váltott a majom daimónnal, valóságos anbár kisülésnek érzett; az asszony némán ült tovább a majom aranyos szőrét becézve, hallgatta a parancsnokok eszmecseréjét.

Lord Asriel egyszer csak azt mondta:

– Elég. Még ráér a dolog. Térjünk rá a fegyverraktárra. Tájékoztattak, hogy a szándékjárgány próbaüzemének semmi akadálya. Menjünk, nézzük meg.

Ezüstkulcsot húzott elő a zsebéből, kinyitotta a bilincseket a majom kezén-lábán, ügyelve, hogy az arany szőrszálaknak a legeslegvége se súrolja.

Lord Roke a sólymára pattant, úgy követte a többieket, akik Lord Asriel nyomában elindultak lefelé a toronyból, ki a bástyaoromzatra.

Hideg szél csapott a szemükbe, egy nagy lökés feltaszította a kéksólymot, vijjogva keringett a háborgó magasban. Ogunwe király összehúzta magán a köpenyt, és gepárd daimónja fejére helyezte kezét.

Mrs. Coulter alázatosan szólította meg az angyalt:

– Bocsásson meg, asszonyom. Az ön neve Xaphania?

– Igen – felelte az angyal.

E jelenség Mrs. Coultert éppúgy ámulatba ejtette, mint annak idején a társai Ruta Skadi boszorkányt, aki az égbolton találkozott velük: az angyal nem sugárzott, de ragyogás övezte fényforrás híján is. Magas, csupasz, szárnyas lény, barázdált arcánál vénebbet Mrs. Coulter sohasem látott még.

– Ama réges-rég fellázadt angyalok közül való?

– Igen. Azóta megannyi világban kalandoztam. Most Lord Asrielnek köteleztem el magam hűségesküvel, mert nagy vállalkozása a legfőbb remény, hogy a zsarnokságnak véget vetünk.

– És ha elbuknak?

– Akkor elveszünk valamennyien, és a kegyetlenség uralkodik örökkönörökké.

Közben lépést tartottak Lord Asriel lendületes iramával a szél verte bástyafalon egy hatalmas lépcsőig, amely olyan mélyre vezetett, hogy alját a falikarokban lobogó fáklyák fényénél sem lehetett kivenni. A kéksólyom előresüvített, mind mélyebbre ereszkedett a homályban, minden láng meglebbentette tollazatát, csöpp szikrává zsugorodott, majd nyoma veszett.

Az angyal Lord Asriel oldalára szegődött, Mrs. Coultert az afrikai király szomszédságára utalva.

– Uram, röstellem a tudatlanságomat – mondta Mrs. Coulter – de a tegnapi barlangi tusáig sejtelmem sem volt, hogy léteznek egyáltalán olyan teremtmények, mint a kéksólyom lovasa... Honnan való? Mondana valamit a népéről? A világért se akarnám őt megsérteni, de ha vaktában elegyedem szóba vele, szándékom ellenére véthetek az illem ellen.

– Valóban elkel a tájékozódás – mondta Ogunwe király. – Ez a nép nagyon gőgös. Az ő világuk másképpen alakult, mint a mienk; kétféle tudatos lény is van benne, ember meg epetőr. Az emberek zömmel a Fennhatóságot szolgálják, és az idők kezdetétől ki akarják irtani a parányokat. Rájuk sütik, hogy ördögi szerzetek. Ezért az epetőrök mindmáig képtelenek megbízni az olyan termetűekben, mint ön vagy én. De szilaj, öntudatos harcosok, akik nem irgalmaznak ellenségüknek, és kémtevékenységük rendkívül értékes.

– Ez a nép egyöntetűen önökkel tart, vagy megosztottak, akárcsak az emberek?

– Egyesek az ellenséggel cimborálnak, de a zöm hozzánk húz.

– Hát az angyalok? Hinné-e, hogy a közelmúltig az angyalokat középkori kitalációnak véltem, színtiszta agyszüleménynek? Ezek után angyallal szót váltani némiképp zavarba ejtő... Hányan erősítik Lord Asriel táborát?

– Mrs. Coulter – mondta a király –, rendszerint kémek kíváncsiak arra, amit ön feszeget.

– Mesterkém vagyok a javából, ha ilyen nyíltan faggatózom – felelte az asszony. – Uram, fogságba estem. Nem szökhetek meg, de nincs is hová szöknöm. A légynek se véthetek ezentúl, szavamra.

– Nem vonom kétségbe – mondta a király. – Az angyalok jóval kiismerhetetlenebbek az embernél. Kezdjük azon, hogy többféle van; némelyek nagyobb hatalommal bírnak, mások kevesebbel; igen bonyolult szövetségek, ősi viszályok állnak fenn köztük, melyekről alig tudunk valamit. A Fennhatóság, amióta csak létrejött, elnyomja őket.

Az asszony lába földbe gyökerezett. Lerítt róla az őszinte megrendülés. Az afrikai király szintén megállt, úgy vélvén, társnője rosszul lett, a fölötte lobogó fáklya valóban kísérteties árnyékokat vetett az arcára.

– Úgy mondja, mintha magától értetődne – szólalt meg az asszony –, mintha tudnom kellene, no de... Lehetséges volna? Hát nem a Fennhatóság teremtette a világokat? Ő már létezett eleitől fogva. Hogyhogy létrejött? Ő?!

– Az angyalok így tudják – mondta Ogunwe. – Mi is megbotránkoztunk jó néhányan, hogy nem a Fennhatóság a teremtő. Talán létezett teremtő, talán nem: ez rejtély előttünk. Mindössze annyit tudunk, hogy a Fennhatóság magához ragadta a hatalmat, és azóta lázadnak ellene az angyalok, viaskodnak vele az emberek. A végső felkelés küszöbén állunk. Soha még emberek, angyalok, minden világok teremtményei így nem egyesültek közös ügyért. Soha még ekkora haderőt. De talán ez is kevés. Majd meglátjuk.

– De mire készül Lord Asriel? Mi ez a világ, miért ide húzott?

– Azért hozott át bennünket, mert ez a világ üres. Pontosabban tudatos léttől mentes. Mrs. Coulter, mi nem vagyunk gyarmatosítók. Nem hódítani jöttünk, hanem építeni.

– Meg akarja támadni a mennyországot?

A király hidegen mérte végig az asszonyt.

– Nem támadunk – közölte –, de ha a mennyország le akarna rohanni bennünket, kemény ellenállásra számíthatnak részünkről, felkészültünk. Mrs. Coulter, király volnék, de emelt fővel támogatom Lord Asrielt olyan világ megszervezésében, ahol a királyság fogalma ismeretlen. Ahol nincs se király, se püspök, se pap. A mennyek királysága azóta viseli e nevet, mióta a Fennhatóság fölébe helyezte magát az angyaloknak. Mi ebből nem kérünk. Ez a világ másmilyen. Mi a mennyek köztársaságának szabad polgárai akarunk lenni.

Mrs. Coulter szóra nyitotta a száját, tucatnyi kérdés tolult az ajkára, de a király felgyorsította lépteit, nem akarván megvárakoztatni parancsnokát, és ő lemaradt tőlük.

A lépcső olyan mélyre vezetett, hogy a pihenőről már szem elől tévesztették az égre szájadzó nyílást, ahonnan indultak. Az asszony jóval félút előtt kifulladt, de panaszszó nélkül rótta a lépcsőket le egy hatalmas csarnokba, ahol a mennyezetet tartó oszlopokba ágyazott parázsló kristályok szolgáltatták a fényt. Létrák, állványok, gerendák, átjárók hálózták be a fenti homályt, apró alakok közlekedtek rajtuk céltudatosan.

Lord Asriel a parancsnokaihoz szólt éppen, mikor Mrs. Coulter beérte őket; az asszonynak szusszanásnyi időt sem hagyva indult keresztül az óriás csarnokon: olykor-olykor fényes alak suhant a levegőben vagy röppent le egy szóra. Párás meleg uralkodott. Mrs. Coulter észrevette, hogy vélhetőleg Lord Roke iránti figyelemből minden oszlopon polc kínálja magát emberfejmagasságban, hogy a sólymának legyen hol leszállnia, és az epetőr zavartalanul vehessen részt a tanácskozásban.

A csarnokban amúgy nem soká időztek. Egy szolgálattevő súlyos szárnyas ajtót tárt ki előttük, amely vasúti peronra vezetett. Kisméretű zárt vagon várakozott rájuk, anbár hajtású mozdonyhoz csatolva.

A mozdonyvezető meghajtotta magát, az aranymajom láttán barna majom daimónja behúzódott mögé. Lord Asriel röviden rendelkezett, majd feltessékelte a többieket a vasúti kocsiba, melyet ugyanolyan izzó kristályok világítottak be, mint a csarnokot, ezüst falikarokon; a mahagóni falburkolat tükreiben kettőződtek. Amint felszállt Lord Asriel is, a szerelvény mozgásba lendült, zökkenőmentesen húzott el a perontól mind sebesebben az alagútba. Csak a kerekek neszéből sejlett a száguldás.

– Mi az úti cél? – kérdezte Mrs. Coulter.

– A fegyvertár – válaszolta kurtán Lord Asriel, és az angyalhoz fordult, halkan beszélt hozzá.

Mrs. Coulter megszólította Lord Roke-ot:

– Méltóságod mindig párosával küldi munkára kémeit?

– Miért kérdi?

– Puszta kíváncsiság. A daimónomat és engem patthelyzetbe hoztak legutóbb a barlangban, és nagyot néztem, hogy milyen kiválóan harcolnak.

– Nagyot nézett? Tán elvitatta, hogy ilyen testméretekkel kiválóan lehet harcolni?

Mrs. Coulter higgadt pillantással nyugtázta a fortyogó gőgöt.

– Elvitattam – mondta. – Azt gondoltam, könnyedén elbírunk önökkel, de önök kis híján lehengereltek. Örömömre szolgál a beismerés, hogy tévedtem. De mindig párosával vívnak?

– Ön és a daimónja tán nem egy pár? Az képzelte, engedünk ennyi előnyt? – felelte az epetőr kihívó pillantással, amely a kristályok fátyolfényében is szinte szikrát szórt: merj tovább okvetetlenkedni!

Az asszony a padlót bűvölte, és nem szólt többet.

Teltek-múltak a percek, Mrs. Coulter érezte, hogy a vonat lefelé viszi őket a hegy gyomrába. Sejtelme sem volt, milyen távolságot tesznek meg, de jó negyedóra után a vonat lassított; peron tűnt fel ismét, anbárfények vakítottak az alagút sötétje után.

Lord Asriel kitárta az ajtókat; olyan kénes forróság fogadta őket, hogy Mrs. Coulternek egy pillanatig elállt a lélegzete.

Súlyos kalapácsok döndülésétől, kövön zúzott vas csikorgásáról volt hangos a tér.

Egy szolgálattevő haladéktalanul megnyitotta a peronról nyíló ajtószárnyakat, és kétszeresére nőtt a hangzavar, a hőség hulláma zúdult rájuk. Úgy égetett a fény, hogy ellenzőt csináltak a kezükből: csak Xaphania maradt közömbös a hang, a fény és a hő rohamával szemben. Mrs. Coulter az érzéki döbbenet csitultával körülnézett, feltámadt benne az eleven kíváncsiság.

A maga világában látott már kohót, vasművet, gyárat: de a legnagyobb is falusi kovácsműhelynek minősült ehhez képest. Házméretű kalapácsok szökkentek a távoli mennyezethez, aztán hegyrengető zúdulással fatörzs nagyságú vastömböket lapítottak el a másodperc töredéke alatt; a sziklafal nyílásából olvadt fém kénes folyama hömpölygött, míg egy zsilip útját nem állta: a vakító, bugyborgó áradat csatornákon, csapokon, gátak fölött ömlött öntőformák soraiba, hogy ott megállapodva gyilkos füst felhőiben hűljön; gigászi szeletelőgépek és hengerek metélték, hajtogatták, egyengették a hüvelyknyi vastag vasat, mintha hártyapapír lett volna, aztán megint csak az irdatlan kalapácsok préselték kérlelhetetlen erővel egymásra a fémrétegeket egyetlen, sokszorosan ellenálló lemezzé.

Iorek Byrnison ennek láttán bizonyára elismeri, hogy valamicskét itt is konyítanak a fémművességhez. Mrs. Coulter csak ámult. Szót váltani egymással lehetetlen volt, nem is próbálkozott vele senki. Lord Asriel intett a kis csapatnak, hogy kövessék egy rácsos átjárón, amely alatt még nagyobb hodály tátongott, ahol bányászok fejtették csákánnyal a csillogó ércet a sziklából.

A felüljáró hosszú, lejtős sziklafolyosóba vitt, különös színű cseppkövek közé; itt halkult a döngölés, csikorgás, kalapácsolas. Mrs. Coulter hűvös szellőt érzett kihevült arcán. A kristályok nem falikarokon vagy tartópillérekre erősítve fényeskedtek, elszórva hevertek a földön, lobogó fáklyák nem fűtötték a katlant, a társaságot a hideg lelte ismét; aztán egészen hirtelen kibukkantak a szabad levegőre.

Itt a sziklába felvonulási teret vájtak. Távolabb a homályból nagy vasajtók derengtek, melyik nyitva, melyik csukva: az egyiken épp keresztülvontattak valamit, vízhatlan ponyvaborításban.

– Mi ez? – tudakolta Mrs. Coulter az afrikai királytól.

– A szándékjárgány.

Mrs. Coulternek sejtelme sem volt, mit kell ezen érteni, annál feszültebben figyelte hát az előkészületet a ponyva levételéhez.

Ogunwe király mellé húzódott, mintha védelmet keresne, és megkérdezte:

– Hogyan működik? Mit tud?

– Mindjárt látni fogjuk – felelte a király.

Úgy festett, mint valami bonyolult fúrószerkezet, gyropter pilótafülkéje, óriásdaru vezérlőkabinja. Üvegbura alatt egy ülés, előtte karok, fogantyúk tucatjai. Mind a hat lába más-más szögben illeszkedett a törzshöz: erőt sugárzó idomtalanság; a törzs maga csővezetékek, hengerek, dugattyúk, kábelkötegek, elosztók, szelepek, mérőműszerek egyvelege. Nemigen volt kivehető, mi a szorosan vett szerkezet, mert hátulról kapott fényt, ez meghatározta a látási viszonyokat.

Lord Roke nyílegyenesen fölébe siklott sólyma hátán, úgy vizsgálta behatóan. Lord Asriel és az angyal bizalmasan tárgyaltak a mérnökökkel, munkások kászálódtak le a járgányról, egyikük kezében kapcsos jegyzetblokk, másikuknál kábeldarab.

Mrs. Coulter falta a szemével a járgányt, eszébe véste minden tartozékát, számba vette bonyolultságát. Lord Asriel közben ruganyosan feltornázta magát az üléshez, vállára-derekára igazította a biztonsági övet, gondosan fejére tette a védősisakot.

Daimónja, a hóleopárd utánaszökkent, Lord Asriel igazgatott valamit az oldalán. A mérnök odakiáltott, Lord Asriel válaszolt, a személyzet visszahúzódott a vasajtó nyílásába.

A szándékjárgány megmozdult, de Mrs. Coulter számára megfejthetetlen módon. Mintha rezzent volna, holott ott állt egy helyben, furcsán energikus pózban a hat rovarlábán. Az asszony meresztette a szemét, és lám, újabb mozgást észlelt; ezúttal tetten érte, amint egyes részek ide-oda forogva kémlelik a fenti sötét égboltot. Lord Asriel nem tétlenkedett ültében, kallantyút mozdított, órát ellenőrzött, szabályzót kalibrált; aztán egyszerre eltűnt a szándékjárgány.

Hogy, hogy nem, a levegőben termett. Ott lebegett facsúcs-magasságban, és lassan-lassan balra billent. Nem hallatszott motorzúgás: vajon mivel szegül a gravitáció ellen? Nem esett le, és kész.

– Hallgassa csak – szólt Ogunwe király. – Délre.

Az asszony fülelt. A hegyoldalban nyöszörgött a szél, talpa alatt rezgett a föld alatti prések óráskalapácsainak döndülése, a világító ajtóból emberi hangok szöktek felé, de valamiféle jelre elnémultak, kialudt a fény is. És a csöndben Mrs. Coulter egészen halkan meghallotta a szélrohamok közt hánykolódó gyropterek hajtóműveinek kattogását.

– Kik ezek? – tudakolta halkan.

– Csalik – mondta a király. – Az embereim idecsalják az ellenséget. Figyelje.

Az asszony szeme még kerekebbre nyílt, úgy keresgélt az ég alig pár csillaggal ékes, súlyos kárpitján. A szándékjárgány olyan szilárdan állt fölöttük, mintha lehorgonyozták, odacövekelték volna, a szélrohamok meg se kottyantak neki. A fülke sötét volt, alig észlelhető, Lord Asriel alakja teljesen elmosódott.

Mrs. Coulter alacsonyan szálló fények csoportját pillantotta ekkor, a motorzúgás is eltéveszthetetlenné hangosodott. Hat gyropter húzott el sebesen, az egyik látszólag bajban, mert füstöt eregetett és többieknél is lejjebb ereszkedett. A hegyhez igyekeztek de látszott, azért, hogy megkerüljék, és továbbröpüljenek.

Szorosan mögöttük vegyes légi kötelék. Nehezen azonosítható masinákból állt, Mrs. Coulternek feltűnt egy furcsa, nehézkes gyropter, két egyenes szárnyú röpülő, egy könnyedén száguldó hatalmas madár, rajta két fegyveres, továbbá három-négy angyal.

– Kalózok – közölte Ogunwe király.

Csaknem utolérték a gyroptereket. Fénycsóva ívelt az egyik egyenes szárnyú röpülőről, melyet másodperceken belül csattanás követett. De a lövedék nem találta el a célpontot, a sérült gyroptert, a szemlélők a fény-és a hanghatás közti szünetben villanást észleltek a szándékjárgány felől: robbanás a levegőben.

Mrs. Coulternek szinte ideje sem volt tisztázni, mire vélje fény és hang sebes egymásutánját, már javában folyt a csata. A fejleményeket követni bajos volt ilyen vaksötétben, ilyen vad cikázás közepette; a hegyoldalt mindenesetre néma villanások pettyezték, feltörő gőzt idéző szisszenések kíséretében. A kalózcsapat más és más tagját különbözőképpen érte a csapás: kigyulladtak vagy felrobbantak, az óriás madár akkorát sikoltott, mintha hegymagas függöny hasadt volna ketté, majd az alanti sziklákra zuhant; az angyalok egyszerűen megszűntek, kihamvadtak a levegőben, egyre halványuló millió szikra, akár a tűzijáték elsült petárdái.

Aztán csönd. A szél elsodorta a hegy mögé tovakanyarodó csaligyropterek zúgását; senki nem szólalt meg. A mélységből lángok tükröződtek a szándékjárgány alján, amely továbbra is rejtelmesen lebegett fenn; mintha óvatosan forgolódott volna.

A kalózosztag teljes megsemmisülése még a sok döbbeneteset tapasztalt Mrs. Coulterre is elborzasztóan hatott. Fölnézett a szándékjárgányra: vibrált, mintha elmozdult volna a helyéről, és máris ott állt ismét szilárdan a talajon.

Ogunwe király odasietett, vele a többi parancsnok, nemkülönben a mérnökök, akik az ajtót kitárva újra fényárba borították a gyakorlóteret. Mrs. Coulter hátramaradt, a szándékjárgány működésén tűnődve.

– Miért mutogatja nekünk? – kérdezte halkan a daimónja.

– A gondolatainkban aligha olvas – felelte ugyanilyen fojtott hangon az asszony.

Visszagondoltak arra az őrtoronybeli kisülésszerű összenézésükre, mikor ugyanaz jutott eszükbe. Az az ötletük támadt, hogy fölkínálják Lord Asrielnek kémszolgálataikat az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék kebelében.

Mrs. Coulter tökéletesen tisztában van az ottani hatalmi viszonyokkal, bárkit zsebre vág. A bizalmukat visszanyerni nem lesz könnyű, de megoldható. Most, mikor az epetőr kémek Will és Lyra után eredtek, Asriel alighanem kapni fog az ajánlaton.

A különös repülő szerkezet szemrevételezése közben ezt a tervet egy másik ütötte ki a nyeregből megfellebbezhetetlenül; az asszony kaján mosollyal ölelte magához aranymajmát.

– Asriel – kérdezte ártatlanul –, megnézhetném közelebbről, hogyan működik?

A lord szórakozott, bosszús arccal pillantott le, jóleső felvillanyozottságát azonban így sem titkolhatta. Hallatlanul meg van elégedve a szándékjárgánnyal: az asszony tudta, úgysem állja meg, hogy el ne hencegjen vele.

Ogunwe király félreállt az útból, Lord Asriel karját nyújtva fölsegítette Mrs. Coultert a fülkébe. Átengedte neki az ülést, es hagyta, hadd nézegesse a műszerfalat.

– Hogyan működik? Mi hajtja? – firtatta az asszony.

– A szándékaink – felelte a lord. – Innen a neve. Ha azt akarja tőle, hogy induljon, indulni is fog.

– Nem válaszolt. Ne fizessen ki ennyivel. Miféle hajtómű ez? Aerodinamikának nyomát sem tapasztalom. Viszont a vezérlőberendezések... belülről olyan, mint egy gyropter. Lord Asriel alig bírt magával, a nő úgyis a foglya, miért ne beszélne?

Egy kábelt mutatott: a végén bőrfogantyú, benne a daimónja fogának mély nyomai.

– A daimón – magyarázta a lord – megragadja ezt, a fogával, a végtagjával, mindegy. Magának meg föl kell tennie a sisakot. Áramot fejlesztenek, és egy kondenzátor fölerősíti – no, ennél azért több kell hozzá, de a járgány használata egyszerű. Vezérlőpultra igazából nincs is szükség, csak a szoktatás miatt praktikus, idővel eltekinthetünk tőle. Repülni persze csak daimónnal bíró emberi lény repülhet.

– Aha – mondta az asszony.

Azzal kilökte Lord Asrielt a gépből.

Egy pillanat alatt ott volt a fején a sisak, az aranymajom felragadta a bőrfogantyút. Mrs. Coulter a gyroptereknél általános kormányberendezést kereste, maga felé rántotta a kart, és a szándékjárgány felszökkent a levegőbe.

De a gyakorlat mégiscsak hiányzott. A szándékjárgány néhány pillanatig oldalt dőlve lebegett, míg az asszony rájött, hogyan mozdítsa előre, ezalatt Lord Asrieltől három dolog telt: talpra ugrott, leintette Ogunwe királyt, aki tűzparancsot készült adni a katonáknak, Lord Roke-nak pedig odaszólt:

– Szíveskedjék elkísérni.

Az epetőr azonnal megsarkantyúzta kéksólymát, és a madár nyílegyenesen beröppent a még nyitott fülkeajtón. A lentiek látták, hogy a nő feje ide-oda forog, az aranymajomé szintén, nyilvánvalóan egyikük sem vette észre az apró Lord Roke-ot amint a sólyom hátáról beszökik mögéjük a pilótafülkébe.

A szándékjárgány egy szempillantás múlva nekirugaszkodott a sólyom visszafordult és lesuhant Lord Asriel kézfejére. Közben a jármű már alig látszott a párás, csillagos égen.

Lord Asriel kesernyés ámulattal nézett utána.

– Nos, király uram, önnek tökéletesen igaza volt – ismerte el –, azon nyomban hallgatnom kellett volna önre. Lyra anyja, várhattam tőle egyebet?

– Nem veszi üldözőbe? – kérte számon Ogunwe király.

– Menne pocsékba egy ilyen pompás légi jármű? Azt már nem!

– Ön szerint hova tart? A gyermek keresésére indul?

– Nem azonnal. Hiszen fogalma sincs, hol keresse. A fejemet teszem rá, hogy az Egyháztörvényszékig meg sem áll, kiszolgáltatja nekik a szándékjárgányt, hogy megbízhatóságát tanúsítsa, aztán kémkedéshez lát. Nekünk kémkedik náluk. A kétszínűsködésnek minden kombinációját kipróbálta, ezt kivéve: meglesz az újdonság varázsa. Amint kideríti, hol a lánya, hozzásiet, és elvezet bennünket is.

– Hát Lord Roke mikor fedi fel magát előtte?

– A meglepetések embere, nem fogja elsietni. Fogadjunk?

Nevettek, és visszaindultak a műhelyekhez, ahol a szándékjárgány újabb, tökéletesített változata várt szemlére.

17.

Olaj és lakk

Mary Malone tükröt fabrikált. Nem a női hiúság vezette, abból kevés szorult belé; arra volt kíváncsi, helytálló-e az elmélete. Az Árnyakat próbálta volna tetten érni, és jól felszerelt laboratóriumát nélkülözvén a helyi készletekkel kellett boldogulnia. A mulefa kézművességben a fém elenyésző szerepet játszott. Kővel, fával, kötéllel, kagylóval, szaruval csodákat műveltek, de ami fémjük volt, a folyóhomokból gyűjtött nyersfém – például réz – rögeiből kalapálták, eszközt véletlenül sem készítettek belőle. Csakis díszítő célt szolgált. Például a mulefa párok házasságkötésük alkalmával fényes rézcsíkokat cseréltek, hogy egyik szarvuk tövén viseljék, lényegében úgy, mint a jegygyűrűt.

Ezért aztán lenyűgözte őket Mary szeme fénye, a kincstári svájci bicska.

Az Atal nevű zalif, akivel Mary kiváltképpen összebarátkozott, hangos ámulattal fogadta, mikor Mary bemutatta, s amennyire nyelvi korlátai engedték, el is magyarázta, mi mindenre jó a kés. Pöttöm nagyító is tartozott hozzá, Mary mintát perzselt vele egy száraz gallyra, ez indította el gondolatmenetét az Árnyakra vonatkozóan.

Halászni indultak, de a vízállás alacsony volt, a halak nyilván átpártoltak máshová, hát hálót feszítettek a mederbe, és kiültek a füves partra tereferélni; Mary ekkor pillantotta meg a száraz ágat, amelyen sima, fehér felület is volt. Beleégette a mintát – egy kis virágot –, Atalnál nagy tetszést aratva; s míg foszlányokban szállt fel a füst onnan, ahol a fókuszált napsugarak érték a fát Marynek eszébe villant: ha ez kövület lesz egykor, és tízmillió év múlva rátalál egy kutató, még mindig Árnyak tanúsítják, hogy munkába vettem.

Elandalodott ezen a napsütésben, mígnem Atal megkérdezte:

Miről álmodozol?

Mary mesélni próbált a munkájáról, a kutatásairól, a laboratóriumról, az Árny-részecskék felfedezéséről, a fantasztikus tényről, hogy tudattal bírnak; az emlékezés úgy feltüzelte, hogy sóvárogni kezdett az eszközei, műszerei után.

Ataltól nem is várta, hogy értse, amit magyaráz, részben az ő tökéletlen nyelvtudása miatt, részben, mert a mulefákat annyira gyakorlatias beállítottságúnak nézte, a tárgyi világhoz kötődőnek, az ő fejtegetései pedig elvontak, matematikaiak; de Atal meglepte: Igen – felelte –, mi is ismerjük, amiről beszélsz, úgy hívjuk, hogy... – és itt olyan szót mondott, ami nagyon hasonlított a fény jelentésűre.

Mary visszakérdezett: Fény?, és Atal azt felelte: Nem fény, hanem... itt elismételte azt a bizonyos szót lassabban, hogy Mary pontosabban hallja, és így folytatta: olyan, mint a fény a fodrozódó vízen napnyugtakor, mikor csillámló pikkelyekben jön vissza, így hívjuk, de csak teszi-mintha.

Teszi-mintha az ő kifejezésük a hasonlatra, erre Mary már rájött.

Tehát igazából nem fény, mondta Atalnak, de ti látjátok, és olyan, mint az a bizonyos fény a vízen napnyugtakor.

Atal bólintott: Igen. Minden mulefában közös. Bennetek is. Innen tudtuk, hogy olyan vagy, mint mi, és nem mint a legelészők, akikben nincs meg. Bármennyire furcsa és rémes a külsőd, olyan vagy mint mi, mert benned is megvan a – és Atal megint kimondta a kulcsszót, de Mary ezúttal sem hallotta még elég tisztán ahhoz, hogy elismételhesse: sraf vagy sarf, mellé ormánylegyintés balra.

Mary izgalomba jött. Meg kell őriznie higgadtságát, hogy rátaláljon a helyes szavakra.

Mit tudtok róla? Mi a forrása?

Mi magunk és az olaj, felelte Atal, és Mary kapcsolt, hogy a nagy terméstokkerekek olajáról beszél.

Ti magatok?

Ha már felnőttünk. De a fák nélkül egyszerűen eltűnne újra. A kerekek meg az olaj tartják itt.

Ha már felnőttünk... Marynek ismét erőt kellett vennie magán, nehogy összezavarodjon. Egyik sejtése az Árnyakról, hogy gyermek és felnőtt másként reagál rájuk, és ez más-más Árnytevékenységet hív elő. És nem azt mondta Lyra, hogy az ő világában a tudósok valami hasonlóra jutottak a Por tárgyában? És tessék, itt is ugyanez.

És kapcsolódik ahhoz, amit az Árnyak hoztak tudomására a számítógép képernyőjén, közvetlenül mielőtt kilépett volna a saját világából: bármire vonatkozzék, összefügg az emberiség történelmének ama nagy váltásával, amely jelképesen jelenik meg Ádám és Éva történetében, a megkísértessel, a bűnbeeséssel, az eredendő bűnnel. Kollégája, Oliver Payne őskori koponyák vizsgálatából azt szűrte le, hogy hozzávetőleg harmincezer éve nagyságrendekkel felszaporodtak az emberi maradványokat fémjelző Árny-részecskék. Történt akkor valami, haladt az evolúció, az emberi agy a részecsketevékenység felfokozására eszményien alkalmas közeggé vált.

Mary Atalhoz fordult: Mióta léteznek mulefák? És Atal így válaszolt: Harmincháromezer éve.

Mostanra kiigazodott Mary főbb gesztusain, és kacagva nézte, hogy barátnőjének leesik az álla. Nagyokat szoktak együtt nevetni felszabadultan, Maryre rendszerint átragadt a jókedv, de most komoly maradt, döbbenten kérdezte:

Hogyhogy ilyen pontosan tudjátok? Visszatekintetek ennyi év történelemre?

Ó, hogyne, mondta Atal. Mióta elnyertük a srafot, emlékezünk, nyitva a szemünk. Előtte nem tudtunk semmit.

És mitől nyertétek el?

Felfedeztük a kerékhasználatot. Egyszer egy nevenincs nőnemű felfedezte a terméstokot, és játszani kezdett vele, és közben...

Nőnemű volt?

Nőnemű, igen. De akkor még nem volt neve. Meglátott egy kígyót, amint átsiklik a terméstok közepén, és a kígyó azt mondta...

Megszólította a kígyó?

Dehogy, dehogy! Ez csak teszi-mintha. A történet úgy szól, hogy a kígyó megkérdezte: Mit tudsz? Mire emlékezel? Mit látsz magad előtt? Ő pedig azt felelte, Semmit, semmit, semmit. Akkor a kígyó azt mondta, dugd át a lábod a terméstok lyukán, ahol én játszadoztam, és bölcs leszel. Hát átdugta a lábát ott, ahol imént a kígyót látta. Es az olaj a lábába hatolt, és tisztábban látott, mint valaha, és elsőnek a srafot látta meg. Annyira különös volt, annyira kedvére való, hogy nyomban megakarta osztani az övéivel.

Ő meg a párja, vettek elsőnek terméstok-kereket, és rájöttek, tudják, kicsodák, tudják, hogy mulefák, és nem legelészők. Nevet adtak egymásnak. Elnevezték magukat mulefának. Elnevezték a termésfát, valamennyi teremtményt és növényt.

Mert mások lettek, vetette közbe Mary.

Úgy van. A gyerekeik szintén, mert ahogy hullottak a terméstokok, a gyerekeiknek is megtanították a használatukat. És mikor a gyerekek felcseperedtek, sraf forrásai lettek ők is, és mire megnőttek annyira, hogy kerékre kaphassanak, a sraf visszatért beléjük az olajjal, és meg is maradt bennük. Belátták, még több termésfát kellene ültetniök az olajért, de a tokok olyan szívósak voltak, hogy csak elvétve csíráztak ki. Es az első mulefa rájött, mit tehetnek a fákért, kerekezni kell, úgy feltörni a tokot, így aztán a mulefák és a termésfák létezése kezdettől összefonódik.

Mary negyedét ha értette Atal mondókájának, de kérdezgetéssel, találgatással viszonylag pontosan megfejtette; a nyelvet amúgy napról napra jobban elsajátította. De gyarapodó tudása a dolgát nem tette könnyebbé, ellenkezőleg, minden újabb ismeret szerteágazó kérdések tucatjait vetette fel.

A sraf lett a vezérfonal, melyen elindult, lévén a legátfogóbb téma; miatta gondolta ki a tükröt.

A lökést a sraf vízcsillámokhoz hasonlítása adta. A tükrözött fény, például a tengeré, polarizált: hátha polarizálhatók az Árny-részecskék is, ha a fényhez hasonlóan hullámban terjednek.

Én nem látom a srafot úgy, mint ti, magyarázta, de készítenék nedvlakkal tükröt, hátha azzal sikerül.

Atal lelkesedett; hamar kivetették a hálót, és nekiláttak összeszedni, ami Marynek kell. Fogtak három nagy halat is: kedvező előjel!

A nedvlakkot egy kisebb, külön e célra nevelt fából nyerték a mulefák. Felfőzték a nedvet, gyümölcsből erjesztett szeszben oldották fel, ezt a tejszerű, finom borostyán árnyalatú anyagot védőrétegként alkalmazták. Fára vagy kagylóra vitték fel akár húsz rétegben is, minden egyes réteget vizes ruha alatt pihentetek, csak ezután kerítettek sort a következőre, így fokról fokra rendkívül kemény, fényes felület jött létre. Rendszerint ásványi anyagokkal dúsították, hogy jobban fedjen, de néhanap meghagyták áttetszőnek, és Marynek éppen ez ütött szöget a fejébe a víztiszta borostyánszín lakk ugyanolyan különös tulajdonsággal bírt, mint az izlandi pát kristálya. A fénysugarat megtörte megkettőzte a körvonalakat, ha átpillantott rajta az ember.

Mary nem tudta, pontosan mit is akar, de biztos volt benne ha rászánja az időt húzódozás, elkedvetlenedés nélkül, menet közben megjön az isteni szikra. Lyrának egyszer Keatset, a költőt idézte, és Lyra rögtön tudta, arról a szellemi készenlétről van szó, amellyel ő leolvassa az aletiométert – Marynek is ehhez kell eljutnia.

Vett tehát egy többé-kevésbé lapos fát, fenyőfélét, és egy homokkőtömbbel (semmi fém, semmi él) a lehető legsimábbra csiszolta. A mulefák bevett módszere, kellően kitartó erőfeszítés mellett gyümölcsözik.

Ezek után Atallal elment a lakkcserjéshez, ő aggályosan magyarázkodva engedélyt kért, hogy vehessen a nedvből. A mulefák készségesen adtak, de a miérttel nem értek rá foglalkozni. Atal közreműködésével csapolt magának a ragacsos, gyantaszerű folyadékból, jöhetett a forralás, elegyítés, újraforralás időigényes művelete, a bevonat elkészítése.

A mulefák megint más növényről vették a keverék ecsetelésére szolgáló gyapotszerű pamatokat: a szakma mesterének útmutatásával Mary fáradságosan újra meg újra átfestette leendő tükrét, a lakkréteg vékonysága miatt szinte nem is volt látszatja, de azért türelemmel kivárta a pihentetések szabott idejét, és lassan-lassan tapasztalni kezdte, van haladás. Ha negyvenszer nem ment át a felületen, egyszer sem – már nem győzte számolni –, de mire elfogyott a lakkja, legalább öt miliméter vastag mázt kapott.

Az utolsó réteg után a fényezés volt soron: sima, körkörös mozdulatokkal végezte egy teljes napon át, a végére sajgott a karja, lüktetett a feje, kidőlt.

Elment aludni.

Másnap a csapat egy pagonyba vonult ki, úgynevezett csomósfa-iskolába, ellenőrizték, terv szerint fejlődnek-e a hajtások, elég feszesek-e a tartófonatok, hogy a kifejlett vesszők alakja ne hagyjon kívánnivalót. Mary nagy segítségükre volt, mert szűkebb hézagokba fért be a mulefáknál, és két kezének hála a munkát maga is el tudta végezni.

Csak miután ezzel megvoltak, és visszatértek a telepre, kezdhette meg Mary a kísérletezést – jobban mondva a játszadozást, hiszen nem egészen tudta, miben mesterkedik.

Először azzal próbálkozott, hogy a lakkozott lapot egyszerűen tükörnek használja, de foncsorozás híján csak halvány kettős kontúrok mutatkoztak a fán.

Aztán kigondolta, hogy a fa voltaképpen el is maradhatna, a lakk a lényeg, de nem volt lelkiereje újabb lap elkészítésébe fogni; különben is mire simítsa?

Ki is metszhetné a fát a lakk alól. Ez is idő, de legalább kéznél van a svájci bicska. Nekikezdett, szélről hasogatott óvatosan, nehogy megsértse a lakk visszáját; a nagyját leszedte, de az áttetsző, kőkemény lakklapon marad még összeszabdalt, szálkás fa.

Mi lenne, ha vízbe áztatná? Fellazul a lakk? Nem, mondta a tanítómestere, egyszer s mindenkorra megkötött, de van más megoldás – mutatott egy kőkorsóra: a benne lévő folyadék órákon belül lemar akármilyen fát. Mary savfélének látta-szagolta.

Aligha bántja a lakkot, mondta a mester, ha mégis, a kár könnyen kijavítható.

Őt nagyon is érdekelte Mary próbálkozása, megmutatta, hogyan kell alkalmazni a szert, és közben elmesélte, egy olyan ásványt őrölnek meg, oldanak és főznek fel hozzá, amely Mary által eleddig még nem látogatott, sekély vizű tavaknál található. A fa felpuhult, lejött, és Mary kezébe vehette az áttetsző, sárgásbarna, hozzávetőleg zsebkönyvoldal méretű lakklapot.

Hátul is ugyanúgy felfényezte, mint elöl, mindkét oldala olyan lett, mint a makulátlan tükör.

Aztán keresztülpillantott rajta...

Semmi különös. Víz-áttetszőség, kettős kép, a bal felőlitől a jobb úgy tizenöt fokkal magasabban.

Vajon mi történik, ha két egymásra fektetett rétegen néz keresztül?

Fogta megint a svájci bicskát, és felezővonalat húzott a lapra, hogy kettőbe vágja. Húzogatta a kövön fáradhatatlanul fent pengeélt, hogy elég mély karcolást ejtsen a lapon, és meg merje kockáztatni a pattintást. Vékony botot helyezett a vonal alá, aztán határozott mozdulattal lenyomta kétoldalt a lakklapot: egy üvegestől leste el a műfogást, és bevált, megvolt a két lap.

Egymásra helyezte őket, és keresztülnézett rajtuk. A borostyánszín mélyebb lett, és mint a fényképezőgép lencséje előtt a fényszűrő, bizonyos színeket kiemelt, másokat elnyomott, a táj karaktere kissé megváltozott. Érdekes módon a kettősség megszűnt, eggyé állt minden; Árny viszont szál se mutatkozott.

Mary távolítani kezdte a két lapot egymástól, és közben figyelte a látvány módosulásait. Mikor a közük hozzávetőleg arasznyi lett, különös dolog történt; eltűnt a borostyánfátyol, úgy festett, mintha minden visszakapta volna eredeti árnyalatát, csak ragyogóbban, elevenebben.

Ekkor odament Atal, hogy megnézze, hogyan halad.

Most már látod a srafot?, tudakolta.

Nem, de látok sok egyebet, felelte Mary, és tőle telhetően mutogatta, magyarázta a fejleményeket.

Atal udvarias fogadókészségről tett tanúságot, de nem hozta lázba Mary felfedezése, egyhamar beleunt a lakklapok tologatásába a szeme előtt, lehuppant a fűre, hogy a kerekeit rendbe tegye. A mulefák néhanapján egymás körmét is megtisztították baráti alapon, Atal megkérte már egyszer-kétszer Maryt ilyen szívességre. Cserébe Mary a haja gondozására vette igénybe Atalt, a lágy ormány élvezetesen emelgette, szellőztette a tincseit, simogatta, masszírozta a fejbőrét.

Ráérzett, hogy Atal effélére vágyik éppen, letette hát a két lakklapot, és végigsimított Atal körmének meghökkentő simaságán: simább, síkosabb a teflonnál is, a terméstok középponti lyukának alsó peremére támaszkodik, és a tengely szerepét tölti be, ha forog a kerék. Az illeszkedés persze tökéletes, Mary kerékagyon körbefutó ujja semmi különbséget nem tapasztalt: mintha a mulefa és a terméstok egyetlen lény volnának, amely képes a csodára, hogy különváljék, aztán ismét egyesüljön.

Atalnak jólesett ez az érintés, Marynek nemkülönben. Barátnője fiatal teremtés, hajadon még, és a csapatban nincsenek fiatal férfiak, tehát máshonnan kell párt választania; csakhogy a kapcsolatteremtés nem egyszerű, és Mary olykor sejteni vélte, hogy Atal fél a jövőtől. Nem sajnálta tőle az idejét, most is boldogan tisztogatta meg a kerék közepét a felgyűlt portól, szennyeződéstől, hogy aztán gyengéden olajozza a barátnője körmét, miközben Atal a haját szellőztette, fésülgette ormányával.

Atal, mikor már eleget kényeztették egymást, felkerekedett, hogy a vacsorakészítésnél segédkezzen. Mary visszatért a lakkdarabjaihoz, és máris megvolt a felfedezés.

A két lapot egymástól arasznyi távolban tartotta maga elé, hogy az iménti eleven, tiszta képet lássa, de közben történt valami.

Beletekintve Atal alakja körül rajnyi arany csillámot észlelt. A lakknak csak egészen kis felületén, és Mary rádöbbent, éppen ott, ahol olajos kezével hozzáért.

– Atal! – kiáltotta –, gyere gyorsan! Atal megfordult és visszakerekezett.

– Adnál egy kis olajat? – kérte Mary. – A lakkra kellene.

Atal készségesen engedte, hogy ujját ismét végigfuttassa a kerekek közepében, és kíváncsian figyelte, amint az egyik lakklapot bekeni az áttetsző, illatos anyaggal.

Mary egymáshoz nyomta a két lapot, finoman összedörgölte őket, hogy egyenletesen oszoljon el az olaj, aztán ismét eltávolította őket arasznyira.

És mikor keresztülnézett rajtuk, minden más lett. Látta az Árnyakat. Ha tanúja lett volna a Jordan-kollégium ejtőzőszobájában, mikor Lord Asriel levetítette különleges emulzióval készített fotogramjait, élménye bizonyosan ráismerés. Ahova csak nézett, arany, szakasztott úgy, ahogyan Atal ecsetelte neki: ide-oda úszó, lebegő, olykor célirányos folyammá rendeződő fénycsillámok. Jelen volt a szabad szemmel látható világ is, fű, folyó, fák; de a fény erősödött, mozgalmasabbá vált a tudatos lények, a mulefák körül. Nemhogy elhomályosította volna alakjukat, kiemelte.

Nem is tudtam, hogy ilyen gyönyörű, mondta Mary Atalnak.

Hát persze hogy az, nyugtázta a barátnő. Elgondolni is furcsa, hogy idáig nem láttad. Nézd azt a picit...

A hosszú fűben játszadozó csöpp gyerekre mutatott, amint sután kapkod a szöcskék után, aztán ráfeledkezik egy levélkére, felbukik, és máris tápászkodik, hogy édesanyjának elújságolja; megint elvonja más, egy botocska, nyúl érte, aztán észrevesz ormányán pár hangyát, és veszett trombitálásba kezd... Aranyos pára vette körül, mint a hajlékokat, a halászhálókat, az estére megrakott tüzet, sűrűbb, mint amazokat, bár nem sokkal. Csakhogy őkörülötte kis szándékörvények gomolyogtak, hánykolódtak, osztódtak, keringtek, s ha elcsitult egy, mindig támadt helyébe új.

Anyja körül viszont az aranycsillámok jóval feltűnőbbek voltak higgadtabban, erőteljesebben áramlottak. Az asszony ételt készített, lisztet szórt egy lapos kőre a csapati-vagy tortillaszerű lepényhez, közben a gyerekét is szemmel tartotta, az Árnyaktól, a sraftól, a Portól fürösztve maga volt az értő, szerető gondosság mintaképe.

Hát látsz most már, mondta Atal. Akkor velem kell jönnöd.

Mary értetlenül nézett a barátnőjére. Atal furcsa hangot használt, mintha úgy értené: Na végre, erre vártunk, mostantól nem lesz úgy, mint rég.

És gyülekezni kezdtek a hegyoldalból, a hajlékokból, a folyó mellől: a csoport tagjaival vegyest idegenek is, Mary számára ismeretlen mulefák, akik kíváncsian pillogtak arrafelé, ahol állt. Kerekeik nesze halk moraj a döngölt talajon.

Hová?, kérdezte Mary. Miért jönnek ennyien? Ne félj, mondta Atal, gyere. Nem bántunk.

Láthatóan régóta eltervezték ezt a gyűlést, mert mindenki tudta, hova kell mennie, mire készüljön. A falu szélén szabályos kis földhányás, két végén rézsűvel: ide tartott a Mary által legalább ötvenfősre becsült sokaság. Az esti levegőben tüzek füstje lengett, Marynek orrába szállt a piruló gabonával együtt a mulefák jellegzetes, langyos szaga – nagyon kellemes, kicsit olyan, mint a lovaké, lüktető testet és olajat vegyítő.

Atal noszogatta, hogy siessenek a dombhoz.

Mi ez? Mondd meg azonnal!, kérte Mary.

Nem, nem... Nem én. Majd Sattamax szól.

Mary előtt ismeretlen volt a Sattamax név, sosem látta még a zalifot, aki felé Atal biccentett. Ilyen vénnel itt még nem találkozott: ormánya tövénél gyér fehér szőrszálak, mozgása merev mintha ízületi gyulladás kínozná. A többiek vigyázva kerülgették, de elég volt egy lopott pillantás a lakküvegen keresztül máris kiderült, miért: az öreg zalifot olyan sűrű, olyan bonyolult rajzolatú Árny-felhő vette körül, hogy Maryben is tiszteletet keltett, habár jelentőségéről vajmi keveset tudott.

Sattamax előkészült beszédéhez, a tömeg elcsöndesült. Mary a földhányástól nem messze igyekezett Atal megnyugtató közelségében maradni; így is magán érzett minden tekintetet, mintha új tanulóként lépett volna egy egész osztály elé.

Megszólalt Sattamax. Mély, zengzetes, változatos hangok, visszafogott, finom ormánymozgás.

Egybegyűltünk valamennyien az idegen Mary üdvözlésére. Ahányan csak megismerhettük, mióta eljött közénk, hálával tartozunk neki. Vártunk, míg nyelvismerete kellőképp gyarapszik. Többen igyekeztünk segítségére lenni, Atal zaliffal az élen, és az idegen Mary immár ért bennünket.

De mással is meg kellett ismerkednie, ez pedig a sraf. Tudta, hogy létezik, de nem láthatta úgy, mint mi, míg eszközt nem készített, hogy azon keresztül megpillanthassa.

Miután ez is sikerült, többet is megtudhat arról, hogy mit kell tennie értünk. Mary, gyere ide mellém.

Mary kóválygott, feszengett, azt sem tudta, hová legyen, de nem állhatott ellen a szólításnak, odalépett az öreg zalifhoz. Úgy érezte, megszólalást várnak tőle, bele is kezdett:

Itt mindenki úgy bánt velem, mint jó baráttal. Kedvesek vagytok, és vendégszeretők. Olyan világból származom, ahol az élet nagyon más, de néhányan tudunk a srafról, és hálás vagyok, amiért a segítségetekkel elkészíthettem az üveget, hogy általa láthassam. Ha bármiben segítségetekre lehetek, boldogan teszem.

Most elfogódottabban beszélt, mint Atallal szokott, félt, hogy nem fejezi ki magát világosan. Az ember nemigen tudja, hova nézzen, ha mutogat is beszéd közben, de minden jel szerint értették a közlendőit.

Sattamax azt mondta: Igen nagy öröm, hogy szólni tudsz hozzánk. Reméljük, kihúzol a bajból. Ha mégsem, teljesen bizonytalan a jövőnk. A tualapik valamennyiünket megölnek. Soha nem voltak ennyien, évről évre szaporodnak. Romlás tört a világra. A mulefák fennállásuk harmincháromezer éve folyamán szinte megszakítás nélkül törődtek a földdel. Kiegyensúlyozottságban éltünk. A fák bőven teremtek, a legelészők virultak, s ha egyszer-másszor ránk támadtak is a tualapik, nem tengtek túl a rovásunkra.

De háromszáz éve kór környékezi a fákat. Féltő gonddal ügyeltünk rájuk, szeretettel ápoltuk őket, de terméstokhozamuk egyre csökken, elhullatják leveleiket, ha nem diktálja is az évszak, sőt elhalhatnak, amire korábban nem volt eset. Hiába kutakodunk emlékezetünkben, az okot képtelenek vagyunk megfejteni.

A helyzet természetesen nem egyik napról a másikra állt elő, hiszen az itteni élet ritmusa lassú. A jöttödig erre nem eszméltünk rá. Érintkeztünk lepkékkel és madarakkal, de azokban nincsen sraf. Benned pedig jelen van, bármennyire furcsának látszol, ráadásul olyan fürge, olyan tettre kész is vagy, mint a madarak és a lepkék. Felismered, hogy eszközre van szükséged ahhoz, hogy a srafot meglásd, és egykettőre összerakod általunk ezredévek óta jól ismert anyagokból. A gondolatban és a tettben hozzánk képest szárnyalsz, mint a madár. Legalábbis így tűnik föl nekünk, és innen gondoljuk, hogy a mi életritmusunk neked lassúnak tetszhet.

De ebből merítünk reményt. Te meglátod, amit mi nem, felfigyelsz olyan összefüggésekre és lehetőségekre, melyek számunkra rejtve maradnának, ahogyan te nem észlelted a srafot. Nekünk elképzelésünk sincs arról, hogyan maradhatnánk meg, reméljük, hogy te rájössz. Reméljük, hamarosan kitudod a fák nyavalyájának nyitját, és gyógymódot javasolsz; reméljük, tervet kovácsolsz, hogyan bírjunk el a sokasodó, pöffeszkedő tualapikkal.

Bízunk benne, hogy mielőbb kitalálsz valamit, különben végünk van.

Egyetértően, helyeslően morajlott a gyülekezet. Minden szem Maryre szegeződött, aki most aztán végképp úgy érezte magát, mint új diák, akitől kivételes teljesítményt vár el holmi patinás tanintézet. Amúgy furcsa módon a mája is hízott kicsit: merőben új és igen jóleső, hogy neki könnyed madárcikázást tulajdonítsanak, hiszen világéletében kényszeresen konoknak tudta magát. Ugyanakkor szorongott, hogy iszonyú tévedésben vannak, ha ilyet feltételeznek róla, rosszul ítélik meg, és ő semmiképp sem válthatja valóra kétségbeesett reményüket.

Márpedig muszáj. Mindenki az ő ajkán csügg.

Sattamax, mondta Mary, mulefák, belém helyeztétek bizalmatokat, és én minden igyekezetemmel azon leszek, hogy megszolgáljam. Jóságosak vagytok irántam, szép és igaz életet éltek, megtennék bármit, hogy segítsek rajtatok, és most, hogy már tudom, mi a sraf, tisztában vagyok küldetésemmel. Köszönöm a bizalmatokat.

Bólogatás, helyeslő moraj, becéző ormányok fogadták, mikor lelépett közéjük. Elszorult a szíve a nagy vállalásától.

Éppen ekkor Cittágazzéban az orgyilkosjelölt Gomez atya gacsos olajfáktól szegélyezett, kezdetleges ösvényen hágott fölfele a hegyoldalban. A lenyugvó nap sugarai ferdén döftek az ezüstlombokba, tücskök és kabócák koncertjétől zsongott a levegő.

Szőlőlugasos kis tanyát pillantott meg, kecske mekegését hallotta, csermely gyöngyözött a szürke sziklán. Öregember dolgozgatott a ház falánál, öregasszony vezette a kecskét a fejőszék meg a sajtár felé.

Az atya nemrég haladt át egy falun, ahol látták a nőt, akit keres: a hegyekbe tartott állítólag. Hátha látta a két öreg is. Sajtot, olívabogyót mindenesetre vásárolhat tőlük, olthatja szomját a forrásvízzel. Gomez atyának nem voltak nagy igényei, és semmi sem sürgette.

18.

A holtak elővárosai

Lyra hajnal előtt ébredt arra, hogy Pantalaimon vacog a mellkasán, a szürkületben fel-alá járkálva próbált ismét átmelegedni. Ilyen csöndet még a hódunyhás sarkkörön sem tapasztalt soha; szellő se rebbent, a parti homokot mosó tengeren sehol egy fodor: mintha kilégzés és belégzés ütemére szűkült volna az egész világ.

Will összegömbölyödve, mélyen aludt, feje alatt a hátizsákkal, hogy a késhez ne lehessen hozzáférni. Válláról lecsúszott a köpönyeg, és Lyra megigazította rajta, mímelve, hogy semmi pénzért nem érne hozzá a daimónjához, amely cica képében ugyanolyan kiflipózt vett fel, mint a fiú. Mibe, hogy itt van valahol, morfondírozott Lyra.

Fogta az álmosságtól még hunyorgó Pantalaimont, és Willtől távolabb, nehogy megzavarják az álmát, letelepedtek egy homokdűne oldalába.

– Fránya tökmagok – mondta Pantalaimon.

– Nem tetszenek – jelentette ki Lyra. – Szerintem mielőbb meg kellene szabadulnunk tőlük. Mondjuk, rájuk borítunk egy hálót vagy mit, Will meg szépen átmetsz, és sitty-sutty, máris szabadok vagyunk.

– Hálónk vagy mink nincsen – hűtötte le a daimón. – És szerintem nem ejtették őket a fejükre. A férfi most is figyel, nézd csak.

A sólyom alakot öltött Pantalaimon szeme élesebben látott, mint Lyráé. A fenti sötétség percről percre világosodott éteri halványkékké, Lyrának szemébe tűzött a tengerparti homokra eső első napsugár, és elvakította. A dűne emelkedőjén őt már előbb körbefolyta a fény, onnan hömpölygött Will felé: ekkor vette észre Tialys lovag arasznyi alakját Will feje mellett, amint tántoríthatatlan éberséggel vigyázza őket.

– Úgy áll a dolog – mondta Lyra –, hogy ezek nem kényszeríthetnek bennünket semmire. Kénytelenek követni. Gondolom, megpukkadnak belé.

– Ha elkapnak – mondta Pan, kettejüket értve –, és nekünk szegezik a fullánkjukat, Will kénytelen engedelmeskedni nekik.

Lyra eltűnődött ezen. Élénken emlékezett Mrs. Coulter rettenetes, fülhasogató sikolyára, az aranymajom kifordult szemére, gusztustalan, nyelvlógató nyálzására, mikor a méreg hatni kezdett... Egyetlen karcolástól – időközben anyja is megtudta. Will ilyen esetben be kellene adja a derekát, bizonyára tenné a parancsukat.

– És ha azt gondolnák, ezzel se lehet jobb belátásra bírni – vetette fel Lyra –, ha kőszívűnek vélnék, aki fel se veszi, ha mi meghalunk? Talán célravezetőbb lenne effélét elültetni a fejükbe.

Lyrával ott volt az aletiométer, már eléggé kivilágosodott ahhoz, hogy lássa, ezért aztán maga elé fektette az ölében a fekete bársony tokra. Apránként eljutott abba a tudatállapotba, mikor felfogja az összes jelentésréteget bonyolult összefüggéseikkel egyetemben. Ahogyan ujja a jelekre, elméje rátalált a szavakra: hogyan rázhatnánk le a kémeket?

A tű sebesen lendült ide-oda, soha még ilyen vad iramot, futott át az agyán – most először rettent meg, hogy bizonyos lengések megtorpanások esetleg kieshetnek a fejéből; ugyanakkor tudatának egy szelete pontosan számon tartott minden mozgást, és kapásból hibátlanul értelmezte.

A műszer ezt válaszolta: Ne is próbálkozzatok, életmentőitek.

Meglepetés a javából, nem épp örömteli. Lyra folytatta a kérdezést: Hogyan jutunk el a holtak országába?

A válasz nem késett: Lefelé. A kés után. Tovább. A kés után.

Lyra végül még egy tétova, szégyenlős kérdést tett fel: Helyesen tesszük? Igen, jelzett vissza nyomban az aletiométer. Igen.

Lyra sóhajtva tért vissza a transzállapotból, a füle mögé simította a haját, arcán-vállán megérezte már a nap erejét. Többé nem volt süket a világ: rovarok mozgolódtak, egészen gyönge fuvallat zörgette a dűnéből meredező száraz füveket.

Lyra elcsomagolta az aletiométert, és visszabaktatott Willhez; Pantalaimon, amennyire csak tudta, felfújta magát, és oroszlán alakban próbálta megfélemlíteni az epetőröket.

A férfi a mágnesrezgéses szerkezetét működtette éppen, és mikor végzett, Lyra megszólította:

– Lord Asriellel beszéltél?

– A megbízottjával – felelte Tialys.

– Nem megyünk oda.

– Most közöltem.

– Mit szólt?

– Rám tartozik.

– Kérlek – hagyta rá Lyra. – A hölgy a feleséged?

– Nem. Munkatársak vagyunk.

– Vannak gyerekeid?

– Nincsenek.

Tialys folytatta a mágnesrezgéses hangverő elpakolását, közben ocsúdni kezdett Lady Salmakia is a közelben, lassan, kecsesen fölült a kis mélyedésből, melyet a puha homokba vájt magának. A pókháló-vékonyságú szállal kipányvázott, harmatban ázó szárnyú szitakötők még az igazak álmát aludták.

– A ti világotokban vannak nagyméretű emberek, vagy mind olyan kicsik, mint ti? – érdeklődött Lyra.

– Nagyméretűekkel is van gyakorlatunk – vetette oda Tialys, aztán odalépett a hölgyhöz, suttogó eszmecserére. Lyra nem hallhatta szavaikat, de kedvtelve nézte, amint a buckafű harmatából kortyolnak. Mennyire más lehet nekik az a víz, üzente gondolatban Pantalaimonnak: képzeld csak el a csöppeket öklömnyinek! Aligha könnyű meríteni abból; mintha gumit feszegetnénk, kész lufi.

Mostanra Will is mozgolódni kezdett nagy nehézkesen. Első dolga volt, hogy az epetőröket keresse, azok rögtön elkapták a tekintetét, és farkasszemet néztek vele.

Will elfordult, megpillantotta Lyrát.

– Mondani akarok valamit – így a lány. – Gyere, nehogy...

– Ha eltávolodtok – jelentette ki élesen Tialys –, a kést hátra kell hagynotok. Ha nem teszitek le, itt kell megbeszélnetek a dolgotokat.

– Nem lehetnek magánügyeink? – háborodott fel Lyra. – Ti csak ne hallgassátok, mit beszélünk!

– Mehettek, de a kés marad.

Végtére sehol senki, az epetőrök meg úgysem tudnak bánni a késsel. Will beletúrt a zsákba a kulacsért meg pár kekszért, egyet Lyrának nyújtott, és kettesben fölballagtak a dűne oldalába.

– Megkérdeztem az aletiométert – újságolta Lyra –, és azt felelte, ne akarjuk faképnél hagyni ezeket az emberkéket, mert a megmentőink lesznek. Szóval úgy fest, ki kell bírnunk velük.

– Elmondtad nekik, mire készülünk?

– Dehogy! És nem is fogom. Haladéktalanul elvonóznák Lord Asrielnek, ő meg közbelépne és meghiúsítaná a tervünket. Megyünk szépen, amerre kell, és nem szóljuk el magunkat előttük.

– De ezek kémek – mutatott rá Will. – Értenek a lapuláshoz meg a füleléshez. Az a legbiztosabb, ha egy árva kukkot sem ejtünk az egészről. Mi úgyis tudjuk, hova igyekszünk. Megyünk szépen, amerre kell, hallgatunk, mint a sír, ők meg jönnek velünk, mert nem tehetnek mást.

– Most nem hallanak. Annál messzebb vannak. Will, azt is megkérdeztem, merre induljunk. Annyi volt a válasz, hogy a kés után.

– Könnyűnek hangzik – bólintott a fiú. – De a fejemet rá, hogy nem az. Tudod, mire figyelmeztetett Iorek?

– Nem. Nekem annyit mondott, mikor elbúcsúztunk, hogy nagyon nehéz dolgod lesz, de ő úgy látja, képes vagy rá. Hogy miért, azt nem kötötte az orromra.

– A kés azért tört el, mert eszembe jutott az édesanyám – magyarázta Will. – Tehát ki kell őt vernem a fejemből. De... Olyan ez, mint mikor rád szólnak, hogy felejtsd el a fehér elefántot, de ezek után másra se tudsz gondolni...

– Az este sikerült a metszés – jegyezte meg a lány.

– Hát igen, vélhetőleg a fáradtságom miatt. Na majd meglátjuk. A kés után, ennyi?

– Többet nem jelzett.

Akkor indulhatnánk is. Csak élelmünk nemigen van már. Szerezni kéne valahonnan elemózsiát, kenyeret, gyümölcsöt, ilyesmit. Keresek olyan világot, ahonnan feltölthetjük a készleteket, aztán tájékozódunk, hogyan tovább.

– Jó – vágta rá Lyra, örült, hogy végre felkerekedhet az éber, tettre kész Pannel és Willel.

Visszamentek a kémekhez, akik pakkal a hátukon éberen őrködtek a kés mellett.

– Tudni szeretnénk, mi a szándékotok – mondta Salmakia.

– Egy biztos, nem megyünk veletek Lord Asrielhez – közölte Will, – Más dolgunk van.

– Volnátok szívesek elárulni, hogy micsoda, ha úgyse tehetünk ellene semmit?

– Nem – mondta Lyra –, mert azonnal kiszivárogtatnátok. Kénytelenek lesztek vaktában követni bennünket. De persze le is szállhattok rólunk, és mehettek vissza a feladóhoz.

– Még mit nem – mondta Tialys.

– Biztosítékot kérünk – mondta Will. – Kémek vagytok, a két-kulacsoskodás a szakmátok. Csak úgy nem bízhatunk meg bennetek. Tegnap este mindannyian kimerültek voltunk, de különben ugyan mi akadálya, hogy kivárjátok, míg elalszunk, aztán eszméletlenre döfjetek, utána meg felhívjátok Lord Asrielt azon a mágnesveréses akármin. Semmibe se kerül nektek. Ezért kell szavatolnotok, hogy mégsem teszitek. Az ígéret kevés.

A két epetőr reszketett az indulattól, amiért így megrágalmazzák őket. Tialys erőt vett magán, és így szólt:

– Egyoldalú követeléseknek nem adunk helyt. Cserébe el is várunk valamit. Fel kell fednetek, mit forgattok a fejetekben, én pedig gondjaitokra bízom a mágnesrezgéses hangverőt. Átadjátok, valahányszor üzenetet akarok küldeni, tehát tudtotok és beleegyezésetek nélkül erre nem keríthetek sort. Ilyen biztosítékkal szolgálhatunk. Most pedig halljuk, hová tartotok és mivégből.

Will és Lyra egyetértő pillantást váltott.

– Rendben – mondta Lyra –, áll az alku. És tessék, ha olyan kíváncsiak vagytok: a holtak világába megyünk. Nem tudjuk, merre van, de a kés eligazít. Erre készülünk.

A két kém úgy elképedt, hogy a szájuk is tátva maradt. Aztán megrebbent Salmakia pillája, és azt mondta:

– Badar beszéd. A holtak holtak, és kész. A holtaknak nincsen világuk.

– Én is így hittem – mondta Will. – De már egyáltalán nem vagyok biztos benne. A kés segítségével legalább kideríthetjük mi az igazság.

– De hát miért?

Lyra Willre pillantott, nyugtázta bólintását.

– Az úgy volt – kezdte –, hogy mikor Willt még nem is ismertem, jóval az álomkórom előtt, egy barátomat veszélybe sodortam, és nem élte túl. Ki akartam szabadítani, de csak még nagyobb lett a baj. Míg aludtam, megjelent álmomban, és arra gondoltam, jóvátehetném a történteket, ha utánamegyek, és bocsánatot kérek tőle. Will az édesapját szeretné viszontlátni, mert meghalt, pont mikor végre rátalált. Értsétek meg, Lord Asrieltől ez teljesen idegen. Mrs. Coultertől szintén. Ha elmennénk Lord Asrielhez, ránk kényszerítené az akaratát, márpedig őt Roger – a barátom, aki meghalt – egyáltalán nem érdekli, fütyül rá. Nekem, nekünk viszont fontos. Hát ezt tűztük magunk elé.

– Gyermek – mondta Tialys –, a halállal mindennek vége. Azon túl nincs élet. Láttál már holttestet, láttad, mi történik a daimónnal, mikor eljön a halál. Köd előtte, köd utána. Ugyan mi éltetne tovább?

– Utánajárunk – jelentette ki Lyra. – És most, hogy beszéltem, kérem a mágnesrezgéses hangverődet.

Nyúlt is érte, Pantalaimon leopárdfarkát lassan lengetve adott nyomatékot óhajának. Tialys lelódította a hátáról a pakkját, és a lány tenyerére helyezte. Éppenséggel volt súlya, Lyrának persze meg se kottyant, de elámult a lovag testi erején.

– És mit gondoltok, mennyi időt vesz igénybe ez a felfedezőút? – kérdezte Tialys.

– Gőzünk sincs – felelte Lyra. – Nekünk legalább annyira homályos az egész, mint nektek. Odamegyünk, aztán lesz, ami lesz.

– Az az első – vetette közbe Will –, hogy vizet meg valami könnyen szállítható élelmet szerezzünk. Keresek olyan világot, ahol ezt megtehetjük, aztán indulhatunk.

Tialys és Salmakia szitakötőik hátára ültek, de toporzékoló paripáikat még nem bocsátották fel. A termetes rovarok alig várták, hogy szárnyra kaphassanak, de lovasuk tökéletesen uralta őket; Lyra most először láthatta napvilágnál a szürke selyemszerszám, az ezüstös kengyel, a csöpp nyereg kivételes finomságát.

Will kihúzta a kést, és hirtelen erőt vett rajta a vágy, hogy a saját világa után tapogatózzon: nála még a hitelkártya, fogára való élelmet vásárolhat; sőt felhívhatja Mrs. Coopert is, érdeklődhet az édesanyjáról...

A kés megcsikordult, mint mikor durva kőfelületet szöggel karcolnak, és Willnek a szívverése is elállt. Ha még egyszer összetöri a kést, vége.

Pár másodperc szünetet tartott, aztán ismét próbálkozott. Felhagyott azzal, hogy erőnek erejével nem gondol az édesanyjára, inkább azt mondta magában: Jó, tudom, jelen van, de nem nézek oda, míg ezt csinálom.

És ezúttal működött az eszköz. Talált új világot, végighúzta a kést, hogy ablakot vágjon, és másodperceken belül mind átsoroltak valami északibb jellegű, talán Hollandiát vagy Dániát idéző, takaros, módos tanyafélére: tisztára söpört, kövezett udvar, egy sor tárva-nyitva álló istállóajtó. Fátyolos napsütés, a levegőben tüzek szaga, meg valami kellemetlenebb is. Nem hallatszott emberi tevékenységre valló nesz, bár az istállóból szűrődő heves szűnni nem akaró zúgás akár gépé is lehetett.

Lyra odament, bekukkantott, és máris visszafordult; sápadtnak látszott.

– Négy – csuklott a torkához kapva a kezét, de aztán visszajött a hangja –, négy döglött ló van odabenn. És millió légy...

– Nézz oda – nyelt egyet Will –, vagyis inkább ne.

A konyhakertet szegélyező málnásra mutatott. Akkor vette észre, hogy egy férfi lábfeje meredezik a sűrűjéből, egyik csupaszon, másik papucsban.

Lyra inkább félrefordult, Will ment oda megnézni, él-e még az illető, lehet-e segíteni rajta. Fejét ingatva, zaklatottan jött vissza.

A két kém közben a ház tátongó bejáratánál mérte fel a helyzetet. Tialys visszaszáguldott, hogy megmondja:

– Odabenn illatosabb –, és már röptetett is át ismét a küszöb fölött. Salmakia letért a melléképületekhez.

Will a lovag nyomába eredt. Négyzet alakú tágas, ódon hangulatú konyhába jutott, fehér fajansz a fakredencen, sikált lapú fenyőfa asztal, a tűzhelyen fekete forraló, jéghideg. A szomszédos kamrában kétpolcnyi alma, innen az illat. Viszont nyomasztó, süket csönd.

Lyra fojtott hangon kérdezte:

– Will, nem ez a halottak világa?

A fiúnak is megfordult a fejében ugyanez. De így válaszolt:

– Aligha. Olyan világ, ahová most toppanunk először. Figyelj, pakoljuk össze, amit csak bírunk. Láttam valami rozskenyérfélét, az jó lesz, finom, könnyű, nézd, sajt.

Megtömték a hátizsákjaikat, Will egy arany pénzérmét ejtett a konyhai nagy fenyőfa asztal fiókjába.

– Mit nézel úgy? – szegezte Lyra a szemöldökét felvonó Tialysnak. – Amit elviszünk, ki is fizetjük.

Ebben a pillanatban hussant be Salmakia a hátsó ajtón, fémkék csillogása szitakötőjét megállította az asztal közepén.

– Jönnek – mondta –, fegyveresek, gyalogosan. Pár perc és itt lesznek. A földeken túl egy falu ég.

Már hallották is a bakancsokat a kavicson, a parancsot osztó hangot, a fém csörrenését.

– Menjünk – mondta Will. Keresgélt a késheggyel a levegőben. Valami szokatlant tapasztalt. A penge mintha nagyon sima, tükörszerű felületen siklott volna, amely aztán nagy nehezen bevette, lassacskán engedett. De mégiscsak úgy, mintha vastag kelme volna; Will, mikor kihasította a nyílást, meghökkenten, riadtan pislogott: a világ, ahová átmetszett, minden részletében szakasztott mása volt a mostaninak.

– Mi van? – firtatta Lyra.

A kémek tanácstalanul kukkantottak át. De több volt ez tanácstalanságnál. Ahogyan a levegőben elakadt a kés, ez a nyílás sem bocsátotta keresztül őket egykönnyen. Will valami láthatatlan ellenállással találta magát szemközt, vonszolnia kellett Lyrát, az epetőrök a szó szoros értelmében elakadtak. A gyerekek kezére voltak kénytelenek pányvázni a szitakötőket, így is keservesen jutottak előre; hártyás szárnyuk behajlott, meggyűrődött, apró lovasaik suttogva csitítgatták őket, a fejüket simogatták, hogy ne bokrosodjanak meg.

De pár másodperc alatt valamennyien átküzdötték magukat, Will rálelt az ablakszélre (habár láthatatlan volt), és bezárta, a katonák lármáját odaát, a saját világukban rekesztve.

– Will – szólt Lyra, és a fiú megfordulván azt látta, van velük még valaki a konyhában.

A szíve majd kiugrott a helyéről. Ugyanaz a férfi, akit alig tíz perce holtan, átvágott torokkal fedezett fel a bokorban.

Középkorú, szikár ember, aki napjai nagy részét nyilvánvalóan a szabadban szokta eltölteni. De most a döbbenettől szinte megbénult, nem is volt magánál. Szeme úgy kitágult, hogy a szeme bogarát a szeme fehére egészen körbefogta, reszkető kézzel markolta a konyhaasztal szélét. A torka Will nagy megkönnyebbülésére ép volt.

