Pandóra csillaga (I)
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szsmk

Peter F. Hamilton

PANDORA CSILLAGA

Nemzetközösség Saga 1.

Peter F. Hamilton: Pandora’s Star

Copyright © by 2004 Peter F. Hamilton

Fordította: Vitális Szabolcs

Borítófestmény © Kovács Péter

Szereplők

Daniel Alster – Nigel Sheldon főtanácsadója

Alessandra Baron – híres médiaszemélyiség

Dudley Bose – a Gralmondi Egyetem csillagásza

Gore Burnelli – a Burnelli Nagy Család feje

Justine Burnelli – fontos társasági személyiség a Földön

Thompson Burnelli – a Nemzetközösség szenátora

Sara Bush – a Jégcitadella vezetője

Rafael Columbia – a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának igazgatója

Elaine Doi – a Nemzetközösség alelnöke, későbbi elnök asszonya

Jean Douvoir – a Második Esély pilótája

Adam ELVIN – exradikális, az Emberi Öntudat Őrzői hadbiztosa

Hoshe Finn – nyomozó Sötéttóváros rendőrségénél

McClain Gilbert – a TŰV felderítőcsoportjának parancsnoka

Mennyei Angyal – érző idegen űrhajó

Anna Hober – a szenzorcsoport tisztje a Második Esélyen

Alic Hogan – őrnagy a flotta hírszerzésénél

Ozzie Fernandez Isaacs – a féregjárat technológia társfeltalálója; a TŰV társtulajdonosa

Bradley Johansson – az Emberi Öntudat Őrzői alapítója

Renne Kempasa – a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának nyomozója

Patricia Kantil – Elaine Doi főtanácsadója

Wilson Kime kapitány – egykori NASA-pilóta, a Farndale Mérnöki Vállalat igazgatótanácsának tagja

Tu Lee – a Második Esély hiperhajtómű tisztje

Bruce McFoster – az Emberi Öntudat Őrzői egyik klánjának tagja

Kazimir McFoster – az Emberi Öntudat Őrzői egyik klánjának tagja

Stig McSobel – az Emberi Öntudat Őrzői egyik klánjának tagja

Oscar Monroe – a TŰV kutatórészlegének műveleti parancsnoka a Merredinen

Morton – a Gansu Építkezési Vállalat elnöke

Paula Myo – a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának főnyomozója

Orion – egy árva fiú az Ezüstbolygón

Carys Panther – Mark nagynénje

Qatux – egy raiel a Mennyei Angyalon

Ramon DB – a Butta szenátora, az afrikai frakció vezetője

Simon Rand – Randváros alapítója az Elan bolygón

Mellanie Rescorai – Morton szeretője

Russell Sall – a Második Esély tudományos tisztje

Bruno Seymore – a Második Esély tudományos tisztje

Tara Jennifer Shaheef – Morton exfelesége

Nigel Sheldon – a féregjárat technológia társfeltalálója; a TŰV társtulajdonosa

Tunde Sutton – a Második Esély tudományos tisztje

Tarlo – a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának nyomozója

Tochee – ismeretlen származású idegen lény

Liz Vernon – biogenetikus, Mark felesége

Mark Vernon – mérnök

Rövidítések

CsI – Csillagászati egység

ÉI – Érző Intelligencia
fgyu – fénysebességnél gyorsabb utazás

KI – Korlátozott Intelligencia

OÁ – organikus áramkör

ÖI – összérzékszervi interfész

TŰV – Térhajlítású Űrközlekedési Vállalat

ELŐSZÓ

Egyetlen dolgot lehetett látni az Ulysses ablakán keresztül. A Mars töltötte ki a látóteret, egy jól ismert bolygó puffadt, vörösessárga sarlója, amelyből valahogy sosem vált önálló világ. A kisméretű, rideg, kietlen és levegőtlen bolygó maga volt a pokol fagyos megfelelője a Naprendszerben. Ennek ellenére az égbolt eme fénylő pontja végigkísérte az emberi történelmet jelenlétével: először istenként tisztelték, mint a háborúk védnökét és a harcosok legfőbb pártfogóját, később az álmodozók elsődleges és örök célpontjává vált.

Wilson Kime kapitány számára ez a bolygó most valódi, szilárd földdé változott. A leszállóegység keskeny, ívelt ablakán túl, mintegy kétszáz kilométerre előttük felsejlett a Valles Marineris, a Mariner-völgy sötéten tátongó, hatalmas árka. Gyerekként ő is azonosult az Aries Underground technofantáziáival, és lenyűgözte a gondolat, hogy egyszer, valamikor a bizonytalan jövőben ismét habzó folyamok rohannak majd sebesen abban a hatalmas, mély kanyonban, miután az emberi értelem és technológiai tudás segítségével sikerül felszabadítani a vörös felszín alatt csapdába esett, vastag jégréteget. Ma ő lép elsőként erre a földre, ő sétál elsőként a poros kráterek között, miután oly sokáig tanulmányozta őket ezernyi műholdfelvételen keresztül. Ő lesz az, aki kesztyűbe bújtatott ujjai közt pergeti majd a vörös homokot. Ma, ezen a dicsőséges napon történelmet ír.

Önkéntelenül kezdett bele mély levegővételekből álló légzőgyakorlatába, hogy féken tartsa a szívverését, mielőtt még; az előtte álló események izgalmai komolyabb hatással lennének a szervezetére. Még véletlenül sem akarta megadni a houstoni asztalaik mögött kuporgó, zsírpárnáikon hízó orvosoknak azt az elégtételt, hogy igazuk legyen. Még hogy az ő állóképessége nem megfelelő ahhoz, hogy egy leszállóhajó pilótája legyen! Nyolc évet töltött el az USAF-nél, az Amerikai Egyesült Államok Légierejénél, és ezen idő alatt két bevetésen is részt vett Japánban a béketeremtő hadművelet keretében, majd ezt követően kilenc évet húzott le a NASA-nál. Oly sok gyakorlatozás és felkészülés és megannyi izgatott várakozás: az a rengeteg áldozat, amit meghozott, az első felesége és teljesen elidegenedett gyereke; a houstoni, véget nem érő virtuális valóság szimulációs gyakorlatok, a sajtókonferenciák, a zsibbasztó PR gyárlátogatások... mindent elviselt ezért az egyetlen, mindennél fontosabb pillanatért ezen a szent helyen.

A Mars! Végre!

– Repülési távolság felmérése, rakétaindító berendezés adatainak keresztellenőrzése – mondta Wilson Kime a leszállóhajó robotpilótájának. A hajó ablakának holografikus kijelzőjén megváltozott a színes vonalak geometriai mintázata. Wilson az egyik szemét végig a számlálón tartotta: nyolc perc. – Az égéstermék-elvezető rendszer és a hajókat összekötő csatorna tisztítása. – Bal kezének ujjaival zongorázni kezdett a konzol kapcsolóin, és parányi LED-ek villantak fel, megerősítvén a kapcsolási ciklust. Maradt azért meg néhány dolog, amit a NASA sosem bízna hangvezérlésű szoftverekre. – Égéstermék-elvezető ventilátor indítása. Várom a főmodulról való leválasztási szekvencia megerősítését.