Mondani akart valamit, de cserbenhagyták a szavak. Csak mutogatott Willre meg Lyrára.

Lyra azt mondta neki:

– Ne haragudjon, hogy csak úgy ideállítottunk, a kinti férfiak elől húzódtunk be. Sajnálom, ha megijesztettük. Én Lyra vagyok, ő Will, ők meg a barátaink, Tialys lovag és Lady Salmakia. Megmondaná maga is, mi a neve, és hogy hol vagyunk jelenleg?

Ez a hétköznapi udvariasság valamelyest helyrebillenthette a férfi lelki egyensúlyát; összerezzent, mintha álomból riadna.

– Én meghaltam – közölte. – Odakinn heverek holtan. Biztosan tudom. De maguk nem halottak. Mi ez az egész? Szent ég, elvágták a torkomat. Mi ez az egész?

Lyra közelebb húzódott Willhez, mikor a férfi kijelentette magáról, hogy meghalt, Pantalaimon mint egér bújt a mellére. Az epetőrök azon voltak, hogy féken tartsák a szitakötőiket, mert a nagy rovarok minden jel szerint viszolyogtak a házigazdától, és a konyhában ide-oda csapongva kutatták a menekülés útját.

De a férfi észre sem vette őket. Továbbra is az események fölött értetlenkedett.

– Maga kísértet? – kockáztatta meg a kérdést Will.

A férfi a kezét nyújtotta, Will meg akarta fogni, de a puszta levegőbe markolt. Fagyos fuvallatot érzett mindössze.

A férfi borzadva nézett a tulajdon kezére. Lassan felocsúdott a kábulatból, rádöbbent szánalmas állapotára.

– Szent ég – hebegte –, én valóban meghaltam... meghaltam, pokolra jutok...

– Nyugodjon meg – mondta Lyra –, elkísérjük. Mi a neve?

– Dirk Jansennak hívtak – felelte –, de én már... Nem is tudom, mit csináljak... hová legyek...

Will kitárta az ajtót. Az udvar ugyanolyan volt, mint az imént, a konyhakertben semmi változás, továbbra is a fátyolos napfény. És ott hevert a férfi teste érintetlenül.

Dirk Jansen torkából nyögés tört föl, mintha rádöbbent volna, hiába is tagad. A szitakötők kicsörtettek, súrolták a talajt, aztán felhúztak az ég magasára a madaraknál is sebesebben. A férfi gyámoltalanul téblábolt, hol fölemelte a karját, hol leengedte, és panaszosan nyögdécselt.

– Itt nem maradhatok... Nem maradhatok – hajtogatta. – Ez nem ugyanaz a tanya. Baj van. Nekem itt nincs helyem...

– Hová, Jansen úr? – kérdezte Lyra.

– Amerre visz az út. Mit tudom én. Mennem kell. Nem maradhatok... Salmakia leröppent Lyra kezére. Szúrtak a szitakötő körmöcskéi. A lady azt mondta:

– Emberek jönnek a faluból, olyanok, mint ez az ember, mind egy irányba tart.

– Akkor csatlakozunk hozzájuk – lendítette a vállára a hátizsákot Will. Dirk Jansen már meg is kerülte a saját holttestét, ránézni sem mert. Mint a részeg, botladozott, botorkált, ténfergett jobbra-balra, bukdácsolt az életében oly jól ismert út kis egyenetlenségein, kövein.

Lyra Will nyomába szegődött, Pantalaimon vércsévé változott, és a tőle telhető legmagasabbra röppent, Lyrának elakadt belé a lélegzete is.

– Jól mondják – közölte a daimón, mikor visszaereszkedett. – Sorban vonulnak kifelé a faluból az emberek. Holtak...

Hamarosan meg is látták őket: húsz-egynéhány férfi, nő, gyerek, ugyanolyan tétovák és döbbentek, mint Dirk Jansen. Az út közepén összeverődve úgy fél mérföldet tettek már meg a falutól. Dirk Janssen a többi kísértet láttán sután feléjük iramodott azok meg karjukat kitárva üdvözölték.

– Lehet, hogy nem tudják, hová mennek, de addig is összetartanak – mondta Lyra. – Okosabbat nem tehetünk, mint hogy hozzájuk szegődünk.

– Gondolod, hogy volt daimónjuk, míg éltek? – firtatta Will.

– Meg nem mondanám. Ha a saját világodban jönne szembe valamelyik, kiszúrnád, hogy kísértet?

– Nem merek nyilatkozni. Van bennük valami furcsa... A városomban szoktam látni egy embert, a boltok előtt bóklászott mindig ugyanazzal az ócska nejlonszatyorral a kezében, egy szót se szólt senkihez, soha nem merészkedett beljebb. És a többi ember levegőnek nézte. Azt játszottam, hogy kísértet. Ezek hasonlítanak is rá. Lehet, hogy a világom dugig van kísértetekkel, csak nem fogtam fel.

– Az én világom szerintem nem ilyen – jegyezte meg Lyra bizonytalanul.

– Most viszont szinte biztos, hogy a holtak világában vagyunk. Ezeket az embereket az imént ölték meg – nyilván azok a katonák –, és átkerültek ide, ahol pont olyan minden, mint az eleven világukban volt. Én azt gondoltam volna, hogy semmi sem ugyanolyan...

– Fakul az egész! Nézd! – kapta fel a fejét Lyra.

Megszorította a fiú karját. Will megállt, és körbepillantott: valóban. Nem sokkal azelőtt, hogy rátalált az oxfordi ablakra, és átlépett a túloldali Cittágazze-világba, napfogyatkozás volt, és Will, mint még sok millióan, kiállt délben a szabadba, hogy végignézze, amint a fényes napvilág kísérteties félhomályba tűnik át a házak, a fák, a park felett. A körvonalak élesek maradtak, csak a fényerő csökkent, mintha a haldokló napot elhagyná minden ereje.

Itt nagyjából ugyanez megy végbe éppen, csak még furcsábban, mert a határok is szétmosódnak, homályosodnak.

– A megvakuláshoz se lehet hasonlítani ezt – pihegte rémülten Lyra –, mert nem az a baj, hogy mi nem látunk, hanem maguk a dolgok fakulnak ki...

A világból fokozatosan szivárgott el a szín. A fű, a fák élénkzöldje tompa szürkészöldre, a búzamező élénksárgája tompa homokszürkére, a takaros tanya vörös téglája tompa alvadtvérszínűre vált...

Az emberek is felfigyeltek a jelenségre, mutogattak, védelmet keresve fogóztak össze.

Égen-földön csak a szitakötők fénylő piros-sárgája és fémkékje, a két apró lovas és Will, Lyra meg a vércse alakban fenn lebegő Pantalaimon rítt ki a színtelenségből.

Már csak karnyújtásnyira voltak a menet élén haladóktól: csupa kísértet. Will és Lyra közelebb lépett egymáshoz, merőben indokolatlanul, hiszen a kísértetek ijedelme messze túltett az övéken, rémülten hátráltak.

Will odakiáltotta nekik:

– Ne féljetek. Nem bántunk. Hová mentek?

A korelnöküket keresték a szemükkel, mintha vezérüknek tekintenék.

– Oda megyünk, ahová mindenki más – felelte emez. – Talán tudnom kellene, de nem emlékszem, hogy megmondták volna. Talán ez az út visz arra. Majd megtudjuk, ha célhoz értünk.

– Mama – kérdezte egy gyerek –, miért sötétedik, mikor nappal van?

– Csitt, kicsim, hagyd a nyafogást – intette le az anyja. – A nyafogástól semmi se lesz jobb. Halottak vagyunk.

– Hová megyünk? – kérdezte a gyerek. – Én nem akarok halott lenni!

– Nagypapához – válaszolta végső elgyötörtségében az anya.

A gyerekről azonban lepergett a vigasztalás, és csak sírt-rítt keservesen. A csoport többi tagja együttérző vagy épp ingerült pillantásokat küldött az anya felé, de semmit sem tehettek, csüggedten ballagtak tovább, és a gyerek sem hagyott fel a sipítozással.

Tialys lovag mondott valamit Salmakiának, aztán eliramodott a levegőben; Will és Lyra szeme sóváran itta a szitakötő távolodó villódzását. A lady paripáján Will kezére röppent.

– A lovag felderítésre indult – közölte. – Szerintünk azért fakul a táj, mert ezek az emberek most felejtik el. Minél messzebb kerülnek az otthonuktól, annál jobban rájuk sötétedik.

– De mit gondoltok, miért vándorolnak? – kérdezte Lyra. – Ha kísértet volnék, az ismerős helyeken akarnék maradni, nem tébolyogni a vakvilágban.

– Itt rossz nekik – kereste a választ Will –, hiszen itt haltak meg frissiben. Félnek.

– Nem – vetette ellen a lady –, valami húzza őket. Valami ösztön hajtja. Valóban, a kísértetek mintha céltudatosabban szedték volna lábukat, miután a falujuk eltűnt mögülük a láthatárról. Olyan sötét volt az ég, mintha hatalmas vihar érne, de a vihart beharangozó delejes feszültség nem érződött. A kísértetek egyenletes ütemben vonultak a szinte jellegtelen tájat nyílegyenesen átszelő országúton.

Egyik-másik néha odapillantott Willre, Lyrára vagy a káprázatos szitakötőre és lovasára: pislákoló kíváncsiság? A korelnök utóbb megszólalt:

– Te fiú meg te lány. Ti nem vagytok halottak. Ti nem vagytok kísértetek. Akkor mi szél hoz erre?

– Áttévedtünk – közölte Lyra, mielőtt Will egy árva mukkot szólhatott volna. – Fogalmam sincs, hogyan. Menekültünk azok elől a rossz emberek elől, és hipp-hopp, itt találtuk magunkat.

– Honnan tudják majd, hogy célhoz értek? – kérdezte Will.

– Valakik megmondják – vágta rá magabiztosan a kísértet. – Különválasztják a jókat meg a bűnösöket. Imádkozni már nem érdemes. Eső után köpönyeg. Éltibe megy vele valamire az emberfia. Itt már nem használ.

Nyilvánvaló volt, hogy milyen besorolást jósol magának, és hogy szerinte nem sokan remélhetnek hasonlót. A többi kísértet szorongva hallgatta, de mert eligazítást csak tőle kaphattak, zokszó nélkül követték.

És mentek-mentek szótlanul a tompa vasszürke árnyalatban megállapodó égbolt alatt. Az élők forgolódtak, jobbra-balra, égen-földön kutattak felüdülést a szemüknek, de mindannyiszor sikertelenül, mígnem csöpp szikra tűnt eléjük, és száguldva közeledett: a lovag. A lady derűsen kiáltva ugratott elébe.

Váltottak néhány szót, aztán szaporázták a gyerekekhez.

– Van errefelé egy város – mondta Tialys. – Menekülttáborra hasonlít, de nyilvánvalóan több évszázados település, ha nem több. Tenger vagy tó partjára épült, de az ködbe burkolózik. Madárrikoltást hallottam. És percenként száz új jövevény a szél rozsa minden irányából – olyanok, mint ők, kísértetek.

A kísértetek odafüleltek, de igencsak egykedvűen. Tompa révület telepedett rájuk, Lyra a legszívesebben istenesen megrázta volna őket, szedjék már össze magukat, tegyenek valamit, keressenek kiutat.

– Hogyan segíthetünk ezeken az embereken, Will? – kérdezte.

A fiú teljesen tanácstalan volt. Egy idő múlva jobb és bal felől mozgást észleltek a szemhatáron, piszokszínű füst sötétítette el még jobban a baljós eget. A mozgás emberek, azazhogy kísértetek vonulása volt: sorokban, párosával, csoportosan vagy magányosan, de egytől egyig üres kézzel, százával, ezrével férfiak, nők, gyerekek tartottak a síkságon át a füst forrásához.

A talaj lejtett, s mind jobban emlékeztetett szeméttelepre. A nehéz levegőben füst gomolygott, de más szagok is keveredtek belé, orrfacsaró vegyszerek, rothadó zöldség, szennyvíz. Minél lejjebb jártak, annál tűrhetetlenebb lett. Sehol egy talpalatnyi rendezettség, csak gaz meg durva, szürkés fű.

Előttük a víz fölött köd lebegett. Sziklaszirt derengése a komor égen; belsejéből jött a Tialys által jelzett madárrikoltás.

A szeméthalmok és a köd közötti sávban a halottak első városa fogadta őket.

19.

Lyra és a halála

Imitt-amott tüzeket gyújtottak a romok között. Keszekusza volt a város: se utcák, se terek, csak az összeomlott épületek foghíjai tátongtak. Néhány templom, középület kiemelkedett még a többi közül, de a tető nem volt ép, a falak megrepedtek, egy helyütt a homlokzat tartóoszlopaira rogyott. A kőépítmények pusztuló héjában viskók, bódék egymás hegyén-hátán melyeket fagerendákból, laposra kalapált benzineskannákból, kekszesdobozokból, viharvert műanyag lapokból, furnérlemezfoszlányokból, hullámpapírból tákoltak.

A kísértetcsapat, mellyel idejöttek, sebesen igyekezett a városba, mindenfelől tódult a nép, olyan sűrűn, mintha homokszemcsék taszigálnák egymást a homokóra kürtőjébe. Fel se vették a koszt, az elhanyagoltságot, mintha pontosan tudnák, hová-merre kell menniük, Will és Lyra már eredt volna utánuk, de ekkor megállították őket.

Valamelyik toldott-foldott ajtón kilépett egy alak, és rájuk szólt:

– Állj, állj!

Odabenn, a háta mögött gyenge fény pislákolt, a vonásaira homály borult, de szemlátomást nem volt kísértet. Eleven ember akárcsak ők. Szikár, kortalan férfi, seszínű, kopott öltönyben kezében ceruza és összecsíptetett papírköteg. Az épület, ahonnan előjött, olyanszerű, mint egy kieső határállomás vámosbódéja.

– Mi ez a hely? – kérdezte Will. – Miért nem mehetünk be?

– Nem halottak – felelte fáradtan a férfi. – Az elkerített övezetben kell várakozniuk. Menjenek tovább az úton balra, és adják át ezeket a papírokat a kapusnak.

– Elnézést, uram – mondta Lyra –, szabadna tudnom, hogyhogy eljutottunk idáig, ha nem haltunk meg? Hiszen ez a holtak világa, vagy nem?

– Elővárosa a holtak világának. Van, hogy idekeverednek élők tévedésből, de várniuk kell az elkerített övezetben, csak aztán mehetnek tovább.

– Meddig kell várniuk?

– Halálukig.

Willre rájött a szédülés. Átlátta, hogy Lyra kötekedni akar, hát elébe vágott:

– És megmondaná, mi történik azután? Úgy értem, a jövevénykísértetek végleg megtelepednek itt?

– Nem, nem – mondta a hivatalnok. – Ez csak tranzitkikötő. Innen hajó viszi őket tovább.

– Hová? – kérdezte Will.

– Erről én nem adhatok felvilágosítást – mondta a férfi, és szája sarkát biggyesztve keserűen elmosolyodott. – Haladjunk, kérem. Az elkerített övezetbe legyenek szívesek.

Will elvette a férfi által felé nyújtott papírokat, aztán megragadta Lyrát a karjánál, és elhúzta onnan.

A szitakötők röpte ellomhult, pihenniük kellene, magyarázta Tialys; Will odaengedte a két párát a hátizsákjára, Lyra pedig a vállára invitálta a kémeket. A leopárd alakot öltött Pantalaimon féltékenyen pillogott föl rájuk, de nem szólt. Kerülgették a nyomorúságos viskókat, a szennyvíztócsákat, és nézték, amint a kísértetek el nem apadó áradata gáttalanul ömlik a városba.

– Át kell jutnunk a vízen a többiekkel – mondta Will. – Ebben az elkerített övezetben talán megtudhatjuk, mi a módja. Végül is nem barátságtalanok vagy fenyegetőek. Furcsa. No és ezek a papírok...

Noteszlapok, ceruzával firkált, áthuzigált, összefüggéstelen szavakkal. Mintha játszadoznának az itteniek, próbálgatják, mikor húzzák már fel az orrukat vagy mikor röhögik el magukat az idegenek. És mégis olyan komolynak tűnik az egész.

Egyre sötétebb lett, egyre hidegebb, megcsúfolva az időérzéket. Lyra úgy vélte, fél órája gyalogolhatnak, de könnyen lehet kétszer annyi, az egyformaság csalóka. Végre odaértek egy ugyanolyan kis fabódéhoz, mint amilyennél megállították őket; gyenge villanykörte égett az ajtó fölött egy csupasz drót végén.

Ahogy közelebb értek, egy férfi lépett elő nagyjából ugyanolyan öltözékben, mint a kollégája, egyik kezében vajas kenyérrel, szó nélkül átnézte a papírjaikat és bólintott.

Már adott is mindent vissza, és készült bemenni, mikor Will utánaszólt:

– Elnézést, most hová menjünk?

– Keressenek maguknak helyet – felelte a férfi amúgy nem is barátságtalanul. – Kéredzkedjenek be valahová. Itt mindenki vár, ugyanúgy, mint maguk.

Azzal bezárkózott a hideg ellen, a társaság pedig elindult a nyomortelep szívébe, ahol az élőknek kell rostokolniuk.

Nem igazán különbözött a voltaképpeni várostól: sáros sikátorokban ócska, elképesztően kidőlt-bedőlt kis kunyhók, műanyag vagy rozsdásvas-hulladékkal számtalanszor megfoldva. Lógó elektromos vezetéken itt-ott egy-egy sínylődő sanda, csupasz körte vonta közösségbe kunyhók kalákáját. De világítani nagyrészt a tüzek világítottak: lángnyelveik vörösen táncoltak az ócska épületanyagokon, mintha valami iszonyatos tűzvész után merő komiszságból nem volnának hajlandók ellobbanni.

Will, Lyra és az epetőrök közelebbi szemlét tartván számos, mind több figurát vettek észre a falak mentén, magukban ültek, támaszkodtak, vagy kis csoportokban halkan eszmét cseréltek.

– Ezek az emberek miért vannak idekinn? – kérdezte Lyra. – Hideg van ám.

– Nem emberek – közölte Lady Salmakia. – Nem is kísértetek. Mások, de sejtelmem sincs, kifélék-mifélék.

Már ott álltak az egyik méretes, ám gyönge kunyhóközi villanykörte alatt, amelyet ide-oda ingatott a fagyos szél; Will az övén viselt kés markolatára csúsztatta a kezét. Az emberforma szerzetek itt a sarkukon kucorogva kockát vetettek; a gyerekek közeledtére felálltak: öten voltak, csupa férfi, homályos arcok, szakadt göncök, teljes némaság.

– Hogy hívják ezt a várost? – kérdezte Will.

Választ nem kapott. Egyik-másik tett egy lépést hátra, és mind az öt összébb húzódott, mintha ők félnének. Lyra hátán a hideg futkosott, libabőrös volt a karja, de az okát néven nevezni képtelen volt. Inge alatt Pantalaimon vacogva súgta:

– Lyra, ne, ne, ne, menjünk innét, forduljunk vissza, könyörgök... Az „emberek” nem mozdultak, Will ráunt, megvonta a vállát.

– No akkor jó estét – tette ki a pontot, és továbblépett. Más megszólítottaknál sem jártak több szerencsével, és egyre hevesebben gyötörte őket a balsejtelem.

– Will, talán Fantomok? – suttogta Lyra. – Már felnőttünk annyira, hogy lássuk a Fantomokat?

– Nem hinném. Akkor ránk támadnának, de úgy látom, ők félnek jobban. Ne kérdezd, hogy mik.

Kinyílt egy ajtó, fény ömlött a sáros földre. Egy férfi – hús-vér emberi lény – állt elébük a küszöbre. Az ajtót körbeálló alakok hátráltak egy-két lépést, mintha csak tudnák, mi a tisztesség, és ők megláthatták a férfi arcát: szelíd, ártalmatlan, tunya ábrázat.

– Önök kik? – kérdezte.

– Vándorok – felelte Will. – Nem tudjuk, hová keveredtünk. Mi ez a város?

– Ez az elkerített övezet – mondta a férfi. – Messziről jönnek?

– Nagyon messziről, rettenetesen elfáradtunk – mondta Will. – Vásárolhatnánk itt ennivalót, befogadnának éjszakára rendes fizetségért?

A férfi kikémlelt mögéjük a sötétbe, sőt elő is jött, és keresgélt, mintha hiányolna valamit. Aztán a sertepertélő különös alakokhoz fordult:

– Ti nem láttatok halált?

Azok a fejüket rázták, és a gyerekek fülébe sóhajtás ért:

– Nem, nem, nem.

A férfi hátrafordult. Mögötte arcok kukucskáltak kifelé: asszony, két kisgyermek, másik férfi. Mind idegesek, nyugtalanok.

– Halál? – csodálkozott el Will. – Mi nem hoztunk halált.

De minden jel szerint éppen ez keltett aggodalmat, mert Will nyilatkozatára egyszerre hördült halkan a társaság, és a kinti alakok is távolabb húzódtak.

– Bocsánat – penderült elő Lyra, elővéve legfinomabb modorát, mintha a Jordan-kollégium gazdasszonya szegezné rá vasvilla tekintetét. – Távol álljon tőlem a tolakodás, de az urak odakin halottak? Elnézést, ha a kérdésem udvariatlan, ahonnan mi jövünk, nem látni hasonlót, soha hozzájuk foghatóhoz nem volt még szerencsénk. Nagyon sajnálnám, ha akaratlanul bármi sértőt mondanék. Szóval nálunk, az én világomban mindenkinek van daimónja, és számunkra megbotránkoztató, ha valakinek nincsen, ahogy maguk is megdöbbentek tőlünk. De mióta Will meg én együtt utazunk – ő Will, én meg Lyra vagyok –, megtudtam léteznek emberek, akiknek a jelek szerint nincsen daimónjuk ahogyan Willnek sincsen, és nagyon megijedtem, de aztán kiderült, lényegében ők is olyan emberek, mint én. Szóval megértem, ha a maguk világában kicsit, izé, megrökönyödnek rajtunk, mert azt hiszik, mások vagyunk.

A férfi visszakérdezett:

– Lyra? Will?

– Így hívnak minket – hajtotta meg fejét szerényen a lány.

– És ezek a daimónjaik? – bökött a férfi a kémekre a lány vállán.

– Nem – felelte Lyra, és már a nyelvén volt, hogy „Ők a szolgáink”, de Will biztosan nem venné jó néven, ezért inkább az mondta: – A barátaink, Tialys lovag és Lady Salmakia, kiváló, bölcs kísérőink. Ja, ő pedig a daimónom – húzta elő a zsebéből Pantalaimon egeret. – Ugye látják, hogy nem forralunk rosszat? Esküszünk, hogy semmi bajt nem okozunk. És rettenetesen kellene az az étel meg az a szállás. Holnap már itt se vagyunk. Becsületszavunkra.

Várták, mi lesz. A férfi idegességét kissé csillapította Lyra alázatos hangja, a kémeknek is volt annyi sütnivalójuk, hogy az ártatlan szelídség képét öltsék magukra. A férfi hallgatott egy sort, aztán így szólt:

– Hát jó, furcsának furcsa, de hát mi nem furcsa manapság... Kerüljenek beljebb...

A kintiek bólintottak, egyik-másik még hajlongott is kicsit, tisztelettudóan félreálltak, beengedték Willt és Lyrát a világosságra, melegre. A férfi becsukta mögöttük az ajtót, kilincs gyanánt dróthurok és szög szolgált.

Egyetlen helyiség, az asztalon naftalámpa, tisztaság, szegénység. A furnérfalakon filmsztárok magazinfotói, kormos ujjal felvitt minta. Az egyik falnál vaskályha, előtte szárítón gőzölgő ócska ingek, egy öltözőasztal, mint valami oltár, művirággal, tengeri kagylókkal, színes parfümösüvegcsékkel, és más szedett-vedett csecsebecsékkel egy cilinderes, napszemüveges, pajzán csontváz képe előtt.

A viskóban egy gombostűt sem lehetett elejteni: a férfin, az asszonyon meg a két kisgyereken kívül itt tanyázott még egy csecsemő is az ágyacskájában, egy idősebb férfi, a sarokban pedig takarók halma alatt egy vénséges vén anyó feküdt, csupa ránc arcából mindent látó szemek szikráztak. Lyra, míg nézte, egyszerre megrettent: mozdult a takaró, feketébe bújtatott cingár kar emelkedett ki alóla, aztán egy férfiarc, olyan aszott, hogy szinte már koponya. Igazából jobban hasonlított a csontvázra a képen, mint emberi lényre; Will is felfigyelt rá, és az expedíció egyszerre vette döbbenten tudomásul, hogy a kinti illemtudó árnyalakok sorából való. Ugyanúgy elállt szemük-szájuk, mint a házigazdának, mikor először megpillantotta őket.

A zsúfolt kis kalyibában amúgy mindenkinek elakadt a szava – leszámítva a babát, aki amúgy végig édesen aludt. Lyra tért magához elsőnek.

– Köszönjük a kedvességüket – mondta –, jó estét kívánunk, örülünk, hogy itt lehetünk. Nagyon sajnáljuk, hogy nincs nálunk halál, és megsértjük a helyi szokást. De azon leszünk, hogy a lehető legkevésbé zavarjunk.

A halottak országába indultunk, így kerültünk ide. Fogalmunk sincs, merre található, hogy ez a vidék is odatartozik-e már, meg hogy mi módon közelíthető meg, nem tudunk semmit. Hálásan fogadunk minden felvilágosítást.

A viskó lakói továbbra is meresztették a szemüket, de Lyra szavai oldották kissé a feszültséget, az asszony az asztalhoz hívta őket, lócát húzott oda. Will és Lyra az alvó szitakötőket átemelték egy polcra valamelyik sötét sarokban; ott pirkadatig erőt gyűjthetnek, mondta Tialys, aztán az epetőrök is az asztalhoz járultak.

Az asszony valami gulyásfélével bíbelődött mostanáig, hámozott hozzá még krumplit, és belevagdalta az edénybe, hogy szaporítsa az étket; amíg megfő, kapjanak más frissítőt a vendégek, noszogatta a férjét. Az embere áttetsző, fanyar likőrfélét hozott, Lyrát az illata a gyiptusok borókapálinkájára emlékeztette; a két kém közös pohárral fogadott el belőle, abba merítgették a maguk kis ivóalkalmatosságait.

Lyra azt várta volna, hogy az epetőröket bámulják meg csak igazán, de a kíváncsi tekintetek Willt és őt éppúgy ostromolták. Meg is kérdezte hamar az okát.

– Először látunk embereket a haláluk nélkül – magyarázta a férfi, aki Péter néven mutatkozott be. – Itt legalábbis. Mi is úgy vagyunk, mint maguk, véletlenül vetődtünk ide még a halálunk előtt. Várnunk kell, míg szólít a halálunk, hogy itt az időnk.

– A haláluk?

– Igen. Mikor idejöttünk, a legtöbbünk jó régen ám, akkor derült ki, hogy magunkkal hoztuk a halálunkat. Csak itt tudtuk meg. Végig velünk voltak, csak nem sejtettük. Merthogy mindenkinek megvan a saját halála. Egész életünkben elkísér, nem tágít. A mi halálaink odakinn vannak levegőzni, majd lassacskán beszállingóznak. A nagymami halála ott fekszik mellette szorosan.

– Nem félnek, hogy folyton itt sündörög a haláluk?

– Miért félnénk? Jobb, ha szem előtt van. Százszor idegesebb volnék, ha nem tudnám, hol leselkedik.

– Mindenkinek megvan a maga halála? – ámuldozott Will.

– Hát hogyne. A születésünk pillanatában világra jön velünk a halálunk is, aztán a végén kivisz.

– Jaj – mondta Lyra –, ez nekünk nagyon érdekes, mert a halottak országa az úti célunk, és nem tudjuk, merre lehet. Hová megyünk, mikor meghalunk?

– Vállon kocogtat vagy kézen fog a halálunk, és azt mondja, gyere szépen, itt az idő. Olyankor, mikor rajtunk a láz, vagy a torkunkon akad a száraz kenyér, vagy lezuhanunk a toronyból; ott kínlódunk-vergődünk, a halálunk meg jóságosan odamegy, és azt mondja, jól van már, te gyerek, nosza kapd magadat, és az ember velük megy föl a hajóra, át a tavon a ködbe. Hogy ott mi történik, arról senki se tud semmit. Soha nem jöttek még vissza onnan.

Az asszony kiszalajtotta az egyik gyereket a halálokért, az máris futott az ajtóhoz, és átadta az üzenetet. Will és Lyra csak nézett, a két epetőr kissé összébb bújt, miközben a halálok – minden családtagra jutott egy – sorra átlépték a küszöböt: sápadt, jelentéktelen figurák viseltes ruhában, szürkék, hallgatagok, egykedvűek.

– A halálaik? – kérdezett rá Tialys.

– Azok, uram – felelte Péter.

– No és tudják, hogy mikor fogják szólítani önöket?

– Nem. De hát mindig itt vannak kéznél, nagyon megnyugtató.

Tialys erre nem szólt semmit, de látszott rajta, ő bizony nem így érezné.

A halálok udvariasan álldogáltak a falnál, meglepően csekély volt a helyigényük meg a rájuk irányuló figyelem is. Lyra és Will hamarosan meg is feledkezett róluk, habár a fiú adózott nekik még egy gondolattal: azok az emberek, akiket megöltem azoknak is ott volt a haláluk közvetlen közel – és nem tudtunk róla, se ők, se én.

Márta asszony lepattogzott zománcú tányérokra tálalta az ételt, a haláloknak is mert egy csuporral, hogy körbeadogassák. Nem ettek belőle, elteltek a szaggal. A család, a vendégek jóízűen nekiláttak, és Péter megkérdezte a gyerekektől, honnan valók, milyen a világuk.

– Örömmel elmesélem – mondta Lyra.

Elég volt ezt kimondania, átvennie a szót, máris valami bizsergést érzett belül, mint mikor habzik a pezsgő. Tudta, hogy Willnek rajta a szeme, és parádés bemutatót tarthat neki abból, amihez a legjobban ért, hiszen a fiúért teszi, mindannyiukért.

A szüleivel kezdte. Herceg és hercegnéje, fontos személyiségek, dúsgazdagok, akiket politikai ellenfelük csellel kifosztott és börtönbe juttatott. De sikeresen megszöktek, apja a csecsemő Lyrával a karján ereszkedett le a kötélhágcsón, visszaszerezték a vagyont, aztán mégiscsak útonállók áldozatai lettek. A banditák Lyrát is megölték volna, elevenen akarták megsütni és megenni, de az utolsó pillanatban ott termett Will, kiszabadította, és magával vitte a farkasokhoz, akiknél nevelkedett. A fiú csecsemőkorában ugyanis vízbe pottyant az apja bárkájából, egy elhagyott partszakaszon vetette ki a tenger, nőstény farkas szoptatta-cseperítette.

A háziak berzenkedés nélkül bevették ezt a sok sületlenséget, még a halálok is odagyűltek hallgatni, a lócára támaszkodva, a padlóra heverve emelték rá szelíd, jóhiszemű képüket, ő meg ihletetten szőtte tovább a mesét arról, hogyan éltek Willel meg a farkasokkal az erdőben.

Valameddig elidőztek a farkasoknál, aztán Oxfordba mentek, hogy a Jordan-kollégiumban kuktáskodjanak. Ott ismerték meg Rogert, az Agyagbányában lakó téglavetők megtámadták a Jordant, és menekülniük kellett; Willel meg Rogerral hármasban elkötöttek egy keskeny gyiptus lélekvesztőt, levitették magukat a Temzén, az Abingdon-zsilipnél kis híján fennakadtak, a wappingi kalózok elsüllyesztették őket, nem volt más hátra, úszni kellett, egy háromárbocos vitorlásra kéredzkedtek fel, éppen horgonyt emelt a cathayi Hangcsou felé teáért.

A háromárbocoson ismerkedtek meg az epetőrökkel, akik a Tejút orkánja következtében a földre sodródott holdbéli lények. Varjúfészekben húzták meg magukat, ő meg Will meg Roger felváltva látogatták őket, míg Roger egyszer le nem szédült a halak étkéül.

Próbálták rávenni a kapitányt, hogy forduljon vissza, és keressék meg, de a haszonleső kőszívű fenevad szeme előtt csak az lebegett, hogy minél előbb jól megszedje magát Cathayban, és bilincsbe verte őket. Hanem az epetőrök hoztak reszelőt, és...

Satöbbi. Lyra hol Willhez, hol a kémekhez fordult megerősítésért, Salmakia közbevetett néhány apró részletet, Will bólogatott, és a történet elindázott odáig, hogy a gyerekeknek és holdbéli barátaiknak azért múlhatatlanul fontos a látogatás a holtak országában, mert a hercegi pár az egyedüli megmondhatója, hová ásták el a család kincsét.

– Ha nálunk is ismerhetné az ember a halálát, mint önöknél – fűzte a szót Lyra –, biztosan egyszerűbb volna a dolgunk, de szerintem már az is óriási, hogy idáig eljutottunk, és a tanácsukat kérhetjük. Köszönjük, hogy meghallgattak, és köszönjük a finom vacsorát.

Most, azazhogy inkább reggel meg kellene tudnunk, milyen útvonalon közlekednek a halott emberek, hogy valahogyan átjussunk mi is. Lehet esetleg hajót bérelni?

Az arcokon tanácstalanság. A gyerekek a kimerültségtől égő arccal forgolódtak, de sehonnan nem érkezett javaslat.

Aztán megszólalt egy ismeretlen hang. Recsegős-köhögős orrhang az ágynemű alól – nem nőé, nem eleven emberé: a nagyanya haláláé.

– A tavon átkelni, a halottak országába eljutni csakis a saját halálotokkal tudtok – könyökölt fel; horgas ujjával Lyrára bökött. – Meg kell idéznetek a halálotokat. Hallottam már a fajtátokról, ti szoktátok elhessegetni. Nem szívelitek, és ők előzékenyen félrehúzódnak. De nincsenek messze. Bárhova néztek, ők a hátatok mögött lapulnak. Elrejtőzhetnek akár egy teáscsészében. Vagy egy harmatcsöppben. Vagy egy fuvallatban. Bezzeg én meg az öreg Magdám – csípte meg az anyó fonnyadt orcáját, aki eltolta a kezét. – Mint egy galambpár. Tessék, ez a válasz, ezt kell tennetek, kezdeményezzetek, barátkozzatok, hívogassátok a halálotokat, és majd kiderül, mire sikerül rábírnotok.

Mintha nehéz kövek csapódtak volna Lyra tudatába, Will is összegörnyedt a súlyuk alatt.

– Mégis, hogyan csináljuk? – kérdezte.

– Csak kívánnotok kell, és meglesz.

– Várjatok – mondta Tialys.

Minden tekintet a lovag felé fordult, a padlón heverésző halálok is fölegyenesedtek, hogy egykedvű, szelíd arcukat az ő csöppnyi, fölindult arcával szembesítsék. Tialys átkarolta Salmakia vállát. Lyra olvasott a gondolataiban: szóvá akarja tenni, hogy ez már több a soknál, vissza kellene fordulniuk, mert nemhogy ostobaság, kész felelőtlenség tovább erőltetni ezt az egészet.

Lyra akcióba lendült.

– Bocsánat – mondta Péternek –, de a lovaggal, az én kedves barátommal egy percre ki kell mennünk, mert beszélnie kell barátaival a holdon az én különleges műszerem segítségével. Nem maradunk el sokáig.

Azzal óvatosan fölemelte Tialyst, és sarkantyúit távol tartva magától, kivitte a sötétbe, ahol egy hullámlemezt pofozott ide-oda gyászos csattogással a szél.

– Fejezzétek be – fakadt ki a lovag, mikor Lyra letette egy olajoshordóra a vezetéken hintázó bánatos villanykörte világánál. – Messzire mentetek így is. Elég.

– De hiszen megállapodtunk.

– Ugyan. Ilyen túlzásról nem volt szó.

– Hát jó. Hagyjatok itt. Repüljetek vissza. Will ablakot tud vágni a világotokba, vagy bárhová, ahogy óhajtjátok, keresztülrepültök, elmúlik a veszély, csak rajta, részünkről nincs harag.

– Felfogod egyáltalán, hogy mit műveltek?

– Igen.

– Dehogy. Meggondolatlan, felelőtlen, hazudozós csitri vagy. Egykettőre megszalad a fantáziád, véreddé vált a hitszegés, mit neked igazság, még ha napnál világosabb is. Vak vagy, de érts a szóból: bűnös könnyelműség az életedet kockáztatnod. Most azonnal velünk kell jönnöd. Felhívom Lord Asrielt, és órák alatt biztonságba juttatunk, az erődbe.

Lyra érezte, ahogy felsüvít mellkasából a dühkitörés, nem bírt megmaradni a helyén, toporzékolt.

– Hát te felfogod talán, hogy én mit érzek meg mit gondolok? – kiabálta.

– Azt se tudom, születnek-e egyáltalán gyerekeitek, hátha tojásból kelnek ki, az se lepne meg, hiszen nem vagy se jó, se nagylelkű, se együtt érző – de még csak könyörtelen sem –, még az is jobb lenne, mert legalább komolyan vennél, nem csak jönnél utánunk, mert épp olyanod van. Én most már egyáltalán nem tudok megbízni benned! Azt mondtad, segítetek, együtt csináljuk végig, és most beintesz – te vagy a hitszegő, Tialys!

– A saját gyerekemtől nem tűrném el ezt a pimaszságot és fölényeskedést, Lyra, hogy miért is nem fenyítettelek meg mostanáig...

– Ne kéresd magad! Fenyíts csak meg! Elő a rohadt sarkantyúiddal, vágd csak belém, gyerünk! Itt a kezem – mi lesz már? Bánod is te, hogy mit érzek, gőgös, önző fráter! Mit tudod te, micsoda bűntudat és bánat és szánalom emészt a barátom, Roger miatt, te megölsz bárkit csak úgy – csettintett Lyra az ujjával – nem veszed a szívedre. Csakhogy nekem gyötrelem és gyász hogy el se búcsúzhattam az én Roger barátomtól, és bocsánatot akarok kérni, és amennyire lehet, jóvátenni, amit vétettem ellene. Te ezt nem értheted a fennköltségeddel, a felnőtt-okosságoddal, és ha az életembe kerül, hogy azt teszem, ami helyes, hát állok elébe, boldogan halok meg. Rosszabb is érhet. Ha tetszik, ölj meg, te kemény fickó, te szilárd jellem, te méregfullánkos lovag, ne húzd az időt, döfj csak le. Utána örökkön-örökké játszhatunk Rogerral a halottak országában, és nevetni fogunk rajtad és lesajnálunk.

Ki tudja, mire nem ragadtatja magát Tialys, aki vörhenyesre válva pukkadozott-remegett dühében; de mielőtt bármibe foghatott volna, egy hang szólalt meg Lyra háta mögött, beleborzongott a lány is, a lovag is. Lyra megfordult: tudta, ki az, és hősi nekibuzdulás ide vagy oda, rettegett.

A halál egészen közel állt hozzá, nyájasan mosolygó férfi, arca csöppet sem különbözött a többitől; csakhogy ez az övé, az ő halála személyesen; Pantalaimon a melléhez bújva nyüszített, vacogott, hermelin alakja ívben hurkolódott a lány nyakára, hogy elrángassa; de ennyivel is közelebb került a halálhoz, es erre rádöbbenvén inkább elernyedve simult Lyra langyos nyakhajlatába, lüktető szívveréséhez.

Lyra magához ölelte a daimónját, és szembenézett a halállal. Kiesett a fejéből, hogy a férfi mit mondott az imént; szeme sarkából látta, hogy Tialys gyorsan üzembe állítja a mágnesrezgéses hangverőt.

– Szóval te vagy a halálom? – kérdezte.

– Úgy bizony, kedveském – felelte a férfi.

– Csak nem viszel el már most?

– Kellettem neked. Engem mindig megtalálsz.

– Jó... persze, de... tény, el akarok jutni a halottak országába. De meghalni, azt nem. Szeretek élni, szeretem a daimónomat, és... A daimónok oda nem tartanak velünk, igaz? Láttam már, hogy eltűnnek, kialusznak, mint a gyertya, ha meghal valaki. Vannak daimónok a halottak országában?

– Nem – hangzott a felelet. – A daimón szertefoszlik a levegőben, te meg szétmállasz a földben.

– Én magammal fogom vinni a daimónomat a halottak országába – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Lyra. – És vissza akarok jönni. Volt már erre példa?

– Időtlen idők óta nem fordult elő. Gyermek, egyszer úgyis eljutsz a halottak országába erőfeszítés, kockázat nélkül, szép komótosan, a saját halálod társaságában, aki odaadó, személyes jó barátod, részese életed minden pillanatának, jobban ismer, mint bárki, beleértve téged magadat.

– Pantalaimon az én odaadó, személyes jó barátom! Téged nem ismerlek, Halál. Pant igen, és szeretem őt, és ha valaha is... ha mi valaha is...

A halál bólogatott. Csupa érdeklődés volt, és jóindulat, de a lány pillanatig sem feledhette, kicsoda: az ő saját, személyes halála, közvetlen közelben.

– Tudom, hogy innentől nem lesz könnyű – folytatta higgadtabban Lyra –, tudom, hogy veszélyes, de menni akarok, Halál, tiszta szívemből. Will szintén. Mindketten idő előtt veszítettük el valakinket, és ezt jóvá kell tenni, nekem feltétlenül.

– Mindenki vágyik arra, hogy még egyszer szót válthasson azokkal, akik eltávoztak a halottak országába. Milyen alapon várjátok el, hogy kivételezzenek veletek?

– Mert – füllentette Lyra –, mert feladat is hárul rám azon túl hogy Rogerral beszélni szeretnék. Egy angyal bízott meg vele és senki más nem képes rá, csak én. Rettentően fontos, nem várhat, míg természetes halállal meghalok, most időszerű. Az angyal megparancsolta, ugye érted. Ezért jöttünk Willel. Ennek meg kell lennie.

A háta mögött Tialys már pakolta össze a műszerét, aztán leült, hogy figyelje, amint a gyermek könyörög a saját halálának, vezetné el oda, ahová senkinek sem szabadna menni.

A halál a fejét vakarta, széttárta a kezét, de Lyra csak mondta, mondta a magáét, eltántorítani, lehűteni még a félelem sem tudta: rosszabbat is tapasztalt már, mint a halál, jelentette ki, és ez igaz is volt.

A halál idővel beadta a derekát.

– Ha ennyire ragaszkodsz hozzá, csak annyit mondhatok, jó, elviszlek a halottak országába. Kalauzollak. Mutatom az utat befelé, de ha ki is akarsz jutni, csak magadra számíthatsz.

– Meg a barátaimra – javította ki Lyra –, Willre és a többiekre.

– Lyra – szólalt meg Tialys –, az ösztönünk mást diktál, de veletek megyünk. Az előbb dühös voltam rád. De nagyon nehéz...

Lyra nem mulasztotta el az alkalmat a békülésre. Miért is ne, most hogy teljesül az akarata.

– Megértem. Tialys, igazán sajnálom, ami történt, de ha nem dühödsz meg rám, nem kerül elő ez az úr, hogy mutassa az utat. Örülök, hogy elkísértetek a ladyvel, hálás vagyok, amiért kitartotok mellettünk.

Lyra tehát meggyőzte tulajdon halálát, hogy elvezesse őt és a többieket abba az országba, ahová eltávozott Roger és Will apja és Tony Makarios és még számtalan sokan. A halála meghagyta neki, menjen ki a mólóra hajnalhasadáskor útra készen.

Pantalaimon azonban remegett-vacogott, Lyra sehogy sem bírta megnyugtatni, elhallgattatni önkéntelen nyüszítését. Ezért aztán nyugtalan, felületes volt az álma a viskó padlatán a többi alvó között, a halála virrasztott mellette.

20.

Fára mászás

A mulefák sokféle kötelet-pányvát készítettek; Mary Malone alaposan felmérte Atal családjának készleteit, mielőtt választott. A kötélsodrás-verés ebben a világban nem járta, fonat volt valamennyi, de erős, rugalmas, Mary hamarosan talált alkalmasat.

Mire készülsz?, kérdezte Atal.

A mulefáknak nem volt szavuk a fára mászásra, Mary kénytelen volt kézzel-lábbal mutogatáshoz, körülíráshoz folyamodni. Atal szörnyülködött.

Fel olyan magasra a fán?

Körül kell néznem, mondta Mary. Készítsük elő együtt a kötelet.

Kaliforniában Mary ismeretséget kötött egy matematikussal, aki minden hétvégéjét fára mászással töltötte. Előzőleg Mary is megpróbálkozott már a sziklamászással, ezért hálás közönsége volt a részletesen taglalt módszereknek és eszközöknek, es feltette magában, hogy ha úgy adódik, feltétlenül belekóstol ebbe is. Arra persze nem számított, hogy másik univerzumban kerít sort a dologra, egy szál magában nem is volt nagy kedve hozzá, de hát muszáj. Legfeljebb biztonsági eszközökről gondoskodhat.

Vett tehát egy olyan hosszú kötelet, amely elér a magas fák ágáig és vissza, és megbírja az ő súlyának többszörösét is. Aztán vékonyabb, de nagyon erős kötélből rövidebb szakaszokat metélt huroknak: horgászcsomóval erősítette sorban a főkötélre, hogy a kezét-lábát megtartsák.

Következett a feladvány, hogy egyáltalán hogyan veti át kötelét az ágon. Egy-két óra kísérletezés egy mokány kis kötéllel meg egy suhogós ággal íjat eredményezett; a svájci kés nyílvesszőket faragott, a végükön toll helyett merev lemezek tartották röppályán őket: egynapi munka után Mary már meg is kezdhette volna a manővert. Csakhogy ereszkedett a nap, a fáradtságtól alig tudta mozdítani a kezét, evett hát, és elnyomta az álom, miközben dallamosan sutyorogtak róla körös-körül a mulefák.

Másnap reggel egyenesen egy fához ment, hogy kísérletet tegyen a nyíl fellövésére. Néhány mulefa is odagyűlt, féltették. A kerekes lények a mászás gondolatától is irtóztak.

Mary a lelke mélyén igazat adott nekik. De úrrá lett idegein, egyik nyílvesszőjére csomózta a legvékonyabb, legkönnyebb kötelet, aztán fogta az íjat, és lőtt.

Az első nyílvessző pocsékba ment, beleállt a fatörzsbe, és többé nem lehetett kihúzni. A második ugyan átvitte az ágat, de nem esett le túloldalt a földre, és míg Mary visszahúzta, megakadt valahol, és elpattant. A szárcsonkra csomózva esett vissza a hosszú kötél; be kellett hát vetni a harmadik, utolsó nyílvesszőt, és ezúttal működött a szisztéma.

Nehogy megakadjon, elszakadjon a becses kötél, Mary óvatosan, egyenletesen húzta fel vele az előkészített mászókötelet, hogy mindkét vége földig lógjon. Ezeket aztán jól odacsomózta egy-egy hatalmas, bütykös gyökérnyúlványra, nagyjából olyan körfogatúakra, mint a csípője. Elég stabilak, gondolta. De legyenek is. A földről persze nem ítélhette meg, hogy miféle ágra bízza magát meg az egész miskulanciát. A sziklamászásnál az egymástól pár méterre bevert falkapcsokba illeszti az ember a kötelet, nem zuhanhat akkorát, de itt szabadon leng az öles kötél, és ha beüt a baj, az esés jókora lehet. Hogy némi biztonságérzetet koholjon, hámot font három kötélszálból, és lazán rácsomózta az oda-vissza dupla kötélre, hogy egy rántással megállapodhassék, ha csúszni kezdene. Aztán beakasztotta a lábát az első hurokba, és nekivágott.

– – –

A vártnál rövidebb idő alatt ért fel a koronához. Ment a mászás, mint a karikacsapás, a kötél kímélte a kezét; bele sem mert gondolni, hogyan ér föl az első ágig, de azt tapasztalta, hogy a törzs mély vájatai kiváló, szilárd támasztékok. Negyedórába se telt, és már az első ágon állva fontolgatta, hogyan tovább.

Még két köteg kötelet vitt magával, hogy a sziklamászók „jótevő” kapcsait és horgait kiváltandó, hálót feszítsen belőlük. Pár percbe telt a bogozás, megtörtént a biztosítás, ezek után kiszemelte a legígéretesebb ágat, és tartalék kötelével továbbindult.

Tízpercnyi óvatos mászás után már a korona legsűrűjénél járt. Elérte a hosszúkás leveleket, és átfésülte őket; sorra fedte fel a fehéres, nevetségesen apró virágokat: pénzérme méretű kis vacak fejlődik bennük, abból lesz később a vaskeménységű nagy terméstok.

Mary kényelmes kilátót fedezett fel, az ágak hármas elágazását, felbogozta a kötelet, meghúzta a hámját, és pihent egy keveset.

A levelek közt kilátott a kék tengerre, amely áttetszően csillámlott a szemhatárig; ellentétes irányban, a jobb válla felett, az aranybarna préri fekete utakkal átszőtt lankáit pillanthatta meg.

Enyhe szellő lengedezett, a virágok finom illatát hozta, a szívós hátú leveleket susogtatta, és Mary már-már elhitte, hogy valami hatalmas, elmosódó jóindulat tartja meg óriás tenyere öblében.

Ott a faágak villájában átjárta a boldogság, ami korábban csak egyetlenegyszer; de nem ám akkor, mikor apácafogadalmat tett.

Kifacsart jobb bokája görcse józanította ki. Előtornázta az ágak háromszögéből, és a feladatához látott, még kábán az óceánnyi lelkesültségtől.

A mulefáknak megmutatta, hogy a nedvlakk-lapokat egymástól arasznyira kell a szeméhez tennie, hogy lássa a srafot; egy csapásra felfogták, miről van szó, és rövid csövet fabrikáltak bambuszból, ennek két végébe rögzítették a borostyánszín lemezeket, mintha csak teleszkóp volna. Ezt a látcsövet Mary magával hozta az inge zsebében, és most elővette. Belepillantott, és máris látta a lebegő arany csillámokat, a srafot, az Árnyakat, Lyra Porát: mintha parányi lények irdatlan felhője úszna a szellő sodrásában. A zöme rendezetlenül mozgott, mint a porszemcsék a napfénycsíkban vagy a molekulák egy pohár vízben.

A zöme.

De minél tovább szemlélődött Mary, annál jobban felfigyelt egy másfajta mozgásra. Az összevisszaság mélyén valami lassúbb, egyetemesebb áramlás a szárazföldről a tenger felé.

Különös. Az egyik biztosítókötél igénybevételével végigkúszott egy vízszintes ágon, és jól megnézett minden útba eső virágot. És egyszerre rádöbbent a jelenség nyitjára. Addig vizsgálódott, míg tökéletesen biztos nem volt a dolgában, csak ezután kezdte meg a hosszadalmas, fárasztó ereszkedést.

– – –

Mary ijesztő állapotban találta a mulefákat, akik majd’ megörültek az aggodalomtól, amiért kedves barátnőjük ilyen magasra merészkedett.

Atal megkönnyebbülésében nem győzte idegesen tapogatni az ormányával, ujjongva nyerítgetett, hogy épen látja viszont, és sürgősen elfurikázta a településre vagy tucat helybéli diszkíséretével.

Már a domboldalból elkürtölték a hírt a falusiaknak, mire a gyülekezőtérre értek, olyan sűrű sokaság várt rájuk, hogy Mary feltételezte, alighanem idegyűlt az egész környék, hogy meghallgassa. Bárcsak jobb hírekkel szolgálhatna.

Sattamax, az öreg zalif a földhányás tetején szívélyesen üdvözölte ő pedig a tőle telhetőlegékesebb mulefamodorban igyekezett viszonozni. Amint megvoltak a köszöntéssel, Mary a tárgyra tért.

Akadozva, helyenként suta körülírásokkal a következőket mondta el:

Kedves jó barátaim, fenn jártam a fáitok koronájában, megvizsgáltam a sarjadó leveleket, a zsenge virágokat és a terméstokokat.

A facsúcsoknál a magasban srafáramlatot észleltem, amely széllel szemben halad. A levegő a szárazföld belsejébe törekszik a tengerről, de a sraf ellenirányba nyomul lassan. Ti látjátok ezt idelentről? Mert én idáig nem vettem észre.

Nem látjuk – közölte Sattamax. – Most hallunk róla először.

Nos tehát – folytatta Mary –, a fákon átszűrődik a sraf, és valamennyi a virágokra rakódik belőle. Megfigyeltem: a virágok felfelé néznek, és ha a sraf egyenesen lefelé hullna, tévedhetetlenül a szirmok közé találna, és termékenyítően hatna, mint valami csillagokból származó virágpor.

De a sraf nem hull alá, hanem kifelé sodródik a tengerre. Ha valamelyik virág történetesen a szárazföld belseje felé fordul, a sraf belehatolhat. Ezért is terem még elvétve terméstok. De a legtöbbje felfele néz, és a vonuló sraf elvéti. A virágok bizonyára azért lettek ilyenné, mert azelőtt a sraf egyenesen lezúdult rájuk. A sraffal történt valami, nem a fákkal. Azt az áramlást pedig csak föntről lehet tetten érni, ezért nem tudtatok róla eddig.

Csak úgy menthetjük meg a fákat és a mulefalétet, ha kiderítjük, miért viselkedik így a sraf. Még nem tudom, hogyan lehetne, de keresek rá megoldást.

Mary látta, hogy sokan nyaknyújtogatva kémlelik a Por áramlását odafenn. De a talaj szintjéről nem volt észlelhető: maga is meggyőződhetett róla a borostyán látcsövön keresztül, amely csak az ég sűrű kékségét mutatta.

A mulefák hosszan tárgyalták-fejtegették, hogy a srafszél említést nyert-e valaha is legendáikban, históriáikban, de a keresés meddőnek bizonyult. Tudásuk mindig is csupán odáig terjedt, hogy a sraf a csillagokból származik, amióta világ a világ.

Kérdezték Maryt, hogy volna-e még ötlete, és ezt a választ kapták:

Jócskán elkel még a vizsgálódás. Ki kell derítenem, vajon mindig ugyanarra fúj-e a szél, vagy mint a légáramlat, váltakozik napközben, illetve éjjel. Több időt kell töltenem a fakoronákon, akár ott is éjszakáznom, hogy megfigyeléseket végezzek. Eszkábálnék valami pallót a segítségetekkel, az biztonságosabban megtartana. Mindenképpen föl kell másznom, hogy újra körülnézzek.

A gyakorlatias észjárású mulefák az ügy horderejével tisztában lévén azonnal felajánlották, hogy megépítenek bármit, amit Mary jónak lát. A csigák, emelők szisztémáiban járatosak voltak, máris javaslat született, hogy Marynek ily módon megtakaríthatják a mászás nyaktörő műveletét.

Örültek, hogy végre kezdhetnek valamit, azonnal a szükséges anyagok összeszedéséhez láttak, Mary irányításával haladéktalanul fonni kezdték a kötelet, ácsolni-feszíteni a keretet a magaslati megfigyelőálláshoz.

– – –

Miután betért az idős házaspárhoz, Gomez atya elveszítette a nyomot. Napokig kutatott, érdeklődött, de a nőt mintha a föld nyelte volna el.

Csüggesztő tényállás, de neki meg sem fordult a fejében, hogy küldetését feladja; nyakában a feszület, vállán a puska egyaránt elszánása zálogai.

De még sokáig keringhetett volna, ha nincs időváltozás. Hőség és aszály uralkodott a világban, ahová vettetett, egyre jobban gyötörte a szomjúság; egy omladékos rész tetejében nedvesen csillogott a sziklafelület, és fölkaptatott, hátha forrás. Nem az volt; de a terméstokfák világában imént állt el a zápor; így történhetett, hogy az atya rátalált az ablakra, melyen át Mary távozott.

21.

A hárpiák

Lyra is, Will is ólomsúlyt érzett a mellkasában, mikor reggel felébredt: mint két elítélt rab a kivégzése napján. Tialys és Salmakia a szitakötőiket pátyolgatták, molyokat vittek nekik az olajoshordó fölé függesztett anbár-lámpa mellől, pókhálókból kivagdalt legyeket, bádogtálkában vizet. Lady Salmakia, mikor meglátta Lyra arckifejezését meg a melléhez görcsösen fészkelő egér Pantalaimont, teendőit félbehagyva odament a lányhoz egy szóra. Will kisuttyant a kunyhóból járni egyet.

– Még meggondolhatjátok – mondta Salmakia.

– Lehetetlen. Eldöntöttük – mondta Lyra egyszerre konokul és rémülten.

– És ha nem térünk vissza?

– Nektek nem kell jönnötök – mutatott rá Lyra.

– Nem hagyunk a sorsotokra.

– És ha a vesztetekbe rohantok?

– Akkor elmondhatjuk magunkról, hogy fontos ügyért adtuk az életünket.

Lyra hallgatott. Mostanáig meg sem nézte alaposabban a ladyt; most az asztali naftalámpa fényénél ott állt karnyújtásnyira. Higgadt, jóindulatú arc, nem szép, még csak nem is csinos, de az ember betegségében, bajában, kétségbeesésében éppen ilyen arcot látna legszívesebben. A hangja halk, kifejező, a sima felszín alatt nevetés és derű bujkál benne. Lyrának, mióta csak az eszét tudta soha nem olvasott fel senki az ágya szélén, nem énekelgetett, hogy aztán jóéjtpuszival tegyen pontot a nap végére villanyoltás előtt. Egyszerre úgy érezte, hogy Lady Salmakiáé ilyen biztonságot adó, lélekmelegítő hang, és elfogta a vágy, hogy egyszer neki is legyen gyereke, és így dajkálhassa, csitítgathassa dalok között.

– Hmm – krákogta elszorult torokkal, és vállat vont.

– Lesz, ami lesz – mondta a lady, aztán ment a dolgára.

Haraptak a vékonyka, száraz kenyérből, kortyoltak a keserű teából, amivel a háziak kínálhatták őket, megköszönték a vendéglátást, és máris kapták a hátizsákjaikat, hogy a nyomortelepvároson át a tópartra vegyék az irányt. Lyra nézelődött, hogy merre lehet a halála, és valóban ott haladt valamivel előttük, tartózkodóan, ám minduntalan visszapillantva, vajon tartják-e a lépést.

Füstös pára homályosította el a nap világát. Alkonyati fény inkább, mintsem nappali, az úti pocsolyákból lehangolóan indáztak-kígyóztak a ködfonalak, vagy a fenti anbárvezetékre kulcsolódtak esdeklő szerelmes módjára. Ember nem mutatkozott, halál is elvétve, a szitakötők ellenben úgy siklottak a nyirkos levegőben, mintha varrótűként ők öltenék össze az egeket, villódzásuk gyönyörűség volt a szemnek.

Hamarosan kiértek a lakott területről, és ritkás cserjék közt lomhán csordogáló patak mentén folytatták az utat. Éles rikoltást hallottak egyszer-másszor, felvert kétéltűek csobbanását a vízben, látni azonban csak egy Will lábával azonos méretű varangyot láttak, amelytől, vélhetőleg egy szörnyű seb miatt, kínkeserves, féloldalas vánszorgásnál több nem tellett. Az ösvényen próbált kitérni előlük, és úgy pillogott rájuk, mint aki biztos benne, rosszat akarnak.

– Könyörületes lenne végezni vele – mondta Tialys.

– Honnan tudod? – kérdezte Lyra. – Hátha még így is örül az életnek.

– Ha megölnénk, magunkkal vinnénk – mondta Will. – Ő pedig itt akar maradni. Elegem van az ölésből. Hátha ez a mocskos, poshadt tócsa is jobb a halálnál.

– De hiszen kínlódik, vagy nem? – érvelt Tialys.

– Akkor lenne egyértelmű, ha tudna beszélni. De nem tud, ezért nem ölöm meg. Mert különben a mi érzéseinkből indulnék ki, nem a varangyéból.

Továbbhaladtak. Lépteik neszének megváltozása hozta tudtukra, hogy a közelükben tágul a tér, a köd ugyanis csak sűrűsödött. Pantalaimon mint lemur tágnál tágabb szemeket meresztve bújt Lyra vállába, páragyöngyös hajába, de hiába forgatta a fejét, semmivel sem látott többet, mint a gazdája. És csak remegett, egyre remegett.

Egyszerre kis hullám csapását észlelték. Halk nesz, de a tőszomszédságukban. A szitakötők és lovasaik ismét a gyerekekhez szegődtek, Pantalaimon Lyra mellkasára fészkelt, miközben Willel óvatosan rótták az iszapos csapást.

És kinn voltak a parton. Előttük olajos, hínáros víztükör, nagy néha egykedvű loccsanás a parti kavicson.

Bal kanyar következett, és pár lépésre, mintha a köd csomósodása volna, nem pedig megfogható tárgy, eszelősen kanyarodott ki a vízre egy famóló. Oszlopai rothadók, pallója zöldes-nyálkás, és tovább semmi: semmi tovább, a csapás vége a móló, a móló vége a köd. Lyra halála, aki idáig kalauzuk volt, előzékenyen meghajolt, aztán elillant a ködben, mielőtt a lány bármit kérdezhetett volna tőle.

– Hallgasd csak – figyelmeztette Will.

A láthatatlan vízen lassúdad nesz: fa nyikorgása, halk, ütemes csobbanások. Will megmarkolta az övén függő kés markolatát, és óvatos léptekkel elindult a korhadó faalkotmányon. Lyra szorosan mögötte. A szitakötők a két elhínárosodott cölöpön mint két őrködő címerállat; a gyerekek megálltak a palló legvégén, tág szemmel ostromolták a ködöt, pillájukról szinte szakadatlanul törölgették a makacsul megtelepedő csöppeket. Semmi nesz, csupán a közeledő lomha nyikorgás, csobbanás.

– Ne menjünk tovább – vacogta-súgta Pantalaimon.

– Muszáj – lehelte vissza a választ Lyra.

Willre pillantott. A fiú arcán dermedt, komor elszántság: nem fordította el tekintetét. Az epetőrök, Will vállán Tialys, Lyra vállán Salmakia, higgadtan nézelődtek. A szitakötők szárnyán pókhálósan gyöngyözött a pára, időnként összecsapták, nyilván sokallják a nehezéket, gondolta Lyra. Remélhetőleg kerül nekik élelem a holtak országában.

És egyszerre ott volt a ladik.

Ősöreg, ütött-kopott, agyonjavítgatott, redves lélekvesztő; evezőse púpos, torz, vénségesen vén, zsinegöves zsákdarócban, régtől az evezőnyélre görcsösült, aszott kéz, nedvedző savószemek a szürke bőr redőinek-ráncainak mélyén.

Az egyik evezőt elengedték a gacsos ujjak, és a vasgyűrűért nyúltak a mólóvégi cölöp oldalában. A másik kéz közvetlenül a palló mellé kormányozta a ladikot.

Kár lett volna minden szóért. Will szállt be elsőnek, aztán Lyra is átlépte a csónakperemet.

De a révész feltartotta a kezét.

– Őt nem – suttogta rekedten.

– Kit nem?

– Őt.

Sárgásszürke ujj bökött Pantalaimonra, aki vörösesbarna menyétből azon nyomban fehér hermelinné sápadt.

– De hát ő én vagyok! – kiáltott fel Lyra.

– Ha te jössz, ő marad.

– Lehetetlen! Belepusztulunk!

– Hát nem azt akarod?

Lyra most először látta át, hogy mi is ez az ő vállalkozása. Íme, ezzel jár. Borzadva, reszketve szorította magához drága daimónját olyan szorosan, hogy az fájdalmában felnyüszített.

– De ők... – motyogta Lyra tehetetlenül, aztán visszanyelte, ami a nyelve hegyén volt: minek hánytorgatná, hogy a másik háromnak nincs ilyen dilemmája?

Will aggódva figyelte a lányt. Lyra körbepillantott: a tó, a stég, a kezdetleges ösvény, az állott pocsolyák, az élettelen, enyésző cserjék... Hogyan bírhatja ki itt az ő Panja nélküle? Ott didereg az inge alatt, a csupasz bőrén, prémje az ő testmelegét esdekeli. Képtelenség! Soha, de soha!

– Neki itt kell maradnia, ha átjössz – ismételte meg a révész.

Lady Salmakia megrántotta a kantárszárát, a szitakötője Lyra válláról a ladikszélre lebbent, társnője oldalán termett Tialys is. Mondtak valamit a révésznek. Lyra úgy leste a fejleményeket, mint az elítélt rab, aki hátrafordul a mozgolódásra a tárgyalóterem végében, hátha a futár jött a felmentéssel.

A révész figyelmesen lehajolt, aztán megrázta a fejét.

– Nem – közölte. – Ha a lány jön, ő itt marad. Közbeszólt Will.

– Nem igazság. Mi nem hagyunk hátra magunkból egy részt. Lyrának miért kell?

– Dehogyisnem hagytok – mondta a révész. – A lány baja, hogy láthatja, búcsúztathatja, amit itt hagy. Ti majd csak a vízen érzitek, de akkor már késő. Ezt a részét mindenkinek ideát kell hagynia. Effélének nincs átjárása oda.

Ne, gondolta Lyra és vele Pantalaimon: Hát ezért vészeltük át Bolvangart? Ne! Hogyan találunk össze újra?

És a lány megint visszanézett a förtelmes, komor partra amely merő vigasztalanság, betegség, métely; itt várakozzon egy szál magában az ő szíve Panja, bámuljon utána, ami ködbe vész? A sírás rohama tört rá. Vad zokogása nem vert visszhangot, a köd elfojtotta, de a part menti számtalan üregben-mélyedésben, szánandó facsonkban lapuló sebzett lények meghallották jajait, és összébb húzták magukat, elrettentek ennyi szenvedélytől.

– Ha mégis jöhetne... – próbálkozott kétségbeesetten Will mert nem bírta nézni a lány kínlódását; a révész azonban megrázta a fejét.

– Bejöhet a ladikba, de akkor a ladik itt marad – jelentette ki.

– De hogyan találja meg újra a lány?

– Ne tőlem kérdezd.

– A retúrmenet útvonala ugyanez?

– Retúrmenet?

– Visszajövünk. Elhajózunk a halottak országába, és visszajövünk.

– Erre ugyan nem.

– Akkor más úton, de biztosan visszajövünk!

– Milliókat vittem át, nem jött vissza egy se.

– Akkor mi leszünk az elsők. Visszatalálunk. Éppen ezért, révész, legyen szíved, irgalmazz, hadd hozza magával a lány a daimónját!

– Nem – mondta vénséges vén fejét rázva a révész. – Ez a szabály áthághatatlan. Törvény, akárcsak ez... – hajolt ki oldalt; mert egy maroknyi vizet, aztán egy billentéssel elfolyatta. – Ugyanolyan törvény, mint amilyen a vizet visszakényszeríti a tóba. A vizet nem küldhetem fölfelé egy legyintéssel. A lány daimónját ugyanígy nem vihetem a halottak országába. A lánynak van választása, hogy jön-e, vagy sem, a daimónnak nincsen.

Lyra se hallott, se látott: arcát Pantalaimon macskaprémjébe temette. Will azonban észrevette, hogy Tialys leszáll a szitakötője nyergéből, hogy a révészre vesse magát, és voltaképpen helyeselte is a kém szándékát: a vénember azonban lefülelte, vén fejét odafordítva így szólt hozzá:

– Mit képzelsz, mióta fuvarozom én már az embereket a halottak országába? Ha bajom eshetne, nem esett volna mostanáig? Azt hiszed, jó szántukból jönnek velem az emberek? Vergődnek, jajgatnak, vesztegetnek, fenyegetnek, dulakodnak, de semmi sem használ. Megdöfhetsz, rólam lepereg. Inkább a gyereket vigasztald, hiszen velünk tart.

Will borzadva nézte, mi történik. Lyra soha ilyen könyörtelenséget nem művelt még, gyűlölte önmagát, gyűlölte a tettét, szenvedett Pannal, Pan miatt, Pan helyett; próbálta letenni a hideg útra, feszegette macskakarmait a ruhájáról, és közben csak sírt és sírt. Will bezárta a fülét, hogy ne hallja ezt a boldogtalan hangot. Lyra újra meg újra ellökte magától a daimónját, az meg mindenáron kapaszkodott, simult volna.

Még vissza lehet fordulni.

Még mondhatja, hogy nem, megbántam, inkább hagyjuk.

Még elsőbbséget adhat szívbéli, elemi kötődésének Panhoz, és kiverhet a fejéből minden egyebet...

De képtelen rá.

– Pan, ilyet soha senki nem csinált még – suttogta Lyra didergésen –, de Will azt mondta, visszajövünk, és én meg is esküszöm rá, Pan, szeretlek, és igenis, érted jövünk, érted jövök, úgy bizony, vigyázz magadra, egyetlenem, nem lesz semmi baj, visszajövünk, és addig nem nyugszom, míg rád nem találtam, nem hagylak, nem, nem, jaj, Pan, jaj, Pan, muszáj, muszáj...

Azzal eltolta magától, és Pan elkeseredetten, remegve lekushadt a sárba. Hogy miféle állat alakjában, Will számára megfejthetetlen volt. Gyámoltalan kutyakölyök, védtelen, űzött, elesett, maga a megtestesült nyomorúság. Meredten bámult Lyra arcába és Will látta, a lány kényszeríti magát a szembenézésre; csodálta Lyra egyenességet, bátorságát, ugyanakkor mélyen megrázta, hogy e szakítás tanúja. Majdhogynem szikrázott a levegő, annyi eleven érzés fűzte össze a lányt a daimónjával.

És Pantalaimon nem kérdezte, „Miért?”, hiszen a választ ismerte, nem firtatta, vajon Lyra jobban szereti-e Rogert, mint őt, hiszen ez sem volt kérdéses számára. Tudta, ha faggatja a lányt, azzal meg is ingatja; a daimón tehát csöndben maradt, hogy ne facsarja még jobban az emberszívet; most már mindketten megjátszották hogy nem is lesz olyan rettenetes, hamarosan újra összejönnek, és hogy így a legjobb. De Will érezte, a lánynak a szíve szakad meg.

És Lyra átlépett a ladikba. Könnyű teste jóformán meg se billentette. Leült Will mellé, nézte, nézte a móló partszéli végében didergő Pantalaimont; mikor a révész elengedte a vasgyűrűt, mindkét evezőt a vízbe merítette, és húzni kezdte, a kis kutya daimón halk körömkoppantásokkal még kikocogott a stég legvégére, onnan bámult utánuk, míg csak belé nem veszett a ködbe.

Ekkor Lyra olyat jajdult, hogy a ködön át is visszhangzott, azazhogy nem, a lénye másik része jajdult vissza az élők országából, miközben Lyra a holtak országa felé vette útját.

– Jaj, a szívem, Will... – nyögte a lány, és fájdalmas grimasszal fészkelt közelebb Willhez.

Beteljesedett a Jordan-kollégium Mesterének jóslata, melyet a könyvtárosnak hangoztatott, miszerint Lyra egykor világraszóló árulást követ el, és szörnyű élmény lesz számára.

De Will is érezte a bensőjében feltámadó kínt, s gyötrelmében is volt szeme arra, hogy a két epetőr ugyanúgy, ugyanazért kapaszkodik egymásba, mint ő meg Lyra.

Részben testi kín volt. Mintha vasmarok szorítaná össze a szívét, és rángatná kifelé a bordái közéből; tenyerét védekezőn tárta szét a mellén, de úgy tetszett, hiába. Mélyebbről fakadó fájdalom, és jóval komiszabb, mint mikor az ujjait elvesztette. De ehhez még lelki gyötrelem járult: valami titkosat, valami csakis rá tartozót szaggattak belőle, holott csöppet sem kívánkozott napvilágra, és Will majdhogynem megsemmisült a szenvedés, a szégyen, a rettegés hullámától, melyet önvád tetézett, hiszen magának köszönheti, hogy idáig jutott.