– Vettem, Sas II-es – zümmögött Nancy Kressmire hangja a fejhallgatójában. – A telemetrikus rendszer üzemkész, és a rendelkezésedre áll. A főmodul energiaellátó rendszere készen áll a leválásra.

– Értettem – felelte Wilson az Ulysses kapitányának. Elegáns, türkizkék és smaragdszínű pókhálók villantak fel a hajó ablakán, megmutatva a leszállóegység belső energiaszintjét. Az élénk alapszínek furcsának, valahogy idegennek hatottak a kinti, téli marsi táj sápatag háttere előtt. – A belső energiaellátó cellákra kapcsolok. Hét zöld jelzés a köldökleváláshoz. Hajókat összekötő csatorna visszahúzása indul.

Ijesztően hangos, fémes csörömpölés zörgött végig az űrhajó szűk kabinján, miközben a légzsilip folyosója visszahúzódott a hajótörzsbe. Még Wilson is összerezzent a kellemetlen hang hallatán, pedig ő jobban ismerte a hajó mechanikai jellemzőit, mint maguk a tervezők.

– Uram? – kérdezte. A NASA kézikönyve szerint, azt követően, hogy a leszállóegység zsilipkamrája elválik a főmodultól, önálló űrjárművé válik... és nem Wilson volt a rangidős tiszt.

– A Sas II-es az öné, kapitány – mondta Dylan Lewis parancsnok.

– Tegyen le minket, ha készen áll.

Wilson tisztában volt vele, hogy a kabin hátuljába szerelt kamera mindent lát és hall, ezért roppant megfontoltan beszélt.

– Köszönöm, uram. Még hét perc a teljes elszakadásig – tisztán érzékelte a háta mögött ülő öt utas izgalmát. Úgy válogatták össze őket, ők voltak az elit krémje, a mintapéldányok, annyi plecsnijük volt, hogy zsibvásárt lehetett volna nyitni belőlük. Most azonban, hogy kézzelfogható távolságba került hozzájuk az áhított cél, és elérkezett az utolsó pillanat, ugyanolyan izgatottá váltak, mint a nyughatatlan iskolás kölykök az első medencés buli alkalmával.

A robotpilóta befejezte a repülés előtti ellenőrzősor lefuttatását, természetesen Wilson kapitány árgus tekintetétől kísérve. Esze ágában sem volt átengedni a gyeplőt, ahogyan annak idején a Mercury 7 személyzete sem hagyta, hogy csupán asszisztáljanak a gépek dicsőségéhez. Pontosan akkor, amikor a visszaszámláló elérte a hétperces határt, a rögzítőkarok visszahúzódtak. Beindította a leszálló egység hajtóműveit, és a Sas II-es eltávolodott az Ulyssistől. Ezúttal már semmivel sem tudta csillapítani szíve heves dobogását.

Ahogy fokozatosan távolodtak, az Ulysses roppant tömege szép lassan feltárult előttük az ablakon keresztül. Wilson szélesen vigyorogva nézte az űrhajót. A bolygóközi űrjármű első képviselője volt fajtájának: hengeres modulok, tartályok és tartóelemek összekapcsolt ötvözete körkörös hálózatba rendezve, mintegy kétszáz méternyi kiterjedésben. A felszínén fekete napelemcellák sorakoztak, mint megannyi műanyag virágszirom, amik folyamatosan igazodtak a Naphoz viszonyított helyzetükhöz. A legénység kabinjait rejtő hajóegységek egy részét a sávos lobogó színére festették, ami rikítóan elütő látványt nyújtott a felépítmény tompa ezüstszínű, a hajótest minden négyzetcentiméterét beborító hőálló rétegéhez képest. Pontosan a hajó közepén helyezték el azt a hatszögletű kamrát, amely otthont adott az ezüst fűtőpanelekből álló, széles hullámlapátos ventilátorral körülvett fúziós reaktornak. Ez a modern hajtómű tette lehetővé a mindössze tízhetes utazást, folyamatosan energiával látva el a plazmarakétákat. Ez volt a legkisebb fúziós rendszer, amit valaha építettek: igazi amerikai műremek, a legmodernebb technológiai vívmány, ami csak létezik. Európa még csak most építette az első két kereskedelmi célú fúziós reaktorát, miközben az USA már legyártatott öt ehhez hasonló meghajtó egységet, és további tizenöt építését kezdte el. Ráadásul az európai technológia meg sem közelítette az Ulysses rendszerének kifinomultságát.

A szentségit, átkozottul jók vagyunk – gondolta Wilson büszkén, miközben a csillogó űrhajó hatalmas teste szép lassan beleolvadt az űr örök, végtelen sötétjébe. Még legalább egy évtizednek kell eltelnie ahhoz, hogy a Szövetségi Európai Űrhajózási Hivatal Mars-expedíciót indíthasson, márpedig a NASA akkorra már azt tervezi, hogy önellátó állomást telepít az Arabia Terra jeges homokjára. Sőt mi több, ha minden jól alakul, akkor az űrhivatal addigra már megkezdi az aszteroidabefogó programját, és talán még a Jupiter-expedíciót is elindítja. Nem vagyok még annyira öreg, talán ezeken a küldetésekben is részt vehetek, tapasztalt vezetőkre mindig szükség lesz.

Egészen enyhe irigységet érzett, kellemetlenül viszkető bizsergést, mint szúnyogcsípés után, ha arra gondolt, hogy micsoda nagyszabású, történelmi léptékű események várhatók a közeljövőben, melyeknek lehet, hogy mégsem lesz részese, hiszen mire sikerül előteremteni ezekhez a csodával határos űrprogramokhoz a szükséges forrásokat, talán mégis eljár felette az idő. Az európaiak persze megengedhetik maguknak, hogy türelmesen várjanak. Miközben az Isteni Igazság nevű szervezet folyamatosan hatalmas nyomást gyakorolt az elmúlt néhány kormányzatra, és ezért az Egyesült Államok leállította az őssejtkutatásra irányuló genetikai programjait, a brüsszeli szövetségi kormány óriási mennyiségű pénzt ömlesztett a biogenetikai kutatásba, ráadásul látványos eredménnyel. Most, hogy a bonyolult eljárási folyamat gyerekbetegségeit szépen kikúrálták, lehetővé vált az emberek megfiatalítása. A megfiatalító eljárás első alanya, Jeff Baker kálváriáját végigkövette a globális média, még a halálát is tudósították, de az azt követő hét évben tizennyolc sikeres beavatkozást végeztek el.

Az űr és az élet. Két rövid szó, mégis mindent elmondanak arról, hogy a Föld két vezető nyugati hatalma és kultúrája melyik irányba lépett előre az elmúlt három évtizedben.

Wilson amerikai honfitársai elkezdték újraértékelni korábbi álláspontjukat és felülvizsgálni a genetikai kutatáshoz való viszonyukat. Máris szárnyra kapott egy-két városi legenda olyan karibi és ázsiai klinikákról, ahol multimilliárdosokat részesítenek megfiatalító kezelésben. A Szövetségi Európa pedig ismét megpróbálja csökkenteni a hátrányát az űrkutatásban Amerikával szemben, és kétségbeesetten igyekszik megmutatni a világnak, hogy mindenben képesek tökéleteset alkotni. Tekintettel a világban kialakult, jelenlegi törékeny politikai helyzetre, Wilson örömmel fogadta volna azt az elképzelést, hogy a két hatalmi oldal ismét közeledjen egymáshoz... persze csak azt követően, hogy Amerika már leszállt a Marsra.