Sőt, a szörnyűség még ezen is túlment. Úgy érezte, mintha tiltakozna:

„Ne, ne öljetek meg, félek; inkább az anyámat öljétek meg; ő nem számít, nem is szeretem”, és az édesanyja hallaná a szájából, de adná a süketet, hogy kímélje őt, hiszen annyira szereti, hogy amúgy is feláldozná magát érte. Ennél rettenetesebb érzés nincs is.

Will tehát megtudta, hogy ezek a tünetek mind a daimón-birtoklás velejárói, s az ő daimónja, bármi legyen is, ott rekedt Pantalaimonnal azon a dögletes, kietlen parton. Willbe és Lyrába egyszerre nyilallt ugyanez a gondolat, és könnyes pillantást váltottak. Életükben másodszor, de nem utoljára látták egymás arcában saját magukat.

A révész és a szitakötők kedélyére nem hatott az utazás. A nagy rovarok a ragacsos ködben is elevenek voltak, és színpompásak, egyre-másra rázogatták a nyirkot hártyás szárnyukról; a zsákruhás öreg meg hajladozott előre-hátra, mezítlen lábát a ladik vizes, nyálkás padlatának feszítve.

Lyra hosszallotta az utat. Az elszakadás, a magára maradt Pantalaimon képe még sajgott, mint a nyílt seb, de Lyra fel is nőtt a fájdalomhoz, számot vetett erejével, izgatottan nézett elébe annak, hogy hol kötnek ki, és mi következik.

Will szorosan karolta magához Lyrát, de ő is előre kémlelt, hátha feldereng valami a szürkeségben, hátha elér a füléhez más is, mint az evezők egyhangú csobbanása. És valóban változást észlelt: szirt vagy sziget feküdt előttük. A hangtér beszűkülése előbb jelezte, mint a sötét folt a ködben.

A révész féloldalasan húzta az evezőt, hogy kissé balra kanyarodjanak.

– Hol járunk? – szólalt meg Tialys lovag picike, mégis határozott hangja; ércessége sejteni engedte a kiállt kínokat.

– A sziget közelében – felelte a révész. – Még öt perc, és megérkezünk a rakodóhoz.

– Milyen sziget? – kérdezte Will. Alig jött ki hang a torkán nem ismert a saját beszédére.

– Ezen a szigeten van a halottak országának kapuja – felelte a révész. – Mindenki eljön ide, királyok, királynők, gyilkosok, költők, gyerekek; mindenki eljön ide, és senki nem tér meg.

– Mi igenis visszatalálunk – suttogta Lyra dacosan.

A révész nem szólt semmit, de vén szeme túlcsordult a szánalomtól. Ahogy közeledtek, ciprus és tiszafa ágait látták a vízre hajolni: komoran burjánzó zöldet. Meredeken emelkedett a talaj, hátán fák olyan sűrűjét hordozva, hogy a menyét is bajosan siklik át közöttük; Lyrából, mikor erre gondolt, felcsuklott a zokogás, hiszen Pan milyen öntudatosan hajtaná végre a bravúrt; de most nincs, elveszett talán örökre.

– Már halottak vagyunk? – tudakolta Will.

– Mit számít az – hangzott a válasz. – Hány, de hány utasom nem hitte el, hogy halott! Erősködtek végig, hogy ők élők, hogy tévedés történt, valaki még megfizet érte; de mire volt jó? Mások meg kívánták a halált életükben, szegény szerencsétlenek, mert csupa kínt, nyomorúságot láttak, megölték magukat, hogy részük lehessen az áldott békességben, és lám, azt találták, nem változott semmi, legfeljebb rosszabb lett, és innen nincs tovább; újra élővé válni lehetetlen. Aztán meg azok a törékeny, beteges picik, néha alighogy megszületnek, már jönnek is ide a halottak közé. Hányszor, de hányszor eveztem ebben a csónakban sivalkodó kisbabával a térdemen, azt se tudta, mi a különbség az odafönn meg az idelenn között. És vittem véneket is, a gazdagja a legcudarabb, vicsorognak, tombolnak, átkoznak engem, hepciáskodnak, bőgnek: mit képzelek, ki vagyok én? Hiszen felhalmoztak, megtakarítottak ami aranyat csak tudtak! Nem fogadnék-e el belőle, nem eveznék-e vissza velük? Vagy hogy ítélőszék elé citálnak, vannak összeköttetéseik, bejáratosak a pápához meg emilyen királyhoz, amolyan herceghez, tesznek róla, hogy megüssem a bokám, tömlöcben rohadjak el... De aztán leesett a szemükről a hályog: nincs más összeköttetésük, mint a ladikom a halottak országába, a királyaik meg a pápáik úti célja se más, és előbb elérik, mintsem akarnák. Bántam is én a szitkaikat, az üvöltözésüket, mit árthat nekem, ők meg a végén úgyis megcsendesednek. Ha nem tudod, meghaltál-e már, vagy sem, ha a lányka hajthatatlanul állítja, hogy innét kilép még az élők közé, én inkább nem mondok semmit. Úgyis megtudjátok nemsokára, hányadán álltok.

Míg beszélt is, kitartóan lapátolt a part mentén, aztán kihúzta az evezőket, becsúsztatta a ladikba, és jobbjával elkapta a tó vizéből ágaskodó facölöpöt.

Odahúzta a ladikot a keskeny mólóhoz, hogy kiszállhassanak. Lyra vonakodott; amíg a csónakban ül, megfelel a képnek, melyet Pantalaimon őriz róla, de ha kiszáll, a daimónja képtelen lesz maga elé idézni. Húzta volna az időt, de a szitakötők felröppentek, Will partra lépett haloványan, mellkasát szorongatva; ő se tehetett mást.

– Köszönjük – mondta a révésznek. – Ha odaát látod a daimónomat, azt üzenem neki, hogy őt hordom a szívem közepében az élők meg a holtak világában egyaránt, és esküszöm, visszatérek hozzá, még ha erre sose volt is példa, esküszöm, esküszöm.

– Jó, megmondom neki – hagyta rá a révész.

Ellökte a ladikot a parttól, komótos evezőcsapásainak nesze tovaúszott a ködben.

Az epetőrök visszakanyarodtak a gyerekekhez, és helyet foglaltak a vállukon, a lady Lyráén, a lovag Willén. Elérkeztek hát a halottak birodalmának peremére. Körülöttük csak köd és köd, sötét árny jelezte, hogy öles fal emelkedik előttük.

Lyra megborzongott. Minta csipkéből lenne a bőre, és a csípős, hideg levegő szabadon áramolhatna a bordái között: a sajgó űr, amit Pantalaimon hagyott, perzselő jég. De aztán arra gondolt, hogy Roger, mikor az ő görcsös ujjai közül kiszakadt és lezuhant, ugyanezt érezhette.

Némán álltak, füleltek. Csak a levelekről csöpögő víz dobolása hallatszott; fölpillantva arcukba kaptak egy-két hideg toccsanást.

– Itt nem maradhatunk – jelentette ki Lyra.

Egymáshoz bújva vonultak le a mólóról a fal tövébe. Hatalmas, zöld nyálkás kőtömbök tornyosodtak, ki tudja, meddig. Hangok ütötték meg a fülüket a falon túlról, de megállapíthatatlan volt, hogy vajon emberektől származnak-e: éles sikolyok, jajok a levegőben, mint a medúza úszó, pokoli kínokat osztó csápjai.

– Ott egy ajtó – préselte ki magából rekedten Will.

Viharvert kazamataajtó fából egy nagy kő oltalmában. Will még a kezét sem emelhette fel, hogy benyisson rajta, mikor közvetlen közelükben hangzottak fel az éles kiáltások, csengett belé a fülük, iszonyúan megrémültek.

Az epetőrök késedelem nélkül a magasba porzottak harci paripákat megszégyenítően tüzes szitakötőik hátán. De odafentről egyetlen szárnycsapással durván félresöpörte őket egy lény, hogy aztán a gyerekek fölötti párkányon pöffeszkedjék. Tialys és Salmakia rendezték soraikat, vigasztalták a riadt hátasokat.

Sakáltermetű, nőarcú, nőkeblű madár volt ez a teremtmény. Will képen már látott efféle szerzetet, rövid szemlélődés után a hárpia szó ötlött eszébe. Sima, ránctalan arc, de a boszorkányokét is meghaladó korú: ezredévek peregtek a szeme láttára, azoknak minden kegyetlensége és nyomorúsága formálta gyűlöletes vonásait. Minél tovább nézték az utazók, annál visszataszítóbb lett. Szeme árkában mocskos nyák, ajkának pírja alvadt, kérges, mintha rég kiontott vért okádott volna vissza. Csapzott, mocskos fekete haja a vállát verte, csorba körmét bőszen vájta a kőbe; izmos szárnyát a hátára hajtotta, és minden rebbenése fojtó bűzt kavart.

Will és Lyra émelyegve, gyötrődve is azon voltak, hogy öntudatosan kihúzzák magukat előtte.

– De hiszen ti élők vagytok! – rikoltotta megvetően a hárpia.

Willben olyan gyűlölet és iszony gerjedt iránta, amilyent soha emberi lény iránt nem táplált.

– Ki vagy te? – kérdezte Lyra, aki Willnél nem kevésbé undorodott.

A hárpia sikollyal válaszolt. Sugárban ontotta egyenesen a szemük közé, olyan volt, mint a fejbe kólintás, hátratántorodtak tőle. Will megragadta Lyrát, és egymást támogatták, a sikoly pedig vadul vijjogó gúnykacajba ment át, melyet más hárpia-hangok visszhangoztak a parti ködből. Ez a gyűlölködő rosszindulat Willnek a játszótéri kegyetlenkedéseket hozta eszébe, de itt nincs tanár, aki rendet teremt, nincs kinek panaszt tenni, nincs hova bújni.

Kezét a késre tette az övén, és egyenesen a lény szemébe nézett, jóllehet zúgott a feje, szédült a lehengerlő üvöltéstől.

– Ha utunkat akarod állni – jelentette ki –, sikoltozással nem érsz célt, harcolnod is kell. Mi ugyanis bemegyünk ezen az ajtón.

A hárpia émelyítően vöröslő ajka most gúnyos csókra csücsörödött. Majd így szólt:

– Anyád egyedül van. Lidérces álmokat küldünk rá. Álmában telesikoltozzuk a fülét!

Will nem mozdult, mert szeme sarkából látta, hogy Lady Salmakia végigóvakodik egy faágon a hárpia felé. Rezgő szárnyú szitakötőjének pányváját Tialys tartotta lenn a földön. Két dolog történt: a lady a hárpiának ugrott, perdült egyet, és mélyen belevájta sarkantyúját a pikkelyes lábba, Tialys pedig felbocsátotta a szitakötőt. Salmakia a másodperc töredéke alatt átvetette magát az ágról egyenesen a fémkék paripája nyergébe, az meg fölnyilallott vele a magasba.

A hárpián nyomban jelentkezett a hatás. Ujabb sikoly hasított a csöndbe, az iméntinél is messze süketítőbb, a szárnyak veszett verdesésének szélörvénye majdnem fellökte Willt és Lyrát. Körmével a hárpia mindazonáltal megtartotta magát a kövön, arca bíborra vált a dühtől, a haja mint kígyóbóbita meredezett a fején.

Will megrántotta Lyra karját, futva igyekeztek az ajtóhoz, de a hárpia bősz rohamát Will csak azzal tudta megfékezni, hogy rászegezte a kést, miközben Lyrát a háta mögé vonta.

Az epetőrök azonnal ellentámadásba lendültek, a hárpia arca előtt cikáztak; találatot ugyan nem tudtak bevinni, de összezavarták, szárnyával összevissza verdesett, és letottyant a talajra.

Lyra elkiáltotta magát:

– Tialys! Salmakia! Állj! Állj!

A kémek visszafogták a szitakötőket, és a gyerekek feje fölé siklottak. Sötét alakok gyülekeztek a ködben, hárpiák százainak gúnyos vijjogása hallatszott végig a parton. Ez a mintapéldány pedig lengette a szárnyát, rázta a haját, nyújtóztatta a lábait, meresztgette a karmait. Sértetlen volt: ezt vette észre Lyra.

Az epetőrök aláereszkedtek Lyrához, aki mindkét kezét kitárta leszállópályának. Salmakia megértette Lyra intését, és így szólt Tialyshoz:

– A lánynak igaza van. Ennek valamiért nem árthatunk. Lyra a hárpiát kérdezte:

– Úrnő, mi a neved?

A hárpia széttárta a szárnyát, a jövevényeket a romlás és a rothadás rájuk törő borzalmas bűzétől az ájulás kerülgette.

– Nevenincs! – rikoltotta a hárpia.

– Mi a szándékod velünk? – kérdezte Lyra.

– Mit nyújthattok nekem?

– Elmondhatjuk, honnan jövünk, hátha érdekel. Idefelé jövet mindenféle különös dolgot tapasztaltunk.

– Hmmm, beszámolóval kecsegtetsz?

– Ha kérsz belőle.

– Tegyük fel, hogy kérek. Hogyan tovább?

– Átengedhetnél ezen az ajtón, hogy megkeressük a kísértetet, akihez jöttünk. Remélem, amúgy sem tagadnád meg. Légy olyan szíves.

– No, halljuk, mit tudsz – mondta Nevenincs.

Lyra émelygéstől, fájdalomtól elgyötörten is úgy érezte, hogy kezében az adu-ász.

– Jaj, légy óvatos – súgta oda Salmakia, de Lyra fantáziája már meglódult, lepergett előtte az előző esti mese, javában alakítgatta, nyeste, cifrázta, tupírozta: halott szülök, családi kincs, hajótörés, szökés...

– Az úgy volt... – kezdte. – Kisbaba koromig kell visszamennem. Abingdon hercegének vagyok a lánya, rém gazdag család. Apukám a király tanácsadója volt, a király folyton eljárt hozzzánk. Együtt vadásztak az erdőinkben. A ház, ahol születtem a legnagyobb kastély egész Dél-Angliában. Úgy hívják, hogy...

A hárpia se szó, se beszéd kimeresztett karommal nekiesett Lyrának. Lyra épp csak ki tudott térni előle, de az egyik köröm felhasította a fejbőrét, és kitépett egy csomót a hajából.

– Lárifári! – sikította a hárpia. – Lárifári! Lárifári!

Ráröppent megint, az arcát vette célba; Will azonban kést szegezve közbelépett. Egy pillanaton múlt, hogy elvétette Nevenincset; Will az ajtó felé noszogatta a döbbenettől béna, az arcába csorgó vértől félig vak Lyrát. Az epetőrök hollétéről halvány sejtelme sem volt, a hárpia viszont újra meg újra rohamozott, és bősz gyűlölettel rikoltozta:

– Lárifári! Lárifári! Lárifári!

Mintha az ő hangja jött volna mindenfelől, s a ködlepte falról elváltozva, ízeiben verődött volna vissza, mintha Lyra neve gomolygott volna a vad zenebonában.

Will magához szorította a lányt, ráhajolt, hogy óvja, érezte, hogy remeg és zokog; másik keze gyors mozdulatával kimetszette a zárat az ajtó korhadt fájából.

És Lyrával meg a szitakötőiken száguldó epetőrökkel lélekszakadva buktak be a kísértetek birodalmába; mögöttük a hárpia egyre eszelősebb sikoltozását népesedő kórus ismételte a ködös parton.

22.

A suttogók

Willnek első dolga volt Lyrát leültetni, elővette a kis tégely vérmohakenőcsöt, és megvizsgálta a sérülést. Fejseb lévén erősen vérzett, de nem volt mély. A fiú lekanyarított egy csíkot az inge aljából törlőnek, bekenegette a felhasadt bőrt: rágondolni is rossz, milyen mocskos köröm vájt belé. Lyra arca hamuszürke volt, a tekintete kába.

– Lyra! Lyra! – rázta meg finoman Will. – Gyere, muszáj mennünk.

A lány megborzongott, zihált, aztán határtalan kétségbeeséssel nézett föl Willre.

– Will, kész csőd, képtelen vagyok rá! Nem tudok már hazudni! Azt gondoltam, kirázom a kisujjamból, de kudarcot vallottam, én csak ehhez értek, és nem megy már!

– Nemcsak ehhez értesz. Leolvasod az aletiométert is, vagy nem? Gyerünk, nézzük meg, hova jutottunk. Keressük meg Rogert.

Felsegítette a lányt; csak ekkor kezdték felmérni, milyen is a kísértetek országa.

Hatalmas síkságon álltak, messze nyúlt a ködbe. Világosságot mintha csak a levegő tompa, egyenletes foszforeszkálása derengetett volna, fény és árny nem vált külön, egyöntetű piszokszürkeség uralkodott.

Ennek a lapálynak az aljában felnőttek és gyerekek gyülekeztek – kísértetnépség –, annyian, hogy Lyra nem mert létszámbecslésbe bocsátkozni. A számlálást amúgy megkönnyítette hogy zömmel ácsorogtak, ámbár jó néhányan roskadtak le ülő vagy épp fekvő helyzetbe, netán aludtak. Nem volt mozgolódás szaladgálás, játék; ellenben sokan fordultak az újonnan érkezettek felé tágra meredt szemmel, riadt kíváncsisággal.

– Kísértetek – suttogta Lyra. – Hát ide került mindenki, aki valaha meghalt...

Bizonyára Pantalaimon hiánya okán simult még szorosabban Will karjához, és a fiúnak ez jólesett. Az epetőrök előreröpültek, odalátszott élénk kis figuráik eleven cikázása a kísértetek feje fölött, akik ámulva figyelték őket, de nyomasztó volt a süket csönd, a szürke világosság; csak Lyra testének melegsége emlékezetett arra, hogy milyen élőnek lenni.

Mögöttük, a falon túl továbbra is hárpiasikolyoktól visszhangzott a part. Egyik-másik kísértet aggódva szegte fel a fejét, de még többen bámulták Willt és Lyrát, és tódulni kezdtek feléjük. Lyra visszahőkölt; még nem nyerte vissza erejét, hogy úgy fogadja őket, ahogyan szeretné, Willre hárult a szóvivői szerep.

– Beszélitek a nyelvünket? – kérdezte a fiú. – Tudtok egyáltalán beszélni? Azon reszketegen, rémülten, fájdalomtól elgyötörten is több tartás volt kettejükben, mint a halottak tömegében együttvéve. Ezek a szánalmas kísértetek harmatgyöngén imbolyogtak, és Will hangja hallatán, amelyhez foghatóan tisztát nem őrzött a halotti emlékezet, válaszolni sóvár sokaság tett felé néhány lépést.

De csak suttogás telt tőlük. Halvány, fakó nesz, lágy lehelet hagyta csak el az ajkukat. Aztán torlódva-tülekedve megindultak soraik, az epetőrök beberontottak közéjük, nehogy túl szorossá váljon az ostromgyűrű. A kísértetgyerekek vad vágyakozással pillogtak fölfelé, Lyra nyomban kitalálta, miért: a szitakötőket daimónoknak vélik, és beléjük nyilall a vágy, bárcsak magukhoz szoríthatnák megint a saját daimónjukat.

– Jaj, hiszen ezek nem is daimónok – fakadt ki Lyra együttérzően –, és ha nálam lehetne a magam daimónja, mind megsimogathatnátok, mind hozzányúlhatnátok, becsszóra.

És a kezét nyújtotta a gyerekek felé. A felnőtt kísértetek megtorpantak, féltek vagy legyintettek magukban, de a gyerekek egymás sarkát taposva áramlottak feléjük. Szegénykék anyagtalanok voltak, akár a köd, Lyra keze átmeg áthatolt rajtuk, Willé szintén. Csak jöttek-jöttek, illanón, élettelenül, hogy a két jövevény keringő vérénél, dobogó szívénél melegedjenek; Will is, Lyra is finoman borzongató suhanásokat észlelt bensejében. A két eleven gyerek úgy érezte, apránként ők is halottá válnak; nem osztogathatják a végtelenségig büntetlenül életüket és testük melegét; máris átfáztak és fogyhatatlanul árad feléjük a sokaság.

Lyra utóbb könyörgőre fogta. Feltartotta a kezét, és így szólt;

– Bocsássatok meg, bárcsak mindőtöket megérinthetnénk, de hát azért jöttünk, hogy megkeressünk valakit. Áruljátok el, merre lehet az illető, hogyan találhatnék rá. Jaj, Will – sóhajtotta fejét a fiú fejéhez biccentve –, bárcsak tudnám, mit tegyek!

A kísérteteket lenyűgözte a vér Lyra homlokán. Kiragyogott a homályból, mint a magyalbogyó, számosan surrantak át rajta, annyira szomjazták lüktető elevenségét. Az egyik kísértetlány, aki egykor kilenc-tíz évet élhetett, félénken ágaskodott felé, aztan elrántotta a kezét, de Lyra így szólt hozzá:

– Ne félj, nem bántunk, inkább mondj valamit, ha tudsz!

A kísértetlány szóra nyitotta a száját: cérnavékony suttogás.

– A hárpiák tették veled? Rád támadtak?

– Fene a dolgukat, igen – mondta Lyra –, de ha ilyen csip-csup karcolást tudnak csak ejteni, nem fájdítom a fejem miattuk.

– Jaj, tudnak ők mást is... Sokkal rosszabbat...

– Mit? Mit művelnek?

A kísértetek vonakodtak a vallomástól. A fejüket ingatták, nagyokat hallgattak, aztán az egyik fiú előrukkolt ennyivel:

– Azoknak, akik lehúztak már pár száz évet, nem olyan vészes mert ennyi idő alatt elfásul az ember, nem áll belé egykönnyen a frász.

– Az újakat veszik elő legszívesebben – mondta az első kislány. – Jaj...

Egyszerűen rémes. Ezek... Nem mondhatom el.

Úgy hangzott, mintha holt levelek peregnének a fáról. És csak a gyerekek beszéltek; a felnőttekre olyan idült egykedvűség telepedett, hogy talán meg se mozdulnak, meg se szólalnak soha többé.

– Hallgassatok meg – mondta Lyra –, kérlek, hallgassatok meg. Azért jöttünk ide a barátaimmal, mert fel kell kutatnunk egy Roger nevű fiút.

Nemrég óta van itt, pár hete, nem szerezhetett sok ismerőst, de ha tudtok róla...

De míg végigmondta is, tisztában volt vele, hogy elidőzhetnek itt akár késő vénségükig, tűvé tehetnek mindent, fáradhatatlanul szemlézhetik az arcokat, a halottak népességének akkor is csak csekély töredékére keríthetnek sort. Úgy nyomta a vállát a reménytelenség, mintha maga a hárpia pöffeszkedne rajta.

De összeszorította a fogát, és nem engedett a csüggedésnek. Eljutottunk idáig, gondolta, tartunk valahol.

Az első kísértetlány motyogott valamit azon a gyámoltalan cérnahangján.

– Hogy miért keressük? – kérdezett vissza Will. – Lyrának beszéde van vele. De nekem is kell valaki. Az apámat, John Parryt keresem.

Ő is itt van valahol, és váltanék vele pár szót, mielőtt visszatérek a világba. Ezért kérünk, hogy ha van rá módod, segíts előkeríteni Rogert és John Parryt, hadd vehessék hírét, hogy Lyra és Will itt van látogatóban.

De a kísértetek egyszerre mind sarkon fordultak, és futva menekültek, mintha hirtelen szélroham kavarta volna fel az avart. Hipp-hopp, űr tátongott a gyerekek körül, és már hallották is, miért: sikolyok, üvöltések, rikkantások röpködtek fölöttük, aztán lezúdultak rájuk a hárpiák, rothadó bűz öbleiben szárnycsapkodva, gúnyos repedtfazék hangjukon vijjogva, kotyogva, hahotázva.

Lyra nyomban a földre vetette magát, Will pedig ráhajolt, kést szegezve. Látta, hogy Tialys és Salmakia feléjük siklanak, de még meg kell tenniük egy darabot; adott még magának pár másodpercet, hogy látleletet vegyen a keringő, alá-alábukó hárpiákról. Emberarcuk kapkodva forgolódott, mintha legyeket vadászna, a fiú füléhez értek elüvöltött szavaik – csúfondáros, mocskos szavak az anyjáról, melyek szíven ütötték; de elméje egy szeglete hűvös maradt: távolságtartó, mérlegelő, számító, szemlélődő. Egyik hárpiának sem akarózott közel kerülni a késhez.

Will próbaképpen felegyenesedett. Az egyik hárpia – lehetett akár Nevenincs is – nagy erőfeszítéssel volt kénytelen irányt változtatni, ugyanis éppen lebukott, hogy közvetlenül a fiú fejénél hussanjon el. Esetlenül verdesett a szárnya, a fordulat éppen hogy sikerült neki. Will, ha kinyújtja a kezét, éppenséggel lefejezhette volna egy nyisszantással.

Odaértek az epetőrök, már indultak is rohamra, de Will odakiáltott:

– Tialys! Ide! Salmakia, a kezemre!

A kémek a fiú vállára szálltak, ő pedig ezt mondta nekik:

– Tessék, nézzétek, mit csinálnak. Csak ordítanak ránk. Szerintem Lyrát is véletlenül sebezték meg. Kétlem, hogy hozzánk akarnának érni. Tudomást se kell venni róluk.

Lyra tágra meredt szemmel pillantott föl. A lények ott csapongtak alig arasznyira Will fejétől, de az utolsó pillanatban mindig kitértek oldalra vagy felröppentek. A fiú érezte, hogy a két kém lángol a harci kedvtől, szitakötőik szárnyrezegtetve doborkolnak gyilkos lovasaik alatt, de türtőztették magukat: belátták, Willnek igaza van.

A kísértetekre is hatott, hogy Will tántoríthatatlanul, sértetlenül áll, mint a cövek: kezdtek visszaszállingózni a jövevényekhez. Félve méregették a hárpiákat, de erőt vett rajtuk az emberi test meg vér melegének, heves szívdobbanásainak csábítása.

Lyra is föltápászkodott, és kihúzta magát Will oldalán. Sebe ismét fölfakadt, friss vér csorgott az arcába, de csak annyit törődött vele, hogy letörölte.

– Will – mondta –, úgy örülök, hogy együtt jöttünk le ide...

A fiú kihallott valamit a hangjából, olyan kifejezést pillantott meg az arcán, amely mindennél jobban elbűvölte: a lány merész húzáson töri a fejét, de még nem akarja elkiabálni. Will bólintott, hogy mutassa, veszi a lapot.

– Erre gyertek – mondta a kísértetlány –, gyertek velünk, megkeressük őket!

Lyra is, Will is hihetetlen dolgot tapasztalt, mintha apró kísértetkezek hatoltak volna a testükbe, hogy bordáiknál fogva vezessék őket.

Elindultak hát az irdatlan, komor lapály aljában, a hárpiák mind magasabban keringtek fölöttük, és vijjogtak szakadatlanul. De nem merészkedtek közel, az epetőrök amúgy minden rezzenésüket árgus szemmel figyelték.

A kísértetek szóval tartották őket menet közben.

– Már zokon ne vegyétek – így az egyik kísértetlány –, de hova tettétek a daimónjaitokat? Talán nem illik kérdeznem. Csak hát...

Lyra egy másodpercre sem feledte drága Pantalaimonját, akit ott hagyott magára. Nehezére esett beszélni erről, ezért Will válaszolt.

– A daimónjainkat odakinn hagytuk, biztonságos helyen. Majd értük megyünk. Neked volt daimónod?

– Hogyne – felelte a kísértet –, úgy hívták, hogy Bubucka... jaj de szerettem...

– Már véglegesedett? – érdeklődött Lyra.

– Még nem. Madárnak készült, én meg reméltem, hogy másképpen alakul, mert jó prémesnek szerettem este lefekvéskor. De egyre madárformább lett. Hát a te daimónodat hogy hívják?

Lyra megmondta, erre megint mohón tódultak köré a kísértetek. Mindegyik a daimónjáról akart beszélni.

– Az enyémet Matapannak hívták.

– Bújócskázni szoktunk, és kaméleonná változott, és olyan mintaszerűen viselkedett, hogy észre se vettem.

– Egyszer megsérült a szemem, és nem láttam semmit, ő vezetett hazáig.

– Ő nem akart véglegesedni, én meg fel akartam nőni, és nagyokat vitatkoztunk.

– Összegömbölyödött a tenyeremen, úgy aludt el.

– Megvannak még valahol? Viszontlátjuk őket?

– Nem. Amikor meghal az ember, a daimónja kihuny, mint a gyertyaláng. Láttam már ilyet. Az én Castoromat persze nem láttam, mikor... el se búcsúzhattam tőle.

– Nem létezik, hogy sehol sincsenek! Biztos vannak valahol! Az én daimónom megvan még, érzem, érzem!

A tülekedő kísértetek felélénkültek, lelkesedtek, fénylett a szemük tüzelt az arcuk, mintha merítenének a jövevények életerejéből. Will azt kérdezte:

– Van itt valaki az én világomból, ahol nincsen az embereknek daimónjuk?

Vele egykorú cingár kísértetfiú intett a fejével, és Will odafordult hozzá.

– Hogyne – hangzott a felvilágosítás. – Nem tudtuk, mi az hogy daimón, de megtudtuk, milyen elveszíteni. Itt mindenféle világokból vannak emberek.

– Én jóban voltam a halálommal – mondta egy lány. – Ismertem kezdettől. Amikor a daimónokról hallottam, azt hittem, olyasmik lehetnek, mint a mi halálaink. Nagyon hiányzik. Többé sose látom. Vége a dalnak, ezt mondta nekem utoljára, aztán elment örökre. Míg velem volt, mindig volt valakim, akiben bízhatok, aki tudja, hogyan, hová, meg hogy mitévők legyünk. De ő már nincs nekem többé. És nem tudom, mi lesz ezentúl.

– Nem lesz semmi! – szólt közbe valaki. – Örökre semmi!

– Mit tudhatod te – torkolta le egy másik. – Talán semmi, hogy ők idejöttek? Senki se számított rá!

Willt és Lyrát értette.

– Most először történik itt valami – mondta egy kísértetfiú. – Lehet, hogy ezentúl minden más lesz.

– És mit tennél jó szántadból? – kérdezte Lyra.

– Fölmennék megint a világba!

– Ha csak egyetlenegyszer nézhetnél körül, akkor is?

– Igen! Igen! Igen!

– Rogert mindenesetre meg kell találnom – jelentette ki Lyra, új ötletén feltüzesedve; elsőnek majd Willt avatja be.

A végtelen síkság alján lassú hömpölygéssel vonult a számtalan kísértet. A gyerekek nem érzékelték, de a fönt szálló Tialys és Salmakia nyomon követte a sápadt kis alakok hatalmas madárrajok vagy rénszarvascsordák vándorlására emlékeztető mozgását. A lendület gyújtópontjában a két gyerek volt, két nem kísértet diktálta az iramot; nem vezették, de nem is követték a menetet; a halottak közös akaratát lényegítették mozgássá.

A kémek gondolatai sebesebben cikáztak még száguldó paripáiknál is; egyszerre összenéztek, és szitakötőiket letették egymás mellé egy szikkadt faágra.

– Van nekünk daimónunk, Tialys? – kérdezte a lady.

– Amint beszálltunk abba a ladikba, mintha kitépték volna a szívemet, és azon lüktetően a partra hajították volna – számolt be a lovag. – De hát igazából nem történt meg, itt kalapál a szívem a mellkasomban. Tehát valami egyebem maradt odaát a lányka daimónjával, és maga is áldozott magából, Salmakia, hiszen a vonásai megfeszülnek, és feszes, halvány a keze is. Igenis van daimónunk, ha nem tudjuk is, milyen. Talán Lyra világa az egyetlen, ahol tudják, hogy van nekik ilyenjük. Talán ezért robbantotta ki a felkelést ottani ember.

A lovag lepattant a szitakötője hátáról, jól kipányvázta a jószágot, aztán elővette a mágnesrezgéses hangverőt. De le is tette menten.

– Nincs összeköttetés – jelentette be komoran.

– Túlmentünk minden határon?

– Egy biztos, itt már nincs segítség. Elvégre tudtuk, hogy a halottak országába jövünk.

– A fiú a világ végére is elmenne a lánnyal.

– Ön biztos benne, hogy a késével utat tud nyitni visszafelé?

– Meggyőződésem, hogy ebben bízik. De én mérget nem vennék rá, Tialys.

– Zöld suhanc ez még. Zöld mind a kettő. Ugye tudja, hogy, ha a lány odavész, fel sem merül, hogy helyesen választ-e, mikor megkísértik. Onnantól érdektelen az egész.

– És ha már választott? Mikor úgy döntött, hogy a parton hagyja a daimónját? Hátha ez volt a próba?

A lovag letekintett a halottak országának mély medrében lassan araszoló milliókra, akik szemének Aranyszájú Lyra eleven fényes szikra. Csak a lány haját látta, amely kifénylett a homályból, mellette meg a fiú fejének sötét, erőteljes rajzát.

– Nem – mondta –, annak még nem jött el az ideje. Az még előttünk van, bármi legyen is.

– Az a dolgunk, hogy sértetlenül eljuttassuk odáig.

– A lányt is, a fiút is. Már minden szál összeköti őket.

Lady Salmakia megrántotta a pókháló finomságú gyeplőt, szitakötője menten tovaporzott az ágról az eleven gyerekek felé. A lovag sem maradt le tőle.

Nem tartottak megállót, miután bukórepülésben ellenőrizték, rendben van-e minden, továbbszáguldottak, részben, mert a szitakötők nem bírtak magukkal, részben, mert végére akartak járni, meddig terjed ez a kietlen vidék.

Lyra felfigyelt villódzásukra, és megkönnyebbülést érzett, amiért láthat még ragyogó, sodró lendületű szépséget. Végképp kikívánkozott belőle a terv, de csak súgni szabad: közel húzódott Willhez. Ajkát rátapasztotta a fiú fülére, aki forró sustorgás közepette ezt hallotta:

– Will, vigyük ki innen ezeket a szegény kísértetporontyokat mind! A felnőtteket is kiszabadíthatnánk! Megkeressük Rogert meg az édesapádat, utat nyitunk a kinti világba, és mindenki megszabadul!

A fiú olyan szívből jövő, meleg, derűs mosollyal nézett rá, hogy Lyra valamiféle dadogást, megingást érzett a bensőjében; legalábbis ígyvélte, és nem volt ott Pantalaimon, hogy megtanácskozhatnák, mi leli. Mintha másképpen kezdett volna dobogni a szíve. Mellet ki, hasat be, parancsolt magára megdöbbenten, elég a szédelgésből.

És csak mentek, mentek tovább. Az elsuttogott Roger név megelőzte őket, „Roger – Lyra van itt – Roger – Lyra van itt”, adták szájról szájra a kísértetek, ahogyan a sejtelektromosság közvetíti üzeneteket az emberi testben.

A fáradhatatlan szitakötők hátán járőröző, minden talpalatnyi helyet megvizsgáló Tialys és Salmakia egyszerre lett figyelmes egy újfajta mozgásra. Kissé távolabb mintha körforgásba ment volna át a hullámzás. Fölébe siklottak, és most először ügyet se vetett rájuk senki, mert a kísérteteket lenyűgözte valami még izgalmasabb. Elhaló hangjukon lázasan sugdolóztak, mutogattak, noszogattak valakit, hogy lépjen elő.

Salmakia lejjebb szállt, de landolásról szó sem lehetett: túl nagy volt a tülekedés, váll vagy kéz viszont nem tarthatta meg paripástul, a világért se hagyatkozott volna szegény árnyakra. Megpillantott egy bánatosan becsületes képű kísértet-suhancot, aki kábán hüledezve hallgatta, amit mondtak neki; a lady odakiáltott:

– Roger? Ő Roger?

A suhanc idegesen bólintott, mintha nem merne hinni a fülének. Salmakia a társa oldalára röppent, együtt száguldottak a hírrel Lyrához.

Nehéz volt visszajutni, meglelni a jó irányt a mozgáshullámokban, de rátaláltak a lányra.

– Ott van – mutatta Tialys, és már kiáltotta is: – Lyra! Lyra! Megvan a barátod!

Lyra fölpillantott, és a szitakötőért nyúlt. A hatalmas rovar nyomban rátelepedett: sárgája-vöröse tündökölt, mint a zománc, áttetsző szárnya meredten állt kétfelé. Tialys ügyesen egyensúlyozott, mialatt Lyra a szeme elé emelte.

– Merre? – lehelte izgalomtól elfúló hangon. – Messze még?

– Egy óra járás – felelte a lovag. – De tudja, hogy felé tartasz. A többiek megmondták neki, mi pedig ellenőriztük, hogy nincs tévedés. Csak menjetek, hamarosan összetalálkoztok.

Tialys észrevette, hogy Will nehezen áll a lábán, erőt kell gyűjtenie, hogy bírja még. Lyra már felélénkült, nem győzte faggatni az epetőröket: milyen benyomást tett rájuk Roger? Beszélt is hozzájuk? Úgy látszott, örül? A többiek tisztában vannak-e azzal, hogy mi zajlik, segítettek vagy csak lábatlankodtak?

És így tovább. Tialys őszintén és türelmesen válaszolt, amire csak tudott; az eleven kislány lépésről lépésre közeledett a fiúhoz, akit a halálba ragadott.

23.

Kiúttalanság

– Will – mondta Lyra –, szerinted mit szólnak majd a hárpiák, ha kieresztjük a kísérteteket?

Azok ugyanis egyre lármásabban repültek, egyre közelebb merészkedtek, egyre többen lettek, mintha a félhomály csomósodna sok-sok szárnyas rosszindulattá. A kísértetek rettegve loptak rájuk egy-egy pillantást.

– Közeledünk már? – kiáltotta Lyra Lady Salmakiának.

– Nem sok van hátra – kiáltott vissza a fejük fölött lebegő lady. – Arról a szikláról már láthatnátok.

Lyra azonban sajnálta az időt ilyesmire. Minden erejével azon volt, hogy derűs arcot vágjon Rogernak, de lelki szeme előtt minduntalan feltűnt a kis Pan kutyus a mólóvégen a rákövülő ködben, és üvölteni tudott volna kínjában. Márpedig ilyet nem engedhet meg magának; Rogerba reményt kell öntenie, ahogyan mindig is tette.

Egyik pillanatról a másikra kerültek szemtől szembe egymással. A kísértetek tülekedése közepette egyszerre feltűnt Roger ismerős arca, olyan vidáman, amennyire kísértettől lehetséges. Rohant a lányhoz, hogy a karjába zárja.

De mint a hűlt füst siklott át Lyra karja között, Lyra érezni vélte, hogy vézna szellemkezével megfogózkodna a szívén, de nincs hozzá ereje. Igazából nem érinthetik többé egymást.

Suttogás azonban Rogertól is telt:

– Lyra, fogadni mertem volna, hogy már sohase látlak. Úgy gondoltam, ha egyszer mégis lejössz ide, mert meghaltál, annyival öregebb leszel, kész felnőtt, szóba se állsz már velem.

– Hogy gondolhattál ilyet?

– Mert hülyeséget csináltam, mikor Pan elszedte a daimónomat Lord Asrielétől. Iszkolnunk kellett volna, nem nekimennünk a nőnek! Rohannunk kellett volna hozzád! Akkor a nő nem kaparintja meg újra, és nálam lehetett volna, mikor kiment alólam a szikla!

– Még hogy te vagy a hibás? Eredj már! – fortyant fel Lyra. – Kezdjük azon, hogy én vittelek oda, ahelyett hogy elengedtelek volna a többiekkel meg gyiptusokkal. Én tehetek az egészről. Iszonyúan sajnálom, Roger, de tényleg, az én hibám, miattam kerültél ide...

– Hagyd ezt – mondta a fiú –, mit tudhatjuk? Hátha egyébként is befellegzett volna nekem. De nem a te hibádból, Lyra, hidd meg.

A lány már-már hitte is; mégis szívfájdító látványt nyújtott: szegény kis fagyosszent olyan közel hozzá és mégis elérhetetlenül. Próbálta elkapni Roger csuklóját, de levegőt markolt; Roger ennyiből is értett, és mellé telepedett.

A többi kísértet kissé hátrébb húzódott, hogy ne zavarjon, Will is félrevonult, hogy a kezét ápolja. Megint vérzett; míg Ti-alys bőszen hessegette a kísérteteket, Salmakia segített Willnek rendbe tenni a sebet.

Lyra és Roger ebből mit sem vett észre.

– Szóval nem haltál meg – mondta Roger. – Hogy kerülsz ide élve? Hol van Pan?

– Jaj, Roger, a parton kellett hagynom, soha még ilyen borzalmat, annyira fájt – te ne tudnád? –, és csak állt ott és nézett, és tisztára úgy éreztem magam, mint egy gyilkos, Roger, de muszáj volt, különben ide se jöhetek!

– Mióta meghaltam, képzeletben egyfolytában veled beszélek – mondta a fiú –, annyira, de annyira vágytam utánad... Meg arra is, hogy kijussunk innen a többi halottal, mert szörnyű itt, Lyra, reménytelen, ha meghaltunk, mindig minden egyforma, és ezek a madár-hogyhívjákok... Tudod, mit csinálnak? Kivárják, míg lepihen az ember – rendesen aludni nem is lehet, csak bóbiskolni –, odaosonnak és sugdosnak minden rosszat, amit életedben műveltél, nehogy elfelejthesd. A leggyalázatosabb dolgaidat betéve ismerik. Gondoskodnak róla, hogy kutyául érezd magad, és marjon az összes balfékséged meg gonoszságod. Még azt is tudják, mi minden kapzsiságot meg galádságot gondoltál össze valaha, és rád olvassák, hogy undorodjál magadtól... És nincs hova bújni előlük.

– Na most figyelj – mondta a lány.

Halkabbra fogta a hangját, és még közelebb hajolt a kis kísértethez, pont, mint hajdanán a Jordanben, mikor csínyt forraltak:

– Szerintem új lesz neked a boszorkányok rám vonatkozó jóslata – emlékszel Serafina Pekkalára, nem? Gőzük sincs, hogy kihallgattam – senki se tudja. Most beszélek róla először. Szóval Trollesundban Farder Coram, az a gyiptus, mikor elvitt a boszorkánykonzul dr. Lanseliushoz, le akart vizsgáztatni. Kiküldött, hogy válasszam ki a helyes felhőfenyőágat a többi közül, hogy meggyőződjön, valóban tudok-e olvasni az aletiométerről. Nahát, megvoltam semmi perc alatt, piskóta volt az egész, és siettem be a hidegről.

A konzul ott beszélgetett Farder Corammal, nem tudták, hogy hallom. Ő mondta, hogy a boszorkányok jósoltak rólam valamit, hogy valami nagyszabású, jelentős tettet hajtok végre, méghozzá egy másik világban. Nem szóltam róla senkinek idáig, meg ki is eset a fejemből, annyi minden történt közben. Pannal se beszéltem meg, mert csak vihogott volna szerintem. De aztán Mrs. Coulter elcsípett, és öntudatlanságban tartott, és álmodtam erről is meg rólad is. És eszembe jutott Costa mama a gyipus hajóról – emlékszel? –, az vett fel Jerichónál, Simonnal meg Hugh-val meg a többiekkel.

– Hát persze! És elvittük majdnem Abingdonig! Micsoda hecc volt, Lyra! Sose felejtem el, akárhány ezer évig rohadok itt holtan!

– Jó, de most hallgass ide. Mikor először megszöktem Mrs. Coultertől, megint a gyiptusokhoz kerültem, ők gondoskodtak rólam, és... Jaj, Roger, el se hiszed, mi mindent tudtam meg, de maradjunk a lényegnél: Costa mama azt mondta, a lelkemben boszorkányolaj van, meg hogy a gyiptusok vízi népek, de én inkább tűzember vagyok. És szerintem ezzel tulajdonképpen felkészített a boszorkányok jóslatára. Tudom, hogy valami nagyot kell cselekednem, és dr. Lanselius megmondta, mindennél fontosabb, hogy ne sejtsem, mi vár rám – tilos kérdezősködnöm... És én meg is álltam. Sőt az aletiométert se néztem meg. De most, azt hiszem, már világos. Igazolja az is, hogy rád találtunk. Az én hivatásom, az én sorsom, Roger, az, hogy egyszer s mindenkorra kiszabadítsam a kísérteteket a halottak országából. Én és Will – mi ketten a szabadítóitok leszünk. Ez az. Nem lehet másképpen. Lord Asriel, vagyis az apám is mondott valamit... hogy megöli a halált. Fogalmam sincs, mi fog történni. Ígérd meg, hogy egyelőre hallgatsz. Talán nem lesz sok időtök odafönn, ugye érted. De...

Rogerből annyira kikívánkozott valami, hogy Lyra szünetet tartott.

– Ezt akartam mondani! – hebegte a fiú. – Én megjósoltam én megmondtam az itteni halottaknak, hogy te el fogsz jönni! Ahogyan eljöttél, és kihoztad a srácokat Bolvangarból! Ha valaki, hát Lyra megcsinálja, azt mondtam. Azon voltak, hogy elhiggyék, fenemód erőlködtek, de igazából sose sikerült nekik, nem voltam vak. Először is, aki gyerek valaha idekerül, mind nagy szájat nyit, hogy fogadok, eljön értem az apám, meg szalad az anyukám, amint rájön, hol vagyok, és visz haza. Ha nem az apu meg az anyu, hát a haver vagy a nagypapa, de valaki biztosan tűvé teszi értük az egész mindenséget. Csakhogy hiába várják. Ezért nem hitt nekem a kutya se, mikor azt mondtam, eljössz. Nekem lett igazam!

– Hurrá – mondta Lyra –, de Will nélkül nem jutottam volna el ide. Ő Will, ő Tialys lovag, ő Lady Salmakia. Hű, annyi mesélnivalóm van, Roger...

– Kicsoda Will? Honnan való?

Lyra belefogott, észre sem vette, hogy felélénkül a hangja, egyenesebb lesz a tartása, még a szeme is másképpen csillog, miközben Willel való megismerkedéséről és a titokzatos késért folytatott küzdelemről beszámol. Honnan tudhatta volna? Roger azonban – a visszavonhatatlanul meghaltak néma irigységével – megjegyezte magának.

Will és az epetőrök ezalatt kissé távolabb tanácskoztak halkan.

– Mit terveztek? – kérdezte Tialys.

– Megnyitjuk ezt a világot, és kibocsátjuk a holtakat. Erre való a késem. Ekkora elképedést sose aratott még, főleg olyanoktól nem, akiknek adott a véleményére. A kémpáros kivívta a nagyrabecsülését. Pillanatokig hallgattak szavukszegetten, aztán Tialys azt mondta:

– Ezzel mindent tönkreteszel. Elemi csapás. A Fennhatóság innentől tehetetlen.

– Honnan sejthetnék? – jegyezte meg a lady. – Váratlan rajtaütés!

– És aztán? – kérdezte Willt Tialys.

– Mit aztán? Ki kell jutnunk nekünk is, hogy felkutassuk a daimónjainkat, gondolom. Hagyjuk az aztánt. Maradjunk a mostnál. A kísérteteknek még nem szóltam, hátha... hátha nem megy a dolog. Tartsátok meg ti is magatoknak. Most pedig nyitható világot kell keresnem, a hárpiák meg meresztik a szemüket. Segítség lenne, ha addig is elterelnétek a figyelmüket.

Az epetőrök szitakötőiken máris ugrattak a fenti vakhomályba, ahol mint a döglegyek nyüzsögtek a hárpiák. A rettenthetetlen paripák úgy rohamoztak, mintha csakugyan legyekkel szembesülnének, s ha akarnák, kettőbe haraphatnák az ormótlan testeket. Mennyire élveznék ezek a ragyogó jószágok, ha a tágas égbolton, csillámló vízen szánkázhatnának újra, gondolta Will.

Fogta a kést. Egyszeriben eszébe ötlöttek a hárpiák ráokádott szavai – a fenyegetések az anyjának –, és visszahőkölt. Inkább leteszi a kést, míg rendezi a gondolatait.

Megint nekigyürkőzött, de nem jutott többre. Fülét betöltötte a fenti kiáltozás, hiába az epetőrök bősz harciassága; a szárnyas sokasággal nem bírhatott két árva röplovas.

Ilyen a helyzet, punktum. Könnyebbségre a továbbiakban is kár számítani. Will ellazította az elméjét, hogy semmi ne érjen fel hozzá, és a kést szorítva kivárta a megfelelő szellemi készültséget.

Most a kés simán belemetszett a levegőbe, sziklának ütközött. Egy másik föld alatti világba vájt ablakot. Will becsukta, és újra próbálkozott.

Ugyanaz történt, de ez más világ volt, mint az iménti. Nyitott már ablakot másik világba a talajszint fölött, ha történetesen a föld alatt lyukad ki, azon nincs miért meglepődni, de mégiscsak zavaró.

A következő próbálkozásnál a legelőírásosabban tapogatózott a késheggyel, hogy a rezgés nyomra vezesse olyan világba, ahol földfelszínt ér. De nem lelt ilyet. Nyitott tér sehol, kőkemény szikla mindenütt.

Lyra felfogta, hogy valami nincsen rendben, félbehagyta a bizalmas beszélgetést Roger kísértetével, és Will oldalára sietett.

– Mi baj? – kérdezte súgva.

Will megmondta, s hozzátette még:

– Át kell mennünk máshová, hogy onnan keressek nyitható világot. A hárpiáknak ez nem fog tetszeni. Szóltál már a kísérteteknek, hogy mi a szándékunk?

– Nem. Csak Roger tud róla, és mondtam neki, hogy ne járjon el a szája. Jaj, Will, félek, úgy félek! Talán sose jutunk ki innen. Mi lesz, ha örökre itt ragadunk?

– A kés viszi a sziklát is. Ha nincs más, alagutat vájunk. Sok idő, bízom benne, hogy nem lesz rá szükség, a lehetőség adott. Nyugodj meg.

– Tényleg. Igazad van. Azt is lehet még.

Ránézett a fiúra: olyan beteg, olyan elkínzott az arca a karikás szemével, remeg a keze, vérzik az ujja: testileg nem kevésbé összetört, mint ő lelkileg. A daimónjuk nélkül már nem sokáig bírják. Lyra érezte, hogy bensőjében borzongva húzódzkodik össze a kísértete, és összefonta magán a két karját, miközben fájón sóvárgott Pan után.

A szánalmas kísértetek is egyre közelebb merészkedtek, kivált a gyerekek nem hagytak Lyrának békét.

– Ugye nem felejtesz el minket, ha visszamész? – így az egyik kislány.

– Soha, de soha – ígérte Lyra.

– Ugye mesélsz odafönn rólunk?

– Ígérem. Mi a neved?

Szegényke zavarba jött, szégyenkezett, mert már elfelejtette. Félrefordult, elrejtette az arcát. Megszólalt egy fiú:

– Jobb is felejteni, szerintem. Nekem is kiesett már a nevem. A frissen érkezett még tudja, kicsoda. De van olyan gyerek nem egy, aki ezer éveket húzott le itt. Olyan korúak, mint mi, és már iszonyú sokat felejtettek. A napfényt nem. Azt senki se felejti el. Se a szelet.

– Jaj – vágott közbe egy másik –, mesélj róla!

És egyre többen unszolták Lyrát, hogy meséljen nekik azokról a dolgokról, melyekre még emlékeznek, a napról, a szélről, az égboltról, meg azokról a dolgokról is, melyeket már elfeledtek, mint például a játék; Lyra tanácstalanul fordult Willhez:

– Mit csináljak?

– Fogj bele!

– Félek. Azok után, hogy a hárpiák...

– Az igazat mondd. Mi meg majd távol tartjuk a hárpiákat.

Lyra kétkedő pillantást vetett a fiúra. Úgy rettegett, hogy tótágast állt a gyomra. Aztán visszafordult, hogy szembenézzen a tülekedő kísértetközönséggel.

– Rajta! – követelték susogva. – Te most jössz a világból! Mesélj! Mesélj! Mesélj nekünk róla!

Nem messze állt egy fa – halott törzséből csontfehér ágak nyúltak a fagyos szürkeségbe –, és Lyra, mert gyengeséget érzett, és úgy gondolta, képtelen menni is, beszélni is egyszerre, odaindult, hogy leülhessen. A kísértetek tömege egymást taszigálva engedett utat.

Még oda sem értek a fához, mikor Tialys leröppent Will kezére, és intette őt, hegyezze a fülét.

– Visszajönnek a hárpiák – közölte halkan. – Egyre többen vannak. Tartsd készenlétben a kést. A lady meg én feltartóztatjuk őket, ameddig csak lehet, de harcra is sor kerülhet. Will nem akarta riogatni Lyrát, de kilazította a kést a hülyében, a markolatán tartotta a kezét. Tialys újra fellebbent, Lyra pedig a fa tövébe telepedett az egyik vastag gyökérre.

A felbuzdult, tág szemű halottak csődületét Will kénytelen volt hátrább szorítani; csak a Lyrán szenvedéllyel csüggő Rogerral tett kivételt. És Lyra beszélni kezdett arról a világról, amelyet istenigazából ismert.

Elmondta, hogyan másztak fel Rogerral a Jordan-kollégium tetejére, hogyan találtak rá a törött szárnyú varjúra, hogyan gondoskodtak róla, míg újra nem volt képes repülni; mesélt a felfedezőútról a csupa por meg pókháló borospincékben, ahol fehérbortól, talán tokajitól rúgtak be kegyetlenül. És Roger kísértete szívszakasztó büszkeséggel hallgatta, bólogatott és azt suttogta:

– Igen, igen! Pontosan így volt! Így igaz!

Lyra töviről hegyire elregélte az oxfordi gyerekbanda meg a téglaégetők nagy csatáját.

A Mocsaras leírásával kezdte, beleszőtt mindent, amire csak emlékezni tudott, a nagy okkerszín iszapológödröket, a vonóköteles kotrót, a téglából rakott, óriás kaptárforma égetőkemencéket. Mesélt a folyóparti fűzfák ezüstös hátú leveléről; beszélt arról, hogy ha a napsütés kitartott egy-két napnál tovább, az agyag mély repedések szabdalta, kívánatos lemezekké szikkadt, milyen érzés volt beletúrni az ilyen mélyedésbe, hogy lassan-lassan minél nagyobb felületű lemezt ügyeskedjen fölfelé az ember. Alul puha volt még, dobálásra termett.

A szagokról is szót kerített: kemencék füstje, a nyirkos avar lehelete, amit a folyó felől hoz a délnyugati szél, a téglaégetők héjában sülő krumplijának heve; nemkülönben a vízről, amint sebesen iramlik a zsilipeken a gödrökbe; a talpat komótosan cuppantó talajról; a sűrű agyagkevercsben ázó, lengő léckapuk csapódásáról.

És míg Lyra végigzongorázott minden érzéken, a kísértetek egyre közelebb nyomultak, itták a szavait, melyek eszükbe juttatták, hogy egykor nekik is volt húsuk, bőrük, idegük, öt érzékük: nem bírtak betelni.

És Lyra csak mondta-mondta, hogy a téglaégetők gyerekei folyton háborút provokáltak a városiakkal, de nehézkesek voltak, bambák, az agyukba is beférkőzött az agyag, ellenben milyen gyors felfogás, verébfürgeség jellemezte az utcagyerekeket. A városiak egyszer félretették összes belviszályukat, szövetkeztek, haditervet sütöttek ki, és háromfelől rohamozták meg a Mocsarast, leszorították a téglaégetők porontyait a folyópartra, rendületlenül bombázták őket a súlyos sárkoloncokkal, lerontották a sárerődjüket, a falak hadianyaggá lényegültek át, s a végére a levegő, a víz, a talaj szétválaszthatatlan egyvelegében minden gyerek szakasztott egyforma lett, merő szutyok tetőtől talpig, és mindenki egyetértett, hogy jobb napjuk az életben nem volt még.

Mikor befejezte, kimerülten pillantott Willre. Ekkor következett a döbbenet.

A körös-körül némán álló kísérteteken, a közvetlenül mellette álló eleven társain kívül más hallgatóságot is odavonzott; a fa ágain ugyanis fürtökben csüngtek a sötét madáralakok, nőarcukon ünnepélyes igézet.

Lyra riadtan felállt, de azok nem mozdultak.

– Hé, ti – mondta a lány végső kétségbeesésében –, az előbb nekem estetek, mikor belefogtam a mondókámba. Most mi tart vissza? Csak rajta, marjatok szét, csináljatok csak kísértetet belőlem!

– Mívelünk mi veled különbet is! – szólalt meg egy hárpia középen, maga Nevenincs személyesen. – Hallgass ide. Ezer meg ezer évekkel ezelőtt, mikor az első kísértetek idekerültek, a a Fennhatóság képességet adott nekünk, hogy mindenkiben meglássuk a legrosszabbat, ez a mi táplálékunk azóta is, elfajult belé a vérünk, megposhadt a szívünk. De hát más étkünk nem adatott. Ez jutott. Most meg mit hallunk: nyílást akartok metszeni a felvilágba, hogy a szabad levegőre vezéreljétek a kísérteteket.

Éles hangja fölé milliók suttogása kerekedett, a kísértetek, akik meghallották, nem bírták magukban tartani a boldog reményt; de erre a hárpiák mind egyszerre kezdtek rikoltozni, a szárnyukat csapkodták, és a kísértetek megnémultak ismét.

– Úgy bizony – vijjogta Nevenincs –, a napvilágra! Akkor mi mihez kezdünk? Megmondom én mindjárt: mostantól nem tűrtőztetjük magunkat! Bántjuk, csúffá tesszük, tépjük, szaggatjuk a kísértetet, akit ide vet a sors, teszünk róla, hogy a félelemtől, a bűntudattól, az önutálattól megtébolyodjon. Pusztaság volt itt mostanáig, ezentúl maga lesz a pokol!

A hárpiák menten sikolyokban és gúnyos kacagásban törtek ki, sokuk föl is röppent a fáról, neki a kísérteteknek, akik rémülettől eszelősen szaladtak szét. Lyra belekapaszkodott Will karjába:

– Jaj, ezek kikotyogták, most már nem sikerülhet. Meggyűlölnek bennünket, mert azt hiszik, elárultuk őket! Segítség helyett növeltük a bajt!

– Csönd – mondta Tialys. – Korai a csüggedés. Hívd vissza őket, vedd rá, hogy végighallgassanak.

Will elkiáltotta magát: – Vissza! Vissza mindenki! Figyelmet kérünk!

A hárpiák mohón, éhesen, nyomorúságot áhítva fordultak hátra egyenként, hogy újra helyet foglaljanak a fán, és a kísértetek is visszahömpölyögtek, A lovag Salmakiára bízta a szitakötőjét és ruganyos izmú, zöld ruhás, fekete hajú alakja felszökkent egy szirtre, hogy mindenki láthassa.

– Hárpiák – szólalt meg –, jobb ajánlatunk van. Feleljetek őszintén a kérdéseimre, hallgassatok meg, aztán döntsetek. Mikor Lyra a falon kívül beszélt hozzátok, nekiestetek. Mondjátok meg, miért!

– Lárifári, mit össze nem hordott! – süvöltöttek egyszerre a hárpiák. – Lárifári! Mesebeszéd!

– De az előbb, míg mesélt, egyikőtök se pisszent vagy mozdult. Most is az a kérdésem, miért?

– Mert igazat mondott – felelte Nevenincs. – Színigazat. Velős volt. Tápláló. Megigézett. Mert igaz beszéd volt. Mert sejtelmünk sem volt, hogy létezik más is, mint gonoszság. Mert hírt kaptunk a világból a napról meg a szélről meg az esőről. Mert színigaz volt.

– Nos – folytatta Tialys –, akkor kössünk alkut. Ahelyett, hogy csak az elvetemültséget, a kegyetlenséget, a kapzsiságot veszitek észre az ide térő kísértetekben, ezentúl jogot nyertek, hogy minden egyes kísértettől megtudakoljátok az élete történetét, és ők kötelesek lesznek igazul beszámolni mindarról, amit láttak, hallottak, szerettek, ismertek a világban. Itt minden kísértetnek megvan a maga története; aki a jövőben idevetődik, egytől egyig igaz híreket hoz a világról. Nektek jogotok lesz hallani, ők kötelesek lesznek mesélni.

Lyra bámulta a kis kém hidegvérét. Honnan vette a bátorságot, hogy jogokat osszon ezeknek a lényeknek? Akármelyik lecsaphat rá egy szempillantás alatt és széttépheti, vagy fölröppenhet vele a magasba, és leejtheti, hogy ízzé-porrá zúzódjon. Ő meg csak áll rettenthetetlenül és büszkén, és alkudozik! Azok meg figyelnek, tanácskoznak, összenéznek, pusmognak.

A kísértetek néma rettegéssel lestek, mi fog történni. Mevenincs ismét odafordult.

– Ennyi nem elég – jelentette ki. – Többet akarunk. Az eddigi rendben feladatunk volt. Megvolt a helyünk, a kötelességünk. Buzgón teljesítettük a Fennhatóság parancsait, és ezért tisztesség dukált. Kijárt a gyűlölet meg a rettegés, de a tisztesség szintúgy. Mi lesz ezentúl a tisztességünkkel? Mire tartanak majd a kísértetek, ha minden további nélkül visszaszökhetnek a világba? Nekünk is van önérzetünk, tessék arra is tekintettel lenni. Igényt tartunk a tisztességre! Legyen kötelességünk és feladatunk, amely meghozza nekünk az illő tiszteletet!

Motyogva, szárny verdesve fészkelődtek a hárpiák az ágakon. Salmakia egy másodperc múlva már ott állt a lovag oldalán.

– Tökéletesen igazatok van. Mindenki igényli, hogy fontos feladata legyen, amely tisztességet hoz, és büszkén gyakorolható, íme a feladat, amelyre csakis ti vagytok alkalmasak mint e hely őrzői és gondnokai. Feladatotok lesz a kísérteteket a rakodóról végigkalauzolni az új nyíláshoz ki a világba. Cserébe ők elmondják a történetüket, amely jogos fizetség e kalauzolás fejében. Nektek megfelel így?

Nevenincs a nővéreire pillantott, akik rábólintottak.

– És jogunk van a kalauzolást megtagadni, ha hazudnak vagy elhallgatnak valamit, vagy nincs mondanivalójuk. Amíg a világban élnek, az a dolguk, hogy lássanak, tapintsanak, halljanak, szeressenek, tapasztaljanak. Kivételt teszünk a picikkel, akiknek semmire se jutott idejük, de különben, ha nincs a tarsolyukban semmi, nem vezetjük ki őket.

– Méltányos – jelentette ki Salmakia, és az expedíció többi tagja is egyetértését nyilvánította.

Megállapodtak tehát. És a Lyrától imént hallott történet ellentételezéseképpen a hárpiák készek voltak elvezetni a jövevényeket – késestül – a halottak országának a felvilághoz közel eső szegletébe. Hosszú az út odáig, alagutakon, barlangokon át de ők híven megmutatják, s velük tarthatnak a kísértetek is.

Cihelődtek, de ekkor közbekiáltott valaki, olyan élesen amennyire csak a suttogás hangtartománya engedte. Indulatos, heves arcú, cingár férfi:

– Mi lesz velünk? Mikor elhagyjuk a halottak országát, ismét életre kelünk? Vagy semmivé foszlunk, mint a daimónjaink? Fivéreim, nővéreim, ne kövessük vakon, hebehurgyán ezt a gyermeket, amíg nem tudjuk, mire számíthatunk!

Felcsapott a bizalmatlanság:

– Úgy van, tudni akarjuk, hova vezet az út! Mire készüljünk? Amíg nem tudjuk, mi lesz velünk, nem tágítunk innen!

Lyra kétségbeesetten fordult Willhez, aki higgadtan felelt:

– Mondd el nekik az igazat. Kérdezd meg az aletiométert, és tedd közhírré, amit megtudsz.

– Jó – mondta Lyra.

Elővette az arany műszert. Azonnal megvolt a válasz. Újra összecsomagolt, és fölegyenesedett.

– Tiszta sor, hogy mi vár rátok – mondta. – íme a színigazság. Amikor kimentek innen, szétbomlotok a részecskéitekre, szertefoszlotok, akár a daimónjaitok. Ha láttatok már meghalni valakit, elképzelhetitek, hogy milyen lesz. De a daimónjaitok most sem semmik, hanem elvegyültek a mindenségben. Az atomok, melyek valaha ők voltak, átmentek a levegőbe, a szélbe, a fákba, a földbe, minden rendű-rangú élőlénybe. Sose vész nyomuk. Jelen vannak mindenben, ennyi az egész. És veletek is pontosan ugyanez fog történni, esküszöm. Szétbomlotok, tény, de kinn lesztek az ég alatt, és ismét az eleveneket alkotjátok.

Csönd lett. Akik tanúi voltak már daimón szertefoszlásának, most maguk elé idézték, akik meg nem, erőltették a fantáziájukat; egy pisszenés se esett, de aztán előlépett egy fiatal nő. Vértanúhalált halt sok évszázada. Körbehordta a tekintetét, és így beszélt:

– Míg éltünk, azt mondták nekünk, hogy halálunk után a mennybe jutunk. Azt mondták, a menny a boldogság és a dicsőség hona, és az örökkévalóságot szentekkel meg angyalokkal együtt a Mindenhatót dicsőítve, üdvösségben töltjük majd. Ezt mondták nekünk. Ebben bízva áldozták közülünk egyesek az életüket, töltöttek mások hosszú esztendőket magányos imával, hátat fordítva az élet örömeinek, melyekről tudomást sem vettek. Pedig a halottak országa nem jutaloméden és nem büntetőtelep. Semmilyen hely. A jók éppúgy eljönnek ide, mint a gonoszok, itt sínylődünk a homályban mindörökre, nincs remény a szabadulásra, nincs öröm, nincs alvás, pihenés, békesség. De most ez a gyermek kiutat kínál, és én követni fogom. Még ha elenyészés is, barátaim, én állok elébe, mert nem megsemmisülést jelent, hiszen újjáéledünk fűszálak ezreiben, levelek millióiban, mi öntözünk az esővel, a mi fuvalmunk az üde szellő, mi gyöngyözünk a harmatban a csillagos-holdas égbolt alatt odakinn a megfogható világban, ahová tartozunk, és mindig is tartozni fogunk. Felhívlak hát benneteket: gyertek fel ezzel a gyermekkel a szabadba!

Kísértetét azonban félrelökte egy szerzetesforma férfié: halotthoz képest is ösztövér és sápadt, nagy, sötét, vakbuzgó szemekkel. Keresztet vetett, imát mormolt, és csak ezután kezdett beszélni:

– Baljós üzenet ez, gyászos, kegyetlen felültetés. Hát nem láttok a szemetektől! Hiszen ez nem is gyermek. A Gonosz szószólója! A világ, ahol éltünk, a romlás és a könnyhullatás siralomvölgye volt. Ott nem ismertük a megelégedettséget. De a Mindenható nekünk adta ezt az áldott helyet mindörökre; paradicsom, melyet a bukott lélek kietlennek és kopárnak lát, de a hitvallónak tejjel-mézzel folyó kánaán, az angyalok édes dicshimnuszaitól hangos. Bizony, hogy itt a mennyország! Ez a gonosz leány hazugságokkal ámít. A pokolba csalogat! Lelketek rajta, ha vele mentek! Igazhitű társaimmal mi tapodtat sem mozdulunk édenünkből, itt zengjük a Mindenható dicséretét az idők végezetéig, amiért jóvoltából különbséget tudunk tenni igaz és hamis között!

Keresztet vetett ismét, aztán társaival borzadva, iszonyodva vonult el. Lyra meghökkent. Hamisan lát? Nagy-nagy hibát készül elkövetni? Körülnézett: vigasztalan homály mindenütt. De hát nem tévesztették-e meg idáig is a látszatok, tán nem dőlt be Mrs. Coulternek, mert olyan gyönyörűen mosolyog, olyan illatos, olyan pazarul mutatós? Tévedni olyan könnyű; most hogy nincs vele a daimónja, semmiben sem lehet biztos.

Will azonban megrángatta a karját. Nyers mozdulattal maga felé fordította a lány arcát.

– Te is tudod, hogy nincs így – mondta a fiú. – Vagy ezt se érzed? Fütyülj rájuk! Hiszen a többiek is látják, hogy ők a hazugok. Bennünk bíznak. Gyerünk már.

Lyra bólintott. Rá kell bíznia magát a testére, az érzékei sugallatára; Pan ezt tenné, az fix.

És nekivágtak, nyomukban a kísértetek megszámlálhatatlan millióival. Távolabb annál, hogysem a gyerekek megláthatták volna, a halottak országának más lakói is hírét vették a fejleményeknek, és csatlakoztak a gigászi gyalogmenethez. Tialys és Salmakia túláradó örömmel fedezték fel, hogy az ő népük is képviselteti magát, együtt valamennyi tudatos lénnyel, melyet a Fennhatóság valaha is halállal és számkivettetéssel sújtott. Nem ember alkatú is volt közte, egyebek közt a Mary Malone-nak immár ismerős mulefaforma, és mindenféle sosem látott kísértet is.

De Willnek és Lyrának nem maradt ereje szemlét tartani; csak mentek a hárpiák után és reménykedtek.

– Túl vagyunk a nehezén, Will? – pihegte Lyra. – Mindjárt vége?

A fiú tanácstalan volt. De mert olyan gyengének, olyan betegnek érezték magukat mind a ketten, azt felelte:

– Szerintem mindjárt célhoz érünk. Kijutunk.

24.

Mrs. Coulter Genfben

Mrs. Coulter sötétedés után közelítette csak meg a Szent Jeromos Kollégiumot. Mikor beköszöntött az este, a szándékjárgánnyal a felhők alá ereszkedett, és lassan haladt a tóparti fák csúcsának magasságában. A kollégium kivált Genf többi patinás épülete közül, az asszony el se téveszthette a harangtornyot, a kerengő sötét öblét, a négyszögletes erődöt, amelyben az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék elnökének lakosztálya volt. Mrs. Coulter háromszor is megfordult már a Kollégiumban; jól tudta, hogy a tető párkányai, nyergei, kéményei számtalan rejtekhelyet kínálnak akár akkora tárgynak is, mint a szándékjárgány.

Lassan suhant az iménti esőtől fénylő cserepek fölött, egy meredek tető és a toronyerőd puszta fala közébe parkolta a masinát. Csak a Szent Vezeklés Kápolna harangszékétől lehet idelátni; pompás.

Finoman tette le a szándékjárgányt, kivárta, míg mind a hat lába támaszt talál úgy, hogy ne billenjen meg a pilótafülke. Mondhatni, hozzáédesedett ehhez a járműhöz; elég gondolnia egyet, és már ugrik is, és csodálatosan halk; ott lebeg karnyújtásnyira valakinek a fejétől, és az illetőnek fogalma sincs róla.

Bő egy nap alatt, mióta ellopta, Mrs. Coulter kiókumlálta az irányítás minden csínját-bínját, de csak nem jött nyomára annak, hogy mi hajtja a szerkezetet, ez volt vele az egyetlen gondja: ki tudja, mikor merül ki a töltet.

Mikor meggyőződött, hogy a jármű biztosan áll, és a tető megtartja, letette a sisakot, és kimászott.

A daimónja már feszegette az egyik ódon tetőcserepet. Mrs. Coulter is nekilátott, hamarjában kiemeltek vagy fél tucatot, aztán az asszony eltörte a tartóléceiket, hogy a nyíláson be lehessen férni.

– Eredj, nézz körül – súgta a daimónnak, és az menten átvetette magát a sötétbe.

Az asszony hallotta a karmai motozását, amint óvatosan felderíti a padlást, aztán az aranyfoglalatú fekete ábrázat ismét feltűnt a nyílásban. Mrs. Coulter nem kérette magát, és követte; várt egy kicsit, míg a szeme megszokja a fényviszonyokat. Fokozatosan felderengett előtte a hosszúkás padlástér, amely szekrények, asztalok, könyvespolcok sötét tömbjeinek szolgált tárolóhelyül.

Mrs. Coulternek első dolga volt egy magas szekrényt a tetőcseréphiány elé tolni. Aztán odatipegett az ajtóhoz a padlás túlsó végén, és lenyomta a kilincset. Persze nem engedett, no de hajtűje volt az asszonynak, a zár pedig nem volt ördöngös. Három perc múlva a daimónjával már ott álltak egy hosszú folyosón, amelynek végén a homályban keskeny lépcső hívogatott.

Még öt perc, és ablakot tártak a konyha melletti éléskamrában, és kimásztak rajta a sikátorba. A kollégium portája a sarkon túl nyílt; Mrs. Coulter már korábban megmondta a majomnak, fontos, hogy szabályosan érkezzenek, függetlenül attól, hogyan távoznak majd.

– – –

– El a kezekkel – mondta Mrs. Coulter higgadtan az őrnek –, ne merészeljen kellemetlenkedni, mert megkeserüli. Közölje az elnökkel, hogy Mrs. Coulter van itt, és haladéktalanul beszélni akar vele.

A férfi hátrahőkölt, pincsi daimónja imént még vicsorgott a nyájas majom daimónra, de menten meglapult, és tőle telhetően behúzta a farkát.

Az őr megtekerte a telefon forgattyúját, alig egy perc múlva üde képű fiatal pap sietett be a kapusházba, gyorsan végighúzta a tenyerét a reverendáján, hátha kezet óhajt fogni vele a hölgy. Nem óhajtott.

– Kicsoda maga?

– Lajos testvér – mutatkozott be a fiatalember a nyúl daimónját simogatva. – Ügyvivőaz Egyháztanácsi Törvényszék Tikárságán. Lenne szíves...

– Nem azért jöttem, hogy egy aktakukaccal parolázzak – torkolta le a hölgy. – Vezessen MacPhail atyához. De tüstént.

A fiatalember egyebet nem tehetvén meghajolt, és engedelmesen elindult. Az őr nagyot fújt a hölgy távolodó háta láttán.

Lajos testvér két-három nekifutás után már meg sem próbálta szóval tartani Mrs. Coultert, és némán mutatta az utat az elnöki lakosztályhoz a toronyban. MacPhail atya rendes ájtatosságának ideje volt éppen, és szegény Lajos testvér keze igencsak remegett, mikor bekopogott az ajtón. Odabentről sóhajtás és nyögés hallatszott, majd pedig súlyos léptek rengtek keresztül a szobán.

Az elnök nagyot nézett a vendég láttán, aztán ádáz mosoly ült az arcára.

– Mrs. Coulter – nyújtott kezet –, mennyire örülök. Hideg a dolgozószobám, szerény nálunk a fogadtatás, de jöjjön csak, jöjjön.

– Jó estét – mondta az asszony, és követte az elnököt a komor, vakolatlan falú szobába; hagyta, hadd tegye-vegye magát kicsit, mielőtt hellyel kínálná.

– Köszönöm – fordult Lajos atyához, aki egyre ott téblábolt még –, jólesne egy pohár csokoládé.

Nem mintha kínálták volna; Mrs. Coulter pontosan tudta, mennyire bántó, hogy a fiatalembert mint valami szolgát utasítja, de hát magára vessen, amiért olyan meghunyászkodó. Az elnök bólintott, és Lajos atyának távoznia kellett, és intézkednie, nagy bosszúságára.

– Mondanom sem kell, hogy fogoly – telepedett le az elnök a másik székre, és felcsavarta a lámpát.

– Ó, nem kár elrontani egy beszélgetést mindjárt az elején? – évődött Mrs. Coulter. – Jószántamból jöttem, amint sikerült megszöknöm Asriel erődjéből. Elnök atyám, jelentem, sok becses értesülést szereztem haderejéről és a gyermekről, és azért vagyok itt, hogy tájékoztassam.

– A gyermekről? Vele kezdje.

– A lányom most tizenkét éves. Hamarosan serdülni kezd isteigazából, akkor már késő, nem tartóztathatjuk fel a katasztrófát; természet és alkalom összetalál, mint a gyúanyag meg a szikra. Közbelépésével ön az esélyt szerfölött megnövelte. Remélem, elégedett.

– Önnek kötelessége lett volna a védelmünk alá helyezni őt. De inkább ott kuporgott egy hegyi barlangban – amúgy rejtély előttem, hogy intelligens asszony létére azt képzelte, nem találjuk meg.

– Elnök uram, ön nyilván rejtélynek él meg még számos dolgot, például anya és gyermeke kötődését. Ha egy pillanatig is feltételezte rólam, hogy a leányom védelmét – védelmét, hah! – olyan férfiak grémiumára bízom, akik ámokfutó megszállottjai a nemiségnek, mocskos a körmük, pállott verejtéktől bűzlenek, és sanda fantáziájukkal úgy dörgölőznek hozzá, úgy futkosnak a testén, mint a svábbogár –, ha azt feltételezte, hogy effélének kiteszem a gyermekemet, elnök uram, az ön ostobasága felülmúlja még azt a mértéket is, amelyet nekem tulajdonít.

MacPhail atyának torkára forrasztotta a szót a kopogás; belépett Lajos testvér, kezében fatálcán két pohár csokoládé. Letette az asztalra, idegesen hajlongott, mosolyokkal ostromolta az elnököt, hátha marasztalja; MacPhail atya azonban csak biccentett az ajtó felé, és a fiatalember vonakodva távozott.

– No és mit akart ön? – tudakolta az elnök.

– Őrködni fölötte, míg el nem múlik a veszély.

– Miféle veszély? – nyújtotta Mrs. Coulter felé az egyik poharat az elnök.

– Ó, jól tudja azt maga. Van valahol egy kísértő, kígyó, mondhatnánk, és a találkozás meghiúsítása volt a cél.

– A lány egy fiúval van.

– Pontosan. És ha ön nem avatkozik be, mindketten a felügyeletem alatt lehetnének. Most meg bottal üthetjük a nyomukat. De legalább nincsenek Asrielnél.

– Esküdni mernék, hogy kutat utánuk. A fiú kivételes hatalmú kést hord magánál. Már csak emiatt is érdemes kajtatni őket.

– Tudok róla – mondta Mrs. Coulter. – Sikerült összetörnöm azt a kést, neki meg sikerült újra kijavítania.

Mosolygott.

Csak nem tetszik a nőnek ez a rémes kölyök?

– Hírét vettük – vetette oda kurtán az elnök.

– Nocsak, nocsak – mondta a nő. – Pavel testvér rákapcsolt. Az én időmben egy hónapba is beletelt neki, míg ennyit leolvasott.

Kortyolt a csokoládéból: híg volt, és gyenge; idegtépőek ezek a csuhások, a fennhéjázó önmegtartóztatásukat a látogatóikra is ráerőszakolják, gondolta magában.

– Lord Asrielről akarok hallani – szegezte neki az elnök. – Mindent, de mindent.

Mrs. Coulter kényelmesen hátradőlt, és belefogott – mindent éppenséggel nem mondott el, de hát az elnök ezt első pillanattól átlátta. Mrs. Coulter beszámolt az őrtoronyról, a szövetségesekről, az angyalokról, a bányákról és az öntödéről.

MacPhail atya csak ült, egy arcizma se rezzent, gyík daimónja minden szó velejét kiszívta, mindent megjegyzett.

– Ön mivel jött idáig?

– Elkötöttem egy gyroptert, de kifogyott belőle az üzemanyag nem messze innen, otthagytam, gyalog folytattam az utat.

– Lord Asriel konkrét intézkedéseket tesz a fiú és a lány előkerítésére?

– Hát persze.

– Vélhetőleg a kés kell neki. Tudta, hogy a szerszámnak neve is van? A szirti rémek északon istenölőnek emlegetik, – Az elnök a kerengőre néző ablakhoz lépett. – Hát nem erre törekszik Asriel? Nem a Fennhatóság elpusztítására? Egyesek szerint Isten már meg is halt. Asriel vélhetően mást gondol, ha annak él, hogy végezzen vele.

– Kérdem én, hol az Isten, ha életben van? – mondta Mrs. Coulter. – Miért nem szólal meg többé? A világ kezdetén Isten betért az Édenkertbe, elcsevegett Ádámmal és Évával. Aztán visszahúzódott, Mózes pusztán a hangját hallotta. Dániel idejében már vén volt – az Örökkévaló. Hova lett? Él még valahol a felfoghatatlan számú évével, elaggottan, elbutultan, eszmélni, cselekedni, szólni képtelenül, mint valami korhadt roncs, akit a kimúlás is elkerül? És ha valóban itt tart, vajon nem a legirgalmasabb cselekedet, Isten iránti szeretetünknek nem legigazabb tanújele, ha kinyomozzuk hollétét, és a halál ajándékával kedveskedünk neki?

Mrs. Coultert felvillanyozottság és derű töltötte el, míg beszélt. Nagy kérdés, hogy kijut-e innen élve, de mámorító érzés ilyeneket mondani ennek az embernek.

– Hát a Por? – kérdezte az elnök. – Az eretnekség vermének aljáról ön hogyan ítéli meg a Port?

– Sehogyan – közölte Mrs. Coulter. – Azt sem tudom, micsoda. De így van ezzel mindenki.

– Aha. Azzal kezdtem ugyebár, hogy ön fogoly. Ideje hálóhelyet kijelölni önnek. Meglesz a kényelme, bántódása nem esik, de innen nem illanhat el. És holnap még beszélgetünk.

Csengetett, Lajos testvér szinte abban a pillanatban belépett az ajtón.

– Vezesse Mrs. Coultert a legjobb vendégszobánkba – utasította az elnök.

– És zárja be.

– – –

A legjobb vendégszoba berendezése kopott és hitvány volt, de a tisztaságra legalább nem lehetett panasz. Amint megfordult a zárban a kulcs, Mrs. Coulter keresni kezdte a lehallgatókészüléket, és mindjárt kettőt talált, egyet a bonyodalmas világítótestben, egyet az ágykeretben. Mindkettő kábelét átvágta, de ekkor szörnyű meglepetésben volt része.

A komódról, az ajtó mellől Lord Roke nézett rá.

Mrs. Coulter felkiáltott, és a falnak kellett támaszkodnia, nehogy összeessen. Az epetőr keresztbe vetett lábbal, fesztelenül üldögélt: se az asszony, se az aranymajom nem vette mostanáig észre. Mrs. Coulter, mikor már csillapodott a szívdobogása, és rendesen kapott levegőt, azt kérdezte:

– Mikor szándékozott tudósítani méltóságod becses jelenlétéről? Mielőtt levetkőzöm, vagy utána?

– Előtte – így Lord Roke. – Szóljon a daimónjának, hogy higgadjon le, vagy megnyomorítom.

Az aranymajom vicsorgott, meredezett a szőre. Maró rosszindulatától közönséges ember meghőkölt volna, de Lord Roke elintézte egy mosollyal. A homályban csillogtak a sarkantyúi.

A kis kém fölállt a helyéről és nyújtózkodott.

– Az imént beszéltem az összekötőmmel Lord Asriel erődjében – folytatta. – Lord Asriel szíves üdvözletét küldi, és arra kéri tájékoztassa, amint megtud valamit az itteniek szándékairól.

Mrs. Coulter szédült, mintha Lord Asriel egy fogással két vállra fektette volna. Kimeredt a szeme, lassan leült az ágyra.

– Miért jött, hogy kémkedjen utánam, vagy hogy segítsen ne kem?

– Ezért is, azért is, szerencséje van, hogy elkísértem. Érkezése anbáraktivitást váltott ki a kazamatákban. Fogalmam sincs, mi ez az egész, de jelenleg is dolgozik lent egy csapat kutató. Mintha ön pörgette volna föl őket.

– Nem is tudom, hogy hízelgőnek tekintsem-e, vagy megijedjek. Rettenetesen fáradt vagyok, lecsukódik a szemem. Ha jót akar, őrködjön. Kezdje úgy, hogy arra néz.

Lord Roke meghajolt, és falnak fordult, míg az asszony vizet lötykölt magára a csorba mosdóból, megszárítkozott a keshedt törülközővel, levetkőzött és ágyba bújt. Daimónja felderítette a szobát, benézett a szekrénybe, szemrevételezte a képek felfüggesztésére szolgáló sínt, a függönyöket, a kilátást a sötét kerengőre. Lord Roke minden mozdulatát figyelte. Aztán az aranymajom csatlakozott Mrs. Coulterhez, és mindketten azonnal elaludtak.

– – –

Lord Roke a Lord Asrieltől kapott felvilágosítást nem osztotta meg mindenestül Mrs. Coulterrel. A szövetségesek meghatározhatatlan lények röptét tapasztalták a köztársaság határainál, nyugaton angyali tömörülésnek is vélhető jelenséget észleltek, de lehet valami merőben más is. Járőröket küldtek ki, de mostanáig nem jártak eredménnyel: akármi légyen ez a valami, áthatolhatatlan ködbe burkolózik.

A kém úgy gondolta, nem terheli ilyesmivel Mrs. Coultert sok lenne neki most, hiszen alig él már. Aludja csak ki magát döntött az emberke, és némán róni kezdte a szobát, éberen fülelt az ajtónál, nézegetett ki az ablakon.

Egy órával azután, hogy Mrs. Coulter átlépte a küszöböt, Lord Roke fülét megütötte, hogy az ajtó előtt halkan motoznak-sutyorognak. Derengő fényszegély tűnt fel az ajtólap körül. Lord Roke a legtávolabbi sarokba húzódott a szék lába mögé, amelyre Mrs. Coulter a ruháit ledobálta.

Eltelt egy perc, aztán nesztelenül fordult a kulcs a zárban. Nyílt az ajtó, éppen csak résnyire, és kialudt a világosság.

Lord Roke kellőképpen látott a vékony függönyön átszűrődő derengésben, de a betolakodónak várnia kellett, míg a szeme alkalmazkodik. Aztán tovább tárult az ajtó lassan, nagyon lassan, és belépett az ifjú Lajos testvér.

Keresztet vetett és lábujjhegyen odaosont az ágyhoz. Lord Roke már ugrott volna, de a pap beérte annyival, hogy Mrs. Coulter egyenletes lélegzését hallgatta, alaposabban megnézte, hogy vajon valóban alszik-e, aztán az éjjeliszekrényre összpontosította figyelmét.

A zseblámpára szorította a kezét, csak azután kapcsolta fel, hogy az ujja közéből szökhessen ki egyetlen keskeny fénysugár. Majdhogynem beleütötte az orrát az éjjeliszekrény lapjába, úgy gúvadt fölé, de sehogy sem lelte, amit keresett. Mrs. Coulter lerámolt ugyan egyet-mást, mikor ágyba tért: pénzérméket, gyűrűt, órát, de ezek nem érdekelték Lajos atyát.

Visszafordult az asszonyhoz, és megpillantotta, amiért jött, cöcögve húzta el a száját. Lord Roke tisztán látta, mennyire megrémült: a függőért jött ugyanis, melyet Mrs. Coulter aranyláncon viselt a nyakában.

Lord Roke a szegélyléc mentén az ajtó felé óvakodott.

A pap újfent keresztet vetett, hiszen kénytelen lesz megérinteni az asszonyt. Lélegzet-visszafojtva hajolt az ágy fölé, az aranymajom mégis összerezzent.

A fiatalember kinyújtott kezű szoborrá dermedt. Nyúl daimónja a lábánál reszketett, hasznavehetetlen jószág: legalább őrizhetné a gazdáját, jegyezte meg magában Lord Roke. A majom fészkelődött álmában, aztán ismét elnyugodott.

Lajos testvér majd’ egy percig panoptikumi bábuvá dermedt, aztán remegő ujjakkal közelített Mrs. Coulter nyakához. Annyit vacakolt, hogy Lord Roke tartott tőle, rájuk hajnalodik, mire szétkapcsolja a láncot, de aztán nesztelenül siklatta a függőt a kezébe, és fölegyenesedett.

Lord Roke, akár az egér, rég kisurrant, mire a pap egyáltalán összeszedte magát. A folyosón várakozott a fiatalemberre, aki idővel elősomfordált, bezárta az ajtót; akkor a nyomába eredt.

– – –

Lajos testvér a toronyba igyekezett; mikor az elnök ajtót nyitott neki, Lord Roke becikkant az imazsámolyhoz a sarokban. Egy homályos párkány alá húzódott, onnan fülelt.

MacPhail atya nem volt egyedül: az aletiometrista Pavel testvér a könyveit bújta, s az ablak mellett idegesen tipródott egy másik alak. Nem más, mint a kísérleti teológiára szakosodott dr. Cooper Bolvangarból. Ők is felpillantottak.

– Derék munka, Lajos testvér – mondta az elnök. – Hozza csak ide, üljön le, mutassa, mutassa! Derék munka!

Pavel testvér odébbtolt pár könyvet, a fiatal pap letette az aranyláncot az asztalra. A többiek árgus szemmel figyelték a láncot feszegető MacPhail atyát. Dr. Cooper fölajánlotta a bicskáját, aztán halkan kattant valami.

– Ó! – sóhajtotta el magát az elnök.

Lord Roke fölmászott az asztallapra, hogy jobban lásson. A naftalámpa fényénél sötétarany csillogás: hajfürt, melyet az elnök csavargatott az ujjain, ide-oda forgatott.

– Biztosan a gyermeké? – kérdezte.

– Senki másé – szögezte le fáradt hangon Pavel testvér.

– Elég lesz, dr. Cooper?

A sápadt férfi lehajolt, és elvette a fürtöt MacPhail atya ujjai közül. A fényhez tartotta.

– Ó, hogyne – jelentette ki. – Megteszi egyetlen hajszál is. Ez bőven sok.

– Örömmel hallom – mondta az elnök. – Most pedig Lajos testvér lesz szíves visszavinni a függőt a jámbor dáma nyakába.

A pap válla megroskadt kissé: azt hitte, túl van a feladatán. Az elnök egy borítékba csúsztatta Lyra haját, a függőt pedig visszacsukta, közben vigyázó pillantást vetett körbe, és Lord Roke-nak fedezékbe kellett buknia.

– Elnök atyám – mondta Lajos testvér –, óhaja természetesen parancs, de szabad kérdeznem, mire kell a gyermek haja?

– Nem, Lajos testvér, csak felzaklatnám. Bízza ránk ezt a dolgot. Menjen. A fiatalember elvette a függőt, és füstölgött magában. Lord Roke-ban felötlött, hogy vele tart, és felébreszti Mrs. Coultert, mikor épp visszacsempészik a nyakára a láncot, fúrta az oldalát a jelenet, de mégiscsak fontosabb kitudni, mit forralnak ezek itt.

Csukódott az ajtó; az epetőr ismét a homályba lapult hallgatózni.

– Miből jött rá, hogy nála van? – kérdezte a kutató.

– Valahányszor említette a gyermeket – felelte az elnök –, a függőre tévedt a keze. Mennyi idő mostantól, míg elkészül?

– Órák kérdése – mondta dr. Cooper. —pontosan mit fog csinálni a hajjal?

– A hajat rezgéskamrába helyezzük. Minden egyed megismételhetetlen, a genetikai alkotóelemek szerkezete eltéveszthetetlen... Szóval az elemzés eredményét azonnal átkódoljuk anbárlökések sorozatává, és a célzóberendezésbe tápláljuk. Ez betájolja az anyag, vagyis a haj forrását, bárhol van is a lány. Az eljárás voltaképpen a Barnard-Stokes eretnekséget használja fel, a sok világ elméletét...

– Csak semmi pánik, doktorom. Pavel testvér már közölte velem, hogy a gyermek egy másik világban van. Kérem, folytassa. A bomba becsapódását a haj irányítja?

– Igen. Pontosan azokhoz a szálakhoz, amelyekből levágták ezt a mintát. Ez a lényeg.

– Tehát a robbanás végez a gyermekkel, bárhol tartózkodjék is? A kutató nagyot zihált, aztán kelletlenül kimondta:

– Igen. – Nyelt egyet, és hozzátette. – De hallatlan energia kell hozzá. Anbárenergia. Ahogyan az atombombánál is nagy hatású robbanószer aktivizálja az urániumot, és indítja el a láncreakciót, ennek az eszköznek is kolosszális töltet kell, hogy felszabadítsa a szétválasztási folyamatból származó sokkalta nagyobb erőt. Meggondolandó...

– A robbantás helyének nincs jelentősége, ugye?

– Nincs. Ez a lényeg. Bárhol lehet.

– És készen áll minden?

– A haj hiányzott eddig. Visszatérve az energiára...

– Arról gondoskodtam. Rendelkezésünkre bocsátották a vízi anbárerőművet Saint-Jean-Les-Eaux-ban. Csak elég, amit ott termelnek?

– Elég – mondta a kutató.

– Akkor indulunk is mindjárt. Helyezze üzembe a berendezést, dr. Cooper. A lehető leghamarabb készítse elő szállításra A hegyekben változékony az időjárás, vihar készülődik.

– – –

Amint kívül került az elnök szobájának hallótávolán, az epetőr akcióba lendült. A lépcsőn előtte haladó dr. Cooper fájdalmas döfést érzett a válla táján, és a korlát után kapott: karját azonban furcsa gyöngeség ernyesztette el, felbukott, és félig eszméletlenül zuhant a lépcső legaljába.

Lord Roke kitépte a borítékot a férfi rángó kezéből, nem egykönnyen, hiszen feleakkora volt, mint ő maga, aztán a sötétben meg sem állt a szobáig, ahol Mrs. Coulter aludt.

Befért az ajtó alatti résen. Lajos testvér itt járt már, és el is ment. Nem vállalkozott arra, hogy visszacsatolja Mrs. Coulter láncát, a függő az asszony fejénél hevert a párnán.

A kém kézszorítással keltegette Mrs. Coultert, szörnyen kimerült volt még, de azonnal kapcsolt, ki az, és szemét dörgölve felült.

Lord Roke beszámolt a fejleményekről, és odaadta a borítékot.

– Semmisítse meg tüstént – intette az asszonyt –, az az ember azt mondta, egyetlen hajszál is elegendő.

Mrs. Coulter ránézett a kis sötétszőke hajfürtre, és a fejét ingatta.

– Késő – mondta. – Ez csak fele a fürtnek, amit Lyra hajából levágtam.

Elvettek belőle.

Lord Roke felszisszent dühében.

– Miközben körülnézett! – fortyogott. – A fenébe! Csak arra figyeltem, hogy eltűnjek, akkor tette zsebre...

– És soha ki nem szedjük belőle, hova rejtette – vette át a szót Mrs. Coulter. – De a bombát kinyomozhatjuk...

– Psszt!

Az aranymajom pisszent. Az ajtónál kuporgott a fülét hegyezve: már a kém meg az asszony is hallotta a szobához csörtető lépteket.

Mrs. Coulter a borítékot meg a hajfürtöt odahajította Lord Roke-nak, aki elkapta ezt is, azt is, és a szekrény tetején termett velük. Az asszony és daimónja már az ágyból hallgatta a kulcs lármás csörgését a zárban.

– Hol van? Mit csinált vele? Hogyan támadta meg dr. Coopert? – dörgött az elnök hangja, miközben fénybe borult az ágy.

Mrs. Coulter a karjával árnyékolta a szemét, és nagy nehezen föltápászkodott.

– Szórakoztatják a látogatókat? – motyogta álomittasan. – Új fajta móka? Mit óhajt tőlem? És kicsoda dr. Cooper?

A kapusház őre is bemasírozott MacPhail atyával, a szoba sarkaiba meg az ágy alá világított. Az elnök kissé zavarba jött: Mrs. Coulter táskásra aludta a szemét, alig látott, úgy elvakította a folyosói világítás. Nyilvánvalóan ki se szállt az ágyból.

– Önnek cinkosa van – jelentette ki az atya. – Valaki támadást intézett a kollégium egyik vendége ellen. Ki az? Ki jött magával? Merre van?

– Egy szót se értek. Hát ez?

Mrs. Coulter párnán támaszkodó tenyeréhez ért a függő. Meghökkent, fölvette, nagy, álmos szemeket meresztett az elnökre, és Lord Roke parádés alakítás tanúja lehetett, mikor megjátszotta az értetlent:

– De hiszen ez a... Hogy kerül ide? MacPhail atya, ki járt nálam? Valaki levette ezt a nyakamból. És hol van Lyra haja?! Itt hordtam a lányom hajfürtjét! Ki vette el? Miért? Mi történik itt?

Már állt, ziláltan, szenvedélyesen kieresztve hangját – elképedése láthatóan semmivel sem volt csekélyebb az elnökénél.

MacPhail atya hátratántorodott, és a fejéhez kapott.

– Márpedig hozott kísérőt. Igenis van cinkosa – csikorgott a hangja. – Hol bujkál?

– Nincs cinkosom – mondta dühösen a nő. – Láthatatlan orgyilkos itt legfeljebb a sátán lehet személyesen. Otthonosan mozoghat itt maguknál!

MacPhail atya az őrhöz fordult:

– Vigye a kazamatákba. Verje láncra. Pontosan tudom, mi a teendő ezzel a némberrel; hogy nem jutott eszembe, amint megláttam?!

Mrs. Coulter vadul kapkodta a tekintetét, a másodperc töredékéig összeszikrázott Lord Roke sötétben csillanó szemével a szekrény tetején. A kém olvasott az arcáról, máris megértette, mit akar tőle az asszony.

25.

Saint-Jean-les-Eaux

Saint-Jean-les-Eaux-nál a vízesés két sziklaorom közében zúdult alá az Alpok egyik nyúlványának keleti végén, az áramfejlesztő telep a sziklafalhoz tapadt. Vad vidék, komor, kietlen, nem is építkezett volna ide senki, ha nincs a nagy anbárgenerátorokat meghajtó ezer tonna vizek csábítása. Mrs. Coulter letartóztatása előző éjszaka történt, az idő viharosra fordult. A fejlesztőállomás csupasz kőhomlokzatánál léghajó lassított, taszigálták a széllökések. A lenti fényszórók úgy mutatták, mintha fénylábakon állna, és lassacskán kushadna fekvő helyzetbe.

A pilóta azonban meggondolta magát; a hegyoldalak kelepcéjében örvénylik, kiszámíthatatlan a szél. Ráadásul túl közel esnek a huzalok, az oszlopok, a generátorok: a gyúlékony gázzal teli léghajó sorsa megpecsételtetett, ha odacsapódik. A havas eső ferdén verte a légi jármű nagy, merev köpenyét, ehhez képest elsikkadt az erőlködő motor csattogása és bőgése, ráadásul a leszállópálya egyáltalán nem látszott.

– Itt nem lesz jó – kiabálta túl a lármát a pilóta. – Megkerüljük a nyúlványt.

MacPhail atya vasvillaszemmel figyelte, ahogy a pilóta igazít a karburátoron és a motor fordulatszámán. A léghajó zökkent egyet, és a hegyvonulat fölébe emelkedett. Egyszerre megnyúltak a fénylábak; mintha csak kavargó mennykőben és esőben gázolva átbotorkáltak volna a hegy túloldalára.

– Ennél közelebb nem tud menni az állomáshoz? – hajolt előre az elnök, hogy a pilóta meghallhassa.

– Ha landolunk is, nem.

– Landolunk. No akkor tegye le a gépet a gerincnél.

A pilóta rendelkezett a leszállás megkezdéséről. A felszerelés, melyet ideszállítottak, súlyos is volt, kényes is, a jármű biztonsága a lehető legnagyobb gondosságot követelte. Az elnök hátradőlt az ülésen, dobolt a karfán az ujjával, rágta az ajkát, de nem szólt, hogy a pilóta zavartalanul dolgozhasson.

A pilótafülke hátsó rekeszfalának rejtekéből Lord Roke figyelte a fejleményeket. A repülés folyamán kis árnyalakja többször is ide-oda járt a fémháló mögött, bárki lefülelhette volna, ha történetesen hátrafordul; de messzebbről a kém nem látott-hallott volna semmit. Vállalnia kellett a kockázatot.

Megint előóvakodott, erőltette a fülét a motorbőgés, az ólmos eső záporának tamtamja, a drótháló süvítő szélhárfázása, a fémközlekedő bakancsdübörgése közepette. A repülőmérnök számadatokat kiáltott a pilótának, aki visszakiáltott, hogy minden stimmel, Lord Roke pedig ismét alámerült a homályba, és erősen fogódzkodott a merevítőkbe meg gerendákba, míg hánykolódott a jármű.

Mikor érezte, hogy mindjárt horgonyt vetnek, a pilótafülke burkából átbújt az utastér üléseihez.

Férfiak járkáltak fel-alá: a legénység tagjai, technikusok, papok. Sokuk daimónja volt kutya, felajzva szimatoltak. Mozgó kordonjukon túl ült Mrs. Coulter éberen és némán; ölében az aranymajom mindenre odafigyelt, csak úgy áradt belőle a gyilkos megvetés.

Lord Roke egy alkalmas pillanatban átcikkant Mrs. Coulter üléséhez, és egy másodperc alatt a válla árnyékába iramodott.

– Mit művelnek? – duruzsolta az asszony.

– Leszállunk. Közel az áramfejlesztő telep.

– Velem marad, vagy egyedül óhajt dolgozni? – kérdezte súgva Mrs. Coulter.

– Önnel maradok. Be kell bújnom a kabátja alá.

Mrs. Coulter vastag irhabundát viselt, kellemetlenül izzadt benne a fűtött utastérben, de mert a keze össze volt bilincselve, nem vethette le.

– Akkor rajta – mondta a nő, körbepillantva, és Lord Roke már benn is volt a mellrészben; keresett magának egy prémbélésű, kényelmes zsebet. Az aranymajom aggályosan igazgatta úrnője selyemgallérját, magára adó divatkreátor sem rendezgethette volna buzgóbban kedvenc modelljét, de persze arra ment ki az egész, hogy meggyőződjön, Lord Roke-ot tökéletesen fedik-e a kabát redői.

Végszóra. Egy percen belül megjelent egy puskás katona, hogy Mrs. Coultert felszólítsa a léghajó elhagyására.

– Nem venné le a bilincset a kezemről? – kérte az asszony.

– Ilyen utasítást nem kaptam – hangzott a válasz. – Álljon fel, kérem!

– De bizonytalanul mozgok, ha nem kapaszkodhatok meg semmiben. Elgémberedtem – szinte egész nap itt ücsörögtem – úgyis tudja, hogy nincs nálam fegyver, hiszen megmotozott. Kérem, beszéljen az elnökkel, hogy feltétlenül szükséges-e a bilincs. Gondolja, hogy szökni próbálok a pusztába?

Lord Roke, habár maga érzéketlen volt Mrs. Coulter bájai iránt, érdeklődéssel figyelte a hatást másokra. Az őr fiatal férfi: miért is nem agg veteránt küldtek?

– Én a magam részéről megbíznék önben, asszonyom – mondta az őr –, de függelemsértést nem követhetek el. Bizonyára megérti. Legyen szíves felállni, asszonyom, és ha megbotlik, majd én támogatom.

Az asszony felkelt a helyéről, Lord Roke tapasztalhatta, milyen nehéz léptekkel. Az epetőr nála kecsesebb emberi lénnyel sosem találkozott még: csak színlelte az esetlenséget. A lejáró tetejénél Lord Roke érezte, hogy az asszony előrebukik, sikoltott is; rándulás következett, ahogy az őr karja elkapta. A hangok megváltoztak körülöttük: üvöltött a szél, járó motorok táplálták a lámpák fényét, nem messze parancsszavak röpködtek.

Végigaraszoltak a lejárón, Mrs. Coulter tüntetően nekidőlt az őrnek.

Halkan sugdosott neki, Lord Roke a férfi válaszát is alig hallotta.

– Az őrmester, asszonyom, ott a nagy rekesznél, nála vannak a kulcsok. De nem merem kapacitálni, asszonyom, elnézést.

– Ó – hallatott behízelgően bánatos sóhajt az asszony –, ha nem, hát nem.

Lord Roke füléhez távolodó csizmakoppanások értek, majd a nő odasúgta:

– Hallotta, mit mondott a kulcsról?

– Igazítson el, hol az őrmester. Milyen irányban, milyen messze.

– Tíz lépésre, az én mércémmel. Jobbra. Nagy melák ember. Látom a derekán a kulccsomót.

– Sokat érek vele, ha nem tudom, melyik kulcs kell. Látta, mikor a bilincsben megfordították?

– Igen. Kurta, zömök kulcs, fekete szigetelőszalag van rátekerve.

Lord Roke a kabát tömött bélésében fogásról fogásra leereszkedett az alsó szegélyhez a nő térdénél. Ezen csüngve tartott szemlét.

Fényszóró függött valahol, vakítóan beragyogta a vizes sziklát. De mikor a kém lepillantott, hogy az árnyékok közt tájékozódón, észrevette, hogy inogni kezd a káprázat a szélrohamban. Ordítás, aztán hirtelen sötét.

Az epetőr azonnal leugrott a talajra, és a jégverés közepette az őrmester felé iramodott, aki előreugrott, hogy felfogja a zuhanó fényszórót.

A zavart kihasználva Lord Roke a nagydarab ember mellette lendülő lábának ugrott, megragadta a terepszín nadrágot – amelyet átitatott, elnehezített az esővíz –, és beledöfte sarkantyúját közvetlenül a csizma fölött.

Az őrmester felhördült, és lábához kapva eldőlt, mint a zsák; légszomjjal küszködve kiáltani próbált. Még nem fogott talajt, mikor Lord Roke már tovaszökkent róla.

Senki nem vette észre, mi történt: a szél, a hajtómű, a jégeső hangzavara elfojtotta a férfi nyögését, a sötétben nem látszott a test. De matattak még néhányan a közelben, Lord Roke-nak sietnie kellett. A leterített férfi oldalához szökkent, a jeges tócsában heverő kulcscsomóhoz, végigpergette az acélszárakat, melyek vastagsága megegyezett a karjáéval, és derékmagasságig értek neki, végre meglett a fekete szigetelőszalagos. Hátravolt még a veszkődés a kulcskarikával, a röpködő jégdarabok állandó fenyegetésével tetézve: kétöklömnyiek, ki is loccsanthatják egy epetőr agyát.

Egyszerre megszólalt fölötte egy hang:

– Őrmester, rosszul van?

A katona daimónja morgott a félig öntudatlan őrmester daimónjára, és az orrával böködte. Lord Roke nem várhatott: egy ugrás, egy döfés, és az őrmester már nem magában hevert.

Lord Roke vergődve-zihálva nagy nehezen szétfeszítette a kulcskarikát, hat másik kulcsot kellett leemelnie, mire megkaparinthatta a feketével jelöltet. Bármelyik pillanatban bekapcsolhatják ismét a fényszórót, de félhomályban sem sokáig maradhat észrevétlen a két eszméletlen férfi...

Már húzta magához a becses kulcsot, mikor ordítás harsant. Teljes erejéből vonszolni, taszigálni, cibálni, lökődni kezdte a súlyos kulcsszárat, s éppen elérte vele egy kisebb kő menedékét, mire a lábdobogás és a világosságot követelő hangok eluralták a terepet.

– Lövés?

– Nem hallottam semmit.

– Lélegeznek még?

Az újból felállított fényszórót bekapcsolták. Lord Roke ott találta magát fedezék nélkül, éles fényben, szakasztott, mint a róka, ha a kocsi fényszórója rávetül. Dermedten állt, csak a szeme járt jobbra-balra, s amint meggyőződött, hogy mindenki a két titokzatosan felbukott férfival foglalkozik, vállára kapta a kulcsot, és a tócsák, görgetegkövek között kígyózva Mrs. Coulterhez rohant.

Egy másodperc, és az asszony kinyitotta magán a kézbilincset. Lord Roke felpattant a kabátszegélyre, onnan meg sem állt a nő válláig.

– Hol a bomba? – kérdezte közvetlenül a nő füle mellett.

– Most pakolják. Abban a nagy rekeszben van, ott a földön. Semmit sem tehetek, míg ki nem csomagolják, és azután is...

– Jó – mondta a kém –, akkor fusson. Rejtőzzön el. Én maradok, és figyelem az eseményeket. Futás!

Már iramodott is le a kabátujjon, aztán elugrott. Mrs. Coulter nesztelenül hátrált a fényről, eleinte lassan, nehogy feltűnjön az őrnek, de aztán gyorsan lehajolt, és futva vágott neki az eső verte sötétségnek, föl a meredeken; aranymajma előtte száguldott, mint felderítő.

Hátában továbbra is hallotta a motorbőgést, az ordítozást, az elnök érces hangú rendteremtő próbálkozásait. A hosszan tartó keserves fájdalomra, az érzékcsalódásokra gondolt, melyeket Tialys lovag sarkantyúja okozott neki: nem lesz irigylésre méltó ennek a két alaknak az ocsúdása.

Egyre feljebb jutott a síkos sziklákon, és hovatovább már csak a fényszóró imbolygó világát észlelte, amint a léghajó hasának irdatlan gömbölyűségén tükröződik; újra kialudt, és már csak a széllel meg a vízesés dübörgésével meddőn versengő motorbőgés ért el hozzá.

– – –

Az anbárfejlesztő vízerőmű mérnökei a szurdok szélén kínkeservesen telepítették a vezetéket a bombához.

Mrs. Coulternek nem azon főtt a feje, hogyan jut ki innen élve, ez mellékes. A lényeg, hogyan veszi ki Lyra haját a bombából, mielőtt felrobbantják. Lord Roke elégette a borítékban lévő hajat közvetlenül azután, hogy az asszonyt letartóztatták, az éjszakai szélbe szórta a hamvakat; aztán a laboratóriumba is beférkőzött, kifigyelte, amint a kis sötétszőke fürtöt beteszik az előkészítő rezgéskamrába. A kém pontról pontra eszébe véste, hol kell keresni, hogyan nyitható a kamra, de a fényár, a csillogó felületek, s kivált a technikusok állandó jövés-menése nem hagyott neki esélyt a közbelépésre.

Tehát a bomba működésbe helyezése közben lesznek kénytelenek kiemelni a fürtöt.

Az elnök szándéka Mrs. Coulterrel csak megnehezíti a vállalkozást. A bomba energiája az ember és a daimón kötelékének átvágásából, a borzalmas intercízióból származik: drótketrecek, ezüstguillotine. Az elnök szét akarja szakítani örök kötődését az aranymajmához, hogy a lányát a felszabaduló energia segítségével gyilkolja meg. Lyra is, ő is az általa feltalált módszer révén pusztíttatnak el. Formás kis terv, ismerte el Mrs. Coulter.

Lord Roke az egyetlen reménye. De a léghajón a kém megsúgott egyetmást méregsarkantyúi hatalmáról: nem döfködhet velük egyfolytában, mert minden csapással gyengül a hatás. Egy napba telik a teljes feltöltődés. Fő fegyverük bevethetősége tehát a végére jár, a továbbiakban elmeélükre számíthatnak csak.

Mrs. Coulter talált egy sziklakiszögellést, a szurdok falába kapaszkodó lucfenyőgyökerek tőszomszédságában; bevette magát alá, hogy szemlét tartson.

Feljebb a háta mögött, a mélység peremén függeszkedett az erőmű: telibe kapta a szél dühét. A mérnökök ideiglenes lámpák világánál fáradoztak azon, hogy a vezeték elérje a bombát: nem messze kiáltoztak egymásnak, a fények a fák közt imbolyogtak. Magát a karvastagságú vezetéket egy teherkocsin elhelyezett óriási csévéről eregették lefelé a sziklákon, ilyen tempó mellett is öt percen belül meglesznek.

A léghajóhoz MacPhail atya őrök sorfalát rendelte, kémlelik a jéggel patakzó sötétet, tűzparancsot kaptak, a többiek a bombát tartalmazó farekeszt bontogatják, előkészítik a vezeték csatlakoztatását. Mrs. Coulter a fényözönben tisztán látott minden részletet: alkatrészek-drótok ormótlan, kusza tömege állt kissé ferdén a sziklán. Az asszony hallotta a magasfeszültségű fényszórók zúgását, a vezetékek lengtek a szélben, fröcskölték az esőt, árnyékuk úgy táncolt-forgott a sziklán, mint valami képtelen ugrókötél.

A konstrukció egyik fele hátborzongatóan ismerős volt Mrs. Coulter számára: drótketrecek, fent ezüstpenge. Ez volt a gépezet egyik vége. A többin azonban sehogy sem igazodott ki, nem volt világos a tekercsek, tartályok, szigetelések, kígyózó csövek rendezőelve. Márpedig ebben a nagy összevisszaságban bújik meg valahol a mindent eldöntő kis fürt.

Balján sötétbe olvadt a meredek, messze lenn fehéren derengett, vizet dübörgetett a Saint-Jean-les-Eaux vízesés. Kiáltás. Egy katona elejtette a puskáját, a földre rogyva fetrengett, nyögött kínjában. Láttán az elnök az égre pillantott, tölcsért csinált a kezéből, és fülsiketítőén elbődült.

Mit akar ez?

Egy másodperc, és Mrs. Coulter megtudta. Elképesztő: hát nem egy boszorkány röppent az elnök oldalára?! MacPhail atya túlordította az orkánt:

– Fésülje át a környéket! A nőnek segítenek. Az illető már több emberemet megtámadta. Kutassa föl és végezzen vele!

– Közeledik valami – közölte a boszorkány olyan hangon, hogy Mrs. Coulter a rejtekhelyén minden szavát értette. – Északról, ahogy látom.

– Ne törődjön vele. Kapja el azt a lényt, és semmisítse meg! Nem járhat messze. A nő is kell. Menjen már!

A boszorkány ismét felszökkent a levegőbe.

A majom egyszer csak megszorította Mrs. Coulter kezét, és mutogatott. Lord Roke védtelenül feküdt a mohán. Hogyhogy nem vette észre senki?

De baj van, mert nem mozdul.

– Menj, hozd ide – mondta az asszony, és a majom görnyedten szökdelt szikláról sziklára a kis zöld folthoz. Arany szőrét hamar beverte az eső, a testéhez tapadt, kisebb lett és sötétebb, de így is túlságosan feltűnő.

MacPhail atya megint a bomba felé fordult. A mérnökök időközben odaértek a vezetékkel, a technikusok már a kapcsolásokat meg a pólusokat szerelték.

Miben mesterkedik ez az ember most, hogy prédája kereket oldott, tűnődött Mrs. Coulter. Az elnök hátrapillantott a válla fölött, és az asszony megláthatta arcát. Maszk volt inkább, mintsem emberi arc, meredt, feszült. Ajka imát mormolt, szemét tágra nyitva szegezte a beléhulló esőre; egészében véve komor spanyol fogadalmi festményre emlékeztetett, eksztatikus vértanú szentre. Mrs. Coultert kilelte a hideg, mert rádöbbent mire készül a pap: saját magát áldozza fel. Akkor is felrobbantja a bombát, ha az asszony nincs kéznél.

A sziklákon szökdelő majom odaért Lord Roke-hoz.

– Eltörött a bal lábam – közölte higgadtan az epetőr. – Rám taposott ez a legutolsó. Jól nyisd ki a füled...

Mialatt a majom elvitte a világosságról, Lord Roke pontosan elmondta, hol a rezgéskamra, és hogyan nyílik. A katonák megláthatták volna őket, de a majom aprócska terhével sikeresen lavírozott árnyékról árnyékra.

Mrs. Coulter nem bírta levenni róluk a szemét, az ajkát rágta: süvítést hallott, melyet becsapódás követett – de nem őt érte találat, hanem a fát. Bal karjától alig arasznyira nyílvessző rezgett a törzsben. Mielőtt a boszorkány ismét célba vehette volna, legurult a lejtőn a majom felé.

Innentől minden egyszerre zajlott és szélsebesen: puskaropogás, maró füst gomolygott végig a sziklafalon, de lángok nem látszottak. Az aranymajom, mikor észrevette a Mrs. Coulter elleni támadást, letette Lord Roke-ot, és úrnője segítségére sietett, éppen mikor a boszorkány kést szegezve rohamozott. Lord Roke a legközelebbi sziklához kúszott, Mrs. Coulter birokra kelt a boszorkánnyal. Vadul csépelték egymást a sziklák közében, az aranymajom a tűket szaggatta a boszorkány felhőfenyőágáról.

Eközben az elnök belökte gyík daimónját a kisebbik ezüsthálós ketrecbe. A kis jószág vergődött, sikoltott, rúgott, harapott, de a pap lepofozta a kezéről, és rácsapta a ketrecajtót. A technikusok az utolsó igazításoknál tartottak, a műszereket, huzalokat ellenőrizték.

A semmiből bősz sikollyal csapott le egy sirály, a boszorkány daimónja, és karma közé kapta az epetőrt. Lord Roke keményen harcolt, de a madár nem eresztette; a boszorkány kiszakította magát Mrs. Coulter keze közül, felkapta a megcsupált felhőfenyőágat, és a levegőbe iramodott a daimónja után.

Mrs. Coulter eszeveszetten száguldott a bombához, a füst az orrnyálkahártyáját, a torkát kaparta irtóztatóan: könnygáz. A katonák zöme fuldokolva kínlódott a földön (akkor honnan ez a gáz, értetlenkedett Mrs. Coulter), de a szél már valamelyest megtisztította a levegőt, már kezdték összeszedni magukat. A léghajó nagy, bordás pocakjával a bomba fölött gömbölyödött, feszegette kötőfékeit a szélben, ezüstoldalán végigcsurgott a csapadék.

Aztán fentről olyat hallott Mrs. Coulter, hogy csengett belé a füle: velőtrázó sikoly, amely még a majmot is arra késztette, hogy menekülőre fogja. Egy másodperc, és fehér tagok, fekete selyem, zöld ág örvénye zuhant egyenesen MacPhail atya lába elé, recsegett-ropogott a boszorkánycsont a sziklán.

Mrs. Coulter lélekszakadva rohant, hátha Lord Roke túlélte az esést. De az epetőrnek már vége volt. Jobb sarkantyúja mélyen fúródott a boszorkány nyakába.

A boszorkány még pihegett, remegő szája azt habogta:

– Jön... jön még valami...

Az elnök keresztüllépett a boszorkányon a nagyobbik ketrechez. Daimónja a másikban veszettül száguldozott körbe, kis körmével az ezüstrácsot kaparta, esdeklően vinnyogott.

Az aranymajom ráugrott MacPhail atyára, de nem támadta meg, fölkúszott a pap vállán a drótok és csövek szívében elhelyezkedő rezgéskamrához. Az elnök utánakapott, de Mrs. Coulter megragadta a férfit a karjánál, úgy rángatta volna hátrább. Az asszonyt elvakította a szemébe folyó eső, és gáz is jócskán volt még a levegőben.

Körös-körül puskák dördülése: mi történik?

Az ingó reflektorfényben mintha megrendült volna az egész világ, még a hegyoldal fekete sziklái is. Az elnök és Mrs. Coulter közelharcot vívtak, marástól, öklözéstől, rángatástól, harapástól sem tartózkodva; fáradt asszony erős férfival szemben, de a kétségbeesés megacélozta Mrs. Coulter izmait, talán sikerül is elvonszolnia a papot, ha fél szeme nincs folyton a daimónján amint a fogantyúkat rángatja, vad fekete mancsával erre-arra pofoz a szerkezeten, húz, csavar, matat...

A nőt halántékon találta egy ökölcsapás. Megszédült, elesett az elnök egy lendülettel kitépte magát, vérző sebeire ügyet sem vetve a ketrecbe rontott, és bezárkózott.

A majom már felfeszítette a kamra nehéz zsanérokon forgó üvegajtaját, már nyúlt befelé – ott a hajfürt; de fémkapocs tartja két gumipárna között! Innen is ki kell még szedni. Mrs. Coulter remegő kézzel tápászkodott. Teljes erőből rázta az ezüstös rácsot, méregette fönn a pengét, a csillogó pólusokat, a férfit. A majom szétcsavarozta a kapcsot, az elnök, arcán vérfagyasztó ujjongással, drótokat sodorgatott.

Vakító fehér szikra, elsöprő csattanás: levegőbe röpítette a majmot. Aranyos felhő övezte: Lyra haja? A tulajdon szőre? Akármi volt is, nyoma veszett az éjszakában. Mrs. Coulter jobbja görcsbe rándulva egyre csak szorongatta a rácsot, félig feküdt, félig lógott, zúgott a feje, kalapált a szíve.

A látásával történt valami. Könyörtelenül megélesedett, a legapróbb részletre is fogékonyan, és a világmindenség egyetlen, döntő elemén állapodott meg: a rezgéskamrában az egyik kapocsvégi gumipárnán egyetlen hajszál aranylott.

Mrs. Coulter hatalmasat jajdult, veszettül rázta a ketrecet, hogy utolsó erejével kirázza azt a hajszálat. Az elnök végigsimított ábrázatán, hogy letörölje az esővizet. Járt az ajka, mintha beszélne, de az asszony egy szót se hallott. Tehetetlenül szaggatta a hálót, egész testével nekidőlt a masinának, hogy felborítsa; MacPhail atya kezében szikrát vetett a két összeérő drótvég. Hangtalanul lesújtott a tündöklő ezüstpenge.

– – –

Robbanás. Mrs. Coulter arra is képtelen volt, hogy megmozduljon. Felemelték: Lord Asriel. Túl volt azon, hogy bármin csodálkozzék. A férfi háta mögött ott állt a szándékjárgány, akár a cövek a sziklafalon, a fülkéje vízszintben. Lord Asriel a lövöldözéssel, a füstgomolyokkal, a riadt kiáltozással mit sem törődve a karjában vitte a járműhöz.

– Vége? Felrobbant? – Csak ennyit tudott kérdezni az asszony.

Lord Asriel is beszállt mellé, utánuk szökkent a hóleopárd, szájában a félig alélt majommal. Mrs. Coulter kíntól homályos tekintettel pásztázta a hegyoldalt. Emberek futkostak, mint a hangyák; halottak hevertek itt-ott, mások esetten csúsztak-másztak a sziklán; a káoszban az erőműtől futott csak céltudatosan a nagy vezeték a csillogó-villogó bombához, az elnök szétroncsolódott testével a ketrecben.

– Lord Roke? – kérdezte Lord Asriel.

– Meghalt – lehelte az asszony.

A férfi megnyomott egy gombot, és láng csapott a hánykolódó, ingó léghajóra. Menten fehér lángrózsa bomlott ki belőle, melynek kelyhe eltakarta ugyan a rezzenéstelenül függő szándékjárgányt is, de nem tett kárt benne.

Lord Asriel aztán minden sietség nélkül elkormányozta járművét: a lángoló léghajó a szemük láttára darálta végig a hegyoldalban az egész jelenetet, bombát, vezetéket, katonákat, mindent az égvilágon; füstben, lángban sodródott tovább az egész, fellobbantva az útjába eső fákat is, míg bele nem zuhant a zuhatag fehér habjaiba, hogy annak örvényei ragadják feketeségbe.

Lord Asriel igazított valamit a műszerfalon, és a szándékjárgány szélsebesen vett irányt északnak. Mrs. Coulter azonban képtelen volt elszakadni a látványtól, még sokáig nézett hátra könnyes szemmel a tűzre: narancsszín égfirkává zsugorodott a sötétben, majd füst, gőz koszorújában semmivé lett.

26.

A szakadék

Sötét volt, olyan nyomasztó koromfeketeség, hogy Lyra érezni vélte a fölé tornyosuló szikla tonnáinak ezreit. Lady Salmakia szitakötőjének kékes fényű potroha világított mindössze, s fakult már az is; szegény párák nem leltek abrakot a holtak országában, a lovag hátasa nemrég ki is múlt. Tialys tehát Will vállán utazott, Lyra pedig a tenyerében tartotta a lady szitakötőjét, a gazdája becézgette a remegő jószágot, előbb kekszmorzsákkal táplálta, aztán a tulajdon vérével. Lyra, ha észreveszi ezt, bizonyosan felajánlja a maga vérét, hiszen abból több van; de teljes figyelmét lekötötte, hogy jól rakja a lábát, és ne verje be a fejét a sziklamennyezetbe.

Nevenincs, a hárpia barlanglabirintusba vezette őket, ebben eljuthatnak a halottak világának arra a pontjára, ígérte, ahonnan ablakot nyithatnak másik világba. Halottak végtelen oszlopa követte őket. Az alagút tele suttogással, az elöl haladók a mögöttük jövőket biztatták, az erős lelkűek a csüggedőket, az öregek a fiatalokat.

– Sokat kell még menni, Nevenincs? – tudakolta Lyra halkan. – Ez a szegény szitakötő a végét járja, ki fog hunyni a fénye.

A hárpia megállt és hátrafordult:

– Kövess, és kész. Ha nem látsz, fülelj. Ha nem hallasz, érezz.

Szeme szigorúan villogott a homályban. Lyra bólintott és csak ennyit mondott:

– Úgy teszek, ahogyan mondod, de már nem vagyok annyira erős, mint voltam, és nem vagyok bátor, legalábbis nem nagyon. Kérlek, ne állj meg. Követni foglak – követni fogunk mind. Kérlek, vezess tovább, Nevenincs.

A hárpia megfordult, újra elindult. A szitakötő fényereje percről percre csökkent, Lyra tudta, nincs sok hátra neki.

Miközben botorkált, egyszerre megszólalt mellette egy hang – jól ismert hang.

– Lyra, Lyra, kislány...

Lyra örömében megpördült a sarkán.

– Mr. Scoresby! Úgy örülök, hogy hallom a hangját! És valóban itt is van! Valamennyire látom! Ó, bárcsak meg is érinthetném!

A síri fényben éppen csak kivehette a texasi aeronauta szikár alakját, fanyar mosolyát, és önkéntelenül kinyújtotta felé a kezét, de persze hiába.

– Én is így vagyok vele, kicsim. De most figyelj rám: odakinn valami galibát művelnek éppen a te rovásodra. Ne kérdezd, mit. Ő a késes fiú?

Will már az imént jól megnézte magának, nagyon kíváncsi volt Lyrának erre a régi cimborájára; szeme most a Lee-től oldalt álló kísértetre tévedt. Lyra azonnal rájött, hogy kicsoda ez a valaki, kiköpött Will, csak felnőttben – ugyanaz a dacos áll, ugyanaz a fejtartás.

Will nem jutott szóhoz, apja azonban nyomban a tárgyra tért.

– Figyelj, nem érünk rá megvitatni, csináld, amit mondok. Vedd elő a kést, és keresd meg, hol vágtak le Lyra hajából.

Hangja sürgető volt, Will nem akadékoskodott. Lyra szeme kitágult a rémülettől, fél kezével a szitakötőt emelte, a másikkal a haját tapogatta.

– Ne – mondta Will. – Vidd el a kezed, így nem látom.

A sápadt derengésben a fiú megpillantotta, amit keresett: köztlenül a lány bal halántéka fölött valamivel kurtább volt a haj, mint másutt.

– Ki tette? – firtatta Lyra.

– Csitt – intette le Will. Az apját kérdezte: – Hogyan tovább?

– Ott vágd le a haját tövig. Fogd fel gondosan, egy szál se essen le. Nyiss ablakot másik világba – mindegy, hova –, rakd át a hajat, aztán zárj. Gyorsan!

A hárpia feszülten nézte, mi történik, feltorlódtak a halottak. Lyra látta halvány arcukat a homályban. Rémülten, mit sem értve rágta a szája szélét, miközben Will végrehajtotta apja utasításait: a szitakötőlámpásnál egészen közel hajolt a kés hegyéhez. A túlonani világ sziklafalába vájt, a mélyedésbe tömködte az összes hajat, visszatolta rá a kimetszett kődarabot, mielőtt becsukta volna az ablakot.

És ekkor megrendült alattuk minden. A mélységből robaj és csikorgás hallatszott, mintha a föld közepe irdatlan malomkerék gyanánt a saját tengelyén forogna, az alagút boltjáról törmelék pergett. Egyszerre oldalt billent az egész járat. Will megragadta Lyra karját, összebújtak, miközben imbolygott, csúszkált a talpuk a sziklán, és szálldosó kőtöredékek zúzták-karcolták a lábszárukat.

A gyerekek testükkel védték az epetőröket, fölébük görnyedve fogták a saját fejüket; meghűlt a vérük, mikor siklani kezdtek balra, lefelé, kiáltani sem volt erejük. Fülüket betöltötte a velük sodródó kő ezer tonnáinak robaja.

Utóbb megállapodtak, bár apróbb törmelék továbbra is pergett lefelé a meredeken, amely egy perce még nem létezett. Lyra Will bal karjára dőlt. Jobb kezével a fiú a kést kereste, rendben ott volt az övén.

– Tialys? Salmakia? – kérdezte Will reszketegen.

– Élünk, megvagyunk – szólt a fülébe a lovag hangja.

A levegő nehéz volt a portól meg a sziklaőrlődés égett szagától. Lélegezni alig, látni egyáltalán nem lehetett: a szitakötő már nem élt.

– Mr. Scoresby? – keresgélt Lyra. – Nem látunk semmit... Mi történt?

– Itt vagyok – jelentkezett a közelből Lee. – Vélhetőleg felrobbant a bomba, és vélhetőleg mellétrafált.

– Bomba? – riadt meg Lyra. – Roger, megvagy még?

– Meg – jött a gyönge kis suttogás. – Mr. Parry megmentett. Majdnem leestem, de elkapott.

– Nézzetek körül – mondta John Parry. – De fogózkodjatok meg a sziklában, maradjatok veszteg!

Oszladozott a por, valahonnan fény áradt: furcsa, fakóarany derengés, mintha fátyolos-fényes eső hullana körös-körül. Ennyi is elég volt, hogy fellángoljon szívükben a félelem, mert látni lehetett, hova hullik – pontosabban ömlik, mint valami zuhatagos folyó.

Hatalmas, koromfekete üresség, akna a legmélyebb mélyekig. Ebbe dőlt az aranyló fény, el is halt. Látszott a túloldal, de olyan messze, hogy Will tán követ sem bírna odáig hajítani. Jobbjukon a laza, ingatag, görgeteges meredek a poros homályba ágaskodott.

A gyerekek és társaik nem is párkányon, csupán esetleges láb és kéztámaszokon függtek a szakadék fölött, és haladni egyfelé lehetett csak, a meredeken keresztbe a zúzott sziklák, az ingatag kövek között, melyek egy óvatlan mozdulatra is a mélybe sodorhatják őket.

Mögöttük a tisztuló porfelhőben mind több kísértet eszmélt borzadva a szakadékra. A sziklafalhoz lapultak, féltek moccanni. A hárpiák nem zavartatták magukat, szárnyra kaptak, a sort pásztázták előre-hátra, nyugtatták az alagútban haladókat, a kivezető utat keresték.

Lyra ellenőrizte, hogy az aletiométer sértetlen-e. Erőt vett a félelmén, kipécézte Roger sápadt arcocskáját, és azt mondta:

– Szedjük össze magunkat, mindenki megvan, mindenki ép. Végre ellátunk az orrunkig. Hát akkor haladjunk, csak nem megállni. Nincs más út, túl kell jutnunk ezen – biccentett a szakadék felé. – Menni kell egyenesen tovább. Willel folytatjuk, amíg csak bírjuk. Ti se hagyjátok el magatokat, mindent bele, le ne maradjatok. Szóljatok a többieknek is. Nem nézhetek folyton hátra, mert vigyáznom kell, hova lépek, hadd lehessek biztos benne, hogy igenis jöttök!

A vézna szellemalak bólintott. És döbbent csendben megindult a holtak menete a szakadék mentén. Se Lyrának, se Willnek nem volt érkezése megbecsülni az idő haladását; de mindörökre beléjük vésődött az átélt félelem és veszély. Olyan mély sötétség tátongott alattuk, hogy beszippantotta a tekintetet, szédítő iszonyat volt. Próbáltak meredten előrenézni a soron következő sziklára, lépésre, kiszögellésre, laza kövekkel hintett meredekre, elfordulni a mélységtől; de az csak húzta, vonzotta a szemüket, önkéntelenül belepillantottak, és máris megingott az egyensúlyuk, elfeketült előttük minden, émelygés szorította össze a torkukat.

Az élők egyszer-másszor hátrapillantottak a halottak végtelen kigyózására: anyák szorították gyermekük arcát a keblükhöz, idős apák húzták keservesen a lábukat, kisgyerekek markolták az előttük lévő szoknyát, Rogerral egykorú fiúk és lányok óvakodtak hősiesen, annyian, de annyian... Seregestül Will és Lyra nyomán rendületlenül bizakodva, hogy kijutnak a szabad ég alá.

De voltak olyanok is, akik már nem hittek a dologban. Odatódultak a gyerekek hátába, Lyra is, Will is fagyos kezeket érzett a szívén, egész bensőjében, bántó sugdosások értek a fülükhöz:

– Hol van egyáltalán a felvilág? Meddig kell még menni?

– Itt nagyon félünk!

– Kellett ez nekünk? A halottak országában mégiscsak volt egy kis világosság meg társaság, itt sokkalta rosszabb!

– Rosszul tettétek, hogy eljöttetek hozzánk! Maradtatok volna a feneketeken a saját világotokban, hagytatok volna békén!

– Milyen jogon dirigáltok nekünk? Hiszen csak gyerekek vagytok! Ki hatalmazott fel?

Will hátra akart fordulni, hogy megmondja a magáét ezeknek, de Lyra nem hagyta; szegények nekikeseredtek és félnek, érvelt a fiúnak.

Megszólalt Lady Salmakia, tagolt, higgadt beszéde messze hallott a nagynagy ürességben.

– Barátaim, bátorság! Tartsunk össze, és haladjunk! Keserves az út, de Lyra eligazodik. Türelem, fel a fejjel, higgyétek el, kivezetünk innen!

Lyra lelkierőre kapott ezektől a szavaktól, igazából neki szánta őket a lady. És küszködtek tovább.

Will – mondta pár perc elteltével Lyra –, hallod a szelet?

Igen – felelte Will. – De egyáltalán nem érzem. És mondanék valamit erről a gödörről. Olyasféle, mint az ablak, amit vágok. A széle teljesen ugyanaz. Az ilyen szél eltéveszthetetlen, aki egyszer megtapasztalta, soha többé nem felejti el. Ott van, ni, ahol a sziklát elnyeli a sötét. De az a nagy semmi odalenn nem másik világ vagy ilyesmi. Egészen más. És nincs ínyemre. Bárcsak becsukhatnám.

– A megnyitott ablakaidat se mind csuktad be.

– Mert nem ment, sajnos. Tudom, hogy úgy szabályos, ha becsukom. Nyitva hagyni kész baj. Főleg egy ekkorát... – biccentett lefelé a fiú, mert nem akart odanézni. – Rosszat sejtek. Be fog ütni valami.

Nem messze másik halk tanácskozás is zajlott Tialys lovag és Lee Scoresby meg John Parry kísértete között.

– Jól értettelek, John? – hökkent meg Lee. – Csak nem azt mondtad, hogy jobb nem kilépnünk a szabadba? Édes öregem, bizsereg minden porcikám, alig várom, hogy visszaolvadhassak az eleven mindenségbe!

– Én se vagyok vele másképp – mondta Will apja. – De aki közülünk hadra fogható, éppenséggel hátramaradhatna még, hátha beszállhatunk a csatába Asriel oldalán. Jó időzítéssel a mérleg nyelve lehetünk, rajtunk múlhat minden.

– Kísértet létükre? – szólt közbe Tialys, leplezni igyekezvén hitetlenkedését, kevés sikerrel. – Hogyan gondolják?

– Elevenekben nem tehetünk kárt, ez tény. De Asriel hadereje szembesülni fog mindenféle más lényekkel is.

– Ama híres Fantomokkal például – mondta Lee.

– A számból vetted ki a szót. Azok a daimónra utaznak, igaz? A mi daimónjainkról rég lecsúsztak. Én megkártyáznám, Lee.

– Egyetértünk, pajtás.

– Engedelmével, lovag úr – szólította meg John Parry kísértete Tialyst –, beszéltem az ön népének kísérteteivel. Rásüt-e még önre a nap, mielőtt a kísértetek sorába lép?

– A mi életünk az önökéhez képest kurta, valóban. Néhány nap van hátra az életemből – mondta Tialys –, Lady Salmakia talán tovább húzza. De a gyerekek tesznek róla, hogy számkivettetésünk az árnyékvilágban ne legyen tartós. Büszke vagyok, hogy a segítségükre lehettem.

Mentek, mentek tovább. És egyre ásított alattuk a mélység, egyetlen bicsaklás, egyetlen megbillenő szikla, egyetlen óvatlan fogás, és már zuhan is az ember lefelé, gondolta Lyra, éhen is hal, mire nyakát szeghetné az aljában, aztán a szegény kísértete is csak esik, esik tovább a végtelenbe, nincs segítség, nincs kéz hogy utána kapna, és tiszta a tudat, és soha nem ér véget a zuhanás...

Hát nem százszor rosszabb, mint a néma szürkeség, amit maguk mögött hagytak?

Elméje különösen kezdett viselkedni. A zuhanás gondolatától Lyrára szédülés jött, megingott. Will előtte haladt, hajszálnyival messzebb, hogysem megragadhatta volna a kezét; de az adott pillanatban Lyrának különben is Rogerra volt gondja inkább, felpislákolt benne egy szikra hiúság. Egyszer a Jordan-kollégium tetején jól meg akarta ijeszteni a játszótársát, és végigegyensúlyozott a kőereszen.

Hátravetett egy pillantást, hogy Rogernak eszébe idézze. Ismét Roger kecses és vakmerő Lyrája lesz; minek araszolna tovább féreg módra?

Hiába lehelt a kisfiú kísértethangja:

– Lyra, vigyázz, hiszen nem vagy még halott, mint mi!

Úgy kezdődött, mint a lassított felvétel, de nem bírt ellenállni: súlypontja elmozdult, kövek gördültek ki alóla, és már csúszott is tehetetlenül. Az első pillanatban bosszankodott, aztán nevetségesnek érezte az egészet: micsoda hülyeség! De mikor sehogy sem bírt megkapaszkodni, szanaszét gurult alatta a kő, és gyorsult, és egyre közeledett a perem, mint a villám csapott belé a borzalom. Lezuhan. Nincs megállás. Késő.

Testét görcsbe rándította a pánik. Nem érzékelte, hogy a kísértetek kihajolnak, fel akarnák tartóztatni, de úgy hasítja soraikat, mint kő a ködöt; sem azt, hogy Will a nevét ordítja, és zeng belé a szakadék. A szűkölő félelem örvénye minden mást kiszorított a tudatából. Egyre gyorsult, a kísértetek egyike-másika nézni se bírta, eltakarta a szemét, jajongott.

Will borzadva figyelt: mintha magasfeszültséget vezettek volna belé.

Lyra csúszik, csúszik lefelé, és ő semmit sem tehet, és végig kell néznie ezt a szörnyűséget. Ugyanúgy nem hallotta a tulajdon kétségbeesett üvöltését, mint a lány. Két másodperce van, már csak egy, a lány már a szakadék szélére ért, nem bír fékezni, mindjárt leesik, jaj, most...

Ekkor a sötétből elősüvített a teremtmény, akinek karma nem sokkal korábban felhasította a lány fejbőrét: a nőarcú, madárszárnyú Nevenincs hárpia; a vérfakasztó karmok ezúttal szorosan fonódtak a lány csuklójára. Együtt estek még valamicskét, a hárpia erős szárnya se egykönnyen tartotta meg a terhet, de vert lankadatlanul, a karmok satuja sem eresztett, és üggyel-bajjal, lomhán, de felvonszolta a gyermeket az űrből, alélt, tehetetlen testét Will várakozó karjába helyezte.

A fiú magához szorította Lyrát, érezte szíve dörömbölését a bordáin. Ebben a pillanatban megszűntek Will és Lyra, fiú és lány lenni, az eleven emberiség voltak a halál torkában. Összeborultak, a kísértetek köréjük sereglettek, csillapítóan sustorogtak, áldották a hárpiát. Will apja és Lee Scoresby, akik közvetlenül mellettük álltak, sokért nem adták volna, ha ők is megölelgethetik Lyrát; Tialys és Salmakia versenyt magasztalták Nevenincset nagylelkűnek, mindnyájuk megmentőjének, áldott jóságnak.

Lyra, amint képes volt rá, reszketve borult a hárpia nyakába, es összevissza csókolta dúlt arcát. Beszélni nem bírt. A szavait, a vagányságát, a hetykeségét elnyelte a semmi.

Pár percig nem mozdultak. A pánik enyhültével elindultak megint, Will ép kezével szorosan fogta Lyra kezét, minden lépést megfontoltak; lassú, idegölő vesződség, halálosan kimerítő; de megpihenni, megállni is képtelenség lett volna. Ilyen rémületes szakadék fölött?!

Egy óra kínlódás után Will így szólt Lyrához:

– Nézz csak oda! Szerintem az már kifelé vezet...

Valóban, szelídült a meredek, valamelyest följebb lehetett araszolni a szakadék széléről. És ott előrébb nem szögell-e be a sziklafal? Hátha kijárat?

Lyra mosolyogva nézett Will ragyogó, elszánt szemébe.

És másztak tovább, feljebb, egyre feljebb, lépésről lépésre el a mélységtől. Mintha szilárdabb lett volna az egész terep, biztosabb a kapaszkodó, kevésbé görgeteges a talaj talpuk alatt, ritkábban bicsaklott meg a bokájuk.

– Azt gondolom, szép darabot megtettünk fölfelé – mondta Will. – Megpróbálkozhatnék a késsel.

– Korai – hűtötte le a hárpia. – Tovább kell még menni. Itt nem alkalmas a hely a nyitásra. Feljebb lesz jó.

Némán folytatták az utat, rakták kezüket-lábukat: eggyel odébb ezt is, azt is, súlypróba, tovább, megint eggyel odébb a kezét-lábat... Az ujjuk kisebesedett, a térdük, csípőjük remegett az erőfeszítéstől, fejük sajgott, zúgott a kimerültségtől. A sziklaszál tetejéig másztak, ahonnan keskeny szoros vitt a homályba.

Lyra égő szemmel nézte, amint Will kiveszi a kést, és a levegőt puhatolja vele hosszadalmasan.

– Hoppá.

– Találtál nyitott teret?

– Azt hiszem...

– Will – mondta az apja kísértete –, várj még egy pillanatot Hallgass ide. Will leengedte a kést, és odafordult. A nagy erőlködésben az apjára nem tudott gondolni, de milyen jó érzés, hogy vele van. Rádöbbent, a végbúcsú küszöbén állnak.

– Mi történik veletek odakinn? – kérdezte. – Eltűntök, és kész?

– Az még odébb van. Mr. Scoresbyval kisütöttünk valamit. Itt maradunk még egy páran, és majd nektek kell átereszteni bennünket Lord Asriel világába, mert szüksége lehet ránk. Továbbá – komolyodott el a hangja, ahogyan Lyrára pillantott – nektek is át kell oda jönnötök, ha a daimónjaitokat vissza akarjátok kapni. Merthogy oda kerültek.

– Na de Mr. Parry – mondta Lyra –, mitől olyan biztos benne, hogy a daimónjainkat az apám világában kell keresnünk?

– Életemben sámán voltam. Kitanultam a látnokságot. Kérdezd csak meg az aletiométeredet, engem fog igazolni. De egyvalamit tudnotok kell a daimónokról – jelentette ki hevesen és határozottan. – Az az ember, akit ti Sir Charles Latromnak ismertetek, időről időre kénytelen volt visszatérni a saját világába, tartósan nem bírta az enyémben. A Tőrre degli Angeli céhének filozófusai, akik legalább háromszáz év óta közlekednek a világok között, ugyanezt tapasztalták, ez gyöngítette meg, kezdte ki fokozatosan a világukat. Aztán vegyünk engem. Katona voltam, tengerésztiszt, hivatásos felfedező, olyan erőnléttel, egészséggel, amilyent ember csak kívánhat. Aztán egyszer véletlenül kikeveredtem a saját világomból, és nem találtam vissza. Rengeteg érdekeset műveltem és tapasztaltam ebben a másik világban, de tíz év alatt halálosan beteg lettem. És az egésznek az az oka, hogy a daimón csak a szülőhelyén élhet teljes életet. Máshol idővel megbetegszik és elpusztul. Lord Asriel nagy vállalkozása ebbe fog előbb-utóbb belebukni: a mennyei köztársaságot ott kell felépítenünk, ahol vagyunk, mert számunkra nincsen olyan, hogy máshol. Ide hallgass, Will fiam, Lyrával kimehettek egy rövid pihenőre; rátok fér, meg is szolgáltátok; de aztán vissza kell jönnötök egy utolsó nagy útra velem meg Mr. Scoresbyval.