– Első pályaelhagyó fékezés három perc múlva – közölte a Sas II robotpilótája.

– Készenléti állapot – mondta Wilson. Automatikusan ellenőrizte a hajtóanyagtartályok nyomását, majd a főhajtómű indítási folyamatának lépéseit vette át.

A kis űrhajó farába szerelt három, hipergolikus hajtóanyaggal működő rakéta száz másodpercig dübörgött, melynek eredményeként légkörbelépő pályára álltak. Az ezt követő fékező manőver több, mint kilenc percig tartott. A ritka marsi levegő nekifeszült a leszállóegység szélesre tárt deltaszárnyainak, fokozatosan csökkentve a sebességét. Az utolsó tizenöt percben Wilson a Sas II tompa orrán megjelenő, halvány rózsaszínű izzást figyelte. Csupán ez jelezte, hogy a nagy sebességgel becsapódó gázmolekulák micsoda erőhatásnak teszik ki a hajótörzset. Elképesztően sima útjuk volt, miközben az Arabia Terra kráterekkel szabdalt felszíne felé süllyedtek, lassan növekvő gravitáció mellett.

Hat kilométeres magasságban Wilson kinyitotta a dinamikus profilú szárnyakat. A szárnyak szélesen kinyúltak a hajó törzséből, hogy minél nagyobb felhajtóerőt biztosítsanak a ritka, fagyos légkörben. Amikor teljesen kinyílnak, a szárnyak fesztávolsága eléri a száz métert, ami szükség esetén még a siklórepülést is lehetővé teszi a Sas II számára. Ezután felbőgött a hajtómű, és gyengéden előrelökte őket a levegőben, egyenletesen tartva, a kétszázötven kilométeres óránkénti sebességet. A távolban felsejlett előttük a hatalmas Schiarapelli-kráter nyugati pereme, hepehupás falai úgy emelkedtek ki a valamikori becsapódástól felszaggatott talajból, mint valami viharvert, ősi hegy ütött-kopott vonulata.

– Leszállóhely vizuális megerősítése – jelentette Wilson. Zöld és kék szinuszgörbék úsztak be a látóterébe az űrhajó ablakán. A talajt pásztázó radar egy kiszögellésekkel és vízmosásokkal tarkított, háromdimenziós hálót rajzolt elé, amely pontosan azt mutatta, ami odakint volt.

– Sas II-es, a köztes rendszerellenőrzés adatai alapján a leszállás engedélyezett – közölte velük a Küldetés Irányítás. – Sok szerencsét, srácok! Idefent mindenki szurkol nektek.

– Köszönjük, irányító központ – mondta Lewis parancsnok hivatalos hangon. – Már alig várjuk a landolást. Reméljük, Wilson simán leteszi a hajót. – Négy percnek kell még eltelnie, mire meghallják a szavait a Földön, és addigra egészen biztosan le is szállnak.

– Kapcsolat a személyzet nélküli leszállóegységek jeladójával – jelentette Wilson. – Távolság harmincnyolc kilométer. – Hunyorogva nézett ki az ablakon, miközben a robotpilóta egy vörös színű zárójelet festett fel elé szemmagasságban. A kráter pereme fokozatosan növekedett.

– Á, már látom! – Két poros, szürke tárgy tűnt fel a sík táj egy széles parcelláján.

A landolás befejezéseként a Sas II lassú köröket írt le a két zömök, kúp alakú, személyzet nélküli leszállóegység körül, amelyeket az Ulysses két nappal korábban küldött le, telis-tele tonnányi eszközzel, köztük egy kisméretű, előre gyártott földi bázissal. A Sas II legénysége azt kapta elsődleges feladatként, hogy rakodja ki a két leszállóegységet, majd állítsák fel és működtessék az expedíció otthonaként szolgáló tábort.

– Talajletapogatás elvégezve, az elsődleges leszállóhely megfelelő – jelentette Wilson. Már-már csalódottnak érezte magát a radarfelvétel miatt. Amikor Neil Armstrong és Buzz Aldrin leszálltak a holdra, akkor hirtelen át kellett kapcsolniuk kézi vezérlésre, és biztonságba kellett repülniük a holdkompjukkal, mert az előzetesen kijelölt leszállóhelyről kiderült, hogy telis-tele van sziklákkal. Most, nyolcvanegy évvel később a műholdfelvételek és az orbitális radarképek kizárták mindennemű tévedés lehetőségét.

Wilson az előre megtervezett útvonalon röptette végig a Sas II-t, a robotpilótára bízva a műveletet.

– Futómű kiengedve és rögzítve. A gázturbinás sugárhajtóművek túlnyomás alatt és készen állnak. A dinamikus profilú szárnyak átállásra készen. Földi sebesség közelít a száz kilométer per órához. Névleges süllyedési sebesség. Megérkeztünk, emberek.

– Szép munka, Wilson! – mondta dicsérően Lewis parancsnok. – Akkor most tegyük le ide hajót.

– Értettem, uram.

A leszállórakéták beindultak, és a Sas II lassú ereszkedésbe kezdett a halvány rózsaszínű égbolttal a háttérben. Már csak száz méterre voltak a talajtól, amikor Wilson már nem bírt tovább ellenállni a kísértésnek. Fürge ujjai gyors egymásutánban megérintettek négy kapcsolót, és ezzel kiiktatta a robotpilótát. Azonnal vörös LED-ek villantak fel a konzolon, és vádlón villogtak a szemébe. Wilson figyelmen kívül hagyta őket, és kézzel rakta le a kisméretű leszállóegységet a Mars felszínére. Könnyebben ment, mint bármelyik szimulációs gyakorlat a houstoni központban. Sűrű por gomolygott odakint a kabin körül szédítő sebességgel, a bolygó talajába harapó leszállórakéták felzavarták a marsi felszín nyugalmát. Mivel szabad szemmel semmit sem látott, a radar adta meg a leszálláshoz szükséges utolsó vektorokat. Egyetlen döccenés nélkül fogtak talajt. A leszállórakéták zúgó hangja elhallgatott. Miután a haragos porördögök lassacskán tovaröppentek a levegőben, beszűrődött a kinti fény a kabinba.

– Houston, a Sas II-es leszállt – jelentette Wilson. Alig tudta kipréselni a szavakat a torkán, a hangszálait megbénította a büszkeséggel vegyes izgalom érzése. Már hallotta is, amint a világ ezeket a szavakat ismételgeti a jövőben újra és újra. És én csináltam meg, nem valami nyavalyás gép!

Önfeledt rikoltozás és kurjongatás vette kezdetét a háta mögött a kabinban. Wilson az arcához nyúlt, és letörölt egy kóbor nedvességcseppet a szeme sarkából a kézfejével. A következő pillanatban azonban már ismét a feladatára kellett összpontosítania, végrehajtotta a teljes rendszerellenőrzést, és újra aktiválta a robot pilótát. A külső műszerek jelezték neki, hogy biztonságban földet értek, és stabilan állnak a leszállóhelyen. Az űrhajót felszíni készenléti üzemmódba kellett helyezni, ami azt jelenti, hogy a hajó továbbra is ellátja energiával a kabint a normál környezeti állapotok fenntartása érdekében, melegen tartja a rakétahajtóműveket, hogy a gyors felszállás ne jelenthessen problémát, és folyamatosan ellenőrzi a hajtóanyagtartályok állapotát.

A hat űrutazó csak ezt követően ült fel. Mivel a kisméretű kabinban alig volt hely, ez nem is bizonyult olyan könnyű feladatnak; óhatatlanul lökdösték egymást, hogy elférjenek valahogy. Amikor Wilson már majdnem készen állt, Dylan Lewis átnyújtotta a sisakját.

– Köszönöm.

A parancsnok egyetlen szót sem szólt, csak egy zord pillantást vetett rá, és ezzel le is tudta a dorgálást.

A pokolba veled! – dörrent rá Wilson némán. – Itt rólunk van szó, az a lényeg, hogy ember lép a Marsra, nem az, hogy milyen átkozott hajó hozott ide minket. Nem hagyhattam, hogy holmi landolóprogram tegyen le minket.

Wilson beállt a sorba, miközben a parancsnok odament a kabin végében lévő, kisméretű zsilipkamrához. Harmadik leszek a sorban. Odahaza a Földön csak arra emlékeznek majd, hogy Dylan Lewis parancsnok lépett először a Mars felszínére, de Wilsont ez nem érdekelte. Harmadik leszek.

A Wilson sisakjába szerelt parányi kijelzőn felvillant a légzsilip ajtaja fölé telepített, külső kamera képe. A kamera egy keskeny alumíniumlétra képét sugározta, amely lenyúlt a hajótestről a Mars homokjára. Lewis parancsnok kihátrált a nyitott zsilipkapun keresztül, és lassan, óvatosan a legfelső lépcsőfokra helyezte a lábát. Wilson legszívesebben ráordított volna: Mozdulj már meg, ember, az isten szerelmére! Az űrruhába épített orvosi telemetria elárulta a számára, hogy felhevült a teste és verítékezik. Ismét a mély levegővételekből álló légzőgyakorlatát hívta segítségül, de ezúttal hiába. Most túl izgatott volt hozzá.

Lewis parancsnok egyesével vette a létrafokokat. Wilson a többiekkel együtt visszafojtott lélegzettel figyelte; a zsigereiben érezte, hogy odahaza, a szülőbolygóján több milliárd ember teszi ugyanezt.

– Az egész emberiségért teszem meg ezt a lépést, hogy egy emberként sétálhassunk a csillagok felé.

Wilson összerezzent a szavak hallatán. Lewis parancsnok végtelenül őszintének hangzott. És ekkor valaki belevihogott a fülébe...

Igen, valaki kétségtelenül vihogott. Méghozzá jó hangosan. Wilson tisztán hallotta az általános kommunikációs sávon. A Küldetés Irányítás biztosan dührohamot kap ettől.

A következő pillanatban azonban már meg is feledkezett róla. Lewis ugyanis rálépett a Mars felszínére. Úrruhába bújtatott lába enyhén belesüppedt a vörös homokba, határozott élű nyomot hagyva maga után.

– Megcsináltuk – suttogta maga elé Wilson. – Megcsináltuk, itt vagyunk. – Ismét hangos üdvrivalgás rezegtette meg a kabint. Gratuláló kurjongatások érkeztek le hozzájuk az Ulyssesről. Jane Orchiston már mászott is be a légzsilipbe. Wilson nem is irigykedett rá; a politikai korrektség miatt amúgy is feleslegesen hepciáskodott volna. A NASA kínosan ügyelt rá, hogy mindig a lehető legtöbb ember kedvében járjon.

Lewis kapitány eközben azzal foglalatoskodott, hogy nagy felbontású felvételen örökítse meg történelmi jelentőségű lábnyomát. A NASA kézikönyve nyolcvanegy éve tartalmazta ezt az előírást, azóta, amióta az Apollo II visszatért, és szembesültek ezzel a kínos mulasztással.

Orchiston őrnagy lefelé lépdelt az alumíniumlétrán – szerencsére sokkal gyorsabban, mint Lewis parancsnok. Wilson is belépett a zsilipkamrába. Nem is érzékelte az időt, amit a légzsilipben töltött, és később sem tudta felidézni. Csak arra emlékezett, hogy a következő pillanatban már kifelé hátrál a létrához, és ellenőrzi, hogy biztosan áll-e a lába a létrafokon, mielőtt ráhelyezné teljes – csökkent – súlyát. Csak arra, hogy egy pillanatra megtorpan az utolsó létrafokon.

– Bárcsak láthatnád, apa! – suttogta, majd letette a lábát a földre. És ott állt a Mars felszínén.

Wilson odébb lépett az alumíniumlétrától, óvatosan mozogva, hiszen a Marson kisebb a gravitáció, mint a Földön. A szíve hevesen kalapált, mást sem hallott, csak pulzusa doboló lüktetését. Hangosan zihált a sisak alatt. A sisak szellőzőventilátorai folyamatosan zümmögtek. Idegesítő, szellemszerű, űrruhát ábrázoló szimbólumok cikáztak a szeme előtt, és nem látott tőlük semmit. Egyszerre többen is beszéltek a fülére. Megállt, és teljesen körbefordult. A Mars! Koszos sziklák borítják a talajt. A horizont élesen rajzolódik ki. A távolban kicsiny csillag világít. Addig keresgélt az égbolton, míg meg nem lelte a fénylő pontot az égen, amit Földnek neveztek. Felemelte a kezét, és ünnepélyesen integetett.

– Segítene nekem ezzel itt, Wilson kapitány? – kérdezte Lewis parancsnok. Egy zászlórudat tartott a kezében, a szorosan feltekert sávos lobogóval a tetején.

– Igen, uram – felelte Wilson.

Jeff Silverman, a geofizikus is rálépett a Marsra vezető létra tetejére. Wilson nem nézte végig az ereszkedését, odament a parancsnok mellé, hogy segítsen neki elhelyezni a zászlórudat. Útközben nem mulasztotta el, hogy vessen egy kritikus pillantás a Sas II testére. Felfedezett néhány halovány perzselődést a hajótörzsön, a szárnytörzsektől indulva hátrafelé, de ezenkívül semmi rendelleneset nem tapasztalt. A hajó sértetlen maradt.

A parancsnok közben nekiállt kihajtogatni a zászlórúd alján lévő háromlábat. Ormótlan kesztyűjében alig fért hozzá a kis fémlábakhoz, ezért Wilson a segítségére sietett, és megtámasztotta a rudat, hogy ne dülöngéljen ide-oda.

– Hogy ityeg, skacok? Kell segítség? – kérdezte valaki, és a kérdést ugyanaz a vihogó hang követte, amit Wilson már korábban is hallott.

Wilson minden társa hangját felismerte, aki csak részt vett a küldetésben. Ha valaki ilyen sok időt tölt el mindössze harmincnyolc fős legénységgel egy olyan zárt térben, mint az Ulysses űrhajó, akkor az út végére az összes hangot képes felismerni és megkülönböztetni. Bárki szólt is hozzájuk, az nem volt tagja a legénységnek. Ennek ellenére biztos volt benne, hogy valós időben szóltak hozzájuk, és nem egy hacker kalózadását fogták a Földről.