Will és Lyra összenézett. Aztán a fiú ablakot vágott: soha édességesebbet az elébük táruló látványnál.

Üdén, tisztán, hűvösen áradt szét tüdejükben az alkonyi levegő: kápráztató csillagok mennyezete borult fölébük, valahol lenn víz csillámlott, imitt-amott várkastély méretű fák ligetei pettyezték a tágas szavannát.

Will, amennyire csak tudta, kitágította az ablakot, fel-alá járt a füvön; a nyíláson hetesével-nyolcasával léphettek ki a kísértetek a halottak országából.

Az élen haladók reszkettek a buzgalomtól, ajzottságuk hátrahullámzott a sorokon, csöpp gyerekek, agg szülők egyszerre kapták fel a fejüket, és gyönyörködtek ámulva a csillagokban, melyektől szegény, sóvár szemük évszázadokra megfosztatott.

A halottak országából elsőként Roger kísértete lépett a szabadba. Tett egy lépést előre, hátrapillantott Lyrára, meglepetten felkacagott, mikor megérezte magán a csillagfényt, a levegőt... és már ott se volt, de az eleven öröm olyan sziporkázását hagyta hátra, hogy Willnek óhatatlanul egy pohár pezsgő jutott eszébe.

Kitódult a többi kísértet is, Will és Lyra pedig lerogyott a harmatos fűbe, minden idegük itta az anyaföld, az esti hűvös, a csillagragyogás édességét.

27.

A megfigyelőállás

A mulefák példás gyorsasággal és pontossággal kivitelezték az emelvényt Marynek. Öröm volt nézni őket, mert civakodás, lábatlankodás nélkül dolgoztak egymás keze alá, és hihetetlenül könnyedén darabolták, metszették, illesztették a faanyagot.

A megfigyelőállás tervezése, elkészítése, fára rögzítése mindössze két napba telt. Szilárd, tágas, kényelmes alkotmány volt, és Mary, mikor elfoglalta fönt a helyét, bizonyos tekintetben olyan boldog volt, mint még soha. Éspedig testileg. Érzékeit elandalította a fakorona buja zöldje, a levelek közt áttűnő égbolt tündökletes kékje, a hűsítő szellő, a megunhatatlanul jóleső enyhe virágillat, a levélsusogás, a száz meg száz madár éneke, a hullámok moraja a távoli tengerpartról; lubickolhatna a gyönyörűségben, ha a gondolatokat száműzné.

Csakhogy azért van itt, hogy törje a fejét.

Mikor a távcsőbe tekintve meglátta a sraf, az Árny-részecskék feltartóztathatatlan áramlását kifelé, úgy érezte, a boldogság, az élet, a remény szivárog el. Magyarázatot pedig sehogy sem lelt rá.

Háromszáz évet mondtak a mulefák: azóta gyengélkednek a fák. Feltételezve, hogy az Árny-részecskék minden világban ugyanúgy áramlanak, vélhetőleg az ő saját világában ugyanez történik, nemkülönben az összes többiben. Háromszáz éve alapították a Királyi Tudományos Társaságot: a maga nemében az elsőt abban a világban. Newton akkortájt tette az optikával és a nehézkedéssel kapcsolatos felfedezéseit.

Háromszáz éve Lyra világában valaki feltalálta az aletiométert.

Ugyanakkor a különös világban, melynek útba ejtésével ő idáig eljutott, feltalálták a titokzatos kést.

Mary végigfeküdt a deszkaaljzaton, érezte, hogy leheletfinoman inog, ahogyan a tengeri szellő rengeti lassú ütemben a hatalmas fát. Szeméhez tartotta a látcsövet, figyelte a miriád csöpp sziporkát, amint keresztülhúznak a lomb közt a tárt kelyheket elkerülve, át az ágas-bogas koronán: széllel szembeni higgadt áramlás, amely a legkevésbé sem látszik tudatosnak.

Mi történhetett háromszáz éve? Az a valami váltotta ki a Por áramlását, vagy megfordítva? Vagy mindkettő egy harmadik ok folyománya? Netán semmi közük nincs egymáshoz?

Megbabonázó hömpölygés. Mi sem egyszerűbb, mint transzba esni, hagyni, hogy az elméjét magukkal ragadják a tovairamló részecskék...

Úgy ellazult a teste, hogy mire észbe kapott, pontosan ez történt. Hirtelen arra ocsúdott, hogy a testén kívül lebeg, és elfogta a pánik.

Az emelvény fölött, pár arasznyira oldalt tért magához az ágak között. A Por-sodrás is megváltozott: lassú hömpölygés helyett vágtatott, akár a megáradt folyó. Valóban felgyorsult az áramlás, vagy csak az ő időérzékelése módosult, mert kívül került a testén? Akárhogy is, a legszörnyűbb veszélyt észlelte: az áradat, a hallatlanul erős áradat már-már tovaragadta. Kapkodott, hogy valamiben megfogózzék – de hát nem volt karja. Nincs, ami megtartsa. És már-már a rettenetes mélység fölé ért, a testétől mind távolabb, a teste pedig érzéketlenül hevert. Kiáltani akart, hogy felébressze: de nem tudott hangot kiadni. A teste szendergett tovább, az énje pedig, a mindent látó énje feltartóztathatatlanul úszott kifelé a lomb közt az égre.

És hiába vergődött, semmire se ment vele. Az az erő olyan sima volt, olyan megfellebbezhetetlen, mint a gát fölött zúduló víz: a Por-részecskék is mintha valami láthatatlan peremen buktak volna át.

És vitték el, el a testétől.

Mary szellemi pányvával lasszózta meg azt a testi ént, próbálta felidézni, milyen volt odabenn, a burkában: az életet jelentő érzeteket. Például Atal barátnője puha ormányát, amint a nyakát becézi. A szalonnás tojás ízét. Izmai diadalmas feszülését, mikor felér a szirttetőre. Ujjai kényes táncát a számítógép billentyűzetén. A pörkölt kávé szagát. Az ágya melegét egy téli éjszakán.

És fokozatosan fékezett: megtartotta a kötelék. Érezte, ahogyan veri a sodrás ereje az égen elakadtában.

Ekkor különös dolog történt. Apránként (miközben az érzéki emlékeket továbbiakkal erősítette meg magában: egy pohár jeges Margarita Kaliforniában. Citromfák alatt ülni egy lisszaboni étterem teraszán, lekaparni a jeget a kocsija szélvédőjéről) csillapult a Por orkánja. Enyhült a nyomás.

De ez csak rá volt érvényes: körös-körül, fönt és lent a nagy áradás nem lanyhult. Foknyi megállapodottság volt csupán az udvara, itt a részecskék ellenálltak a sodrásnak.

Tudatosan! Tudtak az ő rettegéséről, az visszahatott rájuk! És elindultak vele visszafelé elhagyott testéhez, és mikor végre ismét megpillanthatta, amint elomolva, pozsgásan alussza az igazak álmát, néma zokogás feszítette belül.

Es visszasüppedt a testébe, és felébredt.

Vett egy reszketeg, mély lélegzetet. Kezét-lábát az ácsolat durva deszkáihoz nyomta; egy perce még tombolt a félelemtől, most eksztázisban olvadt eggyé a testével, a földdel, mindennemű anyaggal.

Felült, hogy szemlét tartson. Megkereste a távcsövet, két remegő keze egymást támasztva tartotta a szeméhez. Semmi kétség: a lassú hömpölygés özönné fokozódott. Ebből mit sem tapinthatni, mit sem hallani, látcső híján mit sem látni, és mégis, mikor elvette a szeme elől az üveget, ez a néma, sebes buzgás eleven érzet maradt, s járult hozzá még valami, amiről a testen kívüliség rémületében nem vett tudomást: mélységes, tehetetlen bánat.

Az Árny-részecskék tisztában vannak a történéssel, és bánkódnak.

Részlegesen Árny-anyag ő maga is. Részben rá is hat ez a kozmoszi méretű szökőár. Csakúgy, mint a mulefákra, az összes emberi lényre minden világban, minden tudatos lényre, bárhol éljen is.

Ha nem deríti ki sürgősen, mi ez az egész, talán mindenki belesodródik az enyészetbe, kivétel nélkül.

Egyszerre megdobbant a szíve, úgy vágyott a talajra. Zsebébe csúsztatta a távcsövet, és megkezdte a hosszas mászást lefelé.

– – –

Gomez atyát nyúló árnyékok, szelídülő esti fény fogadta, mikor átlépett az ablakon. Szemébe tűntek a kereket termő fák csoportjai, a préri úthálózata, mint Marynek korábban ugyaninnen. A levegő azonban kristálytiszta volt, ugyanis előzőleg esett egy kis eső, és az atya messzebbre ellátott, mint a tudósnő: távolból derengő tengerre meg holmi vitorlát sejtető, lobogó fehér formákra lett figyelmes.

Megigazította a vállán a hátizsák szíjait, és arrafelé indult. Az esti csöndben kellemes járás esett a sima úton, kabócaszerű lények neszeztek a magas fűben, a lenyugvó nap melegen simogatott. Üde volt a levegő, édes, tiszta, mentes a nafta, benzin, miegyéb gőzeitől, melyek úgy megfeküdték ide jövet az egyik világot: éspedig épp azt, ahol kiszemelt áldozata, a kísértőnő honos.

Mire lement a nap, sekély öbölbe nyúló kis földnyelvhez ért. Ha az apálydagály itt is érvényes, alighanem dagály van, mert a víz fölött csak egészen keskeny homokcsík látható.

A nyugodt öbölben pedig vagy tucatnyi... valami. Gomez atyát tűnődésre késztették. Vagy tucatnyi óriás, hófehér madár, evezős csónak méretűek, hosszú, egyenes szárny úszik utánuk a vízen: micsoda szárny, kétméteres is megvan. Valóban madarak ezek? A tollazatuk, a fejük, a csőrük olyanforma, mint a hattyúé, de nincs egy vonalban a két szárny, mintha egymás után... na de...

Egyszerre megpillantották a jövevényt. Minden fő felé fordult, egyszerre emelkedtek a szárnyak, szakasztott úgy, mint a jacht vitorlája, és egyszerre vetették magukat a levegőben a part felé.

Gomez atya elgyönyörködött ezekben a szárnyvitorlákban, tökéletes rajzukban, mozgásukban, a madarak száguldásában. Észrevette, hogy a lábuk meg a vízben evez, a szárnyakkal ellentétben ezek oldalt, párhuzamosan helyezkednek el: szárny és láb összmunkája fantasztikus sebességet és kecsességet eredményez a vízben.

A legelső, mikor felimbolygott a part száraz homokjára, nyílegyenesen a papra rontott. Nyilvánvalóan gonosz szándékkal sziszegett, fejét előreszegezve esetlenül trappolt felé, csőrét csattogtatva. A csőrben fogsor, megannyi éles, görbe kampó.

Gomez atya jó száz lépésre állt a víz szélétől a lapos, füves nyúlványon, bőven volt ideje letámasztani a hátizsákot, előszedni a puskát, megtölteni, célozni, tüzelni.

A madár feje vörös-fehér párává robbant, de holtában is tovább kacsázott lomhán, mielőtt leroskadt volna. Haláltusája eltartott még egy bő percig; rugdalt a lába, csapdosott a szárnya a vergődő, hatalmas madártest vörös kört rótt maga köré, kitúrta a durva füvet, tüdeje végső bugyborgása akadozó vörös sugarat lövellt a magasba, aztán megszűnt mozogni.

A többi madár, látva, hogy társuk felbukik, megdermedt, ahol volt: nézték az áldozatot meg a jövevényt is. Tekintetükben szilaj értelem. A férfiról a halott madárra cikkant, onnan a puskára a puskáról a férfi arcára.

Gomez atya ismét a vállához emelte a fegyvert, és figyelte, ahogyan esetlenül hátrálnak, egymást tiporják. Ezek szerint mindent értenek.

Pompás, izmos, megtermett, széles hátú szerzetek ezek, valóságos eleven hajók. Ha tudják, mi az, hogy halál, okoskodott Gomez atya, ha világos nekik, hogy a halál hogyan függ össze ővele, akkor minden előfeltétele megvan a gyümölcsöző együttműködésnek. Ha istenigazából megtanulják félni őt, zökkenőmentesen teljesítik majd a parancsait.

28.

Éjfél

– Marisa, ébresztő. Mindjárt leszállunk – mondta Lord Asriel.

Viharos virradatban közelítette meg a bazalterődöt a szándékjárgány. Mrs. Coulter elkínzottan, összetörten nézett föl; idáig sem aludt. Látta Xaphania angyalt, amint végigsiklik a leszállópálya felett, aztán meg sem áll a torony magasáig, mikor a járgány a sánchoz tér.

A célban Lord Asriel kiszökkent a pilótafülkéből egyenesen Ogunwe királyhoz a nyugati bástyára, Mrs. Coultert levegőnek nézte. A repülő szerkezetet gondjaikba vevő technikusok úgyszintén nem vettek róla tudomást; senki sem tudakolta, mi lett az ellopott járgánnyal; mintha láthatatlanná vált volna az asszony. Leverten indult őrtoronybeli szobájába, ahol a tisztiszolga ételt, kávét ajánlott.

– Bármit hoz, hálásan veszem – mondta Mrs. Coulter. – Khmm – szólt az ajtóhoz siető férfi után –, elnézést, Lord Asriel aletiometristája, Mr...

– Mr. Basilides?

– Ő. Ide tudna jönni egy percre?

– A könyvekkel dolgozik, asszonyom. Szólok neki, hogy nézzzen föl, ha tud szakítani egy kis időt.

Mrs. Coulter megmosdott, fölvette az utolsó váltás tiszta ingét. Rázta a szél az ablakot a szürkeségben; didergető volt. Megrakta szénnel a vaskályhát, remélve, hogy ettől alábbhagy a vacogása; felületes melengetés ide kevés lesz, hiszen a csontja velejéig átfagyott.

Tíz perc múlva kopogtak az ajtón. Belépett a sötét szemű aletiometrista, vállán csalogány daimónjával, és biccentett. Közvetlenül utána érkezett a tisztiszolga a tálcával: kenyér, sajt, kávé.

– Köszönöm, hogy ide fáradt, Mr. Basilides. Parancsol frissítőt?

– A kávét köszönettel elfogadom.

– Legyen szíves, mondja meg – tért a tárgyra Mrs. Coulter, amint kitöltötte a kávét –, hiszen nyilván nyomon követte az eseményeket: életben van a lányom?

A férfi habozott. Az aranymajom görcsösen markolta az asszony karját.

– Él – mondta tűnődve Basilides –, viszont...

– Mi van vele? Kifejtené bővebben?

– A halottak világában van. Sehogy sem értettem, mit akar közölni a műszer: azt mondtam, képtelenség. Pedig igaz, kétség nem férhet hozzá. A lány meg a fiú átment a halottak országába, és utat nyitottak a kísérteteknek, hogy kijöhessenek onnan. A halottak a szabad levegőn szertefoszlanak, ugyanúgy, mint néhai daimónjaik, és a jelek szerint számukra ez a legkívánatosabb, legédesebb elmúlás. Az aletiométer tájékoztatása szerint a lány ezt azért tette, mert véletlenül kihallgatott egy jóslatot, hogy a halált is megölik, és úgy gondolta, ez a neki rendelt feladat. Így aztán mostantól van kiút a halottak világából.

Mrs. Coulternek elállt a szava. Föl kellett kelnie, az ablakhoz fordulnia, hogy leplezze felindult arcát. Nagy nehezen annyit mondott:

– És kijön onnan élve? Badarság, tudom, ön nem jósolhat. De mégis... mi van vele... hogy van?

– Szenved, fájdalmai vannak, fél. De mellette van a fiú meg két epetőr kém, együtt az egész társaság.

– És a bomba?

– A bomba nem tett kárt benne.

Mrs. Coulterre rátört a gyöngeség. A legszívesebben eldőlt volna, hogy hónapokig, évekig csak aludjon. Odakint zászlókötél csattogott, kerepelt a szélben, varjak köröztek károgva a sánc fölött.

– Köszönöm, uram – fordult ismét az aletiometristához. – Mérhetetlenül lekötelez. Megkérhetném, hogy tájékoztasson, ha bármit megtud még a lányomról, a hollétéről, vagy hogy mi van vele?

A férfi meghajolt és távozott. Mrs. Coulter végigheveredett a tábori ágyon, de hiába, minduntalan felpattant a szeme.

– – –

– Ön minek látja, felség? – érdeklődött Lord Asriel.

A bástya teleszkópján keresztül vizsgált valamit a nyugati égen. Mintha hegy függött volna az égen arasznyival a szemhatár fölött, ködbe burkolva. Nagyon messze volt, olyannyira, hogy nem látszott nagyobbnak a karhosszra eltartott hüvelykkörömnél. De csak az imént tűnt föl, és azóta nem mozdul.

Az objektív közelebb hozta, de a kép nem lett részletesebb: a felhő csak felhő, ha felnagyítják, ha nem.

– A Felhős Orom – mondta Ogunwe. – Azaz, mi is mostanában a neve? A Szekér?

– És maga a Régens tartja a gyeplőt. Jól álcázza magát ez a Metatron. Szó esik róla az apokrifokban: valaha ember volt, Énók, Jared fia, hat nemzedékkel Ádám után. És most övé az ország. De ennyivel sem éri be, ha hinni lehet a kénes tótól behozott angyalnak, aki megjárta a Felhős Ormot mint kém. Ha győz ebben a csatában közvetlenül óhajt beavatkozni az emberiség életébe. Képzelje csak el, Ogunwe: folytonos inkvizíció, ilyen rémség még az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék legmerészebb álmaiban sem foganhat, minden világ dugig kémekkel és besúgókkal, és személyesen vezérli az egészet a Legfőbb Értelem ott abban a lebegő hegyben...

A vén Fennhatóságban volt annyi lelki finomság, hogy háttérbe vonuljon; eretnek meg boszorkányégetéssel nem piszkította be a kezét elvégezték a papjai. Ez az új fiú százszorta komiszabb lesz.

– Akárhogy is, mindjárt kezdetnek lerohanta a köztársaságot – mondta Ogunwe. – Nézze, csak nem füst?

Szürke áramlatot bocsátott ki a Felhős Orom. Füst azonban aligha lehetett, a felhőket szaggató széllel szembeúszott ugyanis. A király a szeméhez emelte a messzelátóját, és máris tudta, mit lát.

– Angyalok – szögezte le.

Lord Asriel fölkelt a teleszkóptól, és beárnyékolta tenyerével a szemét, hogy jobban lásson. Százával, ezrével, tízezrével rajzottak elő az apró lények, elsötétült a fele égbolt, de csak gyűltek, gyűltek tovább. Lord Asriel a saját szemével látta napszálltakor a seregélyek Kang-po császár palotája fölött köröző billióit, de ilyen sokaságot még nem ért meg. Az összesereglett szárnyas lények lassan-lassan szétszállingóztak észak meg dél felé.

– Ó! Hát az ott mi? – mutatta Lord Asriel. – Nem a szél miatt van.

Felhőörvény a hegy déli lankáján, hosszú, tépett páralobogók kiáradása a vad szélbe. Lord Asriel jól látta azonban: a mozgás belülről fakadt, nem a kinti levegőből. A felhő kavargott, forgott, aztán egy másodpercre szétnyílt.

Nem holmi közönséges hegy ez, nyilvánvaló; röpke pillanat múltán visszaáramlottak a felhők, mintha láthatatlan kéz vonta volna őket össze ismét.

Qeunwe király letette a messzelátót.

– Hem hegy az – jelentette ki. – Lövegállásokat láttam...

– Én is. Meg mindenféle bonyolult gépezetet. Kilát ez vajon abból a felhőből? Bizonyos világokban erre a célra is kifejlesztettek berendezést. Na de a serege, ha ennyi és ennyi angyalt képes felmutatni mindössze...

A király felnyögött: az ámulat és a kétségbeesés egyszerre vett erőt rajta. Lord Asriel odafordult, és úgy megszorította a karját, bogy a csontját is majd’ összeroppantotta.

– Ezük nincsen! – cibálta meg kíméletlenül Ogunwét. – Testetlenek. Aztán a barátja borostás képéhez vitte a keze hátát.

– Akármilyen kevesen vagyunk – folytatta –, akármilyen kérészéletűek meg vaksik hozzájuk képest, mégis erösebbek vagyunk náluk! Irigyelnek minket, Ogunwe! Ez a gyűlöletük tápja, meggyőződésem. Mit nem adnának a becses húsunkért, amely olyan szilárd, erős, a derék jó földhöz olyannyira illő! És ha céltudatosan, elszántan nekik rontunk, félresöpörjük azt a végtelen sokaságot, ahogyan a kezünknek se állhat ellen a köd. Ne higgye, hogy ezeknek több az erejük.

– Asriel, ezer világból toboroztak szövetségeseket, csupa magunkforma eleven lényt.

– Győzni fogunk.

– És ha az ön lánya után szalasztották az angyalokat?

– A lányom! – ujjongott Lord Asriel. – Hát ne dagadjon az apai szívem?! Nem elég, hogy egy szál magában odaáll parolázni a páncélos medvék királyával, és sitty-sutty kivarázsolja a mancsából a birodalmát – irány a halottak világa, és könnyedén kiereszt mindenkit! No és az a fiú; ide nekem azt a fiút, hadd szorítom meg a kezét! Hogy tudtuk-e, mit veszünk a nyakunkba, mikor fellázadtunk? Dehogy tudtuk! De vajon ők – a Fennhatóság meg a Régense, ez a Metatron –, ők sejtették, mi néz ki nekik azzal, hogy a lányom beszáll a játszmába?

– Lord Asriel – tudakolta a király –, tisztában van a lánya jövőbeni jelentőségével?

– Őszintén szólva, nem. Beszélnem kell Basilidesszel. Elment valahová?

– Mrs. Coulternél van. De teljesen kikészült; hasznavehetetlen, pihennie kell.

– Miért nem pihent mostanáig? Hívassa, legyen szíves. Ja, még valami: szóljon Madame Oxentielnek, hogy amint ráér, keressen föl a toronyban. Részvétemet kell nyilvánítanom neki.

Madame Oxentiel az epetőrök alvezére. Rá hárulnak ezentúl Lord Roke feladatai. Ogunwe király meghajolt, és magára hagyta parancsnokát, aki a szürke szemhatárt kémlelte egyre.

– – –

Egész nap gyülekezett a sereg. Lord Asriel haderejének angyalai a Felhős Orom fölébe szállva kutattak rajta rést, sikertelenül. Semmi változás: angyalmozgás se be, se ki nem volt tapasztalható; vad szél szaggatta a felhőket, de minduntalan megújultak, egy másodpercre sem váltak széjjel. A napkorong átkelt a hidegkék égbolton, majd leáldozott délnyugaton, a hegyet övező párát krémszín, bíbor, barackszín, narancs megannyi árnyalatában ragyogtatva fel. Mikor alábukott, halványan izzott a felhők belseje.

Harcosok gyülekeztek a Lord Asriel felkelését pártoló valamennyi világból: gépészek és műszakiak töltötték fel a repülőket, helyezték lőkészültségbe a fegyvereket, szabályoztak, ellenőriztek. A sötétség beálltával is érkezett még erősítés, általános örömre: északról egyénileg, külön-külön tányértalpalt le egy sor páncélos medve – sokan-sokan, s a királyuk sem hiányzott. Majd pedig feltünedeztek a különbnél különb boszorkánynemzetségek, felhőfenyőágaiktól sokáig surrogott az éjszakai égbolt.

A síkon, az erődtől délre fények ezrei hunyorogtak, jelezve, hol táboroznak a messziről érkezettek. Tágabb körben a szélrózsa minden irányát szemmel tartották a járőröző őrangyalok.

– – –

Éjfélkor az őrtoronyban Lord Asriel egy tanácskozás kellős közepén tartott Ogunwe királlyal, Xaphania angyallal, az epetőr Madame Oxentiellel és Teukros Basilidesszel. Az aletiometrista az imént fejezte be mondandóját; Lord Asriel felkelt a helyéről, az ablakhoz lépett, és kitekintett a nyugati égbolton függő Felhős Orom távoli izzására. Teljes némaság; az imént hallottakba Lord Asriel belesápadt, beleborzongott, a testületben egyelőre tanácstalan volt mindenki, hogy mit is szóljon. Lord Asriel törte meg a csöndet.

– Mr. Basilides – mondta –, ön nem kímélte magát. Köszönöm a fáradozását. Kérem, fogadjon el egy pohár bort.

– Köszönöm, méltóságos uram – felelte az aletiometrista.

Remegett a keze. Ogunwe király töltött az aranyló tokajiból, és odanyújtotta a poharat.

– Mire készüljünk ezek után, Lord Asriel? – érdeklődött Madame Oxentiel tisztán csengő hangja.

Lord Asriel visszatért az asztalhoz.

– Arra feltétlenül, hogy a csata során újabb célt kell magunk elé tűznünk. A leányom és ez a fiú megváltak a daimónjaiktól, de valami úton-módon mégis életben maradtak; daimónjaik pedig itt vannak valahol ebben a világban. Mr. Basilides, kérem, figyelmeztessen, ha rosszul mondom. A daimónjaik tehát itt vannak, és Metatronnak feltett szándéka, hogy befogja őket. Ha ugyanis foglyul ejti a daimónokat, a gyerekek kénytelenek utánuk eredni; és ha ez a két gyermek a hatalmában van, övé a jövő egyszer s mindenkorra.

Feladatunk nyilvánvaló: előbb kell megtalálnunk a daimónokat, mint ő, és biztonságba helyeznünk, míg a lány és a fiú újraegyesül velük.

Az epetőr vezér megkérdezte:

– Milyenforma ez a két elveszített daimón?

– Még nem véglegesedtek, asszonyom – közölte Teukros Basilides. – Teljesen esetleges az alakjuk.

– Értsük úgy – kérdezte Lord Asriel –, hogy egy lapra kell feltennünk mindent, ezt az egész köztársaságot, valamennyi tudatos lény jövőjét – arra, hogy a lányom életben marad, és sem az ő daimónja, sem a fiúé nem jut Metatron keze közé?

– Értsük úgy.

Lord Asriel majdhogynem elégedetten sóhajtott, mint aki hosszas, bonyolult számítások végeztével váratlanul értelmes, elfogadható eredményt kapott.

– Hát jó – támasztotta le mindkét tenyerét az asztal lapjára. – Akkor a következőképpen járunk el, mikor a csata megkezdődik. Ogunwe király, ön irányítja a torony összes véderőit. Madame Oxentiel, ön haladéktalanul szétküldi az embereit mindenfelé a lány, a fiú és a két daimón felkutatására. Ha megtalálják bármelyiket, életük árán is oltalmazzák az újraegyesítésig. Ekkor, ha jól értem, a fiú képes lesz áthatolni egy másik világ biztonságába.

A hölgy bólintott. Merev, ősz hajára esett a fény, csillogott, mint a rozsdamentes acél, Lord Roke hagyatéka, a kék sólyom csapott egyet a szárnyával az ajtó melletti polcon.

– Xaphania – folytatta Lord Asriel –, mit tud Metatronról? Valaha ember volt: megőrizte testi erejét?

– Én már rég száműzetésben voltam, mikor feltört – felelte az angyal. – Közelről soha nem ismertem. De az ország megkaparintása feltételezi a roppant erőt minden tekintetben. A legtöbb angyal kitér a közelharc elől. Metatron, ha ilyenre kerül sor, elemében van, és győz.

Ogunwe látta, hogy Lord Asrielnek támadt egy ötlete: hirtelen magába fordult, egy másodpercig elhomályosult a tekintete, hogy aztán annál vehemensebben vesse magát az éber létbe.

– Aha – bólintott Lord Asriel. – Xaphania, Mr. Basilides szerint a bomba nemhogy krátert szakított a világok aljában, de úgy megroppantotta az egész mindenséget, hogy lépten-nyomon törések, repedések keletkeztek. A közelben lennie kell valamilyen járatnak a mélység széléhez. Utasítom, hogy keresse meg.

– Mit akar csinálni? – kérdezte nyersen Ogunwe király.

– Elpusztítom Metatront. De az én időm nagyjából le is járt. A lányomnak kell élnie, és ránk hárul, hogy távol tartsuk tőle az ellenséges erőket, hogy esélye legyen biztonságosabb világba átjutni – a fiúval meg a daimónjaikkal együtt.

– Hát Mrs. Coulterrel mi legyen? – kérdezte a király. Lord Asriel végighúzta a kezét a homlokán.

– Minek felizgatni? – mondta. – Hagyjunk neki békét, és lehetőség szerint védelmezze. Ámbár... De talán igazságtalan vagyok vele. Akármit művelt is, mindig meg tudott lepni. Legyen elég annyi, hogy mi tudjuk, mi a kötelességünk, és miért: óvni Lyrát, míg rá nem talál a daimónjára, és meg nem menekül. Meglehet, köztársaságunknak az adja meg a létjogosultságot, hogy ezt véghezviszi. Tegyünk meg minden tőlünk telhetőt.

– – –

Mrs. Coulter a szomszédban feküdt, Lord Asriel ágyában. A falon túli hangokra felneszelt, mert nem aludt nagyon mélyen. Zaklatott szendergéséből nyugtalanul, vágyakozástól nehéz szívvel tért magához.

Daimónja felült mellette, de ő nem húzódott közelebb az ajtóhoz; csupán Lord Asriel hangját kívánta hallani, szavai nem érdekelték különösebben. Mindkettejüknek ütött az órája, vélte. Sőt, valamennyiüknek.

Végre ajtócsukódást hallott odaátról; föltápászkodott.

– Asriel – lépett át a meleg naftafénybe.

A férfi daimónja halkan morgott: az aranymajom engesztelően horgasztotta le a fejét. Lord Asriel egy nagy térképet göngyölített össze éppen, nem fordult hátra.

– Asriel, mi lesz velünk? – kérdezte az asszony egy székre telepedve.

A férfi a szemét dörgölte. Fáradt arcára alig lehetett ráismerni. Leült, az asztalra könyökölt. A daimónok roppantul elcsöndesedtek: a majom a széktámlán kuporgott, a hóleopárd Lord Asriel oldalán feszített, és pislogás nélkül meredt Mrs. Coulterre.

– Nem hallottad? – érdeklődött a férfi.

– Valamicskét. Nem bírtam aludni, de nem hallgatóztam. Tudja valaki, merre van Lyra?

– Nem.

A férfi az első kérdésre nem adott választ, nem is fog, ezt az asszony pontosan tudta.

– Össze kellett volna házasodnunk – jelentette ki –, és közösen felnevelnünk őt.

A férfi nagyot nézett erre a merőben váratlan észrevételre. Daimónja leheletnyit mordult torokból, és szfinxpózba helyezkedett, előrenyújtotta mellső végtagjait. A gazdája hallgatott.

– Elviselhetetlen gondolat a megsemmisülés, Asriel – folytatta az asszony. – Mindennél rosszabb. Korábban azt hittem, cudarabb a kín – a kínzás a végtelenségig –, a fájdalmat véltem a legeslegrosszabbnak... De hát mégiscsak jobb, ha tud magáról az ember, vagy nem? Jobb annál, mint érzéketlenül eltűnni a sötétben, ahol minden kialszik örökre?

A férfinak annyi volt a dolga, hogy hallgassa. Az asszonyra szegezte átható tekintetét, neki szentelte teljes figyelmét; válaszra nem volt szükség. Az asszony így beszélt:

– Aznap, mikor olyan keserű szavakat szóltál róla meg rólam is... azt gondoltam, gyűlölöd. Felfogtam, hogy engem miért gyűlölsz. Én nem gyűlöltelek soha, de azért felfogtam... Beláttam, hogy okod van gyűlölni engem. De hogy Lyrát miért gyűlölöd, magas volt nekem.

A férfi lassan félrefordult, aztán mégis hátrapillantott.

– Emlékszem, mondtál valami különöset Svalbardon, közvetlenül mielőtt kiléptél volna a világunkból – folytatta az asszony. – Azt mondtad, gyere velem, mindörökre elfojtjuk a Por forrását. Ezt mondtad, emlékszel? De nem ezt akartad. Éppen a fordítottját tervezted, igaz? Most már tisztán látok. Miért nem voltál őszinte? Miért nem vallottad be, hogy igazából meg akarod óvni a Port? Elmondhattad volna az igazat.

– Azt akartam, hogy velem jöjj – mondta a férfi halk, rekedt hangon –, úgy gondoltam, a hazugság inkább a szájad íze szerint való.

– Vagy úgy – suttogta az asszony –, akkor ráhibáztam.

Nem bírt megmaradni a helyén, de meghaladta erejét, hogy felálljon. Egy pillanatra elalélt, megszédült, nem hallott semmit, elsötétült a szoba, de érzékei máris könyörtelenül térítették vissza a valóságba, ahol semmi sem változott.

– Asriel – suttogta.

Az aranymajom óvatosan megérintette a hóleopárd mancsát. A férfi szótlanul figyelt, Stelmaria nem mozdult; szemét Mrs. Coulterre szegezte.

– Jaj, Asriel, mi lesz velünk? – sóhajtotta ismét Mrs. Coulter. – Mindennek vége?

A férfi nem szólt semmit.

Az asszony, mint az alvajáró, talpra állt, fölvette a hátizsákját a szoba sarkából, és benyúlt a pisztolyáért; hogy mit tett volna a következő pillanatban, örök titok; a lépcsőre ugyanis futó léptek dobbantak.

A férfi, a nő és a két daimón figyelme a ziháló tisztiszolgára összpontosult:

– Méltóságod elnézését kérem, a két daimón, látták őket a keleti kaputól nem messze macska alakban, az őr szóba próbált elegyedni velük, hogy beédesgesse, de nem merészkedtek közel Alig egy perce...

Lord Asriel egyszeriben más ember lett, fölegyenesedett ültében. A kimerültség egy másodperc alatt elillant az arcáról. Talpra ugrott, felkapta a nagykabátját.

A vállára kanyarította, Mrs. Coulterre ügyet sem vetve a tisztiszolgához intézte szavait.

– Azonnal szóljon Madame Oxentielnek. Hirdessék ki, hogy a daimónokat tilos fenyegetni, ijesztgetni, bármi módon kényszeríteni. Aki látja őket, először...

Mrs. Coulter nem hallott többet, mert a férfi már félúton loholt a lépcsőn. Aztán a léptei is elhaltak, maradt a naftalámpa halk sziszegése meg a vad szél nyüszítése odakinn.

Az asszony tekintete találkozott a daimónéval. Az aranymajom olyan furfangosan és kifürkészhetetlenül nézett rá, ahogyan harmincöt közös évük alatt mindenkor.

– Hát jó – mondta az asszony. – Nincs más hátra. Akkor... Nos, akkor hát...

A majom azonnal megértette. Az asszony keblére szökkent, összeölelkeztek. Aztán az asszony megkereste az irhakabátot; nesztelenül osontak le a sötét lépcsőn.

29.

Csata a síkon

Willnek és Lyrának rettenetesen nehezére esett otthagyni az édes világot, ahol éjszakáztak, de ha a daimónjaikat valaha viszont akarják látni, megint neki kell vágniuk a sötétnek. És most, hosszú órák keserves araszolása után Lyra legalább huszadszor hajolt az aletiométer fölé, önkéntelenül a gyötrődés hangjait hallatva – nyögést, zihálást a zokogás határán. Will is fájdalmat érzett a daimónja hűlt helyénél, égő sajgást, amelybe minden lélegzetvételkor fagyos horgok téptek.

Milyen nehézkesen forgatta a lány a kerekeket, ólomlábakon jártak a gondolatai! Az értelem lajtorjái, melyek az aletiométer mind a harminchat jelképétől indulnak, s melyeken addig oly öntudatosan, könnyedén közlekedett, most roskatagon billegtek alatta. És még az összefüggéseket is észben kellene tartania... Azelőtt könnyen ment neki, mintha csak szaladna, dúdolna, mesélne: természetesen jött. Most meg vért izzad, fél, hogy elveszti a fonalat, pedig tilos, mert ha elveszti, elveszett minden...

– Nincs messze – bökte ki végül. – Mindenféle veszély leselkedik, csata meg... De már majdnem helyben vagyunk. Ennek a járatnak a végénél van egy nagy, sima szikla, víz csorog rá. Ot metsszél át.

A csatába készülő kísértetek buzgón nyomultak előre, a lány érezte, hogy Lee Scoresby az oldalához férkőzik.

– Lyra, te lyány, már nincs sok vissza. Ha látod a jó öreg medvét mondd ám el neki, hogy Lee is kiment puskaport szagolni. Majd ha megvolt a csihipuhi, ráérek felülni a szél hátára, hogy összekeressem az atomokat, amik Hestert meg a boldogult édesanyámat meg a szív szerelmeimet alkották, egyet se hagyok ki... Lyra, leányka, tessék pihenni, ha ezen túlestél, megértetted? Élni jó, a halált letudtuk...

Semmivé fakult a hangja. Lyra szerette volna átölelni, de hát az úgyis lehetetlen. Beérte annyival, hogy tetőtől talpig jól megnézte a sápadt alakot, és a kísértet méltányolta a lány tekintetének szenvedélyes villogását, erőt merített belőle.

Lyra és Will a vállán szállította a két epetőrt. Kurta életük nemsokára bevégződik; jelzi a merevség a tagjaikban, a fagyosság a szívük táján. Hamarosan visszatérnek a halottak országába, ezúttal kísértetként, de összeszikrázó pillantásukkal pecsételték meg a fogadalmat, hogy ameddig csak tehetik, Willel és Lyrával maradnak, és a halálukról szót sem ejtenek.

A gyerekek lankadatlanul kapaszkodtak fölfelé. Nem szóltak egymáshoz. Egymás nehéz lélegzetét hallották, a lépteik neszét, a kőzúzalék csörgését. A hárpia haladt a menet élén, szárnyát vonszolva, komoran, némán; karma meg-megcsikordult, míg nehéz testét vitte.

Aztán új nesz: a járat falán visszhangzó ütemes vízcsöpögés. Egyre szaporább lett, utóbb csörgedezés, erecske futása.

– Itt! – mondta Lyra, és megérintette az útját eltorlaszoló ázott-hideg sziklafal simaságát. – Ez az!

A hárpiához fordult.

– Folyton az jár az eszemben – mondta neki –, hogy meg mentettél, és megfogadtad, a halottak országába keveredő összes kísértetet elkalauzolod oda, ahol tegnap megaludtunk. Szerintem a jövőben nem maradhatsz Nevenincs, ez elfogadhatatlan. Gondoltam, nevet adok neked, hiszen engem meg Iorek Byrnison király nevezett el Aranyszájú Lyrának. Te nekem Kegyesszárny vagy ezentúl. A neved most és mindörökké Kegyesszárny.

– Egy napon még viszontlátlak, Aranyszájú Lyra – mondta hárpia.

– Ha tudom, hogy te vársz, nem félek – mondta Lyra. – Minden jót, Kegyesszárny, addig is, míg meghalok.

Átölelte a hárpiát, magához szorította, és megcsókolta mindkét orcáján. Megszólalt Tialys lovag:

– Ez Lord Asriel köztársaságának világa?

– Igen – mondta Lyra –, az aletiométer azt mutatja. Közel vagyunk az erődjéhez.

– Akkor hadd szóljak a kísértetekhez.

Lyra a magasba tartotta a lovagot, aki teli tüdőből belefogott mondandójába:

– Figyelem! Csak Lady Salmakia meg én vagyunk ismerősek ebben a világban. Egy hegy csúcsán erőd áll: ezt védelmezi Lord Asriel. Nem ismeretesek előttem az ellenséges erők. Lyra és Will ne foglalkozzon mással, mint a daimónja felkutatásával. A mi dolgunk pedig, hogy a segítségükre legyünk ebben. Küzdjünk bátran és vitézül!

Lyra Willre pillantott.

– Rendben – mondta a fiú. – Felkészültem.

Fogta a kést, és apja nem messze álló kísértetének szemébe nézett. Kapcsolatuk hamarosan végleg megszakad: Will arra gondolt, milyen boldogan látná itt az édesanyját is, hogy együtt lehetnének mind a hárman.

– Will – szólt rá riadtan Lyra.

A fiú összerezzent. A kés megakadt a levegőben. Elvette róla a kezét: a penge maradt, ahol volt, mintegy megkötött körülötte egy láthatatlan világ anyaga. Will elsóhajtotta magát.

– Hajszálon múlt, hogy...

– Észrevettem – mondta a lány. – Engem nézz, Will.

A fiú a síri fényben végigpásztázta szemével a sugárzó hajat a határozott szájat, a tiszta tekintetet: elért hozzá a lány langyos lehelete, testének kedves illata is.

A kés kilazult.

– Újra megpróbálom – mondta a fiú.

Félrefordult. Erősen koncentrált, elméjét végigterelte a késhegyig, bökött, visszakozott, bökött ismét, és végre megtalálta. Szúrni, keresztbe, hosszába, visszavonni: a kísértetek odatömörültek, Will és Lyra fagyos kis lökéseket érzett a teste minden idegében.

És Will sikeresen elvégezte a metszést.

Elsőnek a lármát észlelték. Vakítóan tűzött be a fény, kísértetet, embert egyaránt arra késztve, hogy a szeme elé kapja a kezét: másodpercekre megvakultak; a robbanásoktól, a dörgésektől, a puskatűz kerepelésétől, az ordítozástól, sikoltozástól így is elborzadtak.

John Parry és Lee Scoresby kísértete találta fel magát legelőbb. Elvégre katonáskodtak életükben, megértek sok csatát, a zaj kevésbé zavarta őket. Will és Lyra megdermedt ijedtében, tanácstalanságában.

Rakéták hasadtak ízzé-porrá a levegőben, szikla-és fémtörmeléket záporozva a közeli hegy lankáira: angyal harcolt fenn angyal ellen, de boszorkányok is süvítettek nemzetségük csatakiáltását rikoltva, nyilakat lődözve az ellenségre. Egy szitakötő-paripás epetőr alábukott egy repülő szerkezethez, melynek pilótája puszta kézzel hessegette. A fenn köröző szitakötő nyergéből úgy szökkent le a lovas, hogy sarkantyúit mélyen a pilóta nyakába vájhassa, a ragyogó zöld rovar a következő pillanatban már a gazdája alatt termett, a repülő szerkezet pedig nyílegyenesen csapódott az erőd tövében a sziklához.

– Tágíts – sürgette Willt Lee Scoresby. – Eressz ki!

– Várj, Lee – mondta John Parry. – Valami nem stimmel, nézz oda!

Will újabb apró ablakot vájt a jelzett irányba, és kikukucskálva látták, hogy a harc jellege változik. A támadó erők visszavonultak: egy harckocsiosztag, miközben pergőtűzzel fedezték, nehézkesen hátrakanyarodott. Egy repülőkötelék már-már győzedelmeskedett Lord Asriel viharvert gyropterei fölött, de nagy ívben elhúzott nyugat felé. A birodalom földi erői – lövészosztagok, lángszórós, méregokádó löveges, egyéb sosem látott pusztító eszközökkel fölszerelt egységek – váltak ki az ütközetből, s indultak a hátország felé.

– Mi ez? – értetlenkedett Lee. – Levonulnak a csatamezőről, de miért?

Megmagyarázhatatlan fejlemény: Lord Asrielék vannak kevesebben, fegyvereik silányabbak, rengeteg a sebesültjük.

Will hirtelen mozgást észlelt a kísértetek között. Mutogattak valamire a levegőben.

– Fantomok! – mondta John Parry. – Megvan az ok.

És Will meg Lyra most először vélte látni ezeket a valamiket: az égből aláhulló, csillámló gézfátyol, bogáncspihe. Egészen halvány, a földön még kevésbé tetten érhető.

– Mit akarnak? – kérdezte Lyra.

– Azt a lövészosztagot rohamozzák.

Will és Lyra tudta, mi következik, rémülten ordították:

– Fussatok! Meneküljetek!

Egyik-másik katona meghökkenve nézett körül, gyerekhang itt, mindjárt mellette? Mások a közeledő Fantomot, aki olyan furcsa, semmilyen, és mégis olyan mohó, célba vették a puskájukkal, és tüzeltek, de persze hasztalan. És a Fantom már le is csapott első áldozatára.

Lyra világából való afrikai volt. Daimónja, hosszú lábú pettyes macskaféle, vicsorgott és ugráshoz púpozta testét.

Mindannyian látták, hogy a férfi rettenthetetlenül emeli vállához a puskát, tapodtat sem hátrálva – aztán a daimónját, amint fantomhálóban vergődik tehetetlenül fújva, nyíva; gazdája fegyverét elhajítva utánakap, szólongatja, mígnem maga is összeroskad a fájdalomtól, az embertelen rosszulléttől.

– Most, Will – mondta John Parry –, most eressz ki, ezekkel elbírunk.

És Will szélesre tárta az ablakot, és kirontott a kísértetek seregének élén; és megkezdődött életének legképtelenebb csatája.

A földből előkecmergő sápadt kísértetek még sápadtabbak lettek a nappali világosságban. Mint akiknek nincs vesztenivalója, nekiugrottak a láthatatlan Fantomoknak, dulakodtak, birkóztak, Will és Lyra számára rejtélyes pontokat szaggattak.

A lövészek meg a többi eleven szövetséges értetlenül állt: ez a kísérteties fantomütközet számukra követhetetlen volt. Will fel-alá cirkált a küzdők soraiban a kést lengetve, hiszen emlékezett, a Fantomok iszonyodnak tőle.

Lyra nem tágított mellőle, fájlalva, hogy neki nincs mivel hadakoznia, szemlélődve, figyelve. Olykor-olykor látni vélte a Fantomokat, olajos csillám a levegőben, és őt legyintette meg elsőként a fenyegetés.

Vállán Salmakiával egy kis buckáról, galagonyás földhányasról fogta be tekintetével a széles földsávot, a betolakodók pusztító indulatának célpontját. Éppen a feje fölött a nap. A nyugati horizonton sötét szakádékok szabdalta, tündökletes felhőtorlaszok, csúcsaikat a magaslati szél lobogtatja. A síkon pedig a földi erők: fénylő hadigépek, tarka zászlók, felsorakozott regimentek.

Háta mögött bal felé csipkés hegyvonulat, mely az erődhöz ível. Vakítanak a rikító vihar előtti fényben, a messzi fekete bazalt bástyafalakon apró alakok is kivehetők, amint javítják a károkat, hordják a fegyvert, vagy csak nézelődnek.

És hozzávetőleg ekkor érezte Lyra, hogy belévillan a rosszullét, a fájdalom, a rettegés, a Fantomok érintésének eltéveszthetetlen érzete.

Menten rájött, mi ez, holott korábban nem tapasztalta. Két dolgot szűrt le: először is felnőtt annyira, hogy a Fantomok kárt tehessenek benne: másodszor, hogy Pan itt bujkál valahol.

– Will, Will! – kiáltotta.

A fiú meghallotta, odafordult kést szegezve, lángoló tekintettel.

De megszólalni nem maradt ideje, felnyögött, megingott, a mellkasához kapott; a lány tudta, ugyanazt éli át, mint ő az imént.

– Pan! Pan! – kiáltozott Lyra, és lábujjhegyen kémlelt körül.

Will görnyedezve küszködött a hányingerrel. Pár másodperc, és csillapodott, mintha egérutat nyertek volna a daimónjaik; csakhogy még mindig sejtelmük sincs, merre keressék őket, körös-körül pedig lövésektől, ordításoktól, a szirti rémek távoli vakogásától, nyílvesszők suhanásától, csapódásától hangos minden; és új zajforrás, hogy kelőben a szél is.

Lyra érezte meg elsőként az arcán, aztán meghajolt a fű, felzúgott tőle a galagonyás. Az eget is magának követelte: a felhőkön sehol egy fehér folt: kénsárga, tengerzöld, füstszürke, olajfekete émelyítő kavargás végig a szemhatáron, irdatlan magasban.

Háta mögött továbbra is süt a nap, minden bokor, minden fa mint lángoló fáklya von kordont elé a vihar elől: a sötétség ellen levéllel, ággal, terméssel, virággal tüntető törékeny dac.

És csak vonult, egyre vonult a Fantomokat immár tisztán észlelő két nem egészen gyerek. A szél Will szemébe csapott, Lyra haját az arcába sodorta, tova kellett volna fújnia a Fantomokat de azok nyílegyenesen tartottak a földre. A fiú és a lány holtak és sebesültek fölött lépdelt át kézen fogva, Lyra a daimónját hívta Will sóváran leste a magáét.

Az égen villámsújtás, nyomában az első velőt rengető mennydörgés, dobhártyájukba szaggató fejszecsapás. Lyra a fülére tapasztotta a kezét, Will kis híján felbukott, mint akit földbe döngöl a hang puszta ereje. Egymásba kapaszkodva emelték szemüket az égre, és olyat láttak, amit milliónyi világban soha senki még. Boszorkányok, Ruta Skadi és Reina Mit nemzetsége mellett még tucatnyi másik, mindegyikük kezében bitumenbe mártott felhőfenyőfáklya; kelet, a tiszta égbolt utolja felől áramlottak az erőd fölébe, neki egyenesen a viharnak.

A földig elhallatszott az illó szénhidrogén lángjának bőgése, pattogása. Néhány Fantom még a magasabb régiókban időzött, egyes boszorkányok óvatlanul beléjük rohantak, hogy fájdalmas kiáltással, kigyúlt testtel zuhanjanak alá; de a fakó szerzetek zömmel elérték már a talajszintet, a tömegesen rajzó boszorkányok mint valami egyöntetű tűzfolyam, ívelhettek a vihar szívébe.

Lándzsával, karddal felfegyverzett angyali sereg bukkant elő a Felhős Oromból, hogy megütközzék velük. Hátszelet kaptak, gyorsabban száguldottak előre a nyílvesszőnél; a boszorkányok azonban állták a sarat, az előőrs az angyalok fölébe cikkant, majd lecsapott soraik közé, jobbra-balra sújtva a lobogó fáklyával. A lángkontúros angyalok hamvadó szárnnyal, sikoltozva hullottak alá.

Lezúdultak az első kövér esőcseppek. Ha a viharfelhők parancsnoka a boszorkánytüzeket szándékozott eloltani, csalatkoznia kellett; a bitumenbe mártott fenyő csak még ádázabbul okádott, sziszegett. A talajba csapódó esőcseppek mintegy körmönfont gonoszság eszközeiként külön szétfröccsentek még. Egy perc sem kellett hozzá, Lyra és Will bőrig ázott, didergett, az eső, mint az apró kavics, fúródott a fejükbe, karjukba.

Így botorkáltak a szemüket törölgetve, „Pan”-t kiáltozva a kavarodásban. A mennydörgések között úgyszólván nem volt már szünet, a csattanás, ütközés, zúzás mintha a pőre atomot hasította volna. Az égzengés és a rettenet görcsének szorításában futott Lyra is, Will is, egyikük vadul kiáltozta:

– Pan! Pantalaimon, drágám! Pan! –, másikuk némán hívta elveszettjét, akinek nevét azonban nem ismerte.

A két epetőr nem tágított tőlük, figyelmeztették őket, hova nézzenek, merre tartsanak, szemmel tartották a Fantomokat, hátha a gyerekek nem veszik észre őket. Lyrának azonban már a tenyerébe kellett vennie Salmakiát, mert a ladynek nem volt ereje a vállába kapaszkodni. Tialys az eget kémlelte honfitársai után, valahányszor tűvillanásfélét észlelt odafenn, kiáltott is. Csakhogy a hangja igencsak meggyöngült, s a többi epetőrt amúgy két szitakötőjük nemzetségjelvény-színei vonzhatták volna oda; de hát kifakultak már a testek, melyekről tündököltek, kiadták a párájukat a halottak országában.

Mozdult valami az égen, másképpen, mint bármi egyéb. A gyerekek, kezükkel óvva szemüket az eső korbácsától, odanéztek: soha még ilyen csúf légi járművet, hatlábú idomtalanság, semmi hangja nincs. Egészen alacsonyan szállt, az erőd felől. Fölébük siklott talán ha házmagasságban, majd a vihar szívébe vette útját.

Nem feledkezhettek rá, mert a szívfacsaró rosszullét megújuló rohama jelezte Lyrának, hogy Pan bajban van; megérezte Will is, és vak rémülettel telve, tehetetlenül botladoztak tovább a sárban, latyakban a sebesültek és a harcos kísértetek kavarodásán át.

30.

A felhős orom

A szándékjárgányban Mrs. Coulter ült. A daimónjával kettesben.

A légnyomásészlelő magasságmérőnek ilyen viharban nem sok hasznát venni, de az asszonyt az alászédült angyalok lángoló teste nagyjából eligazította, mennyire lehet a talajtól; a lobogásra az eső nemigen hatott. Az irányt megtalálni sem volt nagy eset: a hegy körül csapkodó villámnál ragyogóbb jelzőfényt kívánni sem lehet. De kerülgetni kell a levegőben hemzsegő szárnyas küzdőket, és fölébe kerekedni a mind élesebb emelkedőnek.

Nem kapcsolta be a világítást, mert a célhoz minél közelebb akar leszállni, de még mielőtt kipécézné és lelőné valaki. Ahogy haladt, a légörvény egyre hevesebb lett, a széllökések egyre durvábbak és szeszélyesebbek. A gyropternek itt esélye sem lett volna: menthetetlenül földhöz csapják, úgy végzi, mint az őszi légy. A szándékjárgány viszont könnyedén alkalmazkodott, egyensúlyban maradt, mint széllovas a Csendes-óceán hullámtaraján.

Az asszony óvatosan emelte mind magasabbra a masinát, a műszerekkel mit sem törődött, szemére és ösztönére hagyatkozott. A daimónja ide-oda szökdelt a kis üvegkabinban, és szakadatlanul kiáltozta felé, mit tapasztal. A villámlás tündökletes nagy síkok és dárdák képében csapkodott a gép körül. És az asszony átkelt mindezen a kis járgánnyal, lassan, de tántoríthatatlanul emelkedett a felhőbe burkolózó palotához.

És minél közelebb jutott hozzá Mrs. Coulter, annál jobban nőtt ámuló zavara, hogy miféle is voltaképpen ez az orom.

Eszébe juttatott egy irtózatos eretnekséget, melynek szerzője immár megérdemelten sínylődik az Egyháztörvényszék tömlöcében. Nem átallott olyat hangoztatni, hogy a közismert három dimenzión felül több is létezik; kis léptékűek, de talán hét-nyolc másik is van, közvetlen észlelésük lehetetlen.

Az illető még modellt is készített, hogy szemléltesse elképzelését, és Mrs. Coulternek megadatott, hogy lássa is az utóbb ördögűző szertartás keretében máglyára vetett tárgyat. Hajlatokban hajlatok, sarkok-élek, melyek egyszerre lehatárolnak és bennfoglaltatnak: bensője kiterjed mindenre, mégis különválik az egyebektől. A Felhős Orom ilyen benyomást tett az asszonyra: nem annyira sziklatömb, mint inkább erőtér, magát a teret hajlítja, nyújtja, rétegzi, levegőből, fényből, párából formázza szintekké, teraszokká, kamrákká, oszlopcsarnokokká, őrtornyokká.

Az asszony különös ujjongás gerjedését érezte belül, egyidejűleg kiszemelte a déli hegyoldalon azt a felhős beszögellést, ahová biztonsággal leteheti légi járművét. A kis szerkezet megdöccent, elakadt a zavaros levegőben, de az asszony tartotta az irányt, és daimónja segítségével sikeresen landolt.

Mostanáig a villámfény, a felhők hasadékán előtörő napsugár, a lángoló angyalok, az anbár-keresőlámpák világítottak az asszonynak; de itt a fény egészen más volt. Az orom anyagából fakadt, amely, akár a lélegzet, ütemesen izzott fel, majd halványult: gyöngyház tündöklés.

Az asszony és a daimónja kiszállt a járgányból, körülnéztek, merre induljanak.

Mrs. Coulter érezni vélte, hogy alattuk-felettük lények sürögnek a hegy tömbjében keresztül-kasul üzenetekkel, parancsokkal, hírekkel. Látni nem láthatta őket; csupán oszlopcsarnok, lépcső, terasz, homlokzat zavaróan egymásba mosódó részleteit.

Javában tanácstalankodott, mikor hangok ütötték meg a fülét; gyorsan behúzódott egy oszlop mögé. Zsoltárt éneklő hangok közeledtek: angyalok menete hordágyat vitt.

Közel jártak már a búvóhelyéhez, mikor észrevették a szándékjárgányt, és megálltak. Elhalt az ének, a hordágyvivők riadt értetlenséggel néztek körül.

Mrs. Coulter mellett tették le a hordágyat, így hát szemügyre vehette, kit visznek rajta: angyal, vélte, vénségesen vén angyal. Amúgy a hegyből áradó fényt visszaverő, csillogó-villogó kristálykeret eléggé takarta szegényt, de vigasztalan elesettsége, ráncok közé aszott arca, remegő keze, motyogó ajka, vizenyős szeme így sem kerülhette el az asszony figyelmét.

A vénség reszketősen böködött a szándékjárgányra, sipogott, motyogott, szakadatlanul tépkedte a szakállát, aztán fejét hátravetve olyan elgyötörten jajdult fel, hogy Mrs. Coulter a füléhez kapott, alig bírta hallgatni.

A hordágyvivők nyilvánvalóan nem értek rá, ismét összeállt a menet és továbbindult a teraszon, ügyet sem vetve a hordágy mélyéről hallatszó nyögésre, mammogásra. A peremen széttárták a szárnyukat, és elöljárójuk vezényszavára felröppentek a hordággyal, a kavargó gőzökben eltűntek Mrs. Coulter szeme elől.

De most másra kellett figyelnie. Az asszony sebes léptekkel elindult aranymajmával, fel nagy lépcsőkön, át hidakon, fel, fel, mindig csak fel. Minél feljebb jutottak, annál jobban érzékelték a láthatatlan pezsgést maguk körül, aztán egy tágasabb öbölbe fordulva, amely ködbe borult olasz terecskére emlékeztetett, lándzsás angyal lépett elébük.

– Kik vagytok? Mit kerestek itt? – kérdezte.

Mrs. Coulter kíváncsian mérte végig. Ez is egyike azoknak, akik egykor beleszerettek földi nőkbe, emberleányokba.

– Ugyan, ugyan – torkolta le szelíden az őrt –, ne húzzuk itt az időt. Azonnal vigyél a Régens elé. Vár.

Össze kell zavarni őket, morfondírozott magában; ez az angyal nem tudja, mit kezdjen vele, ezért engedelmeskedik. Hosszú percekig haladt az angyal nyomában, szédítő fénytüneményeken át, eljutottak egy előcsarnokba. Az asszonynak sejtelme sem volt, hol léptek be, egyszerűen ott voltak, aztán valami ajtómódra kitárult előtte.

Daimónja a felsőkarjába vájta hegyes karmát, ő pedig a majom szőrébe markolt, egymást nyugtatták.

Fényből való lény állt előttük. Amúgy férfiforma, férfitermetű, mérlegelte az asszony, mindazonáltal káprázott a szeme. Az aranymajom a gazdája vállába fúrta ábrázatát, az asszony a fél karját vonta önkéntelenül maga elé.

Megszólalt Metatron:

– Hol van? Hol a lányod?

– Azért jöttem, hogy elmondjam, Régens uram – mondta az asszony.

– Ha rendelkeznél fölötte, idehoztad volna.

– Vele nem bírok, csak a daimónjával.

– Hogyan lehetséges az?

– Metatron, esküszöm, hogy a daimónját a hatalmamban tartom. Nagy Régens, könyörgök, rejtőzz el kissé, a szemem káprázik...

A Régens felhőfátylat vont maga elé. Mintha füstüvegen át nézne az ember a napba, tisztább a kép, gondolta az asszony, de azért úgy tett, mintha továbbra is színes foltok táncolnának előtte, és nem látná az arcot. Férfi ez, java korú, megtermett, nagy hatalmú, parancsoló. Vajon visel-e ruhát? Van-e szárnya? Megállapíthatatlan, olyan delejes a tekintete. Nem hagyja kalandozni a szemet.

– Metatron, kérlek, hallgass meg. Most jövök Lord Asrieltől. Nála van a gyermek daimónja, tudja tehát, hogy a gyermek hamarosan odamegy keresni.

– Mi a szándéka a gyermekkel?

– Hogy távol tartsa tőled, míg nagykorú nem lesz. Asriel nem tud arról, hogy idejöttem, sietnem kell vissza. Igazat beszélek. Nézz rám, nagy Régens, ebben én aligha kezdeményezhetek. Nézz meg alaposan, és mondd el, mit látsz.

Az angyalok fejedelme rászegezte a szemét. Ilyen tüzetes vizsgálatban sosem volt még része Marisa Coulternek. Lehántottak róla minden színlelést és takarást, teste, kísértete, daimónja egyaránt csupaszon tárult Metatron átható, szilaj tekintete elé.

Az asszony tudta, a természetének jót kell állnia magáért, rettegett, hogy Metatron kevesli majd a látottakat. Lyra valótlant állított Iofur Raknisonnak azzal, hogy anyja az egész életével hazudik.

– Igen, látom már – mondta Metatron.

– Mit látsz?

– Romlást, irigységet, hatalomvágyat. Kegyetlenséget, hidegséget. Gonosz, megelégíthetetlen kíváncsiságot. Vegytiszta rosszindulat pusztító mételyét. Életed hajnalától egyetlen csöpp részvét, együttérzés, jóság nem telt tőled úgy, hogy ne mérlegelted volna, miféle előnyt kamatozik. Kínoztál, gyilkoltál bűntudat, habozás nélkül; szószegő intrikus voltál, aki tobzódik önnön gazságában. Az erkölcsi szenny színültig telt edénye vagy.

Mrs. Coulter mélyen megrendült e kinyilatkoztatástól. Tudta, hogy elkövetkezik és rettegett tőle, ugyanakkor remélte is, és most, hogy elhangzott, valami diadalféle buzgott fel benne.

Közelebb lépett.

– Akkor ismerd el – mondta –, kenyerem az árulás. Elvezetlek oda, ahová a lányom daimónját viszi Asriel, végzel vele, a gyermek pedig gyanútlanul fut a karjaid közé.

Az asszony gőzök kavargását érezte maga körül, érzékei összezavarodtak: mint illatos jégdárdák fúródtak belé a szavak, melyeket Metatron intézett hozzá:

– Emberéletemben – mondta – sok feleségem volt, de egy sem oly bájos, mint te.

– Emberéletedben?

– Énókh voltam, Járed fia, Mahalálel unokája, Kénán dédunokája, ükunokája Énósnak, akit Széth nemzett, Ádám fia. Hatvanöt évet éltem a földön, aztán magához vett a Fennhatóság.

– És sok feleséged volt.

– Rajongtam a húsukért. Megértettem, hogy a menny fiai a föld leányaiba szerelmesek, és ügyüket támogattam a Fennhatóság előtt. De az ő szíve nem enyhült meg irántuk, és kényszerített, hogy kárhozatot jósoljak nekik.

– Tehát ezer évek óta nem ismertél asszonyt...

– Régense voltam az országnak.

– Nincs-e itt az ideje, hogy a kezed nyújtsd valakinek?

Ez a pillanat volt a legkockázatosabb, most szolgáltatta ki magát a legjobban az asszony. De bízott a testében, és abban, hogy igaz a különös tény, melyet az angyalokról megtudott: kivált azok, akik közülük valaha emberek voltak, húst nélkülözvén, forrón áhítják, megvesznek érintéséért. És Metatron ilyen közelről már érezhette a haja illatát, ráfeledkezhetett bőrére, akár meg is tapinthatta volna izzó kezével.

Különös nesz hallatszott, moraj és pattogás, szakasztott ilyen ér a fülünkhöz közvetlenül azelőtt, hogy rádöbbennénk, lángokban áll a házunk.

– Mondd el, mit csinál most Lord Asriel, és hol van – hangzott az utasítás.

– Elvihetlek hozzá most azonnal.

– – –

A hordágyvivő angyalok elhagyták a Felhős Ormot, és délnek indultak.

A Fennhatóságot biztonságos helyre kell szállítaniuk, a csatamezőtől távolabb, Metatron parancsára, aki még életben akarja tartani valameddig; és ahelyett, hogy népes testőrséget rendelt volna mellé, amely csak felkeltené az ellenség figyelmét, inkább a vihar zűrzavarában bízott, adott körülmények között egy jelentéktelen csapat célszerűbb, mint a nagy felhajtás.

Éppenséggel be is válhatott volna a számítása, ha egy félholt harcoson lakmározó szirti rém föl nem pillant véletlenül, és éppen akkor egy fényszóró nem kapja el a hordágy kristályoldalát.

Emlékezetébe ötlött valami a szirti rémnek. Megállt a mancsa a jó meleg májon, egyik fivére menten odébb is taszigálta, ő pedig visszarévedt arra a locsifecsi sarki rókára.

Nyomban kitárta lebernyeg szárnyát, és az égre szökkent, egy másodperc múlva követte az egész kompánia.

– – –

Xaphania az angyalaival lelkiismeretesen kutatott egész éjjel, sőt a délelőttbe nyúlóan; utóbb egyetlen jelentéktelen repedést találtak a hegyoldalban az erődtől délre: előző nap még nem volt ott. Feltárták, kiszélesítették; Lord Asriel éppen ekkor ereszkedett le az erőd alá kanyargó barlang és alagútrendszerbe.

Nem volt koromsötét, holott erre számított. Halványan derengett egy fényforrás, billiónyi apró, foszforeszkáló részecske áramlása. Folyamként hömpölyögtek a járatokba.

– Por – világosította fel Lord Asriel a daimónját.

Először láthatja szabad szemmel; no de sok tapasztalata egyébként sincs a Porral. Továbbhaladt; hirtelen kiöblösödött a járat és irdatlan üreg tetejében találta magát: boltozata alatt elfért volna akár egy tucat székesegyház. Az alját nem látni; a szikla szédítően lejt egy nagy verem széléhez mélyen alant, ez feketénél feketébben tátong, és ide zúdul az el nem apadó Porzuhatag. Billiónyi részecskéje mint megannyi csillag minden létező galaxisból, egy-egy szikra tudat. Gyászos világosság.

Lord Asriel leereszkedett a daimónjával a szakadék széléhez; fokozatosan elébük tárult, mi történik túloldalt a homályban, száz meg száz lépésnyire tőlük. Lord Asriel mozgást vélt látni, és minél mélyebben járt, annál nyilvánvalóbb lett: elmosódó, sápadt alakok sora araszol a nyaktörő hegyoldalban, férfiak, nők, gyermekek, mindenféle általa már látott, illetve még sosem látott lények. Arra volt csak gondjuk, hogy le ne szédüljenek, róla tudomást sem vettek; Lord Asrielnek minden szőrszála felmeredt, mikor rádöbbent, hogy kísértetek.

– És Lyra eljött ide – jegyezte meg a hóleopárdjának.

– Vigyázz, hova lépsz – hangzott a válasz.

– – –

Lyra és Will ázottan, dideregve, elkínzottan botorkált sáron, sziklán, az esővíz vérmocskos patakjain át. Lyra attól tartott, hogy Lady Salmakia haldoklik: percek óta nem hagyta el szó az ajkát, és esetten hevert a tenyerében.

Végre találtak egy folyóágyat, amelyben nem volt vörös a víz, merítettek belőle a szájukhoz, hogy legalább a szomjukat csillapítsák; Will érezte, Tialys megfeszül, aztán már mondta is:

– Will – lovakat hallok –, Lord Asrielnek nincs lovassága. Nyilván az ellenség. Keljetek át, bújjatok el, arra láttam bokrokat...

– Gyere – szólt Will Lyrának, átgázoltak a jéghideg habokon, és az utolsó pillanatban elérték a túloldali révet. A lejtőn itatni ügető lovasok korántsem voltak átlag alakulat: ugyanolyan kese szőrzet borította testüket is, mint a lovaikat, se ruha, se lószerszám. Fegyver viszont volt náluk, háromágú szigony, háló, handzsár.

Lyra és Will nem vesztegette az időt bámészkodásra; a durva talaj fölé lapulva keserveskedtek tovább egyetlen célt tartva szem előtt: észrevétlennek maradni.

Nem mertek fölpillantani, nagyon kellett figyelniük, hova lépnek, nehogy bokaficam vagy annál is rosszabb legyen a vége; mennydörgött az ég, ezért csak akkor hallották meg a szirti rémek sivítását, acsargását, mikor már gyakorlatilag beléjük botlottak.

A sárban csillogott valami, azt vették körbe: föl se érték egészen az oldalára fordult kristályfalú ketrecfélét. Az öklükkel meg szikladarabokkal döngették, és sikítottak, bömböltek.

Késő volt ahhoz, hogy Lyra és Will sarkon forduljon és elinaljon, a falka kellős közepébe csöppentek.

31.

Nincs tovább fennhatóság

Mrs. Coulter odasúgta az árnynak az oldalán:

– Nézd, nézd, hogyan lapul, Metatron! Oson a sötétben, mint a patkány... A nagy üreg párkányáról figyelték Lord Asriel meg a hóleopárdja hosszadalmas araszolását lefelé.

– Most lesújthatnék rá – súgta vissza az árny.

– Hát persze – hajolt közelebb az asszony –, de úgy szeretném látni az arcát, drága Metatron; azt akarom, hogy tudja, én árultam el. Gyere, érjük utol, kapjuk el...

A Por-zuhatag derengő fényoszlopot formázott, ahogy simán nyúlt alá a végtelen mélységbe. Mrs. Coulter egyetlen pillantásra sem méltatta: most arra kell összpontosítania, hogy vágytól toporzékoló árnylovagját a bűvkörében tartsa.

Némán haladtak Lord Asriel nyomában. Minél lejjebb jártak, annál elcsigázottabbnak érezte magát az asszony.

– Mi ez? Mi ez? – csattant gyanakvóan az árny, megérezve társnője hangulatát.

– Csak arra gondoltam – mondta az asszony nyájas kajánsággal – mennyire örülök, hogy a gyermek nem éri meg, hogy szeressen és szeressék. Csecsemőkorában azt hittem, szeretem, de most...

– Bánkódtál – erősködött az árny –, bánkódtál, amiért nem láthatod felnőni...

– Ó, Metatron, ilyen régen voltál már férfi? Hát nem jössz rá, mi bánt igazából? Nem a lányom nagykorúságát bánom, hanem a magamét. Milyen nagyon bánom, hogy leányfővel nem ismerhettelek; milyen szenvedéllyel adtam volna oda magamat...

Az árnyhoz hajolt, mintha nem bírna a teste gerjedelmével, az árny mohón szimatolta, szinte itta az illatát.

Fáradságos volt lefelé az út a sziklatörmeléken át a lejtő aljába. Minél lejjebb tartottak, annál jobban érvényesült az aranyos páraudvar, melyet a Por világa vont minden köré. Mrs. Coulter az árny nem létező kezét kereste folyton, mintha csak ember volna, aztán tette, hogy erőt vesz magán, és odasúgta:

– Metatron, húzódj mögém, várj itt, Asriel talán sejt valamit. Hadd altatom el a gyanúját. Ha már védtelen, hívlak. De árnyalakban gyere, húzd össze magad ilyen kicsire, nehogy meglásson, különben hagyja elröpülni a gyermek daimónját.

A Régens mélyenszántó értelme ezer meg ezer éveken át töltekezhetett, izmosodhatott milliónyi világban. De ebben a pillanatban elvakította kettős megszállottsága: elpusztítani Lyrát, magáévá tenni az anyját. Bólintott, és egy helyben maradt, miközben az asszony meg a majom nesztelenül szedte a lábát, ahogyan csak bírta.

Lord Asriel egy hatalmas gránittömb mögött várakozott, kívül a Régens látómezején. A hóleopárd felfigyelt az érkezők lépteire; Lord Asriel állva fogadta a tömb sarkánál beforduló Mrs. Coultert. Körös-körül minden felületet, minden köbcentiméter levegőt áthatott a pergő Por, minden részlet lágyan domborodott elő; a Por fényénél Lord Asriel láthatta azt is, hogy az asszony arca könnytől fénylik, és fogát összeszorítva küzd a zokogással.

A férfi magához szorította; az aranymajom a hóleopárd nyakát kulcsolta át, és fekete képét a bundába temette.

– Lyra biztonságban van? Megtalálta a daimónját? – kérdezte suttogva az asszony.

– A fiú apjának kísértete őrködik mindkettőjük fölött.

– A Por csodaszép... Csak most látom.

– Mit mondtál neki?

– Hazudtam, Asriel, hazudtam... Ne húzzuk az időt, nem bírom. .. Ugye végünk? A kísértetünk se marad meg?

– Ha a mélységbe zuhanunk, nem. Azért vagyunk itt, hogy Lyra időt nyerjen, megtalálhassa a daimónját, aztán része lehessen az életben, a felnőtt életben is. Esélyt adunk a lányunknak, Marisa, ha Metatront pusztulásba ragadjuk, mit számít ehhez képest, hogy vele tartunk?

– Lyrának biztosan nem eshet baja?

– Egészen biztosan – mondta gyöngéden a férfi.

Megcsókolta az asszonyt. Az úgy simult a karja közé, mint Lyra fogantatásakor, tizenhárom éve.

Mrs. Coulter halkan zokogott. Mikor már meg tudott szólalni, ezt suttogta:

– Azt mondtam, elárullak téged meg Lyrát is, és ő hitt nekem, mert merő álság és gonoszság vagyok; féltem pedig, hogy az átható tekintetével kifürkészi az igazságot. De túl jól hazudtam. Hazudtam minden idegemmel, minden ízemmel, mindennel, úgy, ahogy valaha műveltem... Azt akartam, hogy szemernyi jóságot se találjon bennem, és nem is talált. Merthogy nincs is. De Lyrát szeretem. Ugyan honnan lett ez a szeretet? Fogalmam sincs, belopózott, mint éjszaka a tolvaj, és most a szívem szakad belé, úgy szeretem a lányomat. Csak abban bízhattam, hogy az égbekiáltó bűneim árnyékában a szeretet nem nagyobb a mustármagnál, és azt kívántam, bár még megátalkodottabb lettem volna, hogy az álca még tökéletesebb legyen... De a mustármag gyökeret vert, gyarapodott, a kis zöld hajtás szétfeszítette a szívemet, és úgy féltem, hogy észreveszi...

Az asszonynak elfúlt a szava, az összeomlás határán volt. A férfi megsimogatta aranyló Portól lepett haját, és várt.

– Már alig bírja türelemmel – súgta az asszony. – Azt mondtam neki, húzza össze magát. De hisz ő sem különb angyal a többinél, még ha ember volt is valaha. Birkózunk vele, a szakadék szélére szorítjuk, és lerántjuk magunkkal...

A férfi megcsókolta, és azt mondta:

– Pontosan. És Lyrát nem éri baj, a birodalom tehetetlen lesz vele szemben. Marisa, szerelmem, hívd ide.

Az asszony mélyet lélegzett, nagyot sóhajtott. Aztán megigazította a szoknyáját, füle mögé simította a haját.

– Metatron – szólította fojtott hangon. – Itt az idő.

Az aranyló levegőből felbukkant Metatron árnycsuhás alakja; a helyzet egy csapásra megvilágosodott előtte: két éberen lapító daimón, a Por-glóriás asszony és Lord Asriel.

Aki azonnal rávetette magát, megragadta a derekánál, hogy a földhöz vágja. Az angyal keze azonban szabad volt, és ököllel, tenyérrel, könyökkel, csuklóval, alkarral csépelte Lord Asrielt, ahol csak érte: annak az ütésektől a lélegzete is elállt, a bordái beroppantak, reccsent a koponyája, rengett minden érzéke.

Karjával azonban átfonta az angyal szárnyát, hogy a törzséhez préselje. Mrs. Coulter máris ott termett a lebéklyózott szárnyak közében, és megragadta Metatron üstökét. Iszonyú ereje volt az angyalnak, mintha megbokrosodott ló sörényébe markolt volna: vadul rázta a fejét; az asszony ide-oda csapódott, rádöbbent, micsoda robbanékonyság feszül a vegődő-hánykódó szárnyakban, melyeket oly engesztelhetetlenül karol a férfi.

A daimónok sem tétlenkedtek. Stelmaria az ellenfél lábába mélyesztette fogát, az aranymajom a hozzá közelebb eső szárny tollát szaggatta-tépte, de ez csak fokozta az angyal amúgy is tomboló dühét. Hatalmas lendülettel oldalt hajolt, és kiszabadította a fél szárnyát, Mrs. Coultert a sziklafalhoz taszítva.

Mrs. Coulter elkábult egy másodpercre, szorítása lanyhult. Az angyal nem hagyta annyiban, visszahódított szárnyával az aranymajmot próbálta félresodorni; Lord Asriel azonban nem eresztette vasmarkából, sőt fokozta a nyomást, hiszen kevesebbet kellett átfognia. A szuszt akarta kiszorítani Metatronból, összezúzni a bordáit, mit sem törődve a koponyájára, tarkójára zúduló bestiális ütésekkel.

Csakhogy azok nem maradtak hatástalanok. Lord Asriel azon igyekezett, hogy megvesse a lábát a sziklán, s egyszerre mintha tagló találta volna fejbe hátulról. Metatron, miközben oldalt lendült, felkapott egy ököl nagyságú szikladarabot, és teljes erőből nekivágta Lord Asriel feje búbjának. Lord Asriel érezte, hogy a koponyavarratai egymásra csúsznak: még egy ilyen ütés, és vége. Émelygett kínjában – tűrhetetlenül fájt, hogy nekinyomja a fejét az angyal törzsének –, de nem engedett, görcsösen kulcsolta össze jobbja és balja ujjait, és lázasan keresett támaszt a málló sziklán.

És mikor Metatron a magasba lendítette a véres követ, arany szőrpamacs szökkent a magasba, ahogy a láng elkapja a facsúcsot: a majom tövig mélyesztette fogát az angyal keze fejébe. A kő leesett, a peremre gurult, Metatron pedig veszettül kaszált a karjával, hogy szabaduljon a daimóntól; csakhogy az aranymajom foggal-körömmel tapadt rá, sőt a farkát is ráfonta, s közben Mrs. Coulter magához nyűgözte a hatalmas fehér szárnyat, moccanni sem hagyta.

Metatron béna volt, de a szakadék peremétől még messze, és komoly sebesülést nem szenvedett.

Lord Asriel ereje ellenben fogytán fogyott. Küszködött, hogy véráztatta eszmélete cserben ne hagyja, de csak halványult minden rebbenéstől. Érezte, sőt hallotta, hogy csontszélek csikorognak a fejében. Érzékelése zűrzavarossá vált, egy parancs lebegett csak előtte: szorítsd és húzd lefelé.

Mrs. Coulter kitapogatta az angyal arcát, és ujjával mélyen a szemébe vájt.

Metatron felordított. Visszhangozta a hatalmas üreg, kettőzve szökkent az üvöltés szirtről szirtre elhalóban; a távoli kísértetek végeláthatatlan menetében is felszegeződtek hallatán a fejek.

Stelmaria, a hóleopárd daimón, akinek tudata szintén kihunyóban volt, akárcsak Lord Asrielé, utolsó erejével az angyal torkának ugrott.

Metatron térdre rogyott. Mrs. Coulter, miközben mellézuhant, magán érezte a vérző Lord Asriel tekintetét. És az asszony a kezére támaszkodva felkelt, hogy a szárny vergődésén átnyúlva elkapja az angyal haját, és hátrarántsa a fejét, hogy a torka csupaszon kínálkozzék fel a hóleopárd agyarainak.

Már Lord Asriel is vonszolta lefelé a szétpergő szikla közt botladozva, az aranymajom sem maradt le tőlük, harapott, mart, szaggatott, és már-már elérték a peremet; de ekkor Metatron kitépte magát, és széttárta a szárnyát, ezt az óriási, fehér, rendületlenül fel-le mozgó boltozatot, Mrs. Coultert egyszeriben lerázta, és már ki is húzta magát, egyre sebesebben vert a szárnyával, és fenn volt, felemelkedett, a rohamosan gyengülő Lord Asriel hiába kapaszkodott belé rendületlenül. Az aranymajom úgy akasztotta karmát az angyal hajába, mint aki el se ereszti többé.

De már a mélység fölé értek. Szárnyalás. Minél magasabb emeli az angyal Lord Asrielt, annál nagyobbat zuhan a mélybe Metatron pedig tovaillan.

– Marisa! Marisa!

Lord Asriel kiáltott szaggatottan; Lyra anyja, miközben fülébe bőgött a hóleopárd, lendületet vett, és szívét-lelkét beleadva az angyal, a daimónja meg haldokló szerelme után vetette magát hogy leszorítsa a két hatalmas szárnyat, és mind együtt zúduljanak alá a feketeségbe.

– – –

A szirti rémek Lyra borzadó sikolyát hallva mind egyszerre fordították felé lapos pofájukat.

Will előreugrott, és már belé is mártotta a kést a legközelebb esőbe. Egy kis rúgást érzett a vállán: Tialys elugrott egyenesen a legtermetesebb rém pofájára, hogy haját megragadva jól állon rúgja: így nem vetheti le az ellenfél. A szirti rém vinnyogva, kapálózva dőlt a sárba; a másik bambán bámulta karcsonkját, aztán a bokáját, melyet levágott keze hulltában elkapott. Egy másodperc, és a mellkasából meredezett a kés: Will érezte, hogy a kés nyele hármat-négyet lüktet az utolsó szívverések ütemére; már húzta is ki, mielőtt az összeeső szirti rém magával ránthatná.

Hallotta, hogy a többi gyűlölködve rikolt menekülőben; meggyőződött, hogy Lyra az oldalán sértetlen, aztán aggódva vetett le magát a sárba.

– Tialys! Tialys! – kiáltotta, és a csattogó fogakkal mit sem törődve félrepofozta a góliát szirti rém fejét. Tialys már nem élt, sarkantyúi tövig mélyedtek a rém nyakába. Az még rúgott-harapott, a fiú levágta a fejét, és odébbgurította, mielőtt az epetőrt leemelte a lebernyeges nyakról.

– Will – szólalt meg Lyra a háta mögött –, Will, nézd...

A lány a kristály hordágyra meredt. Nem tört össze, habár felületét összekente, bemocskolta a sár meg a szirti rémek korábbi lakmározásaiból származó vér. Idétlenül billegett a sziklákon, odabenn pedig...

– Jaj, Will, hiszen él még! Ó, szegény!

Will látta, a lány a kristályt feszegeti, hogy az angyalhoz férjen, és vigasztalja; hiszen olyan vén, és riadtan hüppög, mint egy csecsemő, és a legtávolabbi sarokba húzódik.

– Jaj de öreg lehet, még sose láttam valakit így szenvedni. Jaj, Will, szedjük már ki onnan!

Will egy mozdulattal keresztülmetszette a kristályt, és benyúlt, hogy előtámogassa az angyalt. De szegény öreg semmit sem értett, gyönge volt, mint a harmat, félelmében-kínjában csak sírás és motyogó tiltakozás telt tőle, mert újabb csapásra gyanakodott.

– Nincs semmi baj – mondta Will –, legalább elbújtatjuk. Tes sék jönni, nem bántjuk.

A reszketeg kéz megkapaszkodott a fiúban. Az öreg érthetetlenül nyöszörgött, nem bírta abbahagyni, közben a fogát csikorgatta, és kényszeresen igazgatta magát; mikor Lyra keze is benyúlt érte, mosolyogni és bókolni próbált, ráncok közé ágyazott ősöreg szeme ártatlan csodálkozással hunyorgott a lányra.

Közös erővel kisegítették az örökkévalót a kristálycellából; könnyen ment amúgy, hiszen áttetsző volt szegény, mint a papír, elment volna velük bárhová, hiszen nem volt saját akarata, és úgy fogadta az egyszerű jóindulatot, mint virág a napfényt. A szabad levegőn azonban a szél óhatatlanul kárt tett benne, a gyerekek megdöbbenésére alakja elporlott, szerteszállt. Pár másodperc, és már híre-hamva sem volt, utoljára csodálkozó pillantását látták, sóhajtását hallották, a végső, nagy megkönnyebbülést.

Eltűnt: rejtélybe oldódó rejtély. Az egész nem tartott egy percnél tovább. Will haladéktalanul visszatért az elesett lovaghoz. Fölvette apró testét a tenyerébe, és eleredt a könnye.

Lyra sürgető szava ért a füléhez.

– Will, mennünk kell, muszáj, a lady lovakat hall.

Az indigó égboltról sólyom csapott le, Lyra sikoltva lapult a földhöz: Salmakia viszont, amennyire erejétől telt, azt kiáltotta:

– Ne, Lyra! Ne! Állj föl, nyújtsd előre az öklöd!

Lyra szót fogadott, kinyújtott fél karját a másikkal támasztotta, a kéksólyom tett még egy kört a levegőben, aztán éles karma közé ragadta a csuklóját.

A sólyom hátán ősz hajú dáma ült; tiszta tekintete előbb Lyrára siklott, aztán a gallérjába fogódzó Salmakiára.

– Asszonyom – pihegte Salmakia –, megtettük...

– Megtették, amit kell. Most már itt vagyunk mi – azzal Madame Oxentiel megrántotta a kantárt.

A sólyom menten háromszor rikoltott, olyan hangosan, hogy Lyrának csengett belé a füle. Az égre előbb egy-kettő-három, majd pedig sok száz tündöklő szitakötő porzott hátán lovasával, olyan szélsebesen, hogy félő volt, hogy összeütköznek, a rovarok reflexe, a lovasok iskolázottsága azonban ehelyett villódzó kárpitot szőtt a gyerekek fölé.

– Lyra – mondta a hölgy a sólyom hátán –, Will, kövessetek, elvezetünk a daimónjaitokhoz.

Ahogy a széttárt szárnyú sólyom felröppent Lyra egyik kezéről, másik markába Salmakia pehelysúlya pottyant; megvilágosodott előtte, hogy a ladyt a puszta lelkiereje tartotta életben mostanáig. Magához ölelte, aztán futott Will után a szitakötők felhője alatt, botladozott, el is esett nemegyszer, de Salmakiat rendületlenül szorította a szívéhez.

– Balra, balra – irányította őket a hang a kéksólyom hátáról, és a helyenként fény szabdalta zűrzavarban arra kanyarodtak; jobbjukon Will világosszürke vértet-sisakot viselő csapatot látott, oldalukon szürke farkas daimónokat. A szitakötő-áradat menten rájuk zúdult, a férfiak megtorpantak: a flintáiknak nem vehették hasznát, az epetőrök szempillantás alatt ellepték őket, leszökkentek paripájukról, kézbe, karba, csupasz nyakba döfték sarkantyújukat, és máris pattantak vissza arra sikló szitakötőjükre. Cikázásuk követhetetlen volt. A katonák hanyatt-homlok menekültek, soraik felbomlottak.

De hirtelen patadöngés hallott hátulról, és a gyerekek holtra rémülve fordultak meg: az iménti lovas lóemberek száguldottak feléjük, némelyik már a hálóját lengette: a hálókat a szitakötők köré kanyarították, majd a földhöz csapkodták, szétzúzva a benne rekedt rovarokat.

– Erre! – hangzott a lady utasítása, aztán „Feküdj!”-t parancsolt. Engedelmeskedtek. Alattuk rengett a föld. Patadobogás? Lyra fölpillantott, kisimította ázott haját a szeméből, de bizony nem lovakat látott.

– Iorek! – örvendett meg. – Jaj, Iorek!

Will nyomban visszahúzta, mert nemcsak Iorek Byrnison tartott egyenesen feléjük, hanem egész regement páncélos medve. Lyra épp idejében szegte le a fejét; Iorek átlendült fölöttük, és medvéinek azt bömbölte, vegyék közre az ellenséget.

Könnyedén, mintha a páncélja se nyomná jobban a bundájánál, a medvekirály odaperdült a tápászkodó Will és Lyra elé.

– Iorek, jaj, a hátad mögött, hálók vannak! – kiáltotta Will. A lovasok már rontottak is nekik.

A medvének semmire sem maradt ideje, suhogott a háló a levegőben, és Iorekra acélrácsozat hurkolódott. A medve ágaskodott, üvöltött, irdatlan mancsát rázta a lovas felé. De a háló keményen kitartott, a ló ugyan ijedten nyerített és hátrált, de Iorek nem bírt kibontakozni a göngyölegből.

– Iorek! – kiáltotta Will. – Maradj veszteg! Ne mozdulj!

Odabotladozott a pocsolyákon, fűcsomókon át, míg a lovas az állatát jobb belátásra bírta; Iorekra már a következő lovas támadt, újabb háló süvített felé.

Will megőrizte hidegvérét: nem vagdalkozott összevissza, még nagyobb gubancot kavarva, hanem kifigyelte a háló röptét, és egyetlen húzással aprította miszlikbe. Foszlányokban keveredett el a sárral, hasznavehetetlenül. Ezek után vetette magát Will Iorekra. Baljával tapogatott, jobbjával metszett. A hatalmas medve mozdulatlanul tűrte a fiú szélsebes mozdulatait, melyek kiszabadították.

– Mehetsz – kiáltotta Will, és nagy ívben leugrott a húshegy testről; Iorek úgyszólván nekirobbant az egyik ló szügyének.

A lovas már emelte a handzsárt, hogy a medve nyakára irányozza, ám Iorek Byrnison így páncélban nyomott vagy két tonnát, nem voltak azonos súlycsoportban. Ló és lovasa tehetetlenü rogyott össze. Iorek megrázta magát, körülnézett és a gyerekekre bődült:

– A hátamra! Gyerünk!

Előbb Lyra pattant fel rá, majd Will. Szorították lábukkal a hideg vasat, azon keresztül is érezték Iorek izmainak félelmes hullámzását.

Mögöttük a többi medve harcba bocsátkozott a rendhagyó lovassággal, az epetőrök támogatták őket, döféseikkel hergelték a lovakat. Kéksólyma hátán alásiklott a hölgy, és elkiáltotta magát:

– Előre! Be a fák közé a völgyben!

Iorek egy kis emelkedő tetejébe ért, szusszanásnyira megállt. Előttük a buckás talaj kissé lejtett egy ligetig, úgy kétszázötven lépésre. Valamivel távolabb hatalmas ütegek lövellték sivítva muníciójukat, világítórakéták röpködtek közvetlenül a felhők alatt, a fák fölé úszva hideg zöldes fényben fürdették őket, a pontosabb célzást elősegítendő.

Közvetlenül a ligetet vagy húsz Fantom rohamozta, zilált kísértetcsapat igyekezett feltartóztatni őket. Lyra és Will azonnal tudta, hogy a daimónjaik ott vannak a fák közt, és elpusztulnak, ha nem mentik ki őket gyorsan.

Percről percre gyűltek a Fantomok, jobb felől rohamoztak egy földhányás mögül.

Robbanás rázta meg éppen a földredőt, köveket, földkoloncokat hányva a magasba. Lyra sikoltott, Will önkéntelenül a mellkasára tapasztotta a tenyerét.

– Kapaszkodjatok – mordult Iorek, és száguldásba kezdett.

Jelzőfények lobbantak sorra, görögtüzet ontva szálltak alá lassan. Újabb bomba robbant, ezúttal még közelebb, érezték a légnyomást, aztán föld meg apró kavics szurkálását az arcukon. Iorek magabiztosan talpalt, de a gyerekeknek nem volt könnyű dolguk: nem kapaszkodhattak a bundájába, térdükkel kellett szorítaniuk a páncélt a széles hátán, folyton csúszkáltak.

– Nézzétek! – mutatott föl Lyra, mikor újabb lövedék robbant a közelben.

Tucatnyi boszorkány vette célba a jelzőfényeket, dús lombú ágakkal félresöpörték a villódzást máshová. A liget ismét sötétbe borult, az ágyúk vaktában lődöztek.

Alig néhány lépés hiányzott, hogy elérjék a fákat. Will is, Lyra is közel érezte elveszített énjét – ajzott izgalom dermesztő félelemmel vegyest, mert a fák közt hemzsegtek a Fantomok, kénytelenek lesznek nyílegyenesen berohanni közéjük, holott a puszta látványuktól is émelyítően szorul el a szív.

– A késtől tartanak – szólalt meg mellettük egy hang, és a medvének egyszeriben földbe gyökerezett a lába, Will és Lyra pedig letottyant a földre.

– Lee! – mondta Iorek. – Lee, bajtársam! Ez lehetetlen! Hiszen meghaltál – kivel beszélek én?

– Volna mit mesélnem, Iorek, öreg fiú. Ezt most bízzátok ide, a Fantomoknak a medve smafu. Lyra, Will, erre, kést szegezz!

A kéksólyom ismét elkapta Lyra öklét, és az ősz hajú hölgy rászólt:

– Semmi időhúzás, irány befelé, fogjátok a daimónotokat, és futás! Nem múlt el a veszély!

– Köszönjük! Mindnyájatoknak! – szólt Lyra a felröppenő kéksólyom után.

Will homályosan észlelte Lee Scoresby kísértetét maga mellett, amint sürgetően integet, gyorsan a ligetbe, de Iorek Byrnisontól mégsem válhatnak el búcsú nélkül.

– Iorek, nem találok szavakat, ég áldjon, ég áldjon!

– Köszönjük, Iorek király – mondta Will.

– Elég. Menjetek már!

Páncélsisakos fejével noszogatta őket.

Will Lee Scoresby kísértete nyomában bevette magát az aljnövényzetbe, jobbra-balra suhintott a késsel. Gyér, tompa fény, tekervényes, kövér, kiismerhetetlen árnyak.

– Ne maradj le – kiáltott hátra Lyrának, aztán feljajdult, mert végigkaristolt arcán egy szedervessző.

Mindenütt mozgás, zaj, viaskodás. Árnyak ingtak ide-oda, mint szél szaggatta ágak. Talán kísértetek; mindkét gyerek érezte az ismerős, hideg lökéseket. Körös-körül zavaros lárma:

– Erre!

– Ott!

– Csak tovább, feltartóztatjuk ezeket!

– Mindjárt!

És kiáltott a Lyrának legmeghittebb, legdrágább hang:

– Gyorsan! Gyorsan, Lyra!

– Pan, drágám! Máris!

A lány hanyatt-homlok belevetette magát a homályba, reszketve zokogva, Will szaggatta a gallyat, borostyánt, nyeste a szedrest, a csalánt, a kísértetek lázas biztatása, riadozása közepette.

De már a Fantomok is szimatot fogtak, nyomultak befelé bokron, tüskén, gyökéren, ágon keresztül, annyiba se volt nekik, mint füstöt szelni. Tíz-húsz hamuszín gonoszság tört a liget szívébe, ahol John Parry vezényelte ellenük társait.

Will is, Lyra is reszketett, félelem, kimerültség, émely és kín szipolyozta maradék erejüket, de most már nem adhatták fel. Lyra puszta kézzel esett a vadszedernek, Will veszettül vagdalta, amit csak ért, körös-körül egyre ádázabbra fordult a szellemlények tusája.

– Ott! – kiáltotta Lee. – Látjátok? A nagy kőnél...

Vadmacskapáros, fújnak, sziszegnek, karmuk meresztik. Mindkettő daimón; Will biztos volt benne, hogy szempillantás alatt meg tudná állapítani, melyik Pantalaimon, csakhogy nem volt rá idő, mert tőszomszédságukban szökkent ki a homályból egy Fantom, és feléjük siklott.

Will átugrotta az utolsó akadályt, egy kidőlt rönköt; késének tehetetlenül engedett a vibrálás a levegőben.

Mindjárt célhoz érnek; a daimónok majd’ eszüket vesztették a rémülettől, mert mind több Fantom nyomult a fák közé, a kísértetek hősi helytállásában bízhattak csak.

– Keresztül tudsz metszeni? – kérdezte John Parry kísértete.

Will már szegezte a kést, de kénytelen volt félbehagyni a műveletet, mert hatalmába kerítette a hányinger. A gyomra rég kiürült, gyötrelmesen facsarta a görcs. Lyra sem volt különb állapotban. Lee kísértete, látva, mi az ok, nyomban közbelépett, birokra kelt a szikla közül hátukba támadó sápadt szerzettel.

– Will, rajta! – zihálta Lyra.

És már siklott is a kés vízszintesen, függőlegesen, majd vissza. Lee Scoresby átpillantott: tágas, halk préri, fölötte ragyogó holdvilág, olyannyira hasonlít a szülőhazájára, hogy elönti a hála.

Will a tisztásról találomra felkapta az egyik daimónt, Lyra a másikat vette magához.

És a pillanat halálos kockázatában sem sikkadt el a csöpp felvillanyozottság, amiért Lyra Will daimónját fogja, Will pedig Pantalaimont.

Erőnek erejével elszakították a tekintetüket egymásról.

– Minden jót, Mr. Scoresby! – kiáltotta Lyra, miközben forgolódott utána.

– Ó bárcsak... köszönöm, köszönöm! Ég vele!

– Minden jót, kicsikém, minden jót, Will, sok szerencsét!

Lyra már mászott is át, Will azonban maradt, merően nézett apja kísértetének homályból tündöklő szemébe. Mondania kell neki valamit, mielőtt elválik tőle. És Will azt mondta az apja kísértetének:

– Harcosnak neveztél. Intettél, hogy a természetemből fakad, ne szegüljek ellene. Apám, tévedtél. Kénytelenségből harcoltam. A természetemet nem én választottam, de megválaszthatom, hogy mit cselekszem. Meg is választom, mert mostantól szabad vagyok.

Apja mosolyából féltő büszkeség sütött.

– Jól van, fiam. Nagyon jól.

Eltűnt Will elől. A fiú sarkon fordult, és követte Lyrát.

És most, hogy véghezvitték, amit akartak, most, hogy a gyerekek találkoztak a daimónjaikkal és megmenekültek, a halott harcosok végre-valahára hagyhatták ellazulni, szétúszni atomjaikat.

Odahagyva a ligetet, a hoppon maradt Fantomokat, a völgyet, úgy suhant el öreg cimborája, a páncélos medve irdatlan tömege mellett a valahai aeronauta, Lee Scoresby utolsó tudatfoszlánya, ahogyan a léghajója emelkedett volt oly sokszor az égre. A jelzőfények, bombabecsapódások nem zavarták, mit sem hallott a robbanásokból, a dühös, figyelmeztető, gyötrelmes üvöltésekből; mindaz, ami Lee Scoresby lényéből még létezett, csak a felfelé lebegést észlelte utoljára, áttört a felhőtakarón a ragyogó csillagos égbolt alá, ahol szeretett Hester daimónjának atomjai várakoztak rá.

32.

Reggel

Az aranyló, tágas préri, melyre Lee Scoresby kísértete vethetett még egy utolsó pillantást az ablakon át, csendesen nyújtózott a kelő nap alatt.

Aranyló, de a sárga, a barna, a zöld, továbbá millió köztes árnyalata sem hiányzik innen; feketeség is van helyenként, szurokfoltok-vonalak képében; ezüstösség is mutatkozik, mikor nap éri egy virágát most bontó fűfajta csúcsait; no meg kék eget tükröz egy távoli hatalmas tó és egy közelebb eső kisebbik.

Csönd van, de ez nem némaság, lágy szellő rezegtet számtalan száracskát, megannyi rovar, parányi lény motoz, zümmög, cirpel a fű közt, valahol egészen fenn a kékségben madár skálázik, hol egészen közelről zeng, hol a távolból, és a hangsorok sosem egyformák.

A tágas vidéken fia eleven lény sem volt néma és mozdulatlan, kivéve a lányt meg a fiút, akik egymás hátát támasztva mélyen aludtak egy sziklaszál tövében, enyhe emelkedőn.

Halottak is lehettek volna, amilyen sápadtak és mozdulatlanok. Koplalástól beesett arc, fájdalmaktól karikás szem, por, sár, vérszenny bőségesen. Ernyedt tagjaik végső kimerültségről árulkodtak.

Lyra ébredt elsőnek. A nap mind magasabbra hágott az égen, és a szikla fölébe érve megsimította a haját, erre megmozdult; aztán a szemhéjára tűző napsugár úgy húzta fel mély álmából, ahogyan a súlyos, ellenkező halat fogják ki.

A nap nem ismert pardont; a lány félrefordította a fejét, szeme elé húzta a karját, és azt motyogta:

– Pan, Pan...

Karja árnyékában kinyitotta a szemét, és egészen magához tért. Egy ideig nem mozdult, annyira sajgott a keze-lába; de hát ébren van akkor is; érezte az enyhe szellőt, a nap hevét, hallgatta a rovarok neszezését, a madár csengettyűzését a magasban. Jólesett. Már el is felejtette, milyen jó kinn a világban.

Átfordult a másik oldalára, és látta, hogy Will mélyen alszik még. A keze jócskán kivérzett; inge cafatokban lóg és mocskos, haja portól, verejtéktől csimbókos. A lány hosszan nézte, ahogy lüktet a torka, emelkedik-süllyed lassú ütemben a mellkasa, figyelte, hogyan vet finom árnyékot a szeme pillája, mikor hozzáférkőzik a nap.

A fiú mormolt valamit, és fészkelődött. A lány nem akarta, hogy bámészkodáson kapja, elfordult tőle a duplaarasznyi kis sírhoz, melyet előző este ástak Tialys lovag és Lady Salmakia végső nyugvóhelyéül. Megpillantott egy lapos követ, kiszabadította a földből, hogy sírkőül tűzze a hantba; mikor ezzel megvolt, ültében a nyakát kezdte nyújtogatni, szemét leárnyékolva kémlelte a síkságot.

A végtelenbe nyúlt. Sehol nem volt egészen lapos; szelíd lankák, kis barázdák, buckák gondoskodtak változatosságról, imitt-amott facsoportok, olyan égig érők, mintha megépítették volna őket, nem csak úgy nőttek volna; egyenes törzsük, sötétzöld koronájuk a távolt cáfolóan tiszta rajzú, holott igencsak messze lehetnek.

Egészen közel van ellenben, alig száz lépésre a lejtő aljában egy kis tó, melyet a sziklából fakadó forrás táplál; Lyra egyszerre rádöbbent, menten eleped.

Reszkető lábakon araszolt le. A forrás mohos kövek között csörgedezett, a lány előbb alaposan leöblítette a kezéről a sarat-szennyet, csak azután emelt a vízből a szájához. Olyan hideg volt, hogy nyilallt a foga, élvezettel kortyolta.

A tavat nádas övezte, béka kuruttyolt. Sekély volt a víz, melegebb, mint a forrásé, győződött meg Lyra, mikor cipőjét lerúgta, és belegázolt. Sokáig élvezte, hogy a nap melegíti a feje búbját, az iszap hűsíti jólesően a talpát, a hideg forrásvíz nyalogatja a lába szárát.

Lehajolt, hogy az arcát is megmártsa, bevizezze a haját, lengette, fésülgette loboncát, hogy minden port és szennyet kirázzon.

Mikor már valamivel tisztábbnak érezte magát, és a szomja is csillapodott, ismét az emelkedőre pillantott: Willt ébren találta. Felhúzott térdét átkulcsolva üldögélt, és a síkságot kémlelte, ahogyan ő az imént, ámult a tágasságán. Meg a világosságon a melegen, a csöndön.

A lány komótosan felmászott mellé; a fiú az epetőrök nevét véste épp a sírkőre.

– Hát ők...? – kérdezte Will, és Lyra tudta, hogy a daimónokat érti.

– Nem tudom. Pant nem láttam. Az az érzésem, nem lehet messze, de nem tudom, hova lett. Vissza tudod idézni a tegnap estét?

A fiú megdörgölte a szemét, és akkorát ásított, hogy az állkapcája ropogott belé. Hunyorogva rázta a fejét.

– Nem igazán. Én felvettem Pantalaimont, te felvetted... a másikat, átjöttünk ide, sütött a hold, és míg becsuktam az ablakot, leraktam.

– A tied, azaz a másik daimón egész egyszerűen kiugrott a kezemből – mondta a lány. – Meresztettem a szemem Mr. Scoresby meg Iorek után át az ablakon, kerestem Pant, de úgy eltűntek, mint a kámfor.

– De nem ugyanaz az érzés, mint a halottak országában, amikor valóban elszakadtunk.

– Nem bizony – értett egyet a lány. – Itt vannak valahol, és nincs semmi baj. Emlékszem, kiskorunkban sokat bújócskáztunk, ámbár nem sokat ért az egész, mert annyival nagyobb voltam nála, és képtelen voltam elrejtőzni előle, és mindig pontosan tudtam, merre van, még ha molynak vagy akármi másnak álcázta is magát. Furcsa – kapott önkéntelenül a fejéhez, mintha igézettől próbálna szabadulni –, nincs itt, de nem érzem úgy, hogy eltépték tőlem, nyugodt vagyok, biztos vagyok benne, hogy semmi baja sincs.

– Szerintem együtt vannak – mondta Will.

– A fejem teszem rá. A fiú hirtelen felállt.

– Nézd – mondta –, ott...

Leárnyékolta a szemét, úgy mutatta. A lány is arra nézett: a távolban valami rebbenő mozgás, határozottan különválik a hőség délibábcsillámaitól.

– Állatok? – találgatta a lány.

– És hallgasd csak – emelte a kezét a füléhez a fiú. Már a lány is hallotta az állandó, messzi morajt, amely mennydörgést juttatott az ember eszébe.

– Most meg eltűntek – bökött a levegőbe Will ujja.

A mozgó árnyak kicsiny foltjának nyoma veszett valóban, de a moraj még hallatszott pár percig. Aztán hirtelen eredendő halkságához képest is elcsöndesült. A fiú meg a lány egyre meresztette a szemét ugyanoda, kis idő múlva megint mozgást tapasztaltak, s rá pár másodpercre jött a nesz.

– Valami gerinc mögé térhettek – okoskodott Will. – Közelednek?

– Nem is tudom. Hű, most fordulnak meg, nézd, erre jönnnek!

– Én mindenesetre innék, mielőtt összecsapunk velük – kászálódott föl Will, és hátizsákostul a patakhoz indult; bőséggel kortyolt belőle, nagyjából megtisztálkodott. Sok vért vesztett. Borzalmas állapotban van, mit nem adna egy forró zuhanyért, jó adag szappanért, egy rend tiszta ruháért!

Lyra nézte, nézte azokat az... izéket, és hüledezett.

– Will – kiáltotta –, kerekeken gurulnak...

Bizonytalan volt a hangja, mintha nem hinne a szemének.

A fiú följebb mászott az emelkedőn, és tenyere ellenzője alól szemlét tartott. Már egyénenként is látni lehetett a jövevényeket. A csapat, vagy falka, vagy banda úgy tucatnyi tagot számlált, és Lyra jól mondta, kerekeken gurultak. Olyanok, mint az antiloppal keresztezett motorbicikli, furcsaságukat tetézi, hogy kisebbfajta elefántormány lengedezik rajtuk elöl.

Egyenesen Willhez és Lyrához tartottak, láthatólag szántszándékkal. Will előhúzta a kést, de Lyra közben a fűre telepedve már az aletiométerrel bíbelődött.

Gyorsan jött a válasz; a lények még több száz lépésre voltak. A mutató sebesen lengett ide-oda, és Lyra feszült aggodalommal követte járását, hiszen a leolvasás újabban olyan nehezen megy, elméje bizonytalanul, sután óvakodik az értelem ága-boga között. Nem szökdel már könnyedén, mint a madár, újra meg újra ellenőrzi a mutató állását; de az üzenet ezúttal eltéveszthetetlen volt, hamar felfogta a lány.

– Nem akarnak rosszat – mondta Lyra –, nincsen semmi baj, Will, bennünket keresnek, tudják, hogy itt vagyunk... Jaj, de különös, nem értem... Dr. Malone itt?

Csak magának mondta szinte, hiszen hogy kerülhetne dr. Malone ebbe a világba? Az aletiométer azonban megfellebbezhetetlenül mutatja jelenlétét, bár persze néven nem nevezi, arra nem képes. Lyra elrakta a műszert, és odaállt Will mellé.

– Szerintem menjünk elébük – mondta a fiúnak. – Nem kell tartanunk tőlük.

Egyik-másik megállt már odalent, és várakozott. A vezérük emelt ormánnyal gurult ki a többiek elé, a gyerekek láthatták, ahogyan oldalsó végtagjaival erőteljesen hajtja magát. A tónál is ivott pár lény; de nem úgy festettek, mintha elképednének a gyerekek láttán. Céltudatos, értelmes lények ők. Valakik.

Will és Lyra aláereszkedett, hogy tárgyalásokba bocsátkozhasson. Lyra kijelentésétől függetlenül Will ott tartotta kezét a kés markolatán.

– Sejtelmem sincs, értitek-e, amit mondok nektek – kezdte óvatosan Lyra –, de a jó szándékotok felől nincs kétségem. Szerintem. ..

A vezér ormányát lendítve így szólt:

– Gyertek, Mary. Hátunkon. Visz. Gyertek, Mary.

– Ó! – fordult a lány mosolyogva Willhez.

Két lény kötélhámmal-kantárral felszerelve érkezett. Nyereg nem volt rajtuk; rombusz alakú hátuk anélkül is kényelmesnek bizonyult. Lyra ült már medveháton, Will biciklin, de lovaglásban egyiküknek sem volt gyakorlata, márpedig a helyzet erre emlékeztetett leginkább. Igaz, lovagláskor rendszerint a lovasé az irányítás, és a gyerekek hamarosan rájöttek, ezúttal erről szó sincs: a hám-kantár fogódzkodóul szolgál csupán. A lények a saját fejük után mennek.

– Merre – kérdezte volna Will, de elakadt a szava, mert elindult vele a hordozója, és tartania kellett magát. Hepehupákon haladtak, de nem volt kellemetlen, a lények háta, gerincük nem lévén, mint holmi ülés, rugózott a gyerekek alatt.

Hamarosan odaértek az emelkedőről nem egészen tisztán látható, feketéssötétbarnás foltok egyikéhez. A gyerekek ugyanúgy meglepődtek a prérit behálózó sima sziklautakon, mint előttük Mary Malone.

A lények rágördültek az útfelületre, és hamarosan felgyorsultak. Inkább vízi útra emlékeztetett, mintsem országútra, mert helyenként kiöblösödött, mintegy tavakat formázva, máshol keskeny csatornákra ágazott szét, melyek aztán merőben váratlanul torkolltak ismét egy mederbe. Mennyire más volt, mint Will világában a hegyoldalakba vájó, betonhidakon völgyeket átívelő rideg racionalitás! Része a tájnak, nem a megerőszakolása.

Egyre sebesebben száguldottak. Willnek és Lyrának időbe telt, míg hozzászoktak a testük alá feszülő izmokhoz, a kemény kerekek dörgéséhez a kemény kövön. Lyra hátrányban volt Willel szemben, mert sosem ült még biciklin, nem ismerte az egyensúlyozás mikéntjét; de elleste a fiútól, és ettől fogva kellemes izgalmat keltett benne az iram.

A kerekek zajától nem érthették egymás szavát. Mutogattak hát: a fákra, ámulattal, hogy mekkorák, milyen pompásak, egy raj elképesztő madárra, amelyek szárnya egymás után következett, és különös csavarokkal szelte a levegőt; a ló méretű kövér, kék gyíkra, amely az út közepén sütkérezett (a kerekes lények két oldalra soroltak, úgy kerülték meg, de ügyet sem vetett rájuk).

A nap már magasan járt az égen, mikor lassítottak. A levegő a tenger sós leheletét sodorta, ehhez kétség sem férhetett. Az út ismét emelkedett, majdhogynem gyalogtempóra szorítkoztak.

Lyra elgémberedett, megmacskásodtak a tagjai.

– Álljunk meg – kérte. – Leszállnék, szívesebben megyek a saját lábamon. A lény érezte a rántást a kötélen; kérdés, hogy értett-e a lány szavaiból, mindenesetre egy helyben maradt. Will jószága szintén; mindkét gyerek lekecmergett, a zötykölődéstől alig érezték kezüket-lábukat.

A lények csoportba gördültek és tanácskoztak, ormányuk kecsesen mozgott, ahogy hangicsáltak. Egy perc múlva továbbindultak, Willnek és Lyrának jólesett a járás a szénaillatú, fűlangyos karikázók között. Egy-kettő előregördült fölfelé, és a gyerekek, most, hogy nem kötötte le őket a kapaszkodás, megcsodálhatták, milyen szép, erőteljes mozgással hajtják magukat.

A tetőn megálltak. A vezér Lyrához és Willhez fordult:

– Mary közel. Mary ott.

Lepillantottak. A szemhatáron kéken csillámlott a tenger. Szélesen hömpölygő folyó szelte át a síkságot, a hosszú lejtő aljában kiserdőktől, ültetvények soraitól övezve zsúptetős falucska bújt meg. Számos lény járkált még a házak között, vagy a veteménnyel, a fákkal foglalkoztak.

– Felül megint – mondta a vezér.

Csekélység, ami az útból hátravan: Will és Lyra ismét visszakapaszkodott, a többi lény ellenőrizte, jól ülnek-e, jól tart-e a kengyel, mintha csak a biztonságukért aggódnának.

És elindultak lefelé, oldalsó tagjaikat lendületesen csapkodták az útfelülethez, szédítő vágta lett belőle. Will és Lyra megfeszítette minden porcikáját, sivított mellettük a szél, belekapott a hajukba, nyomást éreztek a szemgolyójukon. Kerékdübörgés, a fű összemosódó zöldje kétoldalt, magabiztos ívelés a széles kanyarban, a sebesség mámora – a lények láthatóan imádták ezt az egészet, Will és Lyra jó szívvel kacagott velük.

A falu szívében fékeztek, láttukon összesereglettek a lakók, és ormányemelgetve üdvözölték őket.

– Dr. Malone! – kiáltott fel Lyra.

Mary az egyik kunyhóból lépett elő, fakókék ingblúza, tel alakja, pozsgás, kipirult arca egyszerre volt idegen és ismerős.

Lyra odarohant és megölelte, a nő viszonozta; Will tartózkodóan, gyanakodva figyelte őket.

Mary lelkesen megpuszilta Lyrát, aztán odalépett Willhez hogy üdvözölje. Rokonszenv és zavar különös tánclépései gabalyodtak az elkövetkező másodpercekben.

Maryt annyira megrendítette a fiú állapota, hogy a legszívesebben ugyanúgy megcsókolta volna, mint Lyrát. De hát Mary felnőtt, és Will is úgyszólván felnőtt már, Mary belátta, nem ölelgetheti úgy, mint egy gyereket, hiszen idegen férfival ilyet sose művelne; mérsékletet parancsolt tehát magára, mert mindenekelőtt tisztelettel tartozik Lyra jó barátjának, nem hozhatja kínos helyzetbe.

Inkább kezet nyújtott, a fiú is nyújtotta a magáét; ez az érintés menten működésbe hozta a kölcsönös megértés és nagyrabecsülés áramkörét, amely egy csapásra rokonszenvbe fordult; mindketten úgy érezték, életre szóló barátságot kötöttek, és így is volt, valóban.

– Ő Will – mutatta be Lyra –, a te világodból való, meséltem is róla, emlékszel?

– Én vagyok Mary Malone. Ti meg éhesek vagytok, ahogy látom. Kopog a szemetek, ne is tagadjátok.

Odafordult a mellette álló lényhez, és éneklő-füttyös hangokat hallatott karlengetéssel kísérve.

A lények nyomban szétrebbentek, egyesek vánkosokat, pokrócokat hoztak a legközelebbi kunyhóból, és elrendezték őket egy fa alá, amelynek lehajló, dús lombú ágai hűvös, illatos árnyékot adtak.

Majd pedig, amint elhelyezkedtek ott, a vendéglátók sima fatálkákat hoztak csurig tejjel, melynek citromzamata hallatlanul üdítő volt; került még apró mandulaféle, laktató, vajas ízű, frissen tépett saláta, fűszeres, borsos levelek vegyest kövér, nedvdúsakkal, hozzá cseresznyeméretű, édes répaféle.

Csak pár falat ment le a torkukon. Jóból is megárt a sok. Will méltányolni szerette volna a szívélyességet, de az italtól eltekintve csak a kissé megpirított csapati-vagy tortillaforma búzalepény esett neki igazából jól. Nem volt semmi különös, csak laktatott, és Will ennyire vágyott, nem többre. Lyra mindent megkóstolt, de akárcsak Will, ő is hamar eltelt.

Mary nagy önfegyelemmel eltekintett a kérdezősködéstől. A fiú és a lány megrendítő élményt tud maga mögött, még nem akarnak beszélni róla.

Felelgetett a mulefákkal kapcsolatos kérdéseikre, röviden beszámolt arról, hogyan csöppent ebbe a világba; aztán otthagyta őket az árnyékban, mert látta, hogy leragad a szemük.

– Most az a dolgotok, hogy kialudjatok magatokat – mondta Mary. Langyos, csöndes volt a délután, a fa alatt andalítóan cirpeltek a kabócák.

Öt perccel az utolsó korty után Will is, Lyra is aludt, mint a bunda.

Más-más a nemük? – álmélkodott Atal. – Honnan lehet tudni?

Egyszerű – felelte Mary.– Különbözik a testük formája. Különbözik a mozgásuk.

Nem sokkal kisebbek nálad. De a srafjuk kevesebb. Nekik mikor szaporodik föl?

Nem tudom – felelte Mary. – Gondolom, a közeljövőben. Nem tudom, hogy nálunk mikor van az ideje.

Hiányzik a kerék – mondta együttérzően Atal.

A veteményest gazolták. Mary kapát készített magának, hogy ne kelljen hajlongania; Atal az ormányával dolgozott, ezért aztán szaggatottan folyt közöttük a társalgás.

De ugye tudtad, hogy jönni fognak? – kérdezte Atal.

Tudtam.

A pálcikák tudatták?

Nem – pirult el Mary. Ő végtére is tudományos kutató: elég kínos már az is, hogy az I Csingre támaszkodik, de most menten elsüllyed szégyenletében. – Hanem éjszakai kép – vallotta be.

A mulefáknak nem volt külön szavuk arra, hogy álom. Pedig nagyon is álmodtak, és nagyon is komolyan vették az álmaikat.

Te nem szereted az olyat – jegyezte meg Atal.

Szeretni szeretem. De mostanáig nem hittem benne. Napnál világosabban megjelent előttem a fiú meg a lány, és egy hang szólt, hogy készüljek fel a jöttükre.

Miféle hang? Hogyan szólhatott hozzád, ha nem láttad?

Atal nehezen tudta elképzelni a közlést a megvilágosító ormánymozdulatok nélkül. Megállt a két sor futóbab közt, és feszült érdeklődéssel várta Mary válaszát.

De hisz láttam – mondta Mary. – Nő volt, nő-bölcs, az én világombeli. Nagyon öreg, ugyanakkor egyáltalán nem öreg.

Bölcsnek a mulefák a vezetőiket hívták. Mary látta, hogy Atal egyre izgatottabb.

Hogyhogy öreg is meg nem is? – firtatta Atal.

Olyan teszi-mintha módra kell érteni – felelte Mary.

Atal a derűs tudomásulvétel jegyében lengette ormányát.

Mary folytatta, a tőle telhető legteljesebb magyarázatra törekedett: Meghagyta, hogy álljak készen a gyerekek fogadására, megmondta, mikor bukkannak majd fel, és hogy hol. De hogy miért, azt nem mondta. Gondjukat kell viselnem, ennyi.

Tele vannak sebbel és nagyon fáradtak – jegyezte meg Atal. – Ők útját állhatják a srafnak?

Mary aggódva pillantott a magasba. Látcső sem kellett ahhoz, hogy érzékelje, egyre sebesebben áramlanak tova az Árny-részecskék.

Remélem – mondta. – De sejtelmem sincs, hogyan.

– – –

Estefelé, mikor már főtt a vacsora a tűzön, és égre keltek az első csillagok, más falubeliek érkeztek. Mary mosakodott éppen; a kerekek mennydörgését, a feszült morajt hallva gyorsan megtörölközött, és kisietett a háza elé.

Will és Lyra egész délután aludt, a lármára riadtak. Lyra álomittasan felült; Mary öt-hat nyilvánvalóan izgatott mulefával tárgyalt éppen, nem lehetett tudni, dühösek-e, vagy épp nagyon örülnek.

Mary Lyrára nézett, és kibontakozott a csoportból.

– Lyra – mondta –, történt valami... érthetetlen dolgot tapasztaltak... nekem sem világos... oda kell mennem megnézni. Úgy egy óra út innen. Amint tudok, jövök vissza. Ha szükségetek van bármire, érezzétek otthon magatokat a házamban. Most mennem kell, nagyon idegesek.

– Semmi gond – mondta Lyra, kába volt még a hosszú alvás után. Mary vetett még egy pillantást a fa aljába. Will a szemét dörgölte.

– Nem maradok el sokáig – mondta Mary. – Addig Atal mindenben segít. A vezér türelmetlenkedett. Mary kapkodva kantározta, közben elnézést kért, hogy ügyetlenkedik, aztán pattant is föl. Ívben kerekeztek el a homályba.

Új volt az irány a part fölé magasodó északi gerinc mentén. Mary sötétben még nem ült mulefaháton, a száguldás félelmesebbnek tetszett neki, mint nappal. Egyre feljebb jártak, balra a távolban a holdfény remegése látszott a tengeren: hitetlenkedő, hűvös ámulat ezüst-szépia fénye terült rá magára is. Bensőjében ámulat, a világban hitetlenkedés, hűvös itt is, ott is.

Fel-felnézett időnként, a távcsövet tapogatta a zsebében, de úgysem veszi hasznát, míg meg nem állnak. Márpedig ezeknek a mulefáknak sürgős, késlekedésről nyilván tudni sem akarnak. Jó egy óra kemény vágta után a szárazföld belsejébe kanyarodtak, le a kőútról egy döngölt földcsapásra, térdmagas fű közé, amely kerékfák csoportja mellett vezetett egy magaslatra. A táj tündökölt a holdfényben: szélesen elterülő kopár dombvonulat, itt-ott kis vízmosásokkal; a csörgedező patakok mentén magasodtak a fák.

Egy ilyen mederhez vitték őt is. A kőútnál leszállt a mulefa hátáról, onnantól gyalog tartott lépést a csapattal, fel a hegyen, le a vízmosásba.

Forrás csacsogása, a füvet zizegtető szél ért a füléhez. A kerekek alatt halkan recsegett a föld, a mulefák egymás közt susogtak előtte.

A hegyoldalban alig pár lépésre a titokzatos kés által megnyitott ablak tátongott. Barlangszájszerű volt, mert belésütött kicsit a hold, mintha a domb belsejébe vezetne, csakhogy nem oda vezetett. Kísértetek tódultak ki rajta.

Mary elméje megbicsaklott; mintha kiment volna alóla a föld. Összerezzent, elkapta a legelső faágat, hogy meggyőződjék, van még tapintható világ, és ő abba tartozik.

Közelebb lépett: öreg férfiak és nők, gyerekek, karon ülő babák, emberek és másfajta lények soroltak a sötétből a holdfényes valóságba – és menten el is tűntek.

Ez volt a legmeghökkentőbb. Tettek pár lépést a fű, a szabad levegő, az ezüstös fény világában, körülnéztek, örömtől ragyogott fel az arcuk – Mary soha ilyen örömöt nem látott még –, kitárták karjukat, mintha az egész mindenséget akarnák magukhoz ölelni; aztán, mintha csak füst meg köd volnának, elillantak, eggyé olvadtak a földdel, a harmattal, az éjszakai szellővel.

Egyesek Maryhez igyekeztek, mintha mondani akarnának valamit, a kezüket nyújtogatták, érintésük fagyos kis lökésnek érzett. Valamelyikük, egy öregasszony, biccentett Marynek, hogy lépjen közelebb.

Megszólalt:

– Mesélni. Erre nem gondoltunk. Ennyi ideig nem jutott eszünkbe! Pedig kell nekik az igazság. Az táplálja őket. Igaz történeteket kell mondani nekik, és akkor minden jóra fordul. Mesélni, ennyi az egész!

És már ott sem volt. Előfordulnak ilyen pillanatok, hirtelen belénk villan a megmagyarázhatatlanul elfeledett álom, és visszajön vele álombeli felindultságunk teljessége is. Ezt az álmot próbálta Mary lefesteni Atalnak, ezt az éjszakai képet; de ahogy most kapkodott utána, szilánkokra pergett, szétúszott, akárcsak a kísértetjelenések a szabadban. Tovaillant az álom.

Csak az édessége maradt hátra, meg a felszólítás: mesélni.

Mary a sötétbe bámult. Ameddig csak ellátott a végtelen csöndességben, csak jöttek-jöttek a kísértetek ezrével, mint a szülőhazájukba megtérő menekültek.

– Mesélni – mormolta maga elé.

33.

Marcipán

Másnap reggel Lyra azzal az álommal kelt hogy visszatért hozzá Pantalaimon, és megmutatta végleges alakját; Lyra el volt ragadtatva tőle, de most már nem emlékezett, mi is volt.

Nemrég bukott a szemhatár fölé a nap, üde illat szállt. Hálóhelyére, Mary zsúpfedeles kunyhójába a nyitott ajtón szökött be a napsugár. Feküdt még egy kicsit, és hallgatózott. Madár csicsergett, tücsökféle húzta odakint, Mary a közelben szuszogott álmában.

Lyra felült, és rádöbbent, hogy anyaszült meztelen. Először fölháborodott, de aztán az ágy mellett összehajtogatott tiszta ruhát vett észre: Mary egyik ingblúzát meg valami apró mintás könnyű anyagot, amit szoknya gyanánt maga köré tekerhet. Felöltözködött, az ing lötyögött rajta, de legalább fedte, ahol illő.

Kilépett a kunyhóból. Esküdni mert volna, hogy Pantalaimon nincs messze. Szinte hallotta, amint csacsog, kacag. Biztonságban van tehát, és a kapcsolatuk nem szakadt meg. Majd ha megbocsát és visszatér – micsoda órák lesznek azok, mikor csak mesélik, egyre mesélik egymásnak, mi mindenen estek át...

Will még egyre ott feküdt a fa alatt, ebadta lustája. Lyrának kedve lett volna felrázni; no de míg így egymaga van talpon, úszhatna is egyet a folyóban. A Cherwell folyóban annak idején minden gátlás nélkül úszkált meztelenül más oxfordi kölykökkel, de Willel nem ugyanaz, a gondolatába is belepirul.

Egymagában baktatott le tehát a folyópartra a gyöngyházfényű reggelben. A parti nád közt karcsú gém forma madár álldogált fél lábon, szobormereven. A lány próbált minél kevesebb zajt csapni, nehogy megzavarja, de a madár annyiba se nézte őt, mint a vízben úszó fadarabot.

– Hát jó – hagyta rá Lyra.

Levetkőzött a parton, és a habokba csobbant. Keményen tempózott a hideg vízben, aztán kimászott, és dideregve húzta össze magát a parton.

Pan rendes körülmények között itt tüsténkedne körülötte: most vajon ő az a hal, amelyik pajkosan néz rá a víz alól? Vagy a ruhája közé surranó bogár, amelyik csiklandozza? Netán madár? Esetleg egészen máshol járnak a másik daimónnal, és fütyül Lyrára?

A nap már melegen sütött, hamar leitatta róla a vizet. Visszabújt Mary lötyögős ingébe, és a part menti lapos köveken elballagott a szennyeséért, hogy kimossa. De valaki megelőzte, az ő holmija, csakúgy, mint Willé, ki volt terítve már egy illatos bokor ágaira, jóformán meg is száradt.

Will mocorgott. Lyra leült mellé, és halkan szólongatta.

– Will! Ébresztő!

– Hol vagyunk? – kapott rögtön a kése után a fiú felültében.

– Biztonságban – fordult félre a lány. – Még a ruháinkat is kimosták az itteniek vagy dr. Malone. Tessék, a cuccod. Gyakorlatilag száraz...

Odanyújtotta, aztán a fiúnak hátat fordítva várta ki, míg felöltözködik.

– Úsztam a folyóban – mondta. – Kerestem Pant, de azt hiszem, bujkál.

– Jó ötlet. Mármint az úszás. Úgy érzem, mintha évek kosza lepne... Megyek, elkel a csutakolás.

A fiú távollétében a lány bejárta a falut, semmihez sem merészkedett túl közel, nehogy tolakodásnak minősüljön a kíváncsiskodás, de legeltette a szemét. A házak közt volt nagyon régi és vadonatúj; nagyjából egyformán épült mind fából, agyagból zsúpból. Semmi kezdetlegesség; valamennyi ajtó-, ablakkeret, párkány gondosan kimunkálva; de a minták nem faragványok voltak: mintha csak rábírták volna a fát, hogy eleve a kívánt alakúra nőjön.

Minél tovább nézelődött, annál mélyrehatóbb gondosságot és rendezettséget észlelt a faluban: mintha csak az aletiométer jelentésrétegeit búvárolta volna. Csábítást érzett, hogy utánajárjon az itteni viszonyoknak, könnyedén szökkenve párhuzamról párhuzamra, jelentésről jelentésre, ahogyan a műszert kell kezelni; ugyanakkor nem hagyta nyugodni, meddig időzhetnek még itt.

Pan nélkül egy lépést se, szögezte le magában.

Megérkezett Will a folyóról, Mary kilépett a ház elé, és reggelizni hívta őket; Atal sem késett soká, éledezni kezdett körülöttük a falu. Két kereketlen mulefa gyerek egyre-másra nyújtogatta a nyakát feléjük a házuk sarka mögül, Lyra pedig hirtelen hátrafordult, és egyenesen rájuk meredt, mire nagyot kacagva húzódtak vissza, mint a csigabiga szarva.

– No akkor kezdjük – köszörülte meg a torkát Mary, miután ettek némi kenyeret meg gyümölcsöt, és leöblítették valami tűzforró mentafőzetfélével.

– Tegnap még nagyon fáradtak voltatok, mozdulni sem bírtatok. De látom, ma már sokkal élénkebbek vagytok. Szerintem ideje egyeztetni, amit idáig megtudtunk. Időbe fog telni, mert rengeteg a mondanivalónk, de ne tétlenkedjen addig a kezünk sem, tegyük magunkat hasznossá, megjavíthatnánk pár hálót.

Felnyalábolták a merev, kátrányos fonatokat, szétterítették a folyóparton, Mary megmutatta, hogyan csomózzák a kötelet a pótlásokhoz. Nyitva tartotta a szemét, mert Ataltól megtudta, a folyón lejjebb lakók nagyszámú tualapit láttak gyülekezni a tengeren, minden percben várható a felhívás a menekülésre, de addig is végezni kell a mindennapos munkákat.

Üldögéltek a napon a békés folyású víznél, és Lyra elmondta a történetét attól a régmúlt pillanarról fogva, hogy Pannal eldöntötték, belesnek a Jordan-kollégium ejtőzőszobájába.

– – –

Tört a dagály, aztán megfordult, de a tualapik nem mutatkoztak. Késő délután Mary végigkalauzolta Willt és Lyrát a folyó menrén, túl a hálók kifeszítésére szolgáló póznákon, a sós mocsáron át a tenger felé. Apálykor biztonságos volt ez a terület, mert a nagy fehér madarak csak magas vízállásnál portyáztak a szárazföldön. Mary töltésen vezette őket az ingovány fölött; mint sok más mulefaépítmény, ez is ősrégi volt, de kifogástalanul karbantartott, nem felülkerekedett a természeten, hanem beleilleszkedett.

– A kőutakat is ők képezték ki? – érdeklődött Will.

– Nem. Inkább fordítva, azok őket – magyarázta Mary. – Úgy értem, sose kapnak kerékre, ha nincs ez a sok kemény, lapos felület, amin hasznát vehetik. Egyébként hajdani vulkánkitörésekből származó lávaömléseknek gondolom őket.

Tehát az utak tették lehetővé számukra a kerékhasználatot. De más tényezőkön is múlott, hogy minden összejöjjön. Ilyen például a terméstokfák léte, vagy akár a mulefák alkata – hogy tudniillik nem gerincesek, nincsen gerincoszlopuk. A mi világainkban úgy hozta a szerencse, hogy a gerinces lények a többinél jobban jártak, erre föl alakult ki a központi gerincoszlopos szerkezetek mindenféle változata. Ebben a világban másképpen alakult, a rombusz forma vitte el a pálmát. Gerinces persze itt is akad, de csak hébehóba. Vannak kígyók. Itt nagy becsbe tartják őket. Gondozzák, óvják.

Szóval az alkatuk, az utak meg a kerékfák mind kellettek ahhoz, hogy itt tartsanak. Sok apró véletlen egybeesése. Te hol kapcsolódtál be a történetbe, Will?

– Nálam is mindenféle apró véletlen játszott közre – kezdte Will, és eszébe jutott a macska meg a gyertyánfa. Ha fél perccel előbb vagy később érkezik, elmulasztja a macskát, sose talál rá az ablakra, nem jut el Cittágazzéba Lyrához; és egyáltalán, ez az egész nem történik meg vele.

Töviről hegyire elbeszélt mindent, séta közben hallgatták. A mocsár fölött haladtak már, mikor eljutott odáig, hogy az apja meg ő megvívtak a hegytetőn.

– És akkor a boszorkány végzett vele...

Will ezt azóta sem értette. Elmondta ugyan a többieknek, hogy a boszorkánytól, öngyilkossága előtt, magyarázatot kapott: szerelmes volt John Parrybe, de a férfi visszautasította.

– Vadak ám a boszorkányok – jegyezte meg Lyra.

– De ha igazán szerette...?

– A szerelem vérszomjas is lehet – mondta Mary.

– De apám az édesanyámat szerette – erősködött Will. – És elmondhatom anyámnak, hogy apám sosem lett hűtlen hozzá.

Will, ha egyszer megszeret valakit, ugyanilyen lesz, gondolta Lyra.

A langyos levegőben délutáni neszek lebegtek: a mocsár szakadatlan bugyogása-szörcsögése, a rovarok kaparászása, sirályrikoltás. A víz teljesen visszahúzódott, a föveny szabadon csillogott a ragyogó napon. Sárlények miriádjai éltek, táplálkoztak, enyésztek el a felületi homokrétegben, apró árnyékok, légzőjáratok, tettenérhetetlen, csöpp rebbenések tanúskodtak a tájat átlüktető életről.

Mary a messzi tengert kémlelte, fehér vitorlákat kutatott a szemhatáron, de a többieknek egy szót sem szólt erről. Csupán fátyolos csillámlást észlelt a távolban, ahol az ég kékje megsápadt a tenger színénél, és a tenger visszatükrözte ezt a halványulást, feltündököltette a vibráló levegőben.

Mary megmutatta Lyrának és Willnek, hogyan halásszanak fel egy bizonyos puhatestűt a homokból: a légzőjáratát kell kifigyelni. A mulefák kedvenc csemegéje, de keserves kerekezniük, hajolgatniuk érte a homokon. Mary, valahányszor itt jár a parton, begyűjt, amennyit csak bír; most három szempár, háromszor két kéz gondoskodhat a lakomáról.

Mary vászontasakokat adott a gyerekeknek, és míg szedték a finom falatokat, folytatódott a történet. A tasakok megteltek, Mary tapintatosan a mocsárszél felé kezdte terelgetni beszélgetőtársait, mert kelőben volt már a dagály.

Hosszúra nyúlt a történet; ma már aligha kerítenek sort a halottak országára. A falunál jártak, mikor Will elmondta Marynek, hogy ő meg Lyra arra jutottak, az emberi természetnek három összetevője van.

– Ide hallgassatok – mondta Mary –, az egyház, a katolikus egyház, amelyhez egykor tartoztam, a daimón szótól viszolyog. Szent Pál azonban szellemet és lelket és testet emleget. Nem annyira elrugaszkodott ötlet tehát, hogy három részből áll az emberi lényeg.

– De a legtöbbet mégiscsak a test éri – mondta Will. – Baruch es Balthamosz mondta nekem. Az angyalok azt kívánják, bárcsak volna testük. Azt is mondták, hogy csodálkoznak, amiért mi nem élvezzük eléggé a világot. Odavolnának a gyönyörűségtől, ha húsuk meg érzékük lehetne, mint nekünk. A halottak világában...

– Majd ott meséld ezt el – szólt közbe Lyra, és mosolyokából annyi boldog tudás és öröm sugárzott, hogy a fiú egészen összezavarodott. Visszamosolygott; Mary ennyi bizalmat sosem látott még emberi arcon.

A faluban jártak már, elérkezett a vacsorakészítés ideje. Mary a fiút és a lányt a parton hagyta, hadd szemléljék a dagályt, megkereste Atalt a tűznél. Barátnője ujjongva fogadta a bőséges kagylóáldást.

De baj van, Mary – tette hozzá aztán – a tualapik leromboltak feljebb egy falut, és még egyet, és még egyet. Ilyet még sose műveltek. Be szokták érni eggyel, aztán mennek vissza a tengerhez. És ma is kidőlt egy fa...

Jaj, ne! Hol?

A hőforrásnál – mondta Atal. Mary három napja járt ott utoljára, és semmi rendelleneset nem tapasztalt. Fogta a látcsövet, és megnézte az eget; bizony, egyre fokozódik az Árny-részecskék hömpölygése, olyan bő, olyan sebes, hogy a partra kicsapó dagály semmi hozzá képest.

Mit tudsz tenni? – kérdezte Atal.

Maryre úgy nehezedett a felelősség, mintha valami súlyos döngetné a lapockája közét, de kihúzta magát, nehogy mutassa.

Mesélek nekik – mondta.

– – –

Elköltötték a vacsorát; Atallal négyesben pokrócokon üldögéltek Mary háza előtt, a langyos fényű csillagok alatt. Jóllakottan dőltek hátra, élvezték a virágillatú éjszakát, és hallgatták Mary történetét.

Mary indításnak a Lyrával való megismerkedés előzményeit taglalta; hogy miféle munkát végzett a Sötét Anyag Kutatócsoportban, a szűkkeblű finanszírozást. Mennyi idejét elvette a pénz hajszolása, milyen kevés jutott a kutatásra!

De Lyra felbukkanása mindent megváltoztatott, méghozzá villámsebesen: napokon belül hátat fordított a világának.

– Azt csináltam, amit mondtál – mesélte Mary. – Készítettem programot, azaz utasítássort, hogy az Árnyak szólhassanak hozzám a számítógépen keresztül. És ők eligazítottak. Angyaloknak mondták magukat, és hát...

– Rosszul tették, hogy így mutatkoztak be egy tudósnak – jegyezte meg Will. – Aki esetleg nem is hisz bennük.

– Csakhogy én ismertem őket. Valamikor apáca voltam ugyanis. Úgy gondoltam, a fizikát is lehet művelni Isten dicsőségére, egészen addig, míg rá nem jöttem, hogy Isten nincs, de a fizika különben is százszor érdekesebb. A keresztény vallás nagy horderejű, tetszetős melléfogás, ez a nagy helyzet.

– Mikor hagytál fel az apácasággal?

– Napra pontosan meg tudom mondani – így Mary. – Eminens voltam fizikából, meghagytak az egyetemen, doktoráltam, hogy majd tanítani fogok. Nem olyan apácarend volt ez, ahol el kell zárkózni a világtól. Még csak be se kellett öltöznünk, annyit követeltek mindössze, hogy tisztes ruhákat viseljünk, meg feszületet a nyakunkban. Szóval egyetemi oktatónak készültem, és kutattam a részecskefizika témakörében. Rendeztek erről egy konferenciát, és meghívtak engem is, hogy tartsak előadást, Lisszabonban, ahol még sohase jártam; Angliából se tettem még ki a lábam. Rettenetes nagy felhajtás volt – repülés, szálloda, kápráztató napfény, idegen nyelvű karattyolás, a szakma szólásra emelkedő nagyjai között az én kis mondókám, vajon kíváncsi lesz-e rá teremtett lélek, nem leszek-e olyan elfogódott, hogy hang se jön ki a torkomon... Szörnyen izgultam, mondhatom. És az ártatlanságomról se feledkezzetek el. Világéletemben mintakislány voltam, rendszeresen jártam misére, elhivatottságot éreztem. Tiszta szívemből szolgálni akartam Istent. Az egész életemet így – nyújtotta fel a két kezét Mary – tettem volna Jézus lábához, hogy azt tesz vele, amit akar. És nagyon meg voltam magammal elégedve, tegyük hozzá. Mértéken felül. Ide süssetek, szent is vagyok okos is! Így voltam vele hét évvel ezelőttig, egészen pontosan augusztus 10-én este fél tíz tájig.

Lyra felült, átkarolta a térdét, csupa fül volt.

– Az előadásom után történt, este – folytatta Mary. – Jól sikerült minden, szaktekintélyek is hallgattak, épkézláb válaszokat adtam a kérdésekre, és rettenetesen megkönnyebbültem meg örültem – sőt, mit tagadjam, büszke voltam. És hát a kollégák elhívtak magukkal egy tengerparti vendéglőbe. Máskor nemet mondtam volna, de ezúttal felhorgadt bennem az öntudat, elvégre felnőtt nő vagyok, megtartottam egy komoly előadást, jól fogadták, barátok között leszek... És olyan kellemes meleg volt, és pont olyasmiről esett szó, ami a legeslegjobban érdekelt, fel volt dobva az egész társaság: lazítsunk, gondoltam. Felfedeztem egy másik lényemet, amelyiknek ízlik a bor meg a hal roston, meg a langyos szellő simogatása, meg a háttérben lüktető zene. Isteni volt. A kerthelyiségben ültünk. Én a hosszú asztal végén egy citromfa alatt, lugasnyi golgotavirág mellett, a szomszédom a túloldali szomszédjával merült beszélgetésbe, és... Szemköz ült egy férfi, akit láttam egyszer-kétszer a konferencia folyamán. Nem mutattak be minket egymásnak, addig egy szót sem váltottunk; olasz volt amúgy, feltűnést keltett valamilyen kutatási eredménye; kérdezgetem egy kicsit, gondoltam. Hát így. Nem sokkal volt idősebb nálam, és röpködős fekete haja volt, szép olajbarna bőre, és olyan igazi bogárszeme. A haja folyton a homlokába hullt, és ilyen lassú mozdulattal simította hátra...

Mary mutatta is. Nagyon az emlékezetébe véste, jegyezte meg magában Will.

– Nem volt szépfiú – így Mary. – Nem volt szívdöglesztő bájgúnár. Ha az lett volna, én meg is kukulok nyomban. Olyan kedves volt, olyan eszes, olyan mulatságos, hogy a világ legtermészetesebb dolgának tetszett ott ülni a lámpafényben a citromfa alatt, a virágillatban, a bor meg a hal mellett, beszélgetni és kacagni és reménykedni, hátha tetszem neki. Mary Malone nővér, amint flörtöl! Mi lesz a fogadalmammal? Mi lesz a felajánlkozással Jézusnak? Hogy a bor tehetett-e róla, vagy a csacsi fejem, vagy a langyosság, vagy a citromfa, vagy... ? Egyszerre úgy éreztem, bemeséltem magamnak valami hamisat. Erőnek erejével úgy tettem, hogy beérem magammal, jól elvagyok anélkül, hogy szeretnének. A szerelem olyan volt nekem, mint Kína: tudjuk, hogy létezik, nagyon érdekes hely, semmi kétség, van, aki felkeresi, de én ugyan soha. Úgy telik el az életem, hogy soha nem látom meg Kínát, nem számít, különben enyém az egész világmindenség. És akkor megkínáltak valami édes izével, és egyszerre rádöbbenten, igenis, jártam Kínában! Az az édesség juttatta eszembe – marcipán, édes mandulamassza – írta körül Mary Lyrának, aki értetlenül meresztette a szemét.

– Ja, marcifánk – csapott a homlokára Lyra, és elhelyezkedett, hogy tovább hallgassa a történetet.