Lewis parancsnok belemerevedett a háromláb kihajtogatásának mozdulatába.

– Ki volt az? – kérdezte szigorú hangon.

– Asszem, én voltam, cimbora. Nigel Sheldon, szolgálatodra. Főleg, ha haza akartok térni, mondjuk, hogy... azonnal.

Ismét az a fura vihogás, majd valaki más szólalt meg.

– Hagyd már őket, cimbora, csak feldühíted őket.

– Ki beszél? – követelt választ Lewis parancsnok.

Wilson már el is indult, olyan gyorsan siklott az alacsony gravitációban, amennyire csak mert, és a Sas II fara felé igyekezett. Úgy sejtette, onnan érkezett a hang. Biztos, hogy a közelben vannak valahol, és a hajó ezen oldalán nem látott senki idegent. Amint elhaladt a harang alakú rakétafúvóka mellett, megállította a siklását, mintha megtorpant volna. Valaki más is állt ott, aki mintha bocsánatkérőn emelte volna a magasba a karját. Valaki, aki egy háziszőttesnek tűnő űrruhát viselt. Persze egészen képtelen elképzelésnek tűnt, mégis úgy látszott, mintha egy túlnyomásos ruha lenne, talán egy átalakított mélységi búvárruha. A ruha külső rétegét fakó, barna színű gumilapokból készítették, amit össze sem lehetett hasonlítani Wilson hófehéren csillogó, tízmillió dolláros, kifejezetten a marsi viszonyokhoz kifejlesztett űrruhájával. A ruhához illeszkedő sisak az ötvenes évek klasszikus, gömb alakú aranyhal akváriumait idézte. A tiszta üveggömb belsejében egy bozontos szakállú fiatalember feje tűnt fel, aki copfba fogta hosszú, zsíros, szőke haját. Semmiféle sugárvédelem – gondolta Wilson fintorogva. Hátizsák sem csatlakozott a ruhához, sem hordozható létfenntartó egység. Ehelyett egy köteg nyomócső kígyózott a fiatalember derekától egy...

– Átkozott kurafi! – csikorgatta a fogát Wilson.

Az idegen behatoló mögött egy két méter átmérőjű látkép bontakozott ki egy másik helyről. Úgy lebegett ott a Mars vörös homokja felett, mint egy odavetített, bizarr TV-felvétel. A kör különös peremén egy szürke univerzumból származó fényminták villóztak. Egy nyílás keletkezett az űrben, egy meglehetősen lerobbant fizikalaborba vezető átjáró. A másik oldalon egy vastag üveg zárta le a járatot. Egy egyetemista kinézetű, afrofrizurás kockafej nyomta neki az arcát az üveglapnak, és mutogatva nevetett Wilsonon. Fölötte a kaliforniai nap sütött be a fizikalaborba a nyitott ablakon keresztül.

ELSŐ FEJEZET

A csillag meglepő módon váratlanul eltűnt az űrtávcső közepéről, egyetlen szempillantás alatt. Kétség sem férhetett hozzá, hiszen Dudley Bose csillagász végignézte az egészet. Döbbenten pislogva húzódott hátra a lencsétől.

Enyhén reszketett az őt körülvevő hidegben, és kesztyűs tenyerével dörzsölte a karjait, hogy felmelegedjen egy kicsit. A felesége, Wendy a lelkére kötötte, hogy öltözzön fel melegen az éjszaka hidege ellen, és Dudley engedelmesen vastag szövésű gyapjúpulóvert vett fel, és hozzá bélelt túranadrágot húzott. Most is, mint mindig, amikor a nap lebukott a Gralmond horizontja alá, az összes meleg azonnal elillant a bolygó átlagosnál ritkább atmoszférájából. Az űrtávcső háza nyitottan állt, kitéve az elemeknek, ezért a hajnali két órakor beáramló fagyos levegő miatt annyira lehűlt a hőmérséklet, hogy úgy tűnt, mintha Dudley szürke ködöt lélegezne ki.

Dudley megrázta a fejét, hogy lerázza magáról a fáradtságot, majd visszahajolt a távcső lencséjéhez. Ugyanazokat az alakzatokat látta az égen, mint korábban – nem változott meg az űrtávcső beállítása –, a Dyson Alfa azonban hiányzott az égről.

– Ez nem történhet meg ilyen gyorsan – suttogta maga elé.

Már több mint tizennégy hónapja figyelte a Dyson Ikreket, a burokképződés első nyomait kereste, csak az változtathatná meg ennyire nagymértékben a kibocsátási színképet. Egészen ma estig semmiféle változást nem mutatott a Gralmondtól mintegy ezerkétszáznegyven fényévnyire található, Dyson Alfa néven ismert fénylő pont az égen.

Tudta, hogy változás várható; az Oxfordi Egyetem csillagászati tanszéke fedezte fel az anomáliát egy szokványos űrpásztázás alkalmával 2170-ben, kétszáztíz évvel ezelőtt. Az ezt megelőző hasonló űrpásztázás óta, amelyre húsz évvel korábban került sor, két, egymástól három fényévnyire lévő csillag, egy K- és egy M-színképtípusú, megváltoztatta a kisugárzási színképét, amely a láthatatlan infravörös tartományba váltott át. Ez a felfedezés néhány hónapos vitát kavart a csillagászati kollégium még megmaradt tagjai között, nem értették, hogy egy csillag miként változhatott vörös óriássá ilyen rövid idő alatt, arról a felettébb különös egybeesésről már nem is beszélve, hogy két szomszédos csillaggal történt meg az eset, szinte egyazon időben. Egy újonnan kolonizált bolygóról, amely ötven fényévnyivel messzebb található, mint a Föld, jelentették, hogy náluk a két csillag még az eredeti spektrumban érzékelhető. Visszafelé haladva, a Földhöz képest különböző távolságokból vizsgálva a csillagok színképét, a csillagászok képesek voltak kiszámítani, hogy a változás a csillagok színképében egy mindössze hét-nyolc éves időszakon belül állt be.

Az eltelt idő rövidségére való tekintettel a csillagok színképében beállt változás többé már nem csupán csillagászati kérdésnek minősült; az ebbe a kategóriába tartozó csillagok ugyanis sokkal lassabban változnak vörös óriássá. A kibocsátási színképük nem természetes csillagfejlődési folyamat következtében változott meg; ezt a változást technológiai beavatkozás idézte elő, méghozzá a lehető legnagyobb mérvű beavatkozás.

Valaki szilárd burkot épített mindkét csillag köré. Márpedig ez olyan hihetetlenül hatalmas teljesítmény, amit csak maga a kivitelezés rövid időtartama múlt felül. Nyolc év megdöbbentően kevés egy ilyen mérhetetlenül hatalmas, szilárd burok megépítésére, még egy szuperfejlett civilizáció számára is, ráadásul ezek kettőt is építettek egyszerre. Ennek ellenére az elképzelés nem volt ismeretlen az emberiség előtt.

A huszonegyedik században egy Freeman Dyson nevű fizikus előállt azon elméletével, mely szerint egy technológiailag eléggé fejlett civilizáció egyszer teljesen körülzárja majd a csillagát, hogy tökéletesen kihasználhassa annak energiáját. Ezt a csillag körüli burkot Dyson-gömbként emlegették csillagászati körökben. Most valaki valósággá változtatta ezt az ősi jóslatot. Ettől kezdve magáról értetődővé vált, hogy a két csillagot Dyson Ikreknek keresztelik el.