– Szóval rájöttem, ismerős ez az íz, újra lepergett előttem, hogyan is volt a legelső kóstoló. Tizenkét éves voltam. Elmentem egy barátnőm szülinapi bulijára, és diszkóztunk, ez annyit jelent, hogy zenegépen muzsikát játszanak hangosan, és táncol rá a közönség – magyarázta Mary, mert megint feltűnt neki, hogy Lyra nem érti a dolgot. – A lányok egymással szoktak táncolni, mert a fiúk gátlásosak, és nem merik felkérni őket. De jött egy fiú – akit nem is ismertem –, és felkért, és végigtáncoltunk egy zeneszámot, aztán még egyet, aztán a következőt... Ti is tudjátok, egy szempillantás alat eldől, hogy tetszik-e nekünk valaki, vagy sem; ez a fiú nagyon-nagyon tetszett. És nem fogytunk ki a szóból, közben szeletelni kezdték a születésnapi tortát. És ez a fiú fogott egy darabka marcipánt, és finoman a számba tolta – emlékszem mosolyogni próbáltam, fülig pirultam, és nagyon hülyének éreztem magam –, és végképp beleszerettem ebbe a fiúba azért a csekélységért, hogy olyan gyöngéden vitte a számhoz azt a marcipánt.

Ahogy Mary kimondta ezt, Lyra érezte, hogy valami egészen különös dolog történik vele. Bizsergett a haja töve, szaporábban szedte a levegőt. Életében nem ült még hullámvasúthoz még csak hasonlón se, különben lett volna mihez kötnie ezt a rémülettel elegy felvillanyozottságot; okát adni végképp nem tudta. És a teste jelzései csak egyre nyomatékosabbak lettek, egyre számosodtak. Mintha a kezébe adták volna egy hatalmas ház kulcsát, melynek addig a létezéséről sem tudott, holott őbenne magában emelkedik, és ahogy elfordítja a kulcsot a zárban, az épület sötét öblében egyre több ajtó pattan fel, fények gyúlnak. Reszketve markolászta a térdét, és lélegzetvisszafojtva hallgatta tovább Maryt.

– Ezen a bulin vagy talán a következőn csókoltuk meg egymást először. Kinn a kertben, odahallatszott a zene, de a fák közt hűvösség volt, és béke, és úgy kívántam a közelségét, hogy szinte fájt, és tudtam, ő ugyanígy érez, de közben teljesen megbénított mindkettőnket a zavar. Azaz csak majdnem. Egyikünk megmozdult, és ugyanabban a pillanatban – kvantumugrás volt, merő hirtelenség – már csókoltuk egymást, és jaj, hát az nemhogy Kína volt, hanem maga a Paradicsom. Talán fél tucatszor találkoztunk, nem többször. A szüleivel elköltöztek, és nem láttam többé. Nem sokáig tartott, de olyan szép volt... És hát megtörtént. Nem tagadhattam le. Én igenis jártam Kínában.

Az volt a legkülönösebb, hogy Lyra pontosan tudta, miről beszél Mary, holott fél órája egy mukkot sem értett volna belőle. És belül a hatalmas házban tárva-nyitva állt minden ajtó, fényárban úsztak a néma, várakozó termek.

– Akkor este fél tízkor egy vendéglői asztalnál Portugáliában – folytatta Mary – kaptam egy darabka marcipánt, és eszembe jutott minden. És feltettem a kérdést: most már életem végéig ne érezzek ilyet többé? Kínába akarok menni, határoztam el. Mert csupa kincs, különösség, titokzatosság, öröm. Kinek teszek jót azzal, ha most azonnal visszaviharzom a szállodába, gyónok a papnak, és megfogadom, hogy soha többé nem esem kísértésbe? Használ bárkinek, ha nyomorúságra kárhoztatom magam? Nem, hangzott a válasz. Az égvilágon senkinek. Ugyan ki bánkódna, ki ítélkezne fölöttem, ki áldana meg, amiért olyan jó kislány vagyok, ki térdepeltetne borsóra, amiért rosszalkodom? Számomra eldönthetetlen volt, hogy Isten meghalt-e, vagy nem is létezett soha. Mindegy is; szabad lettem, és magányos; nem tudtam volna megmondani, örülök-e vagy sem, de nagyon furcsa, nagyon más lett minden. És ez a hatalmas fordulat attól következett be, hogy a számba vettem azt a marcipánt, még csak le se nyeltem, íz – emlék – földcsuszamlás... Mikor aztán le is nyeltem a falatot, az asztal fölött láttam, hogy a férfi észrevette, történt valami. Ott és akkor nem mondhattam el neki, hogy mi, mert még nekem is annyira új volt, és nem mertem bolygatni. De aztán kimentünk a partra sétálni, és a langyos szellő a hajamat kócolta, és az Atlantióceán is mintha a kedvünkben akart volna járni – épp csak fodrozódott a lábunknál. És levettem a feszületet a nyakamból, és a tengerbe hajítottam. Kész, passz. Túl voltam rajta. Vége. Hát így számoltam le az apácaélettel – fejezte be.

– Ez az ember figyelte meg azt a dolgot a koponyákkal? – firtatta Lyra.

– Ó, dehogy is. A koponyás ember dr. Payne, dr. Olivér Payne. Sokkal később jött a képbe. Neki ott a konferencián Alfredo Montale volt a neve. Ő egészen más volt.

– Csókolóztál vele?

– Hmm – mosolyodott el Mary –, igen, de nem rögtön.

– Nehéz volt szakítani az egyházzal?

– Bizonyos szempontból elég nehéz, mert rettenetes csalódást okoztam. A főnöknő, a papok, a szüleim odavoltak, sütött belőlük a szemrehányás... mintha azon állna vagy bukna az ő szenvedélyes hitük valamiben, hogy én továbbcsinálom-e azt, amiben egyáltalán nem hiszek már. Másrészt viszont nagyon könnyen ment, mert volt értelme. Életemben először tettem olyat, amit minden porcikámmal akartam, nemcsak félig-meddig. Egyedül éreztem magam kezdetben, de aztán hozzászoktam.

– Nem lettél a felesége?

– Nem. Senkinek sem lettem a felesége. Összeköltöztem valakivel – nem Alfredóval, mással, majdnem négy évig éltünk együtt. De aztán úgy döntöttünk, mégis jobb lesz külön. Szóval magam vagyok. A férfi, akivel együtt éltem, imádott hegyet mászni, megtanított engem is, járogatok a hegyekbe... Meg hát ott a munkám. Azazhogy volt. Jól elvagyok így.

– Hogy hívták a fiút a bulin? – kérdezte Lyra.

– Tim.

– Hogy nézett ki?

– Hát... Helyes volt. Többre nem emlékszem.

– Mikor megismerkedtünk Oxfordban – mondta Lyra –, elmesélted, azért lettél kutató, hogy ne kelljen mérlegelned, mi jó, mi rossz. Apáca korodban ezen törted a fejed?

– Hát... nem. De tudtam, mit vagyok köteles gondolni: azt, amit az egyház tanít. Mint kutató viszont egészen másra álltam be. Ezt soha nem gondoltam végig.

– És most? – kérdezte Will.

– Itt lenne az ideje – Mary ennél őszintébben nem tudott válaszolni.

– És onnantól, hogy nem hiszel Istenben – folytatta Will –, nem hiszel abban sem, hogy van jó és rossz?

– Dehogynem. De többé nem hiszem, hogy léteznek rajtunk kívül álló jó vagy gonosz erők. Arra jutottam, hogy jónak vagy rossznak az emberek tetteit lehet nevezni, őket magukat nem. Mindössze annyit jelenthetünk ki, hogy ez és ez jó cselekedet, mert segít valakin, amaz meg rossz, mert árt. Bonyolultabbak az emberek annál, hogysem fehéren-feketén fel lehessen címkézni őket.

– Így igaz – jelentette ki határozottan Lyra.

– Hiányzott neked az Isten? – kérdezte Will.

– Igen – mondta Mary –, rettenetesen. És most is hiányzik. A legjobban az az érzés, hogy kötődöm az egész világmindenséghez. Azelőtt Istenhez kötődtem így, és általa a teremtés egészéhez, merthogy az ő megtestesülése. De ha mégsem az...

Kinn a mocsárban madár hallatta bánatos, ereszkedő hangok elnyújtott sorát. Parázslott a tűz; éjszakai szellő susogtatta a füvet. Atal macska módra gömbölyödött össze, fűre döntvén kerekeit, hunyt pillái alól figyelt is, nem is. Will a hátán feküdt, és a csillagokat bámulta.

Lyra meg se moccant, mióta lezajlott benne az a különös változás, úgy őrizte magában az élményt, mintha törékeny edény volna színültig új tudással, melyet fél kilötyögtetni. Sejtelme sincs, micsoda voltaképpen, mit jelent, honnan származik: csak ült tehát a térdét kulcsolva, és próbált úrrá lenni izgatott remegésén. Hamarosan, gondolta, hamarosan megértem. Közel az idő.

Mary elfáradt: mára nincs több története. De holnapig kigondol újakat.

34.

Megvan

Mary nem bírt elaludni. Valahányszor behunyta a szemét, megszédült, összerezzent, mint aki szakadék szélére tántorodott; belenyilallt a rettegés, felpattantak a pillái.

Ez megismétlődött háromszor-négyszer-ötször, ezek után kénytelen-kelletlen lemondott az alvásról; felkelt az ágyból, halkan ruhát vett, kilépett a házból, elosont a fa mellett, melynek sátorlombja alatt Will és Lyra aludt.

Az ég magasán fényesen ragyogott a hold. Felélénkült a szél, a terep tágasságán a felhőárnyak úgy suhannak, mintha képtelen állatok vonulnának, gondolta Mary. Csakhogy az állatok céltudatosan vándorolnak; amikor rénszarvasok húznak át a tundrán, vadak a szavannán, tudhatni, oda tartanak, ahol bőségesebb az eleség, jobb párzani, utódot nevelni. Azért változtatják helyüket, mert van értelme. De ezeket a felhőket a véletlen mozgatja, kiszámíthatatlan, atomok és molekulák szintjén bonyolódó eseménysor; merő esetlegesség, hogy ilyen veszettül száguldanak a füves térség felett.

Pedig más a látszata. Süt belőlük a feszültség, mintha cél vezérelné őket. Ez az egész éjszaka ilyen. Mary is érzi a parancsot, de a célról sejtelme sincs. A felhők viszont mintha tudnák, mit csinálnak és miért, tudja a szél, tudja a fű. Az egész világ eleven és tudatos.

Mary felfelé tartott a kaptatón; visszatekintett a mocsarakra: a beszökő dagály tündöklő ezüsttel hálózta a sárlapály fényes feketeségét, a nádasokat. A felhőárnyak nagyon élesen látszottak odalenn: mintha valami rettenet elől menekülnének, vagy valami megdicsőüléshez száguldanának sóváran. Nyitott kérdés marad Mary számára mindörökre.

A mászófája ligete felé kanyarodott. Húszpercnyire van a fa, amarra magasodik; ide-oda veti nagy, busa fejét, a sietős széllel folytat párbeszédet. Bőven van téma, és ő egy mukkot sem hall.

Lélekszakadva szedte a lábát, az éjszaka pattanásig feszült légkörétől ajzva: csak ott lehetne már minél előbb. Erről beszélt az este Willnek, mikor a fiú azt kérdezte, hiányzik-e neki Isten: ilyen átérezni, hogy eleven az egész világ, és értelem láncolatai fűznek össze mindent. Mikor még hívő keresztény volt, érezte ezt a kapcsolatot; de szakított az egyházzal, és szabadon, könnyedén, súlytalanul lebegett a céltalan világegyetemben.

És következett az Árnyak felfedezése, utazása egy másik világba, és most eljött ez az eleven éjszaka; nyilvánvalóan cél és értelem hat át mindent, csak hogy számára megközelíthetetlen. Lehetetlenség felvenni a kapcsolatot, hiszen nincs Isten.

Ujjongva-kétségbeesve feltette magában, megmássza ismét a fát, hátha ezúttal képes beleveszni a Porba.

De még félúton sem tartott a ligetig, mikor a levélcsattogásból, a széljárta fű sziszegéséből új hang emelkedett ki. Nyögés; mintha orgona búgna mélyen, baljósan. Aztán recsegés-ropogás – facsarodó fa csikorgása, pattanása, sikolya.

Csak nem az ő fája?

Földbe gyökerezett a lába a mezőn; arcába csapott a szél a felhőárnyak vágtája közepette, combját ostorozta a fű, de ő meredten bámulta a nagy fakoronát. Jajgattak az ágak, nagy lombkötegek hasadtak le, mint a száraz gally, és zuhantak hosszan a földig, aztán az egész fakorona – az ő jól ismert kedves fájáé – dőlni kezdett fokozatosan.

A törzs, a kéreg, a gyökér minden idege külön-külön kiáltott megálljt a gyilkosságra. De feltartóztathatatlan volt az esés, az óriás törzs teljes hosszában kivágódott a ligetből; mintha utolsót bólintott volna Mary felé, mielőtt a földbe csapódott, hullám verődik így a gátnak; vissza is pattant róla, aztán a zúzott fa végre megállapodott.

Mire Mary odaért, már csak a levélzet vergődött. Megtalálta a kötelét, a magasles roncsait. Fájdalmas szívdobogással mászott a kimúlt ágbog közé, át az ismerős tekervények szokatlan pózán, olyan magasra, amennyire csak bírt.

Megtámaszkodott az egyik ágon, és elővette a látcsövet. Üvegén keresztül kétféle mozgást észlelt az égen.

Felhők száguldottak a hold előtt, egészen más irányba áramlott a Por.

És a Por áradt egyre sebesebben, bőségesebben. Elöntötte az égbolt egészét, kérlelhetetlen özönvíz a világból, minden világokból kifelé valami végső ürességbe.

Mary elméjében, mintha kirakós játék darabjai találnának a helyükre, lassan összeállt a kép.

Will és Lyra elmondta, hogy a titokzatos kés legalább háromszáz éves. A toronyban az öreg így tájékoztatta őket.

A mulefák elmondták, hogy a sraf, harmincötezer éven át életük, világuk tápja, háromszáz éve kezdett fogyatkozni.

Will szerint a Torre degli Angeli céhe, amely a titokzatos kést birtokolta, hanyagul működött; nem mindig csukták be a megnyitott ablakokat. Mary is rábukkant egyre, és nyilván sok másik van még.

Valószínű, hogy a titokzatos kés metszette sebekből szivárog apránként a Por ennyi év óta...

Mary megszédült, s erről nem csak az ingó, vergődő, alélt ágak tehettek, melyek közé befészkelte magát. Óvatosan becsúsztatta a látcsövet a zsebébe, rákulcsolta karját egy alkalmas ágra és fölbámult az égre, a holdra, a rohanó felhőkre.

A titokzatos kés felelős a lassú, kisebb szivárgásokért. Ez is káros, a világegyetem megszenvedi; szólnia kell Willnek és Lyrának hogy ez nem maradhat így.

De az áradat az égbolton egészen más lapra tartozik. Ez új jelenség, és katasztrofális. Ha nem fékezik meg, a tudatos létnek vége. A mulefák megmutatták neki, Por akkor keletkezik, mikor az eleven lény tudni kezd magáról; de kell valami visszacsatolás, megerősítés, biztosíték; a mulefáknak erre szolgálnak a kerekeik meg az olaj. Kell valami nyomaték, különben elillan az egész. Eszme, fantázia, érzelem elfonnyad, szétporlik; faragatlanság, gépiesség marad hátra; a magáról tudó élet kurta időszaka úgy lobban ki, akár a gyertya, éspedig a milliárdnyi világ mindegyikében, ahol valaha magasra csapó lángja fényeskedett.

Maryt letaglózta a nagy teher. Akár az évek súlya. Mintha elmúlt volna nyolcvan, és kimerülten, megfáradtán csak a halált kívánná.

Lekecmergett a kidőlt fa ágai közül, és elindult vissza a faluba; a szél egyre tépázta a leveleket, a füvet, a haját.

A meredek tetejéből vetett még egy utolsó pillantást a Por-áramra meg a felhőkre, amint a szél szárnyán keresztezik az özönlést, a holdra, amint rendületlenül posztol.

És Mary végre meglátta, mire megy ki az egész: milyen célt hajszol minden eszeveszetten.

A Por-áradatnak próbálnak gátat vetni. Feltartóztatnák a borzalmas áramlást: szél, hold, felhő, levél, fű, mind e gyönyörűségek, sikoltva szállnak síkra, hogy a világban marasztalják a gazdagító Árny-részecskéket.

Az anyag rajong a Porért. Nem hagyná veszni: íme, ennek az éjszakának a jelentése, az értelem, amit Mary firtatott.

Isten nélkül nincsen cél, nincsen értelem? Bizony így gondolta.

– Hát most megvan! – mondta ki fennhangon, aztán elismételte még hangosabban: – Megvan!

Újra felnézett a felhőkre, a holdra a Por-áramban: mintha szánalmas ágacskák meg kavicsocskák gátja szegülne a Mississippi folyása ellen. De nem hagyják annyiban. Küzdenek a végsőkig.

– – –

Mary nem tudta, meddig maradt el. Zaklatottsága csillapodtával rátört a kimerültség, lassan araszolt lefelé a dombon a falu felé.

Félúton járt, csoportnyi gacsos cserjét hagyott el éppen, mikor valami furcsát vett észre lenn a sárlapályon. Fehérség villant, vonult egyenletes ütemben: a dagály hozta befelé.

Mary meredten bámulta. Tualapi? Lehetetlen, azok rajban járnak, ez meg egymaga van; mégiscsak pont olyan – vitorlaszárnyak, hosszú nyak – madár ez, akárhogy is. Tudomása szerint sose mutatkoznak szálegyedül, de meg azért sem rohant hanyatt-homlok riasztani a falusiakat, mert a jószág megállt. A vízen lebegett a parti úthoz közel.

Kettévált... Dehogy, lekászálódott a hátáról valami. Egy férfi.

Mary az adott távolságból is egészen tisztán látta; a szeme alkalmazkodott a tündöklő holdfényhez. A látcsövön keresztül is megnézte, hogy semmi kétsége ne maradjon: emberi alak, Por sugárzik róla.

Visz valamit a kezében: talán hosszú bot. Szaporán, könnyedén rója az utat, nem lohol, az atléták meg a vadászok mozognak így. Sima, sötét öltözéket visel, álcának pompás; a látcsövön át azonban szinte reflektorfény övezi.

Egyre közeledett a faluhoz, és Mary rádöbbent, mi az a bot a kezében. Puska van nála.

Mintha jeges vízbe mártották volna Mary szívét, a haja szála is égnek állt. Ilyen messziről nem tehet semmit: hiába ordít, a férfi meg se hallaná. Végig kellett néznie, ahogy az alak jobbra-balra leselkedve beoson a faluba, háztól házig haladva meg-megáll fülelni.

Mary ugyanúgy érzett, mint a Port tartóztató hold meg felhő, elméje azt sikoltotta: Ne nézzen be a fa alá, ne menjen oda...

De a férfi éppen oda indult, és az ő háza küszöbénél állapodott meg.

Bele kell őrülni! Mary zsebre vágta a látcsövet, és rohanni kezdett lefelé a lankán. Kiáltani akart, mindegy mit, csak nagyot szóljon, de még időben eszébe jutott, hogy Will és Lyra, ha felriadnak rá, elárulják rejtekhelyüket; nyelt hát egyet, és néma maradt.

Mégiscsak muszáj látnia, mit művel ez a férfi; megállt, ismét előkotorta a látcsövet; a szemle egy helybe nyűgözte.

A férfi benyitott a kunyhójába. Be is ment. Eltűnt előle, csak hátrahagyott Pora kavargott kint, mint füst a kézlegyintéstől. Marynek egy nehéz, hosszú percig kellett várakoznia, mire ismét előjött.

Állt a kunyhó ajtajában, nézelődött jobbra-balra, tekintete átsiklott a fán. Lelépett a küszöbről, ismét megállt, szinte tanácstalanul. Marynek csak most jutott eszébe, hogy a nyílt terepen milyen eszményi célpont, de a férfit csak a falu érdekelte; még egy perc, aztán sarkon fordult, és halkan eloldalgott.

Mary minden lépését nyomon követte a folyó menti úton, tisztán látta, ahogy felkap a madár hátára törökülésben, az meg tovasiklik vele. Öt perc múlva hírük-hamvuk se volt.

35.

Át a lankákon, messze el

– Mary – mondta reggel Lyra –, Will és én meg kell keressük a daimónjainkat. Ha előkerültek, tudni fogjuk, mi a dolgunk. Már nem sokáig bírjuk nélkülük. Úgyhogy megyünk, és körülnézünk.

– Merre indultok? – érdeklődött Mary, aki alig látott a fejfájástól a zaklatott éjszaka után. Lyrával a folyóparton álltak; Lyra mosakodni jött, Mary titkon a férfi lába nyomát kutatta. Ez idáig eredménytelenül.

– Még nem tudom – mondta Lyra. – Nem lehetnek messze. Mikor átértünk a csatából, faképnél hagytak, mintha már nem bíznának bennünk.

Nem hibáztatom őket. Egészen biztosan itt vannak ebben a világban, és mintha láttuk is volna őket párszor, úgyhogy meglesznek talán.

– Hallgass ide – kezdte Mary vonakodva; beszámolt Lyrának arról, amit az éjjel tapasztalt.

Közben odament Will is, Lyra meg ő tágra meredt szemmel, nagy komolyan hallgatta Maryt.

– Valószínűleg csak áttévedt vándor, talált véletlenül egy ablakot – jegyezte meg Lyra, mikor Mary befejezte. A lánynak egészen más, bensőséges ügyek jártak a fejében, mit számít ez a férfi azokhoz képest? – Will édesapjával is ez történt – folytatta Lyra. – Azóta még sokkal több átnyílás lett. Különben is, ha csak úgy sarkon fordult és elment, miért feltételezed, hogy rosszat akart?

– Nem tudom. Nem tetszett az egész. Aggaszt, hogy kettesben kóricáltok – azazhogy aggasztana, ha nem tudnám, hogy sokkal cifrább dolgokat is megúsztatok. Jaj, olyan bizonytalan vagyok. Kérlek, vigyázzatok. Tartsátok nyitva a szemeteket. A prérin legalább messziről észreveszitek, ha közeledik...

– Akkor rögtön átvágunk egy másik világba, és nem bánthat – jelentette ki Will.

Eltökélték, hogy mennek, Marynek meg nem volt ereje vitázni.

– Annyit ígérjetek meg legalább, hogy nem mentek be a fák közé. Ha itt ólálkodik még az az ember, esetleg meglapul valami ligetben vagy cserjésben, hogy ne tudjatok elfutni előle.

– Megígérjük – mondta Lyra.

– No akkor pakolok elemózsiát, hátha távol lesztek egész nap.

Mary lapos kenyeret, sajtot, érett szomjoltó gyümölcsöt csomagolt szalvétába; átkötötte a batyut, hogy vállra vehessék.

– Sok szerencsét – búcsúzott. – És vigyázzatok.

Továbbra is aggódott. A lanka aljáig követte tekintetével a gyerekeket.

– Vajon mi bántja ennyire? – tűnődött Will, miközben Lyrával a gerinc felé igyekeztek.

– Talán rágódik, hogy hazajut-e valaha – mondta Lyra. – Meg hogy visszakapja-e a laboratóriumát. Vagy a szerelme miatt szomorú.

– Lehet – mondta Will. – Hát mi hazajutunk még szerinted?

– Nemtom. De hát nekem úgy sincsen már otthonom. Nem vesznek vissza a Jordan-kollégiumba, nem lakhatok se a medvékkel, se a boszorkányokkal. De a gyiptusok talán szóba jönnek. Én szívesen mennék hozzájuk, ha befogadnak.

– Hát Lord Asriel világa? Oda nem kívánkozol?

– Pusztulásra van ítélve, te is hallhattad – mondta a lány.

– Hogyhogy?

– Emlékezz csak, mit mondott édesapád kísértete a kijövetelünk előtt közvetlenül. A daimónokról, hogy csak a saját világukban lehetnek hosszú életűek. Lord Asriel, azazhogy az apám ezt valószínűleg kihagyta a számításából, mert amikor elkezdte az egészet, még alig tudtak valamit a többi világról... Micsoda teljesítmény – ingatta fejét a lány –, mennyi vitézség és fortély.. És csak kárba vész! Pocsékba megy!

Mentek, mentek fölfelé, a sziklaúton könnyű járás esett; a gerincen megálltak, és visszanéztek.

– Will – mondta a lány –, mi lesz, ha nem találjuk őket?

– Meggyőződésem, hogy előkerülnek. De fúrja ám az oldalamat, hogy milyen a daimónom.

– Láttad már. Én meg a kezembe fogtam – mondta Lyra elpirulva, hiszen otrombaság olyan intim területet megérinteni, mint a más daimónja. Nem pusztán az illemmel ellenkezik, itt többről van szó – valamiféle szégyenérzetről. Elég volt egy gyors pillantást vetnie Will égő arcára, hogy tudja, a fiú is tisztában van ezzel. Vajon Willben is az a félig riadalom, félig pezsgés munkál, mint őbenne előző este, meg most is?

Félszegség támadt bennük egymás iránt, úgy baktattak tovább egymás mellett. Will azonban nem hagyta, hogy a gátlás kerekedjenek felül, és megkérdezte:

– A daimónod mikor hagy fel az alakváltogatással?

– Hát... amennyire tudom, mostanában időszerű, rövidesen. De néha elhúzódik. Pannal elbeszélgettünk arról, hogy egyszer megállapodik. Találgattuk, mi lesz majd...

– Hem tudja előre az ember?

– Kiskorában még nem. Ahogy benő a fejünk lágya, latolgatni kezdjük, hogy talán így alakul, talán úgy... És a végén rendszerint nagyon passzolnak. Úgy értem, tükrözik a valódi természetedet. Ha teszem fel, kutya a daimónod, akkor szívesen engedelmeskedsz, szereted tudni, ki a főnök, betartod az utasításokat, örömest kedvére teszel az elöljáróidnak. A kutya daimónosok sokszor szegődnek el szolgálni. Eligazít, hogy milyen vagy igazából, segít megtalálni, hogy miben vagy jó. Nálatok az emberek honnan tudják, hogy milyenek?

– Nem tudom. Nem sokat tudok a világomról. A titoktartáshoz, a hallgatáshoz, a rejtőzködéshez értek csak lényegében, úgyhogy nem sokat tudok a... felnőttekről vagy a barátságról. Vagy a szerelemről. Szerintem elég keserves ez a daimónnal, hiszen így az ember nyitott könyv másoknak. Én nem szívesen adom ki magam, inkább félrehúzódom.

– Akkor talán valami jól álcázkodó állat lesz a daimónod. Amelyik másnak látszik, mint ami – mondjuk pillangó, amelyik darázsnak mutatja magát. Nyilván vannak ilyen teremtmények nálatok is, mert nálunk léteznek, és annyi minden közös bennünk.

Nagy egyetértésben, némán folytatták útjukat. A tiszta reggeli fény áttetszően terült a lankákra, gyöngyházkéken lebegett a meleg levegőben. Ameddig a szem ellátott, barna, arany, zöldes árnyalatokban hullámzott a végtelen szavanna, fénylőn, üresen tátongott a szemhatárig. Mintha csak ők ketten lennének az egész világon.

– Pedig korántsem kihalt – jegyezte meg Lyra.

– Arra a férfira gondolsz?

– Ugyan. Hiszen érted te.

– Persze. Árnyékokat látok a fűben... talán madarak – mondta Will.

– Itt-ott elkapott egy-egy apró cikkanást. Jobban észlelte az árnyakat, ha nem meredt rájuk közvetlenül. Több szerencsével járt, ha a szeme sarkából figyelte őket, és amikor elmondta ezt Lyrának, a lány annyit felelt:

– Negatív képesség.

– Az meg mi?

– Keats, a költő leleménye. Dr. Malone-nak az eleme. Én is így olvasok az aletiométerről. Te is csak ezzel nyúlsz a késhez vagy nem?

– Lehet benne valami. Figyelj, és ha daimónok ezek?

– Én is azt hittem, de...

A lány az ajkához emelte az ujját. A fiú bólintott.

– Ott egy kidőlt fa – mondta.

Mary mászófája. Odaóvakodtak, felmérték a ligetet, nehogy egy másik fa rájuk dőljön. A derült reggelben enyhe szellő birizgálta a lombot, elképzelhetetlennek tetszett, hogy ekkora fa csak úgy hanyatt zuhanjon, de hát ott hevert.

Irdatlan törzsét a liget belsejében a kifordult gyökérzete, a fűben a korona emelte magasan a fejük fölé. Ezek az összeroppant, törött ágak önmagukban akkorák voltak, mint a legölesebb fák, melyeket Will addig valaha is látott; az ágak sűrűjéből mintha még nem illant volna el az élet, zöldelltek a levelek; olyan volt a langyosságban, mint valami tornyos palotarom.

Lyra egyszerre megszorította Will karját.

– Pszt – súgta a lány. – Ne nézz oda. Szerintem fönt vannak. Mozgást láttam, és a fejemet rá, hogy Pan...

Milyen meleg a lány keze! A fiúra ez nagyobb hatást tett, mint fölöttük a levelek meg az ágak rengetege. Úgy tett, mintha a messzi szemhatárt bámulná, de figyelmét hagyta a zöld, barna, kék tekervényességben kalandozni, és valóban – a lánynak igaza volt! – gubbasztott ott valami más is, nem a fa tartozéka. Mellette még egy.

– El innen – lehelte Will –, átmegyünk máshova, lássuk, utánunk jönnek-e.

– Nem biztos... de jól van, menjünk – súgta vissza Lyra.

Megjátszották, hogy nézelődnek; rátették a kezüket az egyik, talajon megtámaszkodó ágra, színlelve, hogy mászni készülnek; aztán mintha meggondolták volna magukat, fejüket ingatva elballagtak.

– Úgy hátralesnék – mondta Lyra pár száz lépés után.

– Ne állj meg. Látnak, nem vesznek el. Majd ha akarnak, odajönnek hozzánk.

A feketéllő útról lekanyarodtak a térdmagas fűbe, gázoltak a szárak között, figyelték a lebegő, cikázó, szárnyát rezegtető, köröző rovarvilágot, hallgatták a cirpelés, motozás millió hangú kórusát.

– Will, mik a terveid? – kérdezte halkan Lyra, miután szó nélkül mentek egy darabot.

– Azt hiszem, haza kell mennem – felelte a fiú.

A lány valami tétovaságot hallott ki a hangjából. Reménykedett, hogy az elhatározás nem végleges.

– De hátha üldöznek még azok az emberek – mondta a lány.

– Rosszabbakkal is volt dolgunk időközben.

– Az lehet. De én annyira szeretném, ha eljönnél velem a Jordan-kollégiumba meg a Mocsarashoz. Olyan jó lenne kettesben...

– Persze hogy jó lenne... – felelte a fiú. – Még Cittágazzéba is szívesen visszamennék. Igazán szép hely, és ha a Fantomok eltakarodtak... De hát ott az édesanyám. Vár, és gondoskodnom kell róla. Egyszerűen a nyakába varrtam Mrs. Coopernek, egyikükkel szemben sem volt tisztességes.

– De hát neked a legrosszabb, hogy meg kellett tenned.

– Rossznak rossz – mondta a fiú –, de másképp rossz nekem meg nekik. Nekem úgy zúdult az egész a nyakamba, mint a földrengés vagy a zápor. Tetszik, nem tetszik, nincs kire mutogassak. De otthagyni az édesanyámat egy idős asszonyra aki maga sincsen valami fényesen, az másfajta rosszaság.

Az vétek. Muszáj hazamennem. De persze nem lesz könnyű visszatérni a régi kerékvágásba. Közben nyilván kipattant a titok. Nem hinném, hogy Mrs. Cooper győzte a dolgot, ha az édesanyámra megint rájött, hogy fél mindentől. Valószínűleg szólt valakiknek, engem meg majd bedugnak egy olyan intézménybe.

– Jaj, ne! Árvaház?

– Számítok rá. De ki tudja? Előre utálom.

– A késsel megszökhetnél, Will! Átjöhetnél az én világomba!

– Az anyám mellett van a helyem. Ha majd felnövök, magamhoz vehetem a saját házamba. Nem okvetetlenkedhet senki.

– Meg akarsz nősülni?

A fiú nagyot hallgatott, de a lány tudta, hogy jár az agya.

– Az még messze van, ennyire nem látok előre – mondta aztán. – De csak olyat vehetek el, aki megérti... Nem hiszem, hogy az én világomban van ilyen lány. Hát te férjhez akarsz menni?

– Ugyanúgy vagyok vele, mint te – a lány hangja kicsit akadozott. – Az én világomban aligha lesz alkalmas ember.

Lassan ballagtak a szemhatár felé. Belefér az idejükbe, már amennyi ideje maradt a világnak. Megszólalt Lyra:

– De ugye, megtartod a kést? Hogy néha átjöhess hozzánk?

– Hát persze. Semmiképp sem adom ki a kezemből.

– Ne nézz oda – figyelmeztette a lány, miközben egyenletesen lépkedett.

– Megint előbújtak. Baloldalt.

– Jönnek utánunk – derült fel Will.

– Psszt!

– Jól gondoltam! Na, most úgy teszünk, mintha keresgélnénk őket, és bekukkantunk mindenféle hülye zugba.

Játék lett belőle. Tóhoz értek, a nád közt kotorásztak a sárban, ís fennhangon ecsetelték, hogy a daimónok biztosan békák meg vízibogarak meg házatlan csigák alakját öltötték; lehántották egy rég kidőlt fa kérgét valami erdősáv szélén, azzal, hogy a két daimón fülbemászó alakban futkározik alatta; Lyra nagy hűhót csapott egy hangya körül, melyre állítólag rálépett, sajnálkozott a sérülésein, pont olyan a képe, mint Pannak, hangoztatta, és tettetett bánattal panaszolta, hogy szóba se áll vele. De mikor egészen biztos volt benne, hogy a daimónok nem hallják, őszintén kérdezte Willtől, a füléhez hajolva:

– Muszáj volt elhagynunk őket, ugye? Tehettünk mást?

– Nem. Tiéd volt a neheze, de csakis azt tehettük, amit tettünk. Mert elkötelezted magad Rogernak, és tartanod kellett a szavadat.

– Neked meg beszélned kellett még egyszer az édesapáddal.

– És ki kellett eresztenünk mindenkit.

– És megtettük. Úgy örülök neki. Pan is örülhet majd, ha az én halálom lesz soron. Nem szakadunk el egymástól. Jól tettük!

A nap egyre magasabbra hágott, fokozódott a meleg, kívánták a hűsölést. A dél egy meredeken találta őket, a gerincre kaptattak; a tetőn Lyra lerogyott a fűbe:

– Ha nem találunk hamarosan árnyékot, én mondom...

Túloldalt dúsan burjánzottak a bokrok a lejtőn, feltételezték, hogy valami patak is futhat arra. Leereszkedtek a völgybe, és valóban, páfrány és nád alatt forrás fakadt a sziklából.

Megmártották kihevült arcukat a vízben, jóízűen kortyoltak, aztán elindultak lefelé a patak mentén; örvényekké terebélyesedett, kis kőpárkányokon zúdult alá, egyre bővebben, egyre szélesebben buzgott.

– Hogyhogy? – ámuldozott Lyra. – Oldalról nem kap utánpótlást, mégis hogy felszaporodik.

Will a szeme sarkából figyelte az árnyékokat, észrevette, hogy a páfrányosban előresurrannak, és beveszik magukat lejjebb a bokrok közé. Némán odamutatott.

Aztán rátért a magyarázatra:

– Csak lassul. Nem iramlik olyan ütemben, ahogyan fenn fakad a forrás, itt-ott felgyűlik a víz... Ott vannak – súgta, és egy lenti kis facsoport felé biccentett.

Lyrának a torkában lüktetett a szíve. Összenéztek Willel különös, ünnepélyes komolysággal, és ismét elindultak a patak folyása mentén. Egyre sűrűbb lett az aljnövényzet; a meder helyenként zöld alagútba vezetett, hogy árnyfoltos tisztásokon bukkanjon ki ismét, aztán egy kőperemről ismét a zöldbe vesse magát; a fülükkel is követniük kellett az útját, nemcsak a szemükkel.

A lejtő aljában ezüstkérgű fák közé kanyarodott a víz.

– – –

Gomez atya a gerinctetőről nézett utánuk. Nem volt nehéz rájuk ragadni; Mary bizodalma a nyílt szavannában túlzottnak bizonyult, bőven kínált rejtekhelyet a fű, megannyi erdősáv, nedvlakkcserjés. Mostanáig a két fiatal rengeteget forgolódott hátra, mintha feltételeznék, hogy jár a nyomukban valaki, az atyának tartania kellett a távolságot, de ahogy telt-múlt a délelőtt, mindjobban egymásra feledkeztek, és nem voltak figyelemmel a tájra.

A fiút a világért sem bántaná. Iszonyodik attól, hogy ártatlannak ártson. A pontos célzásnak pedig előfeltétele, hogy elég közel merészkedik, vagyis követnie kell őket az erdőcskébe.

Nesztelenül óvakodott le a patakmeder mentén. Daimónja, a zöld hátú bogár, bele-belekóstolt a levegőbe; a látása gyengébb, mint a gazdájának, de a szimata éles, el sem tévesztheti a fiatalok szagát. Előre röpködött, egy-egy fűszálra telepedve várta be Gomez atyát, aztán megint haladt egy darabot; kopója rátermettségét tapasztalva Gomez atya hálát adott istenének, hiszen sosem volt még nyilvánvalóbb, hogy a fiú és a lány halálos bűnbe készül esni.

Ott, ni: sötétszőkeség villan, a lány haja. A pap tett még egy lépést, és fogta a puskát. Messzelátó is van rajta: nem nagyít túlzottan, de csodálatos szerkezet, jóvoltából nemcsak a részletek világosabbak, a látómező is szélesedik. Aha, ott a lány, megáll, visszanéz; a pap az arckifejezése láttán elcsodálkozott: nyakig bűnben hogyan sugározhat valaki ennyi boldogságot és reményt?

Zavarában elmulasztotta a pillanatot, a gyerekeket újfent takarják a fák. Sebaj, nem jutnak messzire. Görnyedten haladt utánuk a patak mentén, egyik kezében a puskát tartotta, a másikkal támaszkodott.

Most a küldetés teljesítésének küszöbén már az is felmerült benne, vajon mihez kezd azután, mi Istennek tetszőbb, visszatérnie Genfbe, vagy ebben a világban térítenie. Első dolga lenne meggyőzni az itteni négylábú, kezdetleges értelmű lényeket, hogy kerekezésük átkos, sátáni, Istennel ellenkező cselekedet. Meg kell törni őket, és üdvösség lesz osztályrészük.

Megérkezett a lejtő aljába, ahol az erdőcske kezdődött, és halkan letette a puskát.

Bebámult az ezüst-arany-zöld árnyékok közé, és hallgatózott, mindkét kezét a füléhez emelve, hátha elér hozzá valami halk hang a rovarneszezésen meg a patakcsörgedezésen át. Aha, ott vannak. Megálltak.

Lehajolt a puskáért.

És rekedten felnyögött, mert elkapták a daimónját, és húzták, húzták egyre távolabb.

De hiszen itt senki sincs! Hova lett? Elviselhetetlen fájdalom hasított belé. Hallotta a daimónja kiáltását, és veszettül forgolódva kereste.

– Nyughass! – mondta egy hang a levegőből –, és fogd be szád! Markomban a daimónod!

– De hát ki vagy te? Ki vagy te?

– A nevem Balthamosz.

– – –

Will és Lyra követte a patak folyását az erdőbe; óvatosan lépdeltek, alig szóltak egymáshoz, míg ott nem voltak a kellős közepében. A fák lágy füvű, mohos kövekkel tarkított kis tisztást vettek körül. Fent egymásba fonódtak az ágak, az égbolt alig látszott, a napsugarak mint nyughatatlanul táncoló kis flitterek értek el idáig; arany-ezüst tűpettyek vibráltak mindenfelé.

Csönd volt. Csak a csörgedezés meg nagy néha a fuvallatban levélsusogás háborította.

Will letette az elemózsiásbatyut, Lyra a kis hátizsákot. Sehol daimónok árnyai. Sehol senki rajtuk kívül.

Levetették a cipőt-zoknit, a part menti mohos kövekre ülte és a patakba mártogatták csupasz lábukat; a víz jéghideg érintésétől megpezsdült a vérük.

– Éhes vagyok – mondta Will.

– Én is – vágta rá Lyra, pedig ennél többet érzett, valami fojtott, sürgető, boldogan fájdalmasat, nem igazodott ki saját magán.

Széthajtogatták a szalvétát, ettek a kenyérből, sajtból. Érthetetlenül sután, nehézkesen rakosgatták szájukba a falatot, nem is érezték az étel ízét, pedig a kenyér bele laza volt, a héja ropogósra sült a kövön, és a sajt is sósan, üdén pelyhedzett.

Aztán Lyra fogott egy olyan piros kis gyümölcsöt. Dobogó szívvel szólította a fiút:

– Will...

És gyöngéden odatartotta a fiú szájához a gyümölcsöt.

A fiú szeméből rögtön látta, hogy mindent ért, és hogy szavát szegi az öröm. És a lány nem vette el a kezét, és a fiú érezte, hogy remegnek az ujjai, és megfogta a lány kezét, nehogy elvegye; zavarukban mindketten félrekapták a tekintetüket, túlcsordult a szívük.

Mint két pille, súlytalanul találkozott a szájuk. És mire észbe kaptak, már ölelték egymást, behunyt szemmel szorították össze arcukat.

– Marynek igaza van – súgta a fiú –, azonnal tudjuk, ha tetszik nekünk valaki. Mikor aludtál a hegyen, mielőtt elragadtak, én megmondtam Pannak...

– Hallottalak – súgta vissza lány –, ébren voltam, és ugyanazt akartam mondani, és csak most jöttem rá, mit éreztem végesvégig: szeretlek, Will, szeretlek...

Ettől a szótól izzásba jött a fiú minden idegszála. Csupa izgalom lett, és viszonozta a vallomást, csókolta a lány kihevült arcát, ahol érte, itta a teste, a langyos haja mézillatát, édes, nedves ajkát, amelyen ott volt még a kis piros gyümölcs íze.

Körös-körül néma csend, mintha az egész világ visszafojtaná lélegzetét.

– – –

Balthamosz magánkívül volt a rémülettől.

A patak mentén kaptatott fölfelé, el az erdőcskétől, markolta a bogár daimónt, amely ádázul kaparta, csípte, marta; mindenáron el akart rejtőzni a nyomukban botladozó férfi elől.

Nehogy utolérje, mert az a vég. Gomez atya egy szempillantás alatt megöli. Hús-vér férfival ilyen közönséges angyal akkor sem bírhat el, ha izmos és egészséges, márpedig ő, Balthamosz, se ezt, se azt nem mondhatja el magáról; ráadásul emészti a gyász Baruchért, meg a szégyen, amiért cserbenhagyta Willt. Repülni sincs már ereje.

– Állj meg, állj meg – kérlelte Gomez atya. – Ne kapkodj úgy. Nem látlak... beszéljük meg, könyörgök, ne bántsd a daimónomat...

Amúgy a daimón bántotta Balthamoszt. Az angyal előtt, áttetsző markában ott derengett a zöld vakarcs, kérlelhetetlen állkapcáját újra meg újra belecsattantotta a tenyerébe. Ha csak egy másodpercre lanyhul a szorítás, kiszökik a beste. Balthamosz nem hagyta magát.

– Erre – mondta. – Csak utánam. El az erdőtől. Beszédem van veled, és itt nem alkalmas.

– De hát ki vagy? Nem látlak. Gyere közelebb! Honnan tudjam, ki vagy, ha nem látlak? Állj meg, minek rohansz úgy?

Csakhogy Balthamosznak a rohanás volt az egyetlen fegyvere. Próbált nem törődni a szurkáló daimónnal, és a patakmederben szedte fölfelé a lábát szikláról sziklára.

Aztán elvétette a lépést: hátrapillantott, megcsúszott, és fél lábbal beletoccsant a vízbe.

– Na végre – sóhajtott megkönnyebbülten Gomez atya, mikor felfröccsent a víz.

Balthamosz kihúzta a lábát, és már inalt is tovább – de nedves lábnyomot hagyott minden lépésével. A pap észrevette, odaugrott: toll súrolta a keze fejét.

Meghökkenten állt meg: angyal, bongott az elméje. Balthamosz élt az alkalommal, és lendületet vett, maga után vonva a papot, akinek szívébe ismét kegyetlen fájdalom hasított.

Balthamosz hátraszólt a válla fölött:

– Nincs már messze a gerinc, ott majd elbeszélgetünk, ígérem.

– Beszéljünk itt! Állj meg, esküszöm, hozzád sem érek.

Az angyal nem felelt, erre most nincs ideje. Így is háromfelé kell figyelnie: hátra, nehogy utolérjék, előre, nehogy megbotoljon, no meg a tenyerét gyilkoló veszett daimónra.

A papnak sebesen járt az agya. Valamirevaló ellenfél minden teketória nélkül végzett volna a daimónjával, az ügy végére egyszer s mindenkorra pontot téve: ez itt nem mer lesújtani.

Rájátszik a dologra, gondolta; tüntetően nyögdécselt és botladozott, könyörgött párszor, hogy álljanak meg – és közben feszülten figyelt, közeledett, latolgatta, mekkora lehet az a másik, mennyire fürge, merre néz éppen.

– Kérlek – mondta megtört hangon –, nem is sejted, mennyire fáj, nem árthatok neked. Itt nem beszélhetnénk meg?

Nem akarta szem elől veszteni az erdőcskét. A forráshoz értek; már látta a Balthamosz lába alatt enyhén meghajló füvet. Csak beállt rá a szeme, most már tudja, pontosan hol helyezkedik el az angyal.

Balthamosz hátrafordult. A pap oda emelte a tekintetét, ahol – az angyal arcát sejtette, és valóban ott is volt: csillám a levegőben, nem több, de eltéveszthetetlen.

Annál messzebb van tőle, hogy csak úgy odanyúljon és elkapja; mi tagadás, a daimónja ráncigálásától fáj mindene, nagyon megviselt. De egy-két lépés híja...

– Ülj le – utasította Balthamosz. – Ülj le ott, ahol vagy. Egy lépést se.

– Mit akarsz? – meredt mozdulatlanná Gomez atya.

– Hogy mit? Meg akarlak ölni, de nincs elég erőm.

– Angyal vagy, valóban?

– Mit számít?

– Talán tévedsz. Lehet, hogy ugyanazon az oldalon állunk.

– Kizárt. Követtelek idáig. Pontosan tudom, kinek az oldalán állsz. Nem, nem, állj. Ott maradsz.

– Még nem késő vezekelned. Angyaloknak is módjuk van rá. Hadd gyóntatlak meg.

– Jaj, Baruch, segíts! – fordult félre kétségbeesetten Balthamosz.

Gomez atya nem várt, rávetette magát. Vállával fellökte az angyalt; az angyal támaszt keresve elengedte a bogár daimónt. Az nem kérette magát, nyomban felröppent, és Gomez atya megkönnyebbült, friss erőre kapott. Ez lett a veszte, nagy meghökkenésére. Úgy nekirontott a halovány angyalnak, annyival több ellenállást várt, hogy elveszítette az egyensúlyát. Megcsúszott a lába, a patak felé billent; Balthamosz pedig arra gondolva, mit tenne a helyében Baruch, félrerúgta a pap támaszért hadonászó kezét.

Gomez atya nagyot esett, Fejét beverte egy kőbe, tehetetlenül zuhant arccal a patakba. A hideg víztől nyomban magához tért fuldokolva próbált kiemelkedni, de Balthamosz végső elszántsággal, az arcát, szemét, száját tépő daimónnal mit sem törődve maradék csöpp erejét megfeszítve, csak nyomta, nyomta lefelé a pap fejét.

Hirtelen eltűnt a daimón: Balthamosz engedett. Az ember meghalt. Balthamosz erről meggyőződvén kihúzta a partra, végigfektette a füvön, összekulcsolta a kezét a mellkasán, és lezárta a szemét.

Aztán Balthamosz fölegyenesedett, émelyegve, kimerülten, fájdalomtól elkínozva.

– Baruch – mondta –, ó, drága Baruchom, többet nem tehetek. Will és a lány biztonságban van, nem lesz semmi baj, de én bevégzem, hiszen igazából meghaltam már veled, Baruch, mindenem.

És már nyoma se volt.

– – –

A babveteményben Mary elálmosodott a délutáni napon; egyszer csak Atal hangját hallotta; nem tudta, rémült-e, vagy inkább izgatott: megint ledőlt egy fa? Visszajött a puskás ember?

Nézd! Nézd!, böködte Atal az ormányával Mary zsebét, Mary elővette hát a látcsövet, és szót fogadott az égre mutogató barátnőjének.

Mondd meg, mi történik!, unszolta Atal. Érzem, hogy megváltozott valami, de nem látom.

Elapadt az égen az iszonyatos Por-özönlés. Nem mintha megszűnt volna a mozgás; Mary átvizsgálta az egész égboltot a borostyán látcsővel, itt-ott áramlást, örvényt, hullámot tapasztalt; a pezsgés maradt, de nem ömlött tova. Sőt, leginkább hóesésre emlékeztetett.

Mary a kerékfákra gondolt: a felfelé táruló kelyhekre, melyek beisszák ezt az aranyló esőt. Szinte érezte, ahogy a befogadására termett tölcsérek epedő torka végre felüdül tőle.

A fiatalok, mondta Atal.

Mary odafordult, távcsővel a kézben: felbukkant Will és Lyra. Még jó darabot kellett megtenniük hazáig, és nem siettek. Fogták egymás kezét, fejüket összedugva beszélgettek, ügyet sem vetve egyébre: ennyit Mary ilyen messziről is meg tudott állapítani.

Emelte a látcsövet a szeméhez, de megállt a keze a levegőben, mégis inkább visszadugta a zsebébe. Semmi szükség rá, úgyis tudja, mit látna; eleven aranyat. Igaz képét annak, amivé az emberiség válhat, ha birtokba veszi örökségét.

A csillagokból pergő Por eleven hazát lelt magának ismét, és ez csakis a szerelemmel eltelt immár nem gyermekek műve.

36.

Törött nyílvessző

A két daimón végigsurrant a néma falun árnyékhomályról árnyékhomályra, macska alakban kelt át a holdfény fürösztötte gyülekezőtéren; Mary házának nyitott ajtaja előtt állapodtak meg.

Óvatosan bedugták a fejüket, de csak az alvó nőt látták; kihátráltak megint a holdfénybe, és a menedékfa felé vették az irányt.

A hosszú ágak dugóhúzó forma illatos levelei a földet verték. Lassan-lassan, nehogy megrezzenjen a lomb vagy gally törjön, a két alak átóvakodott a levélfüggönyön, és ott találták, akiket kerestek: a fiút és a lányt egymás karjában, mély álomban.

Tettek feléjük még pár lépést a füvön, és orrukkal, mancsukkal, bajuszukkal törleszkedtek az alvókhoz, hogy életadó hevüket érezhessék, mindazonáltal ügyeltek arra, hogy fel ne riasszák őket.

Miközben övéiket rendezgették (finoman megtisztítva Will gyorsan gyógyuló sebét, kisimítva Lyra homlokából a makrancos fürtöt), halk neszre lettek figyelmesek a hátuk mögött.

A két daimón hang nélkül megperdült a sarkán, és farkassá változott: lidérces tekintetű, vicsorító veszedelemmé.

Egy nő sziluettje rajzolódott ki a holdfényben. Nem lehet Mary; mikor megszólalt, tisztán hallották, holott hang nem jött ki a torkán.

– Gyertek velem – hívta őket.

Pantalaimon daimónszíve felszárnyalt, de az üdvözléssel várt, míg ki nem léptek az alvók mellől.

– Serafina Pekkala! – mondta aztán nagy örömmel. – Hol maradtál mostanáig? Tudsz a fejleményekről?

– Csitt. Röpüljünk el valahová, ahol nyugodtan beszélhetünk – mondta a boszorkány; feszélyezte az alvó falu.

Felhőfenyőágát Mary ajtajánál hagyta; mikor felpattant rá, a két daimón madárrá változott – csalogány és bagoly lett belőlük –, együtt röpültek át a zsúptetők, a füves tájék, a gerinc fölött a legközelebbi kerékfacsoportig, amely úgy terebélyesedett a holdfényben, mint holmi eztüstalvadékkoronás lovagvár.

Serafina Pekkala elhelyezkedett egy csúcshoz közeli kényelmes ágon, a Porban tobzódó nyitott virágkelyhek közé, a két madár pedig letelepedett a közelében.

– Nem sokáig lesztek már madarak – mondta a boszorkány. – A nagyon közeli jövőben véglegesedik az alakotok. Jól nézzetek körül, véssétek az emlékezetetekbe, amit most láttok.

– Mik leszünk?

– Hamarabb megtudjátok, mint gondolnátok. Ide hallgassatok – mondta Serafina Pekkala –, olyan tudásba avatlak be, ami csak boszorkányoknak jutott osztályrészül. Azért tehetem, mert itt vagytok velem, miközben ember gazdátok odalenn alszik. Hadd hallom, kik képesek erre a mutatványra?

– Boszorkányok – felelt Pantalaimon – meg sámánok. Csak nem...?

– Lyra és Will, mikor hátrahagytak benneteket a halottak világának partjain, tudtukon kívül olyat vittek véghez, ami nélkül a boszorkány nem lehet boszorkány. Van egy földdarab a mi északvidékünkön, iszonyatos, kietlen hely, ahol szörnyű katasztrófa történt a világ gyermeksége idején; azóta sem él meg ott semmi. Daimónoknak tiltott terület. Ahhoz, hogy egy lányból boszorkány lehessen egymagában kell átkelnie ott, a daimónját hátrahagyva. Ti tudhatjátok, micsoda szenvedéssel jár ez. Aki azonban átvészeli, azt találja, nem szakadt el a daimónjától, mint Bolvangarban, nem lett csonka, viszont szabadon csatangolhat, eljuthat messzire, különös dolgokat tapasztalhat, tudást gyűjthet. Ugye hogy ti sem szakadtatok el?

– Ó, nem – mondta Pantalaimon. – Egyek vagyunk továbbra is. De annyira fájt, úgy féltünk...

– Na szóval – folytatta Serafina Pekkala –, ők ketten ugyan nem fognak boszorkány módra röpködni, meg nem is élnek majd olyan sokáig, mint mi; de kiérdemelték a boszorkány rangot mind a négyötöknek.

A két daimón sehogy se bírt napirendre térni e különös tájékoztatás fölött.

– De hát akkor mégiscsak madarak leszünk; nem ez a szabály a boszorkánydaimónoknál?

– Várd csak ki.

– És Will hogyan lehet boszorkány? Tudtommal a boszorkányok egytől egyig nők.

– Ők ketten nagy változásokat idéztek elő. Még a boszorkányoknak is haladniuk kell a korral. De egyvalamiben mindenképpen ki kell tartanotok: az ember gazdáitok segítői legyetek, ne hátramozdítók. Támogassátok, kalauzoljátok őket, biztassátok bölcsességre. Ez a daimónok dolga.

Nagyot hallgattak. Serafina a csalogányhoz fordult, és megkérdezte:

– Mi is a neved?

– Nincsen. Azt se tudtam, hogy a világon vagyok, mielőtt elszakasztottak a fiú szívétől.

– Ezennel a Kirjava nevet kapod tőlem.

– Kirjava – ízlelgette a hangzást Pantalaimon. – Mit jelent?

– Hamarosan megtudjátok. De most – folytatta Serafina – jól figyeljetek, mert elmondom, mit kell tennetek.

– Ne – tiltakozott Kirjava. Serafina megértően mondta:

– Máris kitaláltad, ugye?

– Hallani sem akarjuk! – jelentette ki Pantalaimon.

– Ilyen hamar? – perelt a pacsirta. – Ilyen hamar?

Serafina nem szólt semmit, mert együtt érzett a daimónokkal, sajnálta őket. Node mégis ő itt a legbölcsebb, akinek rá kell vezetnie kettejüket arra, hogy mi a helyes; beiktatott egy kis kitérőt, míg zaklatottságuk némileg alábbhagy.

– Hol, merre vándoroltatok?

– Sok világon át – mesélte Pantalaimon. – Ahol ablakot találtunk, átbújtunk. Nem is gondoltuk, hogy ilyen sok van.

– És láttátok?

– Láttunk, igen – mondta Kirjava –, láttunk a szemünktől, követtük, mi történik.

– Még sok minden mást is láttunk – vágott közbe szaporán Pantalaimon.

– Láttunk angyalokat, beszélgettünk velük. Jártunk a világban, ahol a kis törpék, az epetőrök honosak. Ott nagyméretűek is élnek, akik a kicsik életére törnek.

És csak sorolták az élményeiket, próbálták elterelni Serafina figyelmét, hiába, mert a boszorkány átlátott a szitán; mégsem hurrogta le őket, mert annyira jólesett hallgatniuk egymást.

De egy ponton kifogytak a meséinivalóból, elnémultak. Csak a levelek vége-hossza nincs sustorgása hallatszott, míg meg nem szólalt Serafina Pekkala.

– Mostanáig kerültétek Willt és Lyrát, hogy megbüntessétek őket. Világos előttem, miért csináljátok; megkaptam ugyanezt az én Kaisámtól, miután átkeltem a vigasztalan pusztaságon. De aztán visszatért hozzám, mert nem szűntünk meg szeretni egymást. És ők hamarosan rátok szorulnak, a most óhatatlanul következő lépésnél támogatnotok kell őket. El kell mondanotok, amit tudtok.

Pantalaimon jeges bagoly-jajveszékelésben tört ki; ebben a világban ilyen hang nem hallatszott soha még. Fészkekben, üregekben, ahol csak apró éjszakai lény vadászott, legelészett, tollászkodott, tág körben terjedt az új, velőig ható rettenet.

Serafinán, aki tanúja volt mindennek, tiszta részvét vett erőt, míg rá nem tekintett Will pacsirta daimónjára, Kirjavára. Eszébe jutott, mit kérdezett Ruta Skadi, miután egyetlenegyszer találkozott Willel, hogy tudniillik belenézett-e ő a fiú szemébe, mire Serafina azt felelte, nem volt hozzá bátorsága. Ebből a kis barna madárból úgy sütött az engesztelhetetlen szilajság, hogy Serafina megijedt.

Pantalaimon veszett sikolyai elhaltak; megszólalt Kirjava:

– És nekünk kell elmondanunk nekik.

– Úgy van, nektek – mondta szelíden a boszorkány.

A kis barna madár tekintete megenyhült, Serafina rá mert nézni ismét. Indulatát mélységes szomorúság váltotta fel.

– Ide tart egy hajó – mondta Serafina. – Előreröpültem, hogy megkeresselek benneteket. A gyiptusokkal jöttünk a saját világunkból. Egy-két nap, és megérkeznek ők is.

A két madár összebújt, egy szempillantás alatt gerlepárrá változtak. Serafina így folytatta:

– Lehet, hogy most repültök utoljára. Van azért egy kis jövőbelátásom; úgy fest, eljuthattok aztán is még ilyen magasra, ha kerül ekkora fa; de szerintem nem madár lesz a végleges alakotok. Jegyezzetek meg mindent, amit láttok, jól véssétek az eszetekbe. Tudom, Lyrának, Willnek meg nektek törnötök kell a fejeteket, keserves döntések előtt álltok, de meggyőződésem, úgy fogtok határozni, ahogyan a leghelyesebb. De ez rátok tartozik, senki másra.

Hallgattak. A boszorkány fogta a felhőfenyőágát, és elemelkedett a tornyosuló facsúcsoktól; a magasban körözött, érezte a bőrén a hűs szellőt, a csillagfény csiklandását, az általa ez idáig sose látott Por jótékony szitálását.

– – –

Serafina visszaszállt a faluba, és halkan belépett a nő házába. Semmit sem tudott Maryről, kivéve, hogy Willel azonos világból való, és kulcsszerepet játszott az eseményekben. De hogy harcias-e vagy nyájas, Serafina meg nem jósolhatta; márpedig fel kell ébresztenie Maryt, és nem használ, ha nagy hűhó lesz belőle. De erre is van bűbájolás.

A boszorkány letelepedett a földre a nő fejénél, félig behunyt szemmel felvette a lélegzése ritmusát. Máris felderengtek előtte Mary álomképeinek halvány kontúrjai, elméjét azonos rezgésszámra szabályozta, mintha húrt hangolna. Újabb nekibuzdulással Serafina beférkőzött az álomjelenetbe. Onnan már szót érthet Maryvel; menten feltámadt köztük az a közvetlenség, amellyel olykor álmaink szereplőivel érintkezünk.

Már pusmogtak is egymás közt, Mary később egy nyikkra sem emlékezett; valami ostoba tájon mászkáltak, nádasok meg transzformátorok között. Na ne húzzuk tovább, gondolta Serafina.

– Pár másodperc, és felébresztelek – mondta. – Ne ijedj meg. Ott találsz az oldaladon. Azért keltelek így, hogy tudd, biztonságban vagy, nem ér bántódás. Aztán már beszélhetünk értelmesen.

Visszavonult, magával vonva az álom Maryt; megint ott találta magát törökülésben a döngölt padlón; Mary csillogó szemmel nézett rá.

– A boszorkány vagy, igaz? – suttogta Mary.

– Úgy van. A nevem Serafina Pekkala. Téged hogy hívnak?

– Mary Malone. Ilyen zökkenőmentes ébredésem még sosem volt. Ébren vagyok egyáltalán?

– Igen. Beszélnünk kell, és az álombeszélgetés bizonytalan dolog, nehezebb is fejben tartani. Jobb a dolgokat ébren megtárgyalni. Benn maradnál inkább, vagy kijössz velem a holdfénybe?

– Megyek – nyújtózkodott Mary. – Hol van Lyra és Will?

– A fa alatt alszanak.

Kiléptek a házból, elmentek a fa mindent takaró levélfüggönye mellett, le a folyóhoz.

Mary tartózkodó ámulattal figyelte Serafina Pekkalát: sose látott még ennyire sudár, karcsú emberi alakot. Fiatalabbnak látszott Marynél, holott Lyra megmondta, több száz éves; valódi korára csupán tűnődő, komoly, kifürkészhetetlen arckifejezése vallott.

Ültek az ezüstös-fekete víz fölött, és Serafina elmondta, beszélt a gyerekek daimónjaival.

– Ma egész nap őket hajkurászták – mondta Mary –, de nem ez a fontos. Will különben igazából nem is látta még a daimónját, csak egy pillanatra, mikor átmenekültek ide a csatából. Addig azt se tudta biztosan, hogy van neki.

– Márpedig van neki. Sőt, neked is van. Mary nagy szemet meresztett.

– Ha láthatnád – folytatta Serafina Pekkala –, piros lábú, kissé hajlott, sárga csőrű, fekete madarat látnál. Hegylakót.

– Havasi csóka... Te hogyhogy látod?

– Ha félig behunyom a szemem, megjelenik előttem. Bárcsak volna időnk, rávezetnélek arra, hogy láthasd a sajátodat is, meg mindenkiét a világodban.

Elmondta Marynek, mit hozott a daimónok tudomására, és hogy annak mi a jelentősége.

– A daimónok közöljék a gyerekekkel? – kérdezte Mary.

– Először azt gondoltam, felkeltem őket, és magam mondom el nekik.

Eszembe jutott az is, hogy téged világosítalak fel, legyen tiéd a felelősség. De amint megláttam a daimónjaikat, tudtam, ez a legjobb megoldás.

– Szerelmesek.

– Tudom.

– Csak most jöttek rá...

Mary emésztette a Serafinától hallottakat, próbálta felmérni a következményeket, de nem boldogult. Úgy egy perc múlva Mary megkérdezte:

– Te látod a Port?

– Életemben nem került a szemem elé. A háborúskodás kitöréséig azt se tudtuk, hogy létezik.

Mary kivette a zsebéből a látcsövet, és odanyújtotta a boszorkánynak. Serafina a szeméhez emelte; a lélegzete is elállt:

– Ilyen a Por?!... Gyönyörű!

– Fordítsd a menedékfájuk felé.

Serafina szót fogadott, és ismét felkiáltott.

– Ők csinálták?

– Történt ma valami, azaz ha elmúlt éjfél, tegnap – Mary töprengett, hogyan foglalhatná minél pontosabb szavakba a Por-áram látomását. – Csekélység, de mégis perdöntő... Ha egy hatalmas folyót más mederbe akarsz terelni, és mindössze egyetlen kavicsod van hozzá, megcsinálhatod, feltéve, hogy eltalálod a pontos helyet, ahonnan a legelső erecskét erre löki, és nem arra. Ilyesféle esemény lehetett. Hogy konkrétan mi, nem tudom. Egyszerre másképpen látták egymást, és kész... Addig nem érezték, onnantól igen. És vonzani kezdték a Port, olyan erősen, hogy nem folyt el többé.

– Hát így rendeltetett – álmélkodott Serafina. – Elült a vész, legalábbis el fog ülni, amint az angyalok feltöltik a nagy hasadékot az alvilágban.

Beszélt Marynek a mélységről, meg hogy ő maga miképpen értesült róla.

– Repültem fönn – mesélte –, kerestem, hova szálljak le, és összefutottam egy angyallal: nőneművel. Különös volt; egyszerre ifjú és vén – magyarázta, megfeledkezve arról, hogy maga is így jelent meg Marynek. – Xaphania: így mutatkozott be. Sok mindent megtudtam tőle. Elmondta, hogy az emberiség egész története nem egyéb, mint a bölcsesség harca az ostobasággal. Ő meg a többi lázadó angyal, a bölcsesség hívei mindig azon voltak, hogy nyitottabbá tegyék az elméket; a Fennhatóság meg az egyházai viszont egyfolytában szemellenzőket fabrikáltak. Tömérdek példát hozott a saját világomból.

– A magaméból is épp eleget tudnék idézni.

– A bölcsesség, mint mondta, rendszerint titkon kényszerült munkálkodni, suttoghatott csupán, mint a kém húzta meg magát a világ legszegényesebb zugaiban, ellenségei pedig ott pöffeszkedtek a királyi palotákban, a fényes udvarokban.

– Ez se új nekem – mondta Mary.

– És a harc még nem ért véget, habár a birodalom erőit most épp megfutamították. Új parancsnok zászlaja alatt rendezik soraikat, és még ádázabbul támadnak, nem érhet bennünket készületlenül, helyt kell állnunk.

– De hát mi van Lord Asriellel? – kérdezte Mary.

– Megverekedett a menny Régensével, Metatron angyallal, és a mélybe taszította. Metatron örökre eltűnt. Vele együtt Lord Asriel is.

Mary nagyot nyelt.

– Hát Mrs. Coulter? – kérdezte.

Válaszképpen a boszorkány kivett egy nyílvesszőt a puzdrájából. Nem kapkodta el, a legkülönbet, a legegyenesebbet, a legformásabbat kereste elő.

És kettőbe törte.

– Tanúja voltam egyszer a saját világomban – magyarázta –, ahogy az a nő megkínoz egy boszorkányt, és esküvel fogadtam, hogy ezt a nyílvesszőt eresztem egyenesen a torkába. De erre már nem kerül sor. Ő is feláldozta magát Lord Asriellel együtt az angyallal vívott tusában, hogy Lyrát ne fenyegesse többé semmi rossz. Külön-külön kudarcot vallottak volna, csak együtt vihették végbe.

Mary csüggedten kérdezte:

– Hogyan mondjuk el Lyrának?

– Ne vágjunk elébe, majd ő kérdez – felelte Serafina. – De az is lehet, hogy nem. Különben is ott van nála a jelképolvasója; arról megtudhat bármit.

Egy darabig némán, nagy barátságban üldögéltek az égen lassan forduló csillagok alatt.

– Van valami feltételezésed vagy sejtésed, hogy mit döntenek? – kérdezte aztán Mary.

– Nincs; de ha Lyra hazatér a saját világába, én a nővére maradok, ameddig csak él. Neked mi a terved?

– Én... – Mary megakadt, rádöbbent, mostanáig egyetlen gondolattal sem adózott a kérdésnek. – Gondolom, a saját világomban van a helyem. Ámbár nem szívesen szedem a sátorfámat; nagyon boldog voltam itt. Őszintén szólva boldogabb, mint valaha.

– Nos, odahaza se feledd, hogy van egy nővéred egy másik világban – mondta Serafina –, mert én így tartalak majd számon. Pár nap, és ismét találkozunk, a hazaúton lesz még időnk diskurálni, aztán elválunk örökre. És most ölelj meg, nővérem.

Marynek nem kellett kétszer mondani; Serafina Pekkala pedig felhőfenyőágán elröpült a nádas, a láp, a sársík, a part, a tenger felett, aztán Mary szem elől vesztette.

– – –

Hozzávetőleg ugyanekkor botlott valamelyik nagy kék gyík Gomez atya holttestébe. Will és Lyra másfelé indult vissza a faluba délután, ezért nem vették észre; a pap háborítatlanul feküdt úgy, ahogyan Balthamosz kiterítette. Ez a gyíkfajta dögevő, de különben szelíd, ártalmatlan, és a mulefák ősidőktől fogva tisztelik előjogát, melynek értelmében a sötétség beálltával megilleti minden kinn hagyott tetem.

A gyík fészkébe cibálta a halott papot, a kicsinyei jól bevacsorázhattak. Gomez atya fűbe helyezett puskáját pedig halkan birtokba vette a rozsda.

37.

Homokbuckák

Másnap Willnek és Lyrának nemigen lehetett szavát venni, felkerekedtek ismét, alig várták, hogy kettesben lehessenek. Kótyagosak voltak, mintha valami örömteli balesetnek esett volna áldozatul a józan eszük; tétován imbolyogtak; a szemük nyitva volt, de a külvilágot nemigen érzékelte. A tágas lankákon telt el az egész napjuk; a délutáni forróságban meglátogatták aranyos-ezüstös ligetüket. Beszélgettek, fürödtek, ettek, csókolóztak, önfeledten boldog, kusza szavakat suttogtak, szinte elolvadtak a szerelemtől.

Este együtt ettek Maryvel és Atallal, nem sokat beszéltek, a fülledt estében úgy döntöttek, sétálnak egyet a tengernél, hátha fúj ott valami hűvös kis szellő. A folyó mentén leballagtak a holdfényes, tágas partra, fordulóban volt az apály.

Leheveredtek a buckák tövénél a lágy homokra; akkor hallották meg az első madarat.

Azonnal keresni kezdték, honnan jön a hang, mert minden itteni lényétől különbözött. Valahonnan fentről szólt a sötétben a finom trilla, és nyomban felelt rá egy másik, eltérő irányból.

Will és Lyra lelkesen ugrott talpra, meresztgették a szemüket az énekesek után, de csak két sötét árnyat láttak aláereszkedni majd felcikkanni, fogyhatatlan változatossággal áradó csengettyűzésük egy pillanatra sem maradt abba.

Egyszerre szárnyverdesés támasztott kis szökőkutat pár lépésnyire: az első madár.

Lyra megszólította:

– Pan?

Galambforma volt, de sötét, bizonytalan színű a holdfényben; a fehér homoktól mindenesetre élesen különvált. A másik madár fenn keringett még, fújta a magáét, de aztán csatlakozott a párjához: galamb ez is, csak gyöngyfehér, bíbor bóbitával.

És Will megtudta, milyen látni a tulajdon daimónját. Mikor leröppent a homokra, a fiú szíve összeszorult, aztán megdobbant; érezte, hogy ezt nem lehet elfelejteni soha. Hatvan vagy még több év múlva, idős fővel is ott hord majd magában bizonyos érzeteket, frissen, nem halványulóan: Lyra ujját, amint a szájába tolja a gyümölcsöt az arany-ezüst fák alatt; a lány meleg ajkának érintését; daimónja kiszakítását gyanútlan mellkasából, mikor átléptek a halottak világába; az édes rátartiságot, ahogy most visszatér hozzá a holdsütötte buckáknál.

Lyra elindult feléjük, de megszólalt Pantalaimon.

– Lyra – mondta –, múlt éjjel eljött hozzánk Serafina Pekkala. Tudósított mindenféléről. Visszafordult a gyiptusokért, hogy mutassa nekik az utat ide. Ide tart Farder Coram meg John Faa.