Az Oxfordi Egyetem bejelentését követően elképzelések tömkelege látott napvilágot, és számos tanulmány is készült arról, hogy miként lehetne lehántani Jupiter nagyságú bolygók kérgét egy ekkora burok megépítéséhez. Ugyanakkor semmi sem adott okot a kapkodásra az új felfedezés miatt. Az emberiség számos érző, értelmes fajjal találkozott már, és eddig mind megnyugtatóan ártalmatlannak bizonyult... márpedig a Csillagközi Nemzetközösség folyamatosan terjeszkedett. Csupán egy-két évszázad kérdése, hogy féreglyukat nyissanak a Dyson Ikrekre is. Ha maradnak még tisztázatlan kérdések a burok megépítését illetően, elég lesz akkor alaposan kifaggatni az idegeneket.

Most, hogy Dudley látta, hogy a burokképződés egy szempillantás alatt végbement, a csillagásznak egy csokorra való új, nyugtalanító kérdése támadt a burok szerkezetét és összetételét illetően. Egy ilyen hatalmas méretű, szilárd burok megépítése nyolc év leforgása alatt mindenképpen lenyűgöző teljesítmény, de kétségtelenül kivitelezhető. Amikor elkezdte a csillag megfigyelését, arra számított, hogy a csillag fénye évről évre, fokozatosan tűnik majd el, ahogy mind többet takar ki belőle a burok, és mind keskenyebb sarló látszódik az alatta lévő csillagból. Ez azonban most mindent megváltoztatott. Az, hogy a burok ilyen hirtelen jelent meg, csakis azt jelentheti, hogy nem szilárd építményről van szó. Ez inkább valamiféle erőtér. Miért venne körbe bárki is egy csillagot egy erőtérrel?

– Forog a felvétel? – kérdezte az e-titkártól.

– Nem – felelte az elektronikus ügyintéző. – Jelenleg egyetlen elektronikus szenzor sem aktív a távcső fókuszában. – Vékony, szoprán hang volt, amely az évek múlásával egyre erőtlenebbé vált. Dudley gyanította, hogy a fülén lévő OÁ-tetoválás kezdett elhasználódni; az organikus áramkörök érzékenyen reagálnak az antitestek támadásaira, és Dudley OÁ-tetoválása már több mint huszonöt éves volt. Ez persze nem azt jelentette, hogy a bőrén található skarlátvörös és türkizkék színű spirál megváltozott volna. Legutóbbi megfiatalító kúrája alkalmával elragadta az ifjonti hév, és azért választotta ezt az akkor igencsak divatos, jól látható mintát. Ma már inkább zavarba ejtőnek találta, hogy egy középkorú egyetemi professzor egy ennyire feltűnő tetoválással a képén rója a kampusz területet. Számos alkalommal eltávolíthatta volna már ezt a régi mintát, és új, sokkal diszkrétebb tetoválásra cserélhette volna, de valahogy sosem volt rá érkezése, pedig a felesége is állandóan nyaggatta miatta.

– A szentségit! – csikorgatta a fogát Dudley. Az e-titkár javaslata, mely szerint vegye a kezébe a kezdeményezést, meglehetősen elvetélt ötletnek tűnt. A Dyson Alfa csupán negyven perce kelt fel. Dudley jól felkészült a megfigyelésre, elvégezve szokásos végső ellenőrzéseit – erre szükség is volt, hiszen az űrtávcső tájolására szolgáló mechanikus szerkezet karbantartását alaposan elhanyagolták az utóbbi időben. Addig sosem kérte a szenzorok aktiválását, amíg nem végzett az ellenőrzéssel. Ez a régen rögzült alaposság most majdnem az egész megfigyelési projektjébe került.

Dudley még egyszer utoljára belenézett a távcsőbe. A kis csillag továbbra is hiányzott az égboltról, nem volt jelen a látható spektrumban.

– Kapcsold be az érzékelőket, kérlek. Mindenáron felvételi kell készítenem erről.

– Forog a felvétel – közölte vele az e-titkár. – A szenzorok jobban működnének egy újrakalibrálástól. A kép meglehetősen távol áll az optimálistól.

– Egén, majd elintézem – felelte Dudley szórakozottan. A szenzorok rossz állapotát hardverhiba okozta, és ezt a feladatot a diákjaira akarta bízni (mind a háromra). Ezernyi egyéb feladattal egyetemben – tette hozzá gondolatban.

Eltolta magát a távcsőtől, majd a lábával hajtva bőrbevonatú, görgős székét, átkacsázott az obszervatórium betonpadlóján. A szék régi, elhasználódott görgői halk, recsegő visszhangot vertek a csillagvizsgáló barlangszerű helyiségében. Elegendő szabad hely volt a helyiségben ahhoz, hogy telepakolják kifinomult eszközökkel, és így a kor követelményeinek megfelelő, jól felszerelt obszervatórium váljon belőle. Még akár egy nagyobb távcső is befért volna. A Gralmondi Egyetem azonban nem rendelkezett elegendő forrással a fejlesztéshez, és eddig még nem sikerült támogatói megállapodást kötniük a TŰV-vel. A Térhajlítású Űrközlekedési Vállalat az egyetlen olyan cég, amelyet valóban érdekelnek az efféle, kutató jellegű együttműködések. Az egyetem csillagászati tanszéke soványka állami támogatásokból tengődött, amit néminemű, tisztán tudományos célú adomány egészített ki. Még egy földi székhelyű oktatási alapítvány is hozzájárult az éves működési költségekhez.

Az ajtó mellett állt az a munkaasztal, amely tulajdonképpen az egész tanszék alkalmi irodájaként szolgált. Elavult, használt elektromos berendezésekkel és magas rezonanciájú kijelzőportálokkal pakolták tele. Dudley barna bőrtáskája is ott hevert mellettük, benne késő éjszakai harapnivalójával és egy termosz meleg teával.

Dudley kinyitotta a táskáját, kivett belőle egy csokis kekszet, és majszolni kezdte, miközben a szenzorok képei beúsztak a kijelzők belsejébe.

– Tedd az infravörös képet az elsődleges kijelzőre! – utasította Dudley az e-titkárt.

A nagy kijelző holografikus szemcséi egy színhibás képpé olvadtak össze, amely a Dyson Ikrek körüli csillagmezőt ábrázolta. A Dyson Alfa gyenge infravörös jelet bocsátott ki magából. Kissé oldalra, és mintegy két fényévnyivel távolabb tőle a Dyson Béta továbbra is a normál, M-típusú spektrumban látszódott.

– Szóval valóban burokképződésről van szó – merengett Dudley. Még két évnek kell eltelnie, mire valaki bebizonyíthatja, hogy ugyanez történt a Dyson Bétával is, méghozzá egyidejűleg. De azt legalább mindenkinek el kell ismernie, hogy a Dyson Alfa az elmúlt huszonhárom órában változott meg: a legutóbbi rögzített megfigyelése óta eltelt időszakban. Ez valaminek a kezdete, valami baljós eseménynek. Ugyanakkor tulajdonképpen semmi sem történt, csupán szemtanúja volt egy hihetetlen jelenségnek, morfondírozott Dudley. Kézzelfogható bizonyíték hiányában azonban hitetlenkedve fogadják majd a bejelentését és a feltételezését, és hatalmas viták árán, vért izzadva kell majd megvédenie amúgy is megtépázott hírnevét.

Dudley kilencvenkét éves volt, a második életciklusában, és közeledett az újabb megfiatalító kúra időpontja. Noha a teste még csak egy átlagos ötvenéves férfi öregedési jeleit mutatta, félelemmel töltötte el egy hosszú, megalázó, a szakmai alkalmasságát firtató akadémiai vita lehetősége. A Csillagközi Nemzetközösség meglehetősen visszamaradottnak tűnhet egy feltételezhetően fejlett civilizáció számára, ami igencsak rémisztő gondolat. Nem is beszélve arról, ha még agresszívek is.

Talán nem is olyan rossz a helyzet – győzködte magát Dudley. Ez a kis hazugság megnyugtatta annyira, hogy különösebb gond nélkül tudja le az éjszakai műszak hátralevő részét.

A Carlton terepjáró nem sokkal hajnal után vitte haza Dudleyt. A csillagászhoz hasonlóan a jármű is megöregedett és elhasználódott az évek során, de tökéletesen ellátta a feladatát. Egy olcsó dízelmotor dohogott benne, ami meglehetősen közönséges erőforrásnak számított egy olyan félig-meddig határbolygón, mint a Gralmond, de a számítógépes vezérlést egy modernnek számító fotoncurális processzor látta el. Magas felfüggesztésének, és mélyen barázdált gumijainak hála a jármű könnyedén fúrta előre magát az obszervatóriumba vezető, sáros úton, és még a jó méter mély hóval is elbírt, amely a gralmondi teleket jellemezte.

Ma csupán a gyéren szitáló esővel és az úttestre tapadó, hártyavékony sárréteggel kellett megküzdenie. A csillagvizsgálót egy magasan fekvő, mocsaras területre telepítették, kilencven kilométerre Leonidavárostól, a bolygó fővárosától. Noha messze elmaradt egy hegyi kilátótól, belátható távolságon belül mégis ez volt a legmagasabb pont, és feltételezhetően sosem árasztja majd el a fényszennyezés. Negyven perc múltán a Carlton ereszkedni kezdett az alacsonyabban fekvő völgyek felé, ahol a főút kanyarogva követte a lejtők vonalát. Itt lehetett először emberi tevékenység jeleit látni. A védettebb szorosokban tanyákat alakítottak ki a gazdák, ott, ahol őshonos, örökzöld szinomelfák borították sűrűn a tájat minden egyes patak és folyó mentén. Legelőket kerítettek körbe a kopár domboldalakon, ahol állatok vacogtak összebújva, hogy védjék egymást és magukat a lápvidékről lezúduló, jeges fuvallatok ellen.

Miközben a terepjáró fáradhatatlanul zötyögött és szánkázott a csúszós úton, Dudley folyamatosan azon gondolkodott, hogy miként kellene közölnie a hírt. A Nemzetközösség hivatásos csillagászainak kis létszámú kollégiuma még egy huszonhárom óra alatt lezajlódó burokképződés gondolatát is fél kézzel söpörné le az asztalról. Ha azzal állna elő, hogy mindez nemhogy egy nap, hanem egyetlen szempillantás alatt zajlott le, akkor közröhej tárgyává válna, és még házon belül is elővennék és megkérdőjeleznék az egyetemen betöltött pozícióját. Ami pedig a fizikusokat és mérnököket illeti... örömmel néznék végig, ahogy darabokra cincálják őt.

Ha szakmai pályája elején járna, akkor talán belevágna, hogy ha másként nem is, akkor így szerezzen magának hírnevet, amíg egyértelműen be nem bizonyítja az igazát. Vállalná a kisember, a magányos farkas, de legalábbis a romantikus regényhős szerepét, aki árral szemben úszik, és szembeszáll a túlerővel, bármekkora legyen is az. Most már azonban nem vállalhatott ekkora kockázatot. Le kell még töltenie nyolc zavartalan és gondtalan évet, akár ezzel a nyomorúságos egyetemi fizetéssel, ha kell, ahhoz, hogy teljes M&Ú nyugdíjban részesülhessen, amit a megfiatalító kúrák és egy újjáélesztés után is kapna. E nélkül a pénz nélkül nem tudna megfizetni egy újabb megfiatalító kúrát. És ugyan ki alkalmazna a huszonnegyedik század utolsó évtizedeiben egy hitelét vesztett csillagászt?

Kibámult a robogó jármű szélvédőjén, a tovasuhanó tájat nézte, közben pedig önkéntelenül birizgálta a fülén lévő OÁ-tetoválást. Sápadt fény világította meg az alacsony fekvésű, dimbes-dombos vidéket, amelyet szürkés színű, nedves fű, spartina borított, és a szánalmasan lesoványodott földi tehenekkel és egy helyi szarvasmarhaféléből álló gulyát. Valahol ott kell lennie a horizontnak is a távolban, de a zord, szürke égbolton sehogy sem lehetett kivenni, hogy hol kezdődik. Elnézve a messzeségbe vesző tájat, arra a megállapításra jutott, hogy bizonyára ez az összes lakott bolygó közül a legsiralmasabb és leglehangolóbb.

Dudley becsukta a szemét, és mélyet sóhajtott.

– És mégis mozog – suttogta.

Ami a tétovázását és vonakodását illeti, Dudleynak be kellett látnia, hogy mennyire szánalmas. Tisztában volt vele, hogy nem hallgathatja el, amit észlelt, nem hunyhat szemet afelett, amit az örök, változatlan csillagképek között látott. Örömmel és megkönnyebbüléssel tapasztalta, hogy maradt még benne annyi büszkeség, hogy ne a könnyű megoldást válassza, ne temetkezzen maga által ásott sírba. Ugyanakkor, ha nyíltan előáll a felfedezésével, és közli a csillag beburkolásának hírét, akkor romba dönti a maga saját kis világát. Amit mások lemondó beletörődésnek tekintettek, azt ő inkább megfontolt óvatosságnak nevezte, amire csak az évek múlásával talál rá az ember. Ahogyan a bölcsességre is.

A régi szokások lassan kopnak ki, ezért hát kisebb darabokra bontotta az előtte tornyosuló problémát, ahogyan a diákjainak is tanítani szokta, és egyenként keresett rájuk logikus megoldást, már amennyire az erejéből és tudásából tellett. Először is a csillagot beburkoló folyamat hihetetlen sebességére kellett egyértelmű megerősítést találnia. Perdöntő bizonyítékot, amely jelen pillanatban fénysebességgel távolodott a Gralmondtól. Ráadásul a Gralmond volt a Nemzetközösség majdnem legtávolabbi bolygója az űrnek ebben a szektorában. Majdnem, de nem teljesen.