– Pan – ijedt meg a lány –, jaj, Pan, hiszen te nem örülsz! Mi baj? Mi baj? A daimón átváltozott, és mint hófehér hermelin nyújtózott felé a homokon. A másik daimón is alakot váltott – Will érezte is, csöpp szívszorulás –, macska lett belőle.

Mielőtt a lány odamehetett volna hozzá, a macska daimón azt mondta:

– A boszorkány nevet adott nekem. Korábban nem volt szükségem rá. Kirjavának nevezett el. És most hallgassatok meg bennünket.

– Igen, igen, figyeljetek – mondta Pantalaimon. – Nem lesz egyszerű.

A daimónok közös erővel hiánytalanul beszámoltak mindarról, amit Serafina elmondott nekik, kezdve a gyerekek igaz természetének felfedésén: szándékuk ellenére elsajátították a boszorkányképességet arra, hogy különváljanak, mégis egyek maradjanak.

– De ez még nem minden – mondta Kirjava. És Pantalaimon így szólt:

– Jaj, Lyra, bocsáss meg, de el kell mondanunk, amit megtudtunk...

Lyra csak kapkodta a fejét. Hát rászorult Pan valaha is az ő bocsánatára? Willre nézett: a fiú ugyanúgy elképedt, mint ő.

– Beszélj – mondta a fiú. – Nincs mitől tartanod.

– A Porról van szó – mondta a macska daimón, és Will ámult, amiért tulajdon lényének alkotóeleme juttatja addig hiányzó ismerethez. – Csak hömpölygött lefelé abba a szakadékba, amit ti is láttatok, mind elfolyt volna. Valamiért mégiscsak abbamaradt, de...

– Will, hiszen ez volt az az aranyló fény! – kiáltotta Lyra. – Az a fény, ami alázúdult a mélységbe és eltűnt... Por volt? Igazán?

– Úgy van. Továbbra is szivárog – folytatta Pantalaimon.

– Márpedig ez baj. Nem szabad csak úgy elfolynia. Itt kell maradnia a világban, nem veszhet el, különben minden, ami jó, kifakul és meghal.

– És honnan szökik jelenleg? – kérdezte Lyra. Mindkét daimón Willre és a késére meredt.

– Valahányszor nyílást csináltunk – mondta Kirjava, és Will megint érezte azt a szívdobbanást:

Ő én vagyok, és megfordítva –, ha bárki átvág egyik világból a másikba, mi, vagy a Céh tagjai vagy más, édes mindegy, a kés a kinti semmibe metsz. Ugyanolyan semmibe, amilyen a mélységben tátong. Nem vettük észre. Senki sem vette észre, mert az ablakszél alig látható A Por ott könnyen átfért. Ha rögtön becsukták az ablakot, a veszteség nem volt számottevő, de hát ezrével maradtak máig tárva-nyitva. A Por egyfolytában szivárog kifelé a világokból a semmibe.

Világosodott lassacskán Will és Lyra elméje. Ellenálltak, nem akarták, de a szürke hajnalfény is csak így gyűrűzik be az égre, kioltva a csillagokat: hiába sáncolnák el magukat, jön, jön egyre, bebújik hozzájuk akárhány redőnyön, függönyrésen keresztül.

– Minden ablak – pihegte Lyra.

– Mindet... be kell csukni? – kérdezte Will.

– Mindet, de mindet – így Pantalaimon, suttogva, akár csak Lyra.

– Jaj, ne – szakadt ki Lyrából. – Ez nem lehet igaz!

– Tehát el kell hagynunk a világunkat, és Lyráéba átmennünk – mondta Kirjava –, vagy Pannak meg Lyrának kell hazát cserélnie. Ennyi a választásunk.

Rájuk szakadt a rideg nappali világosság.

És Lyra hangosan sikoltozott. Pantalaimon éjszakai jajdulásától elborzadt minden apró lény, amely csak hallotta, de semmiség volt Lyra mostani szenvedélyes siratójához képest. A daimónok megdöbbentek, és Will ebből nyomban megértette, a teljes igazsággal nincsenek tisztában, sejtelmük sincs arról, amit ő meg Lyra már tudnak.

Lyrát rázta a bánat és a harag, keze ökölbe szorult, toporzékolva járt felalá, könnyben ázó arccal forgolódott, mint aki választ követel. Will odaugrott hozzá, és megragadta a vállánál; érezte, hogy a lány megfeszül, reszket az indulattól.

– Hallgass ide, Lyra! – mondta neki –, hallgass már ide: mit is mondott apám?

– Jaj – rángatta a fejét a lány –, mit is... hiszen tudod! Ott voltál, Will, te is hallottad, vagy nem?

Itt pusztul el a lány a szeme láttára, gondolta a fiú. Lyra a karjába vetette magát, a vállába fúrta a fejét, úgy öntözte a könnyeivel, a hátába vájta a körmét, arca a nyakához szorult; érthetetlen jajgatásából csak ennyit lehetett kivenni:

– Ne, ne, neee...

– Figyelj – veselkedett neki ismét a fiú –, Lyra, erőltessük meg az emlékezetünket. Hátha át lehet hidalni a dolgot. Hátha van kibúvó.

Gyöngéden lefejtette magáról Lyra karját, és kényszerítette a lányt, hogy üljön le. A riadt Pantalaimon azonnal fölsiklott Lyra ölébe, a macska daimón Willhez bújt. Egy ujjal sem értek egymáshoz mostanáig; macskaképét odadörgölte a fiú kezéhez, aztán bársonytalpakon felszökkent a térdére.

– Szóval azt mondta – hüppögött Lyra –, hogy az ember károsodás nélkül csak kis ideig úszhatja meg másik világban. De megúszhatja. Nekünk talán lett bajunk? Eltekintve attól, amin a halottak országában átestünk, a hajunk szála se görbült, makkegészségesek vagyunk, vagy nem?

– Kis időre át lehet menni, hosszabb időre nem – szögezte le Will. – Apám a saját világától, amelyik az én világom is, tíz évig volt távol. Es mikor találkoztam vele, a halálán volt. Mindössze tíz év után.

– Hát Lord Boreal? Vagy ha így jobban tetszik, Sir Charles? Ő elég jól bírta magát.

– Persze, de ne felejtsd el, szabad átjárása volt a saját világába, ahol mindig helyrebillent. És ott is találkoztál vele először, a közös világotokban. Nyilván felfedezett egy titkos ablakot.

– Mi is felfedezhetnénk!

– Persze, csak...

– Az összes ablakot be kell csukni – jelentette ki Pantalaimon. – Mindet.

– Miért vagytok ennyire biztosak benne? – kérte számon Lyra.

– Egy angyal mondta – így Kirjava. – Beszéltünk egy női angyallal. Tőle tudjuk ezt is, egyebet is. Lyra, ez az igazság.

– Női angyal? – kérdezett vissza Lyra eszelős gyanakvással.

– Az volt – felelte Kirjava.

– Ilyet se hallottam még. Hátha hazudott. Will közben megoldást keresett.

– Tegyük fel, becsukódik az összes ablak – tűnődött –, és mi aztán csak egyetlenegyet nyitnánk, szigorúan annyi időre, amennyibe a lehető legfürgébb átkelés telik, és azonnal visszazárjuk, ez csak nem csinál még bajt? Nem hagynánk kiszökni a Port!

– De csinál!

– Úgy intéznénk, hogy senki ne tudja, hol az az ablak – folytatta a fiú –, csak mi ketten...

– Ó, megoldanánk! – helyeselt a lány. – Megoldanánk!

– És ide-oda közlekednénk, és nem betegednénk meg... A daimónok csöppet sem lettek vidámabbak.

– Nem, nem – motyogta Kirjava.

– A Fantomok – mondta Pantalaimon. – A Fantomokról is beszélt az angyal.

– A Fantomok? – kapta fel a fejét Will. – Végre a szemünk elé kerültek a csatában. Mi van a Fantomokkal?

– Megtudtuk, honnan származnak – mondta Kirjava. – Ez a legborzasztóbb: a mélység gyermekei. Valahányszor ablakot nyitunk a késsel, Fantom születik belőle. Mintha a mélységből kilebegne egy kicsi a világba. Ezért is hemzsegtek annyian a Cittágazze-világban, mert ott annyi ablak maradt nyitva.

– És a Poron híznak – mondta Pantalaimon. – Meg daimónokon. Mert a Por meg a daimón lényegében hasonlatosak, már a felnőtt daimónt értve. A Fantom nagyra nő tőle, megerősödik...

Will szívére tompa borzadály kövült, Kirjava a mellkasára fészkelt, ő is érezte, és vigasztalni próbálta.

– Tehát valahányszor a kést használtam – mondta a fiú –, minden egyes alkalommal újabb Fantomot hívtam életre?

Eszébe jutott Iorek Byrnison kovácsbarlangja, ahol megforrasztotta a kést; a medve ezt mondta: De vajon tudod-e, mit művel magától a kés? A szándékaid talán jók. De a késnek is van akarata.

Lyra gyötrelemtől tágra meredt szemmel figyelte.

– Will, nem tehetünk ilyet! – kiáltotta a lány. – Nem tehetjük meg az emberekkel, hogy Fantomokat szabadítunk rájuk, ha egyszer láttuk, mire képesek!

– Jól van – állt fel a fiú, daimónját a melléhez szorítva. – Akkor csak egyet tehetünk – márminthogy egyikünk –, én átmegyek a világodba, és...

Lyra ennyiből is értett; nézte a fiút a gyönyörű ép daimónjával, akivel még meg se ismerkedhetett igazából; eszébe jutott a fiú anyja, és tudta, hogy a fiú is rá gondol éppen. Elpártoljon tőle Lyrához pár kurta év kedvéért – képes ezt megtenni Will? Lyrával élne – de tükörbe nem tudna nézni.

– Nem – pattant a fiú elé a lány, Pantalaimon Kirjava mellé huppant a homokon, ahogy a gyerekek kétségbeesetten összeborultak: – Majd én, Will! Mi költözünk át hozzátok! Pannal állunk elébe egy kis nyavalyának – vasból vagyunk, lefogadom, hogy sokáig húzzuk, meg nyilván jók az orvosok nálatok. Malone doktornő majd ajánl! Így csináljuk, kész!

A fiú a fejét rázta, Lyra látta, könnytől csillog az arca.

– Hogy képzelted, Lyra? Hát el tudnám én ezt viselni? – háborodott fel Will. – Lehetek boldog úgy, hogy a szemem láttára kap el a betegség, sorvadsz halálra, miközben én napról napra emberesedem? Tíz év... mi az? Semmi. Villámgyorsan letelik. A húszas éveinkbe lépünk akkor. Mindjárt itt van. Gondolj bele, Lyra, fölnőni együtt, készülni a közös életre, és aztán mintha elvágták volna. Azt hiszed, csak úgy továbbélhetek, ha te meghaltál? Ó, Lyra, gondolkozás nélkül követnélek a halottak világába, ahogyan te követted Rogert; és akkor ketten halnánk meg értelmetlenül, te is, én is eltékozolnánk az életünket. Nem, az kell, hogy együtt éljünk hosszú, tevékeny életet, és ha együtt nem lehet, hát... külön-külön kell leélnünk.

A lány az ajkába harapott, és csak nézte, ahogy a fiú fel-le járkál tehetetlen gyötrelmében. Egyszerre megállt, a lány felé fordult, és így folytatta:

– Hát nem emlékszel arra, amit még mondott az apám? Hogy ott kell felépítenünk a menny köztársaságát, ahol vagyunk. Mert számunkra nincsen olyan, hogy máshol. Hát ezt értette rajta, most már látom. Jaj, de keserves. Én azt hittem, Lord Asrielről meg az új világáról beszél, de kettőnkre gondolt. A magunk világában kell élnünk...

– Megkérdezem az aletiométert – mondta Lyra. – Az megfellebbezhetetlen. Előbb is eszembe juthatott volna.

Leült, fél kézzel megtörölte az arcát, a másikkal a hátizsákért nyúlt. Mindenhová magával hordta: mikor Will évek múltán maga elé idézte, gyakran jelent meg előtte a kis szütyővel a vállán. Hátrasimította a haját azzal a gyors mozdulattal, amit a fiú úgy szeretett, és maga elé vette a fekete bársonybatyut.

– Jól látod? – kérdezte Will; a holdfény ragyogott ugyan, de a jelképek nagyon aprók voltak.

– Kiismerem magam, anélkül hogy odanéznék – mondta a lány –, itt van a fejemben. Psszt...

Keresztbevetette a lábát, lehúzogatta a szoknyáját, hogy megtartsa a műszert. Will fektében fél könyékre emelkedve nézte, mit csinál. A fehér homokról a holdfény a lány arcára tűzött, de az belülről is tündökölt; csillogott a szeme, az arca olyan komoly volt, olyan elmerült, hogy Will másodszor is beleszeretett volna, ha nincs iránta eleve csordultig szerelemmel.

Lyra mély lélegzetet vett, és forgatni kezdte a kerekeket. De mindjárt abba is hagyta, átfordította az eszközt.

– Elhibáztam – vetette oda kurtán.

Will tisztán látta a drága arc minden rebbenését. Kiismerte már annyira boldogságban, keserűségben, reményben, bánatban, hogy észrevegye, valami nincs rendjén; semmi jele a teljes összeszedettségnek, ami máskor olyan könnyen jött. Csapongó tanácstalanság uralkodott el helyette; a lány az alsó ajkát harapta, egyre-másra pislogott, ide-oda zökkent a tekintete a jelképek között, esetlegesen ahelyett, hogy tévedhetetlenül cikázott volna.

– Nem értem – rázta a fejét a lány. – Nem értem az egészet... Ismerem, mint a tenyeremet, de egyszerűen nem igazodom ki rajta.

Mély, remegő lélegzetet vett ismét, és megint átfordította a műszert. Furcsán állt a kezében. Pantalaimon egér alakban mászott fel az ölébe, fekete lábacskájával kaparászott a kristályfedélen, sorra nézegette a jelképeket. Lyra forgatott az egyik keréken, aztán egy másikon, megint átfordította az egész szerkezetet, aztán porig sújtva nézett Willre.

– Will! – jajdult fel. – Nem megy. Nem tudom már!

– Csitt – nyugtatta a fiú –, ne keseredj el. Ez a tudás ott van még benned. Higgadj le, keresd meg. Nem szabad erőltetni. Laza lebegés...

A lány nyelt egyet, bólintott, dühösen húzta végig az alkarját a szeme előtt, mélyeket lélegzett; de a fiú látta, a görcs mit sem enyhült; átkarolta a lány remegő vállát, és magához vonta. A lány elhúzódott, és nekigyürkőzött megint. A jelképekre bámult újfent, forgatta a kerekeket, de azok a láthatatlan lajtorják, melyeken addig olyan könnyedén, olyan öntudatosan szökdelt, nem voltak sehol. Egyik jelkép se mondott neki semmit.

Félrefordult, Willhez tapadt, kétségbeesetten:

– Kár próbálkozni, tudom, tudom, elmúlt örökre. Mindig kézre állt, mikor szükségem volt rá, akár Roger kiszabadítását vesszük, akár a kettőnk dolgát, de elmúlt, vége, itt hagyott... Ettől féltem, mert egyre nehezebben boldogultam. Azt hittem, rosszul látok, vagy az ujjam merev, vagy mi a csuda, de hát nem innen fújt a szél; a képesség hagyott cserben, elsorvadt... Nincs többé, Will! Elveszítettem! Soha már nem tér vissza!

Nem is próbált uralkodni a zokogásán. A fiú tehetetlenül ölelte. Mivel vigasztalhatná, ha egyszer nyilvánvalóan igaza van?

Mindkét daimón szőre felborzolódott, föl is néztek. Will és Lyra is érezte, amit ők, követték pillantásukat az égboltra. Fény tartott feléjük, szárnyas fény.

– Az angyalunk – kockáztatta meg Pantalaimon.

Ráhibázott. Látva, hogy a fiú, a lány meg a két daimón felfigyelt rá, Xaphania szélesebbre tárta szárnyát, és lesiklott a homokra. Willt a Balthamosszal eltöltött idő ellenére is készületlenül érte ez a különös találkozás. Lyrával szorosan megfogták egymás kezét, ahogy közeledett feléjük a másik világ fényében fürdő angyal. Ruhátlan volt, de ennek nem volt jelentősége: mit is viselhetne egy angyal, gondolta Lyra. Képtelenség lett volna eldönteni, vén-e vagy ifjú; komoly, együtt érző arca láttán azonban Will is, Lyra is úgy érezte, átvilágítják a szíve legrejtettebb zugáig.

– Will – mondta az angyal –, azért jöttem, hogy a segítségedet kérjem.

– A segítségemet? Hogyan segíthetnék én neked?

– Mutasd meg, hogyan lehet visszacsukni a kés által hasított nyílásokat. Willnek elszorult a torka.

– Megmutatom – mondta. – Cserében segítenél rajtunk te is?

– Úgy nem, ahogyan kívánnátok. Tudom, mit beszéltetek az imént. A bánatotok itt lebeg a levegőben. Nem vigasz ugyan, de higgyétek el, aki csak tud arról, milyen válaszút elé kerültetek, azt kívánja, bárcsak lehetne másképpen: csakhogy a sors a leghatalmasabbakhoz is könyörtelen. Nem tehetek semmit azért, hogy megmásíthassátok az örök rendet.

– Miért – kérdezte Lyra remegő cérnahangon –, miért nem tudok olvasni már az aletiométerről? Hogyhogy elmúlt tőlem ez is? Ez volt az egyetlen dolog, amiben igazán jó voltam, és egyszerűen elillant, mintha sose lett volna...

– Kegyelem volt, hogy olvashattál – nézett rá Xaphania –, ha megdolgozol érte, visszakaphatod.

– Mennyi időbe telik?

– Egy teljes életbe.

– Ilyen hosszadalmas...

– Viszont az olvasatod megjavul, ha egy életen át gondolkodol és törekszel, mert tudatos megértés. Az ilyen kegyelem mélyebb és teljesebb, mint ami csak úgy az öledbe hull, és ha egyszer birtokába jutottál, nem foszthatnak meg tőle.

– Egy teljes életet mondtál? – kérdezte suttogva Lyra. – Hosszú életet? Nem csak... pár évet?

– Jól értetted – mondta az angyal.

– És feltétlenül be kell csukni minden ablakot? – kérdezte Will. – Az összeset?

– Tudnotok kell – mondta az angyal –, hogy a Por nem állandó. Nincs belőle szabott mennyiség egyszer s mindenkorra. A Port a tudatos lények hozzák létre – folyton megújítják azzal, hogy gondolkodnak, éreznek, elmélkednek, gyarapodnak bölcsességben, és továbbadják.

És ha tesztek azért, hogy a világaitokban mindenki kivegye ebből a részét, ha rávezetitek őket, hogy megértsék saját magukat, meg egymást, meg az egész berendezkedést, ha megmutatjátok nekik, hogyan legyenek jók, ne kegyetlenek, türelmesek, ne kapkodók, derűsek, ne mogorvák, és legfőképpen arra tanítjátok, hogy szellemük nyitottságát, szabadságát, kíváncsiságát ápolják... Akkor pótolni tudják, ami elvész egyetlen ablakon át.

Will remegett az izgalomtól, csak egyvalamire tudott gondolni: a maga és Lyra világa között létesítendő ablakra. Az ő titkuk marad, átmennek, amikor csak tetszik, kétvilági életet élnek, a daimónjaik egészségére tekintettel nem telepednek meg se itt, se ott; együtt nőhetnek fel, talán közös gyerekeik is lehetnek idővel, akik mindkét világban honosak; egyik világ tudását átvihetnék a másikba, jót tehetnének...

Lyra azonban a fejét rázta.

– Nem – jajdult fel erőtlenül. – Will, nem tehetjük...

És a fiú nyomban rájött, mi jár a fejében, és leverten kimondta:

– Nem, mert a holtak...

– Az övéket kell nyitva tartanunk! Mindenáron!

– Persze, mert különben...

– Szaporítani kell a javukra a Port, Will, hogy nyitva maradhasson az az ablak.

A lány egész testében vacogott. Csöpp gyerek lett újra, ahogy a fiú magához szorította.

– És akkor – mondta reszketegen Will –, ha derekasan élünk, és nem feledkezünk el róluk, akkor a hárpiáknak is lesz mit mesélni. Erről fel kell világosítanunk mindenkit, Lyra.

– Bizony, hogy igaz történeteik legyenek – mondta a lány –, hogy a hárpiák kapjanak rajta. Bizony. Ha az emberek az egész életüket leélik úgy, hogy a végén nincs mit mesélniük, sose szabadulnak ki a halottak országából. Erről beszélnünk kell az embereknek, Will.

– De egyedül...

– Úgy van – mondta a lány –, egyedül.

Erre az egyedül szóra Will bensőjének mélyéről a düh és a kétségbeesés hatalmas hulláma tornyosult fel, mintha az óceán alja rendült volna meg. Egyedül volt egész életében, és egyedüllétre kárhoztatják megint, a mostani becses, hihetetlen áldást megvonják tőle, alighogy hozzájutott. Nőttön-nőtt a hullám, egyre magasabbra csapott, elborította az eget, aztán a taraja megingott és átbillent, a teljes óceán nyomatékával a hátában, hogy nekizúduljon a kényszer vaspartjának. Fuldokolt, reszketett, ordított; soha még ilyen kínt, ilyen felháborodást; Lyra ugyanilyen tehetetlenül simult a karjába. De a hullám kiadta erejét, vizei visszahúzódtak, kibukkant a komor szikla; a sorsról lepereg a feleselés; tombolhatnak Lyrával, semmire se visz.

Nem tudta, meddig tartott a dühroham. De kifulladásra ítéltetett mindenképpen; az óceán hullámverése halkabb lett a nagy kifakadás után. Egészen talán nem simul ki többé, de bősz ereje elszállt.

Az angyalhoz fordultak, aki nyilvánvalóan mindent értett, és szánta őket. De messzebbre tekint náluk, arcára van írva a higgadt remény is.

Will kibökte:

– Hát jó. Bemutatom az ablakcsukást. Ehhez nyitnom kell egyet, ami újabb Fantomot jelent. Ha tudtam volna, mifélék megfontoltabban vagdalkozom.

– Majd mi ellátjuk a bajukat – mondta Xaphania.

Will elővette a kést, és a tenger felé fordult. Meglepte, hogy milyen biztos a keze. A saját világába vágott ablakot: nagy gyár talán vegyi kombinát tűnt eléjük; bonyolult csőrendszer kötött össze tartályokat, fényszórók világítottak mindenhol, füstfoszlányok szálltak az égre.

– Csodálkozom, hogy az angyalok járatlanok e téren – jegyezte meg Will.

– A kés emberi találmány.

– Bezárhatsz minden ablakot, egyet kivéve – mondta Will. – A halottak világának ablakát hagyd meg.

– Jó, megígérem. De csak feltételesen, és a feltételt már ismeritek.

– Úgy van. Sok ablakot kell becsukni?

– Ezreket. Meg ott a mélység, a bombatölcsér meg a nagy vájat Lord Asriel világában. Azokat is le kell zárni, nincs más megoldás. De sok kisebb nyílás is létezik, némelyik mélyen a föld gyomrában, mások fenn a magasban, amik más módon keletkeztek.

– Baruch és Balthamosz azt mondta nekem, hogy nyílásokon át közlekednek keresztül-kasul a világokban. Ezentúl az angyaloknak sem lesz átjárásuk? Ott rekedtek ti is a saját világotokban?

– Nem; utazhatunk más módon is.

– És mi eltanulhatnánk azt? – kérdezte Lyra.

– Persze. Eltanulhatjátok, ahogyan Will édesapja is eltanulta. Képzelőerő kell hozzá, ahogy nálatok mondják. De ezen nem mindenféle agyszüleményt kell érteni, hanem szemléletet.

– Szóval nem igazi helyváltoztatás – mondta Lyra. – Csak úgy tesztek, mintha.

– Nem – mondta Xaphania. – Semmi mintha. Úgy tenni kutyafüle. A mi módszerünk kemény, de százszorosan igazi.

– Rá kell szánni egy életet, mint az aletiométerre? – kérdezte Will.

– Nagy gyakorlatot igényel, valóban. Meg kell dolgozni érte. Tán azt hitted, csettintesz, aztán máris megvan? Ami ér valamit, azért fáradozni is érdemes. Ráadásul egy barátod már túl van az első lépéseken, segíthet neked.

Willnek fogalma sem volt, ki lehet, de az adott pillanatban kedve sem, hogy rákérdezzen.

– Értem – sóhajtott egy nagyot. – Hát téged viszontlátunk-e még? Beszélünk-e valaha angyallal, miután visszatértünk, ki-ki a maga világába?

– Nem tudom – mondta Xaphania. – De nehogy lessétek a sült galambot.

– És törjem össze a kést – mondta Will.

– Törd össze.

Közben végig nyitva volt az ablak. Fények világítottak az üzemben; jártak a gépek, vegyületek képződtek, emberek termeltek és keresték meg a betevőt. Will ebbe a világba tartozik.

– No akkor most megmutatom, mit kell csinálnod – mondta a fiú.

Azzal az angyalt rávezette, hogyan tapintsa a széleket, ahogyan őt oktatta annak idején Giacomo Paradisi; az ujj hegyével kell megpöccinteni, összecsippenteni. Apránként bezárult az ablak, eltűnt a gyár.

– Bizonyos nyílások nem a titokzatos kés nyomán keletkeztek – mondta Will. – Feltétlenül be kell csukni mindet? Hiszen a Por csak ott szökik, ahol a kés pengéje járt. A többi átjárás ezer évek óta megvan, és a Por készlete nem merült ki.

Az angyal közölte:

– Bezárjuk mindet, mert ha úgy tudjátok, maradt még, megszállottan kutatnátok utánuk, és csak vesztegetnétek az időtöket. Holott bőven lesz más fontosabb, igényesebb tennivalótok is a saját világotokban. Semmi utazgatás ide-oda.

– És mi lesz a tennivalóm? – kérdezte Will, de máris helyesbített: – Meggondoltam, inkább ne mondj semmit. Majd én döntöm el, mit csinálok. Ha meghagyod, hogy legyek harcos, vagy gyógyító, vagy felfedező, vagy ami épp eszedbe jut, bogarat ültetsz a fülembe, és ha a végén annál a munkánál kötök ki, neheztelni fogok, amiért nem én választottam magamnak, ha meg másfelé indulok, bűntudatom lesz. Akármi lesz is a dolgom, én választom meg, senki más.

– Látom, megtetted az első lépéseket a bölcsesség felé – mondta Xaphania.

– Fényt látok kinn a tengeren – mondta Lyra.

– A hajó, amivel a barátaid érted jönnek. Holnap befut.

A holnap szó úgy sújtott le, mint a pöröly. Lyra sose hitte volna, hogy valaha is vonakodni fog Farder Coram, John Faa és Serafina Pekkala látásától.

– Megyek – jelentette be az angyal. – Megtudtam, amit akartam. Mindkettőjüket könnyű, hűvös karjába ölelte és homlokon csókolta. A daimónokhoz is lehajolt egy csókra: madárrá változtak és fölröppentek, ahogy szárnyat bontott és sebesen a levegőbe emelkedett. Pillanatok alatt eltűnt. Lyra halkan felnyögött.

– Mi lel? – riadt meg Will.

– Nem is kérdeztem apámról meg anyámról, és az aletiométerhez sem fordulhatok már... Tudok-e még a szüleimről valaha?

Lassan leroskadt, a fiú mellé telepedett.

– Jaj, Will – mondta Lyra –, mit csináljunk? Mit tehetnénk? Nem akarok elválni tőled. Csókolni akarlak, veled feküdni, veled kelni életem minden napján, amíg csak meg nem halok, nagyon sokára. Nem kell az emlék, a puszta emlék...

– Nekem sem – mondta a fiú –, szegényes és silány. A te valóságos hajadat, szádat, ölelésedet, szemedet, kezedet akarom. El sem tudtam képzelni, hogy valaha így szeressek. Jaj, Lyra, bár sose érne véget ez az éjszaka! Bár maradhatnánk így örökre, állna meg a világ, szállna álom mindenkire...

– Kivéve bennünket! Akkor itt élhetnénk a végtelenségig, és más dolgunk se lenne, mint egymást szeretni.

– Én örökre szeretni foglak, történjen bármi. Halálomig és azon is túl; és ha kitalálok a halottak országából, nem nyughat egyetlen atomom sem, míg nem egyesül veled újra...

– Will, keresni foglak szakadatlanul, minden másodpercben. És elszakíthatatlanul eggyé válunk. A te atomjaid meg az enyémek. .. Madarakban, virágokban, szitakötőkben, fenyőfákban, felhőkben, a napfénypászmák kis fényfoltjaiban... És ha a mi atomjaink új életet alkotnak, sose egyesével, mindig párban, egy belőled, egy belőlem, úgy összetapadunk...

Egymás mellett feküdtek kézen fogva, fölnéztek az égre.

– Emlékszel még – súgta a lány –, mikor először léptél be abba a kávéházba Ci’gazzéban, és csak bámultál értetlenül a daimónra?

– Nem tudtam mire vélni. De te első pillantásra megtetszettél, mert olyan bátor voltál.

– Nem is, te tetszettél meg nekem!

– Ugyan! Nekem estél!

– Nem tagadom – mondta a lány. – Azért, mert megtámadtál.

– Nem is! Te rontottál rám, te támadtál!

– Igen, de mindjárt abba is hagytam.

– Igen, de... – csúfolódott szelíden a fiú.

Érezte, hogy a lány összerezzen, aztán hullámzani kezd a finom csontú háta a keze alatt; hallotta, hogy halkan zokog. Simogatni kezdte a langyos haját, gyöngéd vállát, újra meg újra megcsókolta az arcát; Lyra sóhajtott egy szívszaggatót, aztán elcsendesedett.

Visszaröppentek a daimónok, ismét átváltoztak, feléjük tartottak a puha homokban. Lyra felült a tiszteletükre; Will nem győzött csodálkozni, hogy azonnal tudja, melyik daimón melyiküké, alaktól függetlenül. Pantalaimon olyan állat lett, aminek a neve épp nem jutott a fiú eszébe: nagy, izmos menyétféle, vörösarany bundájú, laza, ruganyos, kecses. Kirjava macska lett megint. De nem közönséges házimacska, hanem hatalmas díszpéldány, dús, fényes bundája a tusfeketének, a mélyszürkének, a tengerszem delelői mélykékjének, a füst, a levendula, a holdfény, a köd színének ezer meg ezer árnyalatában játszott... A titokzatosság eleven jelenése...

– Nyuszt – nézte a fiú Pantalaimont –, coboly.

– Pan – mondta neki Lyra, mikor az ölébe siklott –, most már nem sokat változol, igaz?

– Nem én.

– De vicces – mondta a lány –, emlékszel, mikor kicsik voltunk, nem akartam, hogy valaha is megállapodj... De már nem bánom. Nagyon jó lesz, ha ilyen maradsz.

Will rátette a kezét a lány daimónjára. Megváltozott a hangulata, higgadt határozottság vett rajta erőt. Pontosan tudta, mit tesz, és ez mit jelent, mikor elengedte Lyra csuklóját, és megsimogatta a daimónja aranybarna prémjét.

Lyrának elállt a lélegzete. De meghökkenésébe öröm vegyült, ugyanaz az öröm, amely áthatotta, mikor a fiú szájához vitte a gyümölcsöt; szóhoz sem jutott, nemhogy tiltakozott volna. És zakatoló szívvel cselekedett ő is ugyanígy: tenyerével érintette Will daimónjának selymes langyosságát, és ahogy belemarkolt a szőrébe, tudta, Will pontosan ugyanúgy érez, ahogyan ő.

És biztos volt abban is, hogy a daimónok nem változnak többet a szerelmes kéz érintése után. Elnyerték életre szóló alakjukat, nem is kívánnak másikat.

Tűnődtek, vajon átélték-e előttük más szerelmesek ezt a boldogító felfedezést, feküdtek egymás oldalán, és közben lassan fordult tengelyén a föld, és tündököltek fölöttük a hold meg a csillagok.

38.

A botanikus kert

A gyiptusok másnap délután érkeztek. Kikötő nem lévén, a parttól távolabb kellett horgonyozniuk; John Faa, Farder Coram és a kapitány csónakon evezett ki a partra Serafina Pekkala kalauzolásával.

Mary megosztotta a mulefákkal minden értesülését; a gyiptusokat kíváncsi sokaság fogadta a tágas fövenyen. Mindkét oldalon lángolt a kíváncsiság, de John Faa hosszú pályája során megtanulta, mi a tapintat és a türelem, és feltett szándéka volt, hogy e minden népek legkülönösebbike a nyugati gyiptusok fejétől csakis nagyrabecsülést és barátságot tapasztalhat.

Készséggel hallgatta a tűző napon Sattamax, az öreg zalif üdvözlő beszédét, melyet Mary tolmácsolt nagy igyekezettel; illőn felelt is rá azzal, hogy hazája vizeinek meg a Mocsarasnak üdvözletét hozza.

Mikor a saras lapályon elindultak a faluba, a mulefák látva, hogy Farder Coramnak nehezére esik a járás, azonnal felajánlották, háton viszik. Farder Coram hálásan vette; így érkeztek a gyülekezőtérre, ahol Will és Lyra várta őket.

Hogy elszaladt az idő azóta, hogy Lyra utoljára látta ezeket a drága embereket! Utoljára a sarkköri hóban váltottak szót, mikor arra készültek, hogy kiszabadítják a gyerekeket az Átkosok karmai közül. A lány szinte szégyenlősen nyújtotta a kezét, de John Faa azon nyomban magához ölelte, és két nagy puszit nyomott az arcára; Farder Coram példát vett róla, de mielőtt széles mellkasához vonta volna Lyrát, tetőtől talpig végigmérte.

– Csudára megnőtt, mi, John? – mondta a társának. – Ő lenne a pöttöm lányka, akit felfuvaroztunk északra? Nézze meg most, egyem a szívét! Lyra, kedves, ha tudnék az angyalok nyelvén, akkor se lenne méltó szavam arra, hogy mennyire örülök a viszont látásnak.

Magában azt gondolta, jaj de szomorú, jaj de nyúzott, megviselt szegényke. John Faaval felfigyeltek arra is, mennyire ragaszkodik Willhez, és hogy az egyenes fekete szemöldökű fiú se veszi le róla a szemét, nem tágít a közeléből.

A két öreg tisztelettel üdvözölte Willt, mert Serafina elmondott egyet-mást abból, amit Will véghezvitt. Will pedig méltányolta John Faa tekintélyes fellépését: nagy hatalmú ember, aki mégis kifogástalan udvariasságot tanúsít; szeretne ő is így viselkedni idős korában; John Faa biztonságot adó, erős vár.

– Dr. Malone – mondta John Faa –, friss ivóvizet kellene vételeznünk, és szíves-örömest vásárolnánk ételt is kedves barátaiktól, ha volna eladó. Aztán szűk már a fedélzet a legénységnek, verekedtünk is útközben eleget, hadd mozgassák meg a tagjaikat meg szusszanjanak itt a szárazon, hogy legyen mit mesélni odahaza.

– Lord Faa – mondta Mary –, a mulefák azt üzenik, ellátják magukat mindennel, és tisztelettel kérik mindannyiukat, vegyenek részt a mai közös vacsorán.

– A legnagyobb örömmel – mondta John Faa.

– – –

Aznap este három világ képviseltette magát az asztalnál, osztozott húson, kenyéren, gyümölcsön, boron. A gyiptusok világuk minden tájáról gyűjtött ajándékokkal kedveskedtek vendéglátóiknak: hordó borókapálinkákkal, rozmár-agyar faragványokkal, turkesztáni selyemszőnyegekkel, svéd bányákból származó ezüst ivóedénnyel, koreai zománctálakkal.

A mulefák lelkesen köszönték meg, és a maguk kézművesportékáival viszonozták: míves régi fatálkákkal, válogatott kötelekkel és zsinegekkel, lakktálcákkal, olyan erős, egyszersmind pehelykönnyű halászhálókkal, melyekhez foghatót a Mocsaras honos gyiptusai sem láttak még soha.

A lakoma után a kapitány elnézést kért a házigazdáktól, és a legénységgel tartott, hogy felügyelje a készletek meg a víz berakodását, mert reggel azonnal indulnának. Az öreg a maradókhoz így szólt:

Hatalmas változás köszöntött mindenre. Új felelősség hárul ránk. Nézzétek meg a saját szemetekkel, mit is jelent ez.

John Faat, Farder Coramot, Maryt és Serafina Pekkalát elvezették arra a helyre, ahová a halottak országa kiszájadzott, és fogyhatatlanul soroltak kifelé a kísértetek. A mulefák most ligetet telepítettek koré, mert, mint mondták, szent hely; fenntartják, ápolják az idők végezetéig, hiszen öröm forrása.

– A titkok titka ez – mondta Farder Coram –, boldog vagyok, hogy vén fejemmel megláthattam. A sötét haláltól mind félünk, bárki bármit mond, igenis félünk. Egy részünknek óhatatlanul le kell szállnia oda, de most, hogy tudom, kiút is kínálkozik, könnyebb a szívem.

– Jól beszélsz, Coram – mondta John Faa. – Sokak halálának voltam már tanúja; nem egy embert magam küldtem a sötétségbe, ámbár mindig a csata hevében. A tudat, hogy a sötétségből egyszer ilyen csodálatos vidékre juthatunk, szabadon, mint a madár, olyan ígéret, hogy nagyobbat senki sem kívánhat.

– Ki kell kérdeznünk Lyrát – mondta Farder Coram –, hogy mi történt itt, és mit jelent.

– – –

Marynek nehezére esett búcsút venni Ataltól és a többi mulefától. Beszálláskor megajándékozták egy lakküvegcsényi kerékfaolajjal, sőt a legbecsesebbel, egy kis tasak maggal is.

Ha netán nem ered meg a ti világotokban, mondta Atal, az olaját akkor is kinyerheted. Ne felejts el minket, Mary.

Soha, felelte Mary. Soha. Ha addig élek is, mint a boszorkányok, és minden egyéb kiesik a fejemből, rád és a néped jóságára emlékezni fogok, Atal.

Kezdetét vette a hazaút. Jó szelet kaptak, nyugodt volt a tenger, nemegyszer látták ugyan a hatalmas fehér szárnyak villanását az égen, de a madarak nem merészkedtek közel. Will és Lyra elválaszthatatlanok voltak, két hétig tartott az út, de ők egyetlen pillanatnak élték meg.

Xaphania elmondta Seranna Pekkalának, hogy a nyílások bezárásával a világok szabályos viszonya is helyreáll; Lyra Oxfordja meg Willé visszakerül egymás fölé, mint két filmszalagfelület áttetsző képei; olyan közel, hogy közös képet adnak, bár egymással igazából nem érintkeznek.

De egyelőre messze esnek – olyan távolságra, amennyit Lyrának kellett megtennie az ő Oxfordjától Cittágazzéig. Éppen késmetszésnyire járnak Will világától. Este vetettek horgonyt, az alkonyati nap meleg fényében fürödtek a zöld dombok, a háztetők terrakotta cserepei, a kikötői sétány hajdan elegáns, omladozó házai, Will és Lyra kis kávézója. A kapitány hosszasan vizsgálódott messzelátóján keresztül, de életjelet nem tapasztalt, John Faa mégis úgy döntött, tucatnyi emberével partra száll, minden eshetőségre. Nem okvetetlenkednek, de kéznél lesznek, ha szükség van rájuk.

Elköltötték az utolsó közös étkezést, nézték, hogyan szállingózik a sötét. Will elköszönt a kapitánytól, a tisztjeitől, John Faatól, Farder Coramtól. Idáig szinte tudomást sem vett róluk, ők annál tisztább képet formáltak róla: zöldfülű fiú, de csupa erő, ugyanakkor csupa szomorúság.

Will, Lyra, a daimónjaik, Mary és Serafina Pekkala utóbb nekivágtak a kihalt utcáknak. Kongott a város az ürességtől csak az ő lépteik hallatszottak, csak az ő árnyékaik mutatkoztak. Lyra és Will kéz a kézben tartott a búcsú helyszínére, a nők lemaradtak kissé, testvéri beszélgetésbe merülve.

– Lyra be akar jönni egy kicsit az én Oxfordomba – mondta Mary. – Fejébe vett valamit. Aztán máris fordul vissza.

– Te mihez kezdesz, Mary?

– Hogy én? Természetesen Willel maradok. Éjszakára a lakásomba megyünk, holnap utánajárunk, hol az anyja, hogyan lehetne segíteni rajta. Az én világomban iszonyúan agyonrendszabályoznak mindent, Serafina; a hatóságok ezer kérdést szegeznek neked; segítek a fiúnak lebonyolítani a jogi hercehurcát a családgondozókkal meg a díjbeszedőkkel és társaikkal, hogy ő az édesanyjával foglalkozhasson. Amúgy legény a talpán... De én azért a hóna alá nyúlok. Sőt igazából nekem van szükségem őrá. Nincs állásom, a bankszámlám sovány, az se lenne csoda, ha körözne a rendőrség... Rajta kívül senki a világon nem érthet meg.

Rótták a néma utcákat, elmentek egy szögletes torony sötéten ásító kapujánál, egy kis kávéházi terasznál, ki a széles sugárútra, melynek közepén pálmasor húzódott.

– Itt jöttem át – mondta Mary.

Ide nyílt az ablak, melyet Will legelőször megpillantott azon a kieső külvárosi utcán Oxfordban; az oxfordi oldalát rendőrök őrzik – legalábbis őrizték, mikor Mary cselesen átszökött. Most azt látta, hogy Will keze sebesen jár a levegőben, és az ablak becsukódik.

– Lesz meglepetés, ha legközelebb odanéznek – jegyezte meg Mary. Lyrának feltett szándéka volt átlépni Mary Oxfordjába, hogy megmutasson valamit Willnek, mielőtt visszatérne Serafinához; nagyon nem mindegy, hol metszenek keresztül, ez nyilvánvaló; a két nő türelmesen ballagott a nyomukban Cittágazze holdfényes utcáin. Jobboldalt tágas, gondozott park terült el egy timpanonos homlokzatú, cukormázfényű palota előtt.

– Mikor megmondtad, milyenforma daimónom van – mondta Mary – , azzal kecsegtettél, engem is megtanítasz a látására, ha lesz időnk... Ó, bárcsak lenne!

– Időnk éppenséggel volt mostanáig – mondta Serafina –, és jól elbeszélgettünk, vagy nem? Megtudhattál tőlem mindenféle boszorkánypraktikát, holott a világom ősi törvényei tiltják az ilyesmit. De hát úgyis a magad világából származol, meg különben is elavult a hagyomány. És én is rengeteget tanultam tőled. Nos, ide figyelj: mikor az Árnyakkal társalogtál a számítógépeden keresztül, az különös tudatállapotot igényelt, igaz?

– Persze. Lyrának is szüksége volt rá az aletiométerezéshez. Tehát ezt is így kell?

– Nem elég, csapd hozzá a rendes látást is. Próbáld csak meg.

Mary világában létezett egyfajta kép, ami első látásra pontok összevisszaságának tetszett, de ha egy bizonyos módon nézte az ember, úgy érezte, háromdimenziósán domborodik elé; a papír felszínéről kiugrott egy fa, egy arc, vagy valami más hasonlóan kézzelfogható valami, holott az imént még sehol se volt.

Serafina most effélére sarkallta Maryt. Ragaszkodjék a hétköznapi látásához, de egyidejűleg át kell siklania abba a kivételes éber álomba, amely elévetítette az Árnyakat. Ötvöznie kell a kettőt, a hétköznapiságot és az átlényegülést, ahogyan egyszerre kétfelé kell nézni a háromdimenziós jelenés észleléséhez a pontok között.

És mint a pontok esetében, egyszer csak itt is bekattant a dolog.

– Hű! – kiáltott fel Mary, és megkapaszkodott Serafina karjában; a park vaskerítésén egy madár csücsült: fényes fekete, piros lábú, hajlott sárga csőrű havasi csóka, tökéletesen megfelelt Serafina leírásának. Egy-két lépésről nézett Maryre, fejét kissé oldalt billentve, mintha csak derülne rajta.

Marynek a meglepetéstől kibicsaklott a figyelme, a csóka eltűnt.

– Ha egyszer összehoztad, legközelebb már könnyebb – biztatta Serafina.

– A saját világodban majd rááll a szemed mások daimónjára is, ugyanígy. Ők viszont nem látják a tiédet vagy Willét, míg meg nem tanítod őket rá, ahogyan én most téged.

– Megvan. Fantasztikus! Megvan!

Lyra beszélt a daimónjával, futott át Mary agyán. Hallania is lehet ezt a madarat? Felvillanyozottan indult tovább.

Elöl Will éppen ablakot metszett; Lyrával bevárták a két nőt, hogy mielőbb ismét csukni lehessen.

– Tudjátok-e, hol vagyunk? – kérdezte Will.

Mary körülnézett. Az ő világa; fák szegélyezte csöndes utca, viktoriánus úrilakok, dús bokrú kertek.

– Ez Oxford északi körzete – mondta Mary. – A közelben lakom. Az utca neve most nem ugrik be.

– A botanikus kertbe akarok menni – mondta Lyra.

– Értem. Úgy negyedóra séta innen. Erre...

Mary ismét megpróbálkozott a kettős látással. Ezúttal ment, mint a karikacsapás; semmi hiba, a csóka követte a saját világába, ott hintázott egy ágon a járda fölött. Próba szerencse, gondolta Mary, és odanyújtotta a kezét, a madár pedig abban a mínutában elkapta. Mary érezte csekély súlyát, karma szorítását az ujja körül; óvatosan a vállára terelgette. A csóka úgy tollászkodott, mint a törzshelyén.

Tudniillik a törzshelye, jegyezte meg magában Mary, és ballagott tovább.

A Fő utcán alig volt forgalom; mikor a Magdalen-kollégiummal szemközti lépcsőn lekanyarodtak a botanikus kert kapujához, teremtett lélek sem járt arra. Mary és Serafina a díszes kapu kőfülkéibe telepedett, Will és Lyra pedig bemászott a vaskerítésen. Daimónjaik átbújtak a rácsok között, és előttük surrantak a kert belsejébe.

– Erre van – rántotta meg Lyra Will karját.

Elhaladtak egy szökőkutas medence oldalánál, egy terebélyes fa alatt, szerteágazó törzsű fenyőféléhez vették útjukat. Öles kőfal, benne kapunyílás; ezen a részen a fák fiatalabbak, elrendezésük kevésbé szigorú. Lyra csak ment-ment tovább egy kis hídon át szinte a kert legvégébe, egy fapadhoz, mely fölé széles lombkorona terült.

– Ez az! – sóhajtott fel a lány. – Úgy reménykedtem, hogy meglesz, és lám itt van, pont ugyanolyan... Will, az én Oxfordomban ide szoktam jönni, ezen a padon üldögéltem, valahányszor egyedül akartam lenni, vagyis kettesben Pannal. Kigondoltam, hogy ha te is – mondjuk évente egyetlenegyszer – , szóval ha eljönnénk ide mind a ketten ugyanakkor, egy órácskára, nem többre, úgy tehetnénk, mintha összekerültünk volna megint – és tényleg úgy lenne, mert te is itt ülnél, meg én is pont itt, a saját világomban...

– Jó – mondta a fiú. – Ameddig csak élek, vissza fogok járni. Bárhol tartózkodjam a világban, visszatérek ide.

– Szentivánkor – mondta a lány. – Pontban délben. Amíg csak élek. Amíg csak élek.

A fiú semmit se látott, de hagyta folyni a forró könnyeket, némán szorította magához a lányt.

– És ha egyszer majd, később – suttogta remegő hangon a lány – találkozunk valakivel, aki nagyon tetszik, és összeházasodunk vele, ne legyünk kegyetlenek, ne hasonlítgassunk, ne kívánjuk azt, hogy bárcsak egymáséi lehetnénk... Elég, ha egyszer egy évben, egyetlen órára eljövünk ide egymáshoz...

Összeölelkeztek. Teltek a percek; vízimadár rebbent a közeli folyónál, hallatszott a rikoltása; a Magdalen hídon egy-egy autó suhant.

Nagy sokára elhúzódtak egymástól.

– Hát ennyi – sóhajtotta lágyan Lyra.

A lány maga volt a lágyság; a fiú egyik legkedvesebb emlékképe volt róla ez a homályban derengő lágy sugárzás, a szeme, a keze és főleg az ajka. Csókolta újra meg újra, és mégis egyre közeledett az utolsó csók.

Szerelemtől elnehezült szívvel ballagtak vissza Maryhez és Serafinához.

– Lyra – Will – néztek egymás szemébe.

A fiú ablakot vágott Cittágazzéba. A palota körüli park közepében bukkantak ki, közel az erdő széléhez. Odaát búcsúpillantást vetettek a néma városra, a holdfényes háztetőkre, a fenti toronyra, a kivilágított hajóra a sima tengeren.

Will Serafinához fordult, és tőle telhető higgadtsággal így szólt hozzá:

– Köszönöm, Serafina Pekkala, hogy megmentettél a kilátónál, köszönök mindent. Legyél jó Lyrához, amíg csak él. Nem szerettek még a világon senkit úgy, mint én őt.

A boszorkánykirálynő válaszul megcsókolta a két orcáján. Lyra suttogva beszélt Maryhez, aztán ők is csókkal búcsúztak; előbb Mary, aztán Will bújt vissza ezen az utolsó ablakon a saját világukba, a botanikus kert fái alá.

Innentől fel a fejjel, szedte össze minden akaraterejét Will, de olyan érzése támadt, mintha farkast tartana a karjában, és az mindenáron az arcába vájná a karmát, átharapná a torkát; legyűrte, hite szerint nem mutatva, mennyire keserves.

Lyra ugyanitt tart, látszik a feszült mosolyán. De mosolyog.

Egy utolsó csók, ügyetlen, arccsontjaik összeütődnek, egy könny a lány szeméből az ő arcára hull; a két daimón is összecsókolózik, Pantalaimon átsiklik a mezsgyén Lyra ölelésébe; Will már csukta be az ablakot, és Lyra nem volt sehol.

– Most pedig – kezdte a fiú a lehető legtárgyilagosabban, ámbár Marytől félrefordulva – össze kell törnöm a kést.

A szokott módon puhatolózott a levegőben, míg hézagot nem talált, és próbálta felidézni, hogyan is volt a múltkor. A barlangból készült ablakot vágni, és Mrs. Coulter rajtaütésszerűen, kivédhetetlenül emlékeztette az édesanyjára; a kés az iránta érzett szeretetébe tört bele, vélte.

Most szántszándékkal folyamodott ehhez a gondolathoz, felidézte az anyja arcát, ahogyan utoljára látta, riadtan, zavartan Mrs. Cooper szűk kis előszobájában.

De nem jött be a dolog. A kés könnyedén hasította a levegőt, másik világba nyitott, ahol javában zuhogott: összerezzentek az átfröccsenő kövér esőcseppektől. A fiú gyorsan zárt; teljes tanácstalanság.

A daimónja rögtön tudta, mi a teendő; ennyit mondott:

– Lyra.

Hát persze. A fiú bólintott, jobbjába fogta a kést, balját a lány könnyére szorította az arcán.

A kés megvetemedett és recsegve-ropogva tört ketté, a penge szilánkokban esett a talajra, a másik mindenség esőjétől mosott sziklán szikrázott.

Will letérdepelt, hogy gondosan összeszedje a darabokat; Kirjava macskaszeme is segített a keresésben.

Mary a vállára lendítette a hátizsákot.

– No akkor figyelj rám, Will. Még alig váltottunk szót egymással. Jóformán idegenek vagyunk. De Serafina Pekkala és én fogadalmat tettünk egymásnak, én az imént Lyrának; mindentől függetlenül veled is megtenném ugyanezt, ha nincs ellenedre, tekints a barátodnak életre-halálra. Magunkra maradtunk, te is, én is, talán jól jön neked egy... Mindketten most szokjuk a daimónunkat... Mindketten nyakig ülünk a pácban... Ennél nyomósabb érvem sajnos nincs.

– Nyakig a pácban? Te? – meredt rá csodálkozva Will. Mary nyílt, barátságos, okos arca egyenesen visszanézett.

– Megrongáltam a laboratóriumot, okmányt hamisítottam, és... No, nem a világ. A te gondjaiddal is megbirkózunk. Megkeressük az édesanyádat, kezeltetjük. Laknod is kell valahol; remélem, jobb híján nálam is megfelel; mint mindent, ezt is el lehet intézni, és akkor nem lesz szükség... hogy is mondják... állami gondozásra. Ki kell sütnünk persze valami mesét, és ragaszkodnunk hozzá, no de megoldható, vagy nem?

Mary a jó barát. Őróla történt említés. Valóban egyengeti az útját. Hogy nem gondolt rá?

– Persze! – vágta rá a választ a fiú.

– No, akkor mindent bele. A lakásom fél órára van innen, és tudod, hogy jelenleg mi a leghőbb óhajom? Egy csésze tea. Ne húzzuk az időt, alig várom, hogy végre feltehessem a vizet.

– – –

Három héttel azután, hogy Will kezét eltűnni látta az ablak mögött, Lyra ismét ott találta magát a Jordan-kollégium ebédlőjében, ahol bűvkörébe vonta Mrs. Coulter.

Ezúttal kevesebben ülték körül az asztalt: csak ő, a Mester és Hannah Relf nagyasszony, a Szent Zsófia női kollégium feje. Hannah úrhölgy azon a nevezetes vacsorán is részt vett; Lyra csodálkozott, mikor meglátta, de udvariasan köszöntötte, a tulajdon gyatra emlékezőtehetségét pedig nem győzte kárhoztatni: ez a Hanna úrhölgy sokkal okosabb, érdekfeszítőbb, jóindulatúbb személy annál a szürke, vén skatulyánál, aki emlékeiben élt.

Rengeteg dolog történt, míg Lyra távol volt – a Jordan-kollégiumban, Angliában, az egész világon. Az egyház hatalma hallatlanul megnőtt, könyörtelen törvények születtek, de a nagy előretörésnek gyorsan jött a böjtje is: a Magisztérium kebelében a vakbuzgókat végül is kiütötték a nyeregből, a szabadelvű csoportok váltak hangadóvá. Az Áldozárok Testületét feloszlatták; az Egyháztanácsi Büntető Törvényszéknek nincs elnöke, teljes a fejetlenség.

Oxford kollégiumai a kurta, viharos közjáték után lassan visszazökkennek az elmélyült tanulmányok és a dicső hagyomány régi kerékvágásába. Hiányzik persze egy s más: kifosztották a Mester értékes ezüstgyűjteményét; a kollégiumi személyzet egynémely tagját mintha a föld nyelte volna el. A Mester komornyikja, Cousins azonban rendületlenül kitartott a posztján, és Lyra előre duzzogott, hogy mi kellemetlenkedést kell majd zsebre tennie tőle, hiszen hadilábon állnak egymással, mióta csak az eszét tudja.

Majd elájult, mikor Cousins meleg szavakkal üdvözölte, és két kezébe fogva hosszan rázta az ő kezét; tán csak nem rokonszenvezik vele? Ez ám a változás!

Vacsora közben a Mester és Hannah úrhölgy a Lyra távollétében történtekről cserélt eszmét; a lány hol szörnyülködött, hol bánkódott, hol álmélkodott magában. A Mester, mikor átvonultak a társalgójába kávézni, meg is jegyezte:

– Ejnye, Lyra, milyen hallgatag vagy. Pedig sok mindent tapasztaltál, tudom. Mesélnél az élményeidről?

– Szívesen – mondta a lány. – De majd csak apránként. Nem értek dolgokat, van, amire elég visszagondolnom, és már sírok és reszketek; de ígérem, nem hallgatok el semmit. Egy feltétellel; ha önök is megígérnek valamit.

– Éspedig? – érdeklődött Hannah úrhölgy.

– Ígérjék meg, hogy hisznek nekem – kérte komolyan Lyra. – Tudom, nem mindig mondtam igazat, a túlélés volt helyenként a tét, mikor füllentettem meg összehordtam mindenfélét. Elismerem, azelőtt ilyen voltam, és azt is tudom, nem titok önök előtt, de az igaz történetem annál fontosabb számomra, hogy önök a felét se higgyék. Megígérem, hogy az igazat mondom, önök pedig ígérjék meg, hogy el is hiszik.

– Nos, én megígérem – mondta Hannah úrhölgy. A Mester csatlakozott hozzá:

– Én is.

– És tudják, mit kívánnék majdnem, majdnem a legeslegjobban? – folytatta Lyra – Bárcsak ne veszítettem volna el az aletiométer olvasásának képességét! Jaj, Mester, olyan különösen jött is, és múlt is el! Egyik nap még ragyogóan boldogultam, föl-le járkáltam a jelképek meg a jelentések között, lépkedtem ide-oda, megtaláltam minden kapcsolódást, mintha csak...

– Lyra szája fülig szaladt. – Fürgén ugrándoztam ágról ágra, mint a majom. Aztán egyszerre a nagy semmi. Értelem sehol; csak az alapjelentések maradtak meg a fejemben, hogy a horgony annyi, mint remény, a koponya annyi, mint halál. Azt az ezernyi jelentést... mintha elfújták volna.

– Nem fújták el, Lyra – mondta Hannah úrhölgy. – A könyvek ott sorakoznak a Bodley Könyvtárban. Él és virul a velük foglalkozó tudomány.

Hannah úrhölgy és a Mester korosszékekben ültek egymással szemközt a kandalló előtt, Lyra kettejük között a kanapén. Csak a Mester széke mellett világított egy lámpa, de a két öreg arcát tisztán láttatta. És Lyra azon kapta magát, hogy Hannah úrhölgy arcát tanulmányozza behatóan. Jóságos is, éles is, bölcs is, gondolta Lyra; de nem igazodott ki rajta jobban, mint az aletiométeren.

– Lyra – vette át a szót a Mester –, ideje elgondolkodnunk a jövődről.

A lány megborzongott ezektől a szavaktól. Fegyelemre szorította magát, fölegyenesedett ültében.

– Amíg távol voltam, sose gondoltam rá. A helyzetem, a jelen kötött le. Sokszor hittem, hogy nincs is jövőm. Most pedig... Egyszerre egy teljes élet van előttem, végig kell élnem... és sejtelmem sincs, mit kezdjek vele; pont, mint az aletiométer, ez is az enyém, de nem igazodom ki rajta. Gondolom, dolgoznom kell majd, de vajon mihez fogjak? Tudtommal gazdag szülőktől származom, de a fejemet rá, eszükbe sem jutott pénzt félretenni nekem, elszórták erre-arra, jussom éppen volna hozzá, csakhogy egy picula sincs meg belőle. Tanácstalan vagyok, Mester. Vissza tértem a Jordanbe, mert valaha ez volt az otthonom, hol máshol kopogtathattam volna? Iorek Byrnison király befogadna talán Svalbardra, Serafina Pekkala a boszorkánynemzetségbe, de hát nem vagyok sem medve, sem boszorkány, aligha találnám fel magamat náluk, bármennyire szeretem őket. A gyiptusokhoz esetleg bekéredzkedhetnék... Teljesen elbizonytalanodtam. Elveszett lány vagyok istenigazából.

A Mester és Hannah úrnő jól megnézték: a szokásosnál jobban csillogott a szeme, hetyke álla önkéntelenül felvette a Willtől ellesett pózt. Elszánt, nemcsak elveszett, állapította meg magában Hannah úrnő csodálattal; a Mester meg másvalamit vett észre – az önfeledt gyermeki báj oda, a fejlődő test esetlenné vált. De hát szívből szerette Lyrát, büszkén és aggódva gondolt arra, milyen szépséges felnőtté cseperedik hamarosan.

– Amíg áll ez a kollégium, te nem vagy elveszett, Lyra. Az otthonod, amíg csak igényled. A pénzről annyit, hogy édesapád gondoskodott rólad, komoly összeget utalt át, melyet én kezelek; ne nyugtalankodj.

Lord Asriel ugyan semmi effélét nem tett, de a Jordan-kollégium költségvetéséből pótolható, a Mester magánvagyona is tetemes a közelmúltbeli zavargások ellenére.

– Én a tanulmányaidra céloztam – folytatta a Mester. – Igen fiatal vagy még, a képzésed mostanáig annak jegyében folyt... nos, mit kerteljünk, hogy melyik szaktekintélyünk bír veled – mosolyodott el a Mester. – Esetleges volt. De tehetséged mostantól számunkra beláthatatlan távlatokat nyithat előtted. Ha netán az aletiométernek akarnád szentelni pályádat, hogy tudatosan elsajátítsd, amit korábban ösztönösen megéreztél..

– Igen, igen! – szólt közbe határozottan Lyra.

– Akkor biztosan állíthatom, ha Hannah úrhölgy vesz gondjaiba, a legjobb kezekbe kerülsz. E szakterület élenjáró tudósa.

– Hadd javasoljak valamit – mondta az úrhölgy –, nem kell rögtön választ adnod. Gondold végig alaposan. A kollégiumom nem olyan patinás, mint a Jordan, egyébként sem éred még el a korhatárt. Néhány éve intézetet alapítottunk egy ódon észak-oxfordi házban. Szeretném, ha beszélnél az igazgatónővel, hátha szívesen tanulnál ott. Lyra, meggyőződésem, hasznát látnád korodbeli lányok társaságának. A fiatalok egymástól is tanultak, talán a Jordan ezt nem adhatja meg neked. Az igazgatónőnk okos, buzgó, fantáziadús, jóindulatú fiatal nő, nagy nyereségünk. Keresd fel, és ha kedvet kaptál, a Szent Zsófia lehetne az alma matered, a Jordan meg az otthonod. Ha meg rendszeres aletiométer-oktatásra vágysz mostantól, részemről magánóra is szóba jöhet. De semmi se sürgős, kicsim, van időnk bőven. Ne siesd el a választ. Érleld meg a döntést.

– Köszönöm – mondta Lyra –, Köszönöm, Hannah úrhölgy, úgy lesz.

– – –

A Mester kulcsot adott Lyrának a kertkapuhoz, hogy kedve szerint járkálhasson ki-be. Aznap késő este a portás már zárta a kapusfülkét, mikor Pantalaimonnal kisurrantak és nekivágtak a sötét utcáknak; az oxfordi harangok éjfélt kongattak.

A botanikus kertben Pantalaimon azonnal űzőbe vett egy pockot a füvön, aztán futni hagyta, mert inkább az óriásfenyőre szökkent. Lyrának élvezet volt nézni, ahogy olyan távol száguldozik a daimónja az ágak között, de az ilyesmi tilos, ha más is látja; nehezen szerzett boszorkányságuk titkát meg kell őrizniük. Valaha élvezettel dicsekedett volna a többi lurkó előtt, vagy a frászt hozta volna rájuk, de Will megtanította, mennyit ér a hallgatás és a tartózkodás.

Leült a padra, és kivárta, míg Pan odamegy hozzá. Pan szerette meglepni, de ő rendszerint lefülelte; lám, ott siklik árnyalakja a folyó mentén. Lyra félrefordult, úgy tett, mintha nem vette volna észre, aztán hirtelen elkapta, mikor a padra szökkent.

– Majdnem sikerült! – jelentette ki a daimón.

– Nem árt még némi gyakorlás. Már a kapuból hallottalak. Pan a padtámlára telepedett, mancsát Lyra vállán nyugtatta.

– Nos, mit válaszolunk? – érdeklődött.

– Igent, naná – mondta a lány. – Csak a találkozóra vonatkozik az igazgatónővel. Nem az iskolára.

– De elmegyünk, ugye?

– Hogyne – mondta a lány –, valószínűleg. – Hátha jó hely.

Lyra a többi diákra gondolt. Talán okosabbak nála, meg előkelőbbek, és egész biztosan járatosabbak az ilyen korú lányok sorskérdéseiben. Ő meg századrészét sem fedheti fel előttük mindannak, amit tud. Óhatatlanul együgyűnek és tudatlannak tekintik majd.

– Szerinted Hannah úrhölgy valóban ért az aletiométerhez? – firtatta Pantalaimon.

– A könyvek segítségével biztosan elboldogul. Vajon hány könyv kell? Fogadjunk, hogy kitanuljuk mindet, hogy nélkülük is menjen a dolog... Képzeld csak el, hogy mindenhová egy halom könyvet hurcolászunk... Pan?

– Tessék.

– Elmondod valaha is, hogy mit műveltetek Will daimónjával, míg távol voltunk?

– Majd egyszer elmondom – felelte a daimón. – Majd egyszer Will is megtudja. Összebeszéltünk, hogy a maga idején majd elmondjuk nektek, de addig nem.

– Jó – mondta a lány jámboran.

Ő mindenről beszámolt Pantalaimonnak, de tökéletesen helyénvaló, hogy neki titkai legyenek előle azok után, hogy rútul elhagyta. És jóleső tudat volt, hogy Willel még valamiben közösködnek. Vajon lesz-e olyan óra az életében, amikor nem gondol a fiúra, nem vele beszélget gondolatban, nem együttlétük pillanatait idézi, nem a hangjára, a kezére, a szerelmére sóvárog? Álmában sem képzelte volna, hogy milyen ennyire szeretni; meghökkentő kalandja közepette is ez hökkentette meg a legjobban. A gyengédség a szívében sosem gyógyuló seb, életre szóló, drága seb.

Pan lesiklott az ölébe. Jó itt a sötétben neki meg a daimónjának meg a titkaiknak. A városban ott szunnyadnak a könyvek, melyek elárulják, hogyan olvashatja ismét az aletiométert, meg a jóságos, tanult asszony is, aki oktatja rá, meg a leendő iskolatársnők, akik annyival többet tudnak nála.

Még nem sejtik, de barátok leszünk, gondolta Lyra. Pantalaimon azt dünnyögte:

– Will mondott egyszer valamit...

– Mikor?

– A parton, mielőtt az aletiométerrel kezdtél volna kínlódni. Hogy nem létezik máshol. Az apja is mondta neked. De ez nem minden.

– Emlékszem. Úgy értette, hogy az országnak, a mennyek országának vége, pont. Ne éljünk úgy, mintha többet számítana, mint az élet ezen a világon, mert mindig az a legfontosabb hely, ahol épp vagyunk.

– Azt mondta, hogy fel kell építenünk valamit...

– És erre kell a teljes életünk, Pan. Szíves-örömest Willel meg Kirjavával tartottunk volna, igaz?

– De még mennyire! Ők meg velünk. De...

– De akkor nem építhetnénk fel. Senki sem építheti fel, ha mindenekelőtt magára tekint. Nehéz dolgokban kell jeleskednünk, mint a derű, meg a jóság, meg a kíváncsiság, meg a bátorság, meg a türelem, és tanulnunk kell és gondolkodnunk, és keményen dolgoznunk, mindannyiunknak, az összes világokban, és akkor felépítjük...

A lány keze a daimón fényes szőrén pihent. Valahol pacsirta dalolt, kis szellő borzolta a lány haját meg a leveleket. A város valamennyi harangja egyet ütött, melyik csilingelve, melyik mély hangon, melyik közel, melyik távolabb, melyik rekedten, nyűgösen, melyik zengő ünnepélyességgel, de mind egybehangzóan, hogy hol tart éppen az idő, még ha másodpercnyi különbségekkel adtak is róla számot. Abban a másik Oxfordban, ahol Willel búcsúcsókot váltottak, bizonyára szintén szólnak a harangok, szintén dalol a csalogány, és kis szellő lebegteti a lombokat a botanikus kertben.

– Mit is kell felépíteni? – ásított a daimón. – Mit?

– A mennyei köztársaságot – mondta Lyra.

Köszönetnyilvánítás

Az Úr sötét anyagai trilógia nem születhetett volna meg barátaim, családom, könyvek és vadidegenek támogatása és buzdítása híján.

A következőknek tartozom személyre szóló köszöntettel: Liz Cross alaposan és lankadatlan derűvel gondozta e munkát minden fázisában, ragyogó ötletet adott a képeket illetően a Titokzatos késben; Anna Wallace-Hadrill engedte, hogy tüzetesen átvizsgáljam csónakját, Richárd Osgood, az Oxfordi Egyetem Régészeti Intézetének munkatársa felvilágosított a kutatóexpedíciók szervezéséről, Michael Malleson a dorseti Trent Művészműhelytől beavatott a kovácsolás rejtelmeibe, Miké Froggatt és Tanaqui Weaver felhajtotta a megfelelő, két ponton átlyuggatott írópapírt, ha fogytán volt. Az Oxfordi Modern Művészeti Múzeum kávézójának is hadd adózzam dicsérettel. Valahányszor akadozott a tollam, varázslatosan hatott egy csésze kávé, egy órácska abban a barátságos környezetben. Sosem kellett csalódnom.

Loptam minden könyvből, amit valaha olvastam. Anyaggyűjtéskor jelmondatom a következő: „Olvass, mint a lepke, írj, mint a méh”; ennek a történetnek a mézét, ha van, nálam különb írók nektárjából merítettem. Hármuknak tartozom olyan sokkal, hogy kiemelem őket. Heinrich Kleist bábszínházról szóló tanulmányának, amelyet Idris Parry fordításában olvastam először a Times Literay Supplement hasábjain 1978-ban. John Milton Elveszett paradicsomának. William Blake műveinek.

S akiknek legfőképpen lekötelezettje vagyok: David Fickling, aki nem szűnt hinni bennem és bátorítani, biztosan és találóan megítélni, mi módon tehető még jobbá egy elbeszélés, nagyban kovácsa e mű sikerének; Caradoc King több mint fél emberöltőn át rendületlenül részeltetett barátságából és támogatásából; Enid Jones tanárnőm ismertetett meg egykor az Elveszett paradicsommal, a nevelés legjavát, felelősség és élvezet ötvözetét nyújtva; egyébként minden földi jóért Jude-nak, feleségemnek, Jamie-nek és Tomnak, fiaimnak tartozom hálával.

Philip Pullman

Felelős vezetőBödrős János igazgató

Megjelent 31,21 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 370 296 3

Table of Contents

Északi fény

Oxford

1. Egy palack tokaji

2. Északon

3. Lyra és Jordan

4. Az aletiométer

5. A koktélparti

6. A vetőháló

7. John Faa

8. Kudarc

9. A kémek

Bolvangar

10. A konzul és a medve

11. A páncél

12. Az elveszett kisfiú

13. Párbaj

14. Bolvangar fényei

15. A daimónketrecek

16. Az ezüstguillotine

17. A boszorkányok

Svalbard

18. Köd és jég

19. Fogság

20. Élethalálharc

21. Lord Asriel

22. Árulás

23. Híd a csillagokba

A titokzatos kés

A titokzatos kés

1. A macska és a gyertyánfa

2. Boszorkányok között

3. Gyerekvilág

4. Koponyalékelés

5. Légiposta

6. Fényes szárnyak

7. A Rolls-Royce

8. Az Angyalok Tornya

9. Tolvajok

10. A sámán

11. A pavilon

12. Mit mesél a képerenyő

13. Æsahættr

14. Alamo szurdok

15. Vérmoha

A borostyán látcső

A borostyán látcső

1. Az elvarázsolt alvó

2. Balthamos és Baruch

3. Dögevők

4. Ama és a denevérek

5. Az őrtorony

6. Megelőlegezett feloldás

7. Mary, maga

8. Vodka

9. Fel a folyón

10. Kerekek

11. A szitakötők

12. A szakítás

13. Tialys és Salmakia

14. Tudás

15. A műhely

16. A szándékjárgány

17. Olaj és lakk

18. A holtak elővárosai

19. Lyra és a halála

20. Fára mászás

21. A hárpiák

22. A suttogók

23. Kiúttalanság

24. Mrs. Coulter Genfben

25. Saint-Jean-les-Eaux

26. A szakadék

27. A megfigyelőállás

28. Éjfél

29. Csata a síkon

30. A felhős orom

31. Nincs tovább fennhatóság

32. Reggel

33. Marcipán

34. Megvan

35. Át a lankákon, messze el

36. Törött nyílvessző

37. Homokbuckák

38. A botanikus kert

Köszönetnyilvánítás