A Csillagközi Nemzetközösség egy nagyjából négyszáz fényévnyi átmérőjű, gömb alakú szeletet foglalt el az űrből, a Földdel a középpontban, és tovább terjeszkedett az úgynevezett harmadik generációs űr felé, melynek bolygóit a TŰV mostanában nyitja meg a betelepülők előtt. A Gralmond kétszáznegyven fényévnyire található a Földtől, és azon bolygók közé tartozik, amelyet az utolsók között népesítettek be a második terjeszkedési fázisban. Dudleynak nem kellett bonyolult képletekhez nyúlnia ahhoz, hogy kiszámolja, a következő bolygó, ahonnan látni lehet majd a csillag fényének kihunyását a Tanyata, amely épp a második generációs űr határán található. A Tanyata még a Gralmondnál is elmaradottabb – még egyeteme sincs –, de egy uniszférás keresés eredményeként rábukkant a helyi amatőr csillagászok névsorára. A lista egyetlen nevet tartalmazott.

Öt hónappal és három nappal az után hogy az éjszakai műszakban észrevette a Dyson Alfa fényének kihunyását, Dudley idegesen intett búcsút a feleségének, miközben a Carlton terepjáró legördült a felhajtójukról. A felesége úgy tudta, hogy ez egy hivatalos, az egyetem által engedélyezett és szervezett szakmai út. Dudley még tizenegy évnyi házasság után sem merte bevallani az asszonynak az igazságot. De az is lehet, hogy öt házasságot követően már megtanulta, hogy mi az, amit időnként magában kell tartania.

A Carlton egyenesen a TŰV-bolygóállomásra vitte, amely Leonidaváros túloldalán épült, messze az egyetemi kampusztól. Nemrég köszöntött be a tavasz, és a Földről származó csemeték élénkzölden rügyeztek a városi parkban. Még a kifejlett, őshonos fajták is megélénkültek a tavaszi, naposabb és világosabb idő érintése nyomán: mélybíbor kérgük új, fényes, buja színt öltött, és készen álltak rá, hogy kibontsák széles leveleiket. Dudley a székében ülve nézte a városiakat: a céltudatos léptekkel haladó, magabiztos üzletemberek; a gyerekeikkel türelmes vagy már megcsömörlött szülők; kávézók és bevásárlóközpontok előtt tömörülő, első életciklusukban lévő kamaszok, akik noha nevetségesen félszeg benyomást keltettek, úgy érezték, hogy náluk keményebb banda még nem létezett az emberiség történelmében. Mindannyian vidámak és teljesen hétköznapiak. Dudley a második életciklusa végén döntött úgy, hogy itt telepedik le, mert a peremvidéken lévő bolygókat mindig egyfajta titokzatosság és az új remények izgalma lengte körül. Az álmok egy ilyen helyen verhetnek gyökeret és szökkenhetnek szárba igazán. Alig tett valamit a második életciklusában, és nem ért el semmi lényegeset, és ezt azzal ismerte be önmagának, hogy kétségbeesésében ezt a távoli bolygót választotta lakhelyéül.

A TŰV több mint huszonöt évvel ezelőtt nyitotta meg a bolygóállomást a Gralmondon. Dudley éppen akkoriban csináltatta magának a rikító OÁ-tetoválást, és ez az egybeesés mindig fanyar mosolyra fakasztotta. A bolygó önmagához képest egészen jól teljesített az emberi történelemben betöltött első huszonöt évében. A földművesek traktorobotjai és legelő állatai mára birtokba vették az összes szabad és mezőgazdasági művelésre alkalmas területet. A városiak előre gyártott épületeket telepítettek szabályosan rendezett alakzatokban, és a hatalmas metropoliszok iránti tiszteletből városoknak nevezték el ezeket a kezdetleges településeket, bízva benne, hogy egyszer valóban csodás városokká fejlődnek. Gyárakat importáltak, meglovagolva a befektetési hullámot: kórházak, iskolák, színházak és kormányhivatalok nőttek ki körülöttük gombamód a földből. Új utak eredtek ebből a központból, óvatosan tapogatózó, fürkésző csápokat növesztve minden irányba kontinensszerte. És mint mindig, ezeket követre a vasút, sokszorosára növelve a személyforgalom, az áruszállítás és az általános kereskedelem mértéket.

Dudley Carltonja a Mersy vasútvonal mellett haladt, miközben a TŰV-bolygóállomás felé közeledett. Csupán egy közönséges drótkerítés és egy plasztik biztonsági kerítés választotta el a kétsávos autópályát a vastag, karbon bevonatú acélsínektől. A Mersy vasútvonal egyike volt annak az öt fő vonalnak, amelyeket eddig az állomásról kiindulva lefektettek. A Gralmond lakossága felettébb büszke volt erre a teljesítményre. Öt vasútvonal huszonöt év alatt: ez a legbiztosabb fokmérője egy egészségesen gyarapodó gazdaságnak. Az öt vasútvonal közül három, köztük a Mersy is, a Leonidaváros peremterületén kiépített, hatalmas ipari parkokba torkollott, míg a maradék kettő a kontinens belseje felé futott, ahol többszörösen elágazva elértek az összes mezőgazdasági kisvároshoz. A TŰV-bolygóállomás sosem pihent, éjjel-nappal jött-ment az áru, az évek múlásával csak lassan növekvő mértékben. Folyamatosan forgott a pénz, valamint a nyersanyagok és a gépek, ahogy mind újabb és újabb területeket vontak az ember fennhatósága alá, hónapról hónapra tolva ki a határokat.

Egy óriási teherszállító vonat dübörgött el mellettük, alig haladva gyorsabban, mint a Carlton terepjáró. Dudley a hang irányába fordította a fejét, és tekintete elidőzött az egyenletes tempóban tovasikló, olajzöldre mázolt vagonokon. Az oldalukra pingált kénsárga betűk már megfakultak az évek során őket tűző napfény erejétől. Nem számolta, de legalább ötven vagont kapcsoltak egymás mögé, és egy hatalmas, húszkerekű mozdony húzta őket. Úgy vélte, hogy ez egyike lehet a GH7-es modelleknek, noha a pontos gyártmányt nem tudta megállapítani. Már vagy nyolcvan éve használták ezeket a monstrumokat: a harmincöt méteres mozdonytestet szupravezetős akkumulátorokkal tömték tele, amelyek nagy teljesítményű elektromos motorokat hajtottak. A Gralmond addig nem kaphat ennél nagyobb mozdonyokat, amíg a bolygó iparizációja be nem fejeződik, de arra még legalább hetven évet várni kell.

A virágzó városon keresztüldübörgő, félelmetes monstrum látványa sehogy sem illett a látképbe. A városnak ebben a kerületében még sok előre gyártott két- és háromszintes kockaépület maradt meg, fehér alumíniumfalakkal és napelemtetővel szerelve. A régi területek újjáépítése háttérbe szorul egy olyan bolygón, ahol a helyi kormány bárkinek ad földet, aki csak kér. A Gralmond lakossága alig érte el a tizennyolc milliót, itt nem lehetett túlzsúfoltságról beszélni. Az előre gyártott épületek végül is jó szolgálatot tettek mint üzletközpontok vagy olcsó szálláshelyek az újonnan betelepülök, valamint a szegények számára. A város nagy részében azonban már rég eldózerolták ezeket a fémdobozokat, és új kő- vagy üveghomlokzatú épületekkel helyettesítették őket, a helyi gazdaság növekedési ütemének megfelelően. Egyre több helyen virított kőkorall, egy idegen növény, amely eredetileg a Mecheriáról származott. Az új lakosok előszeretettel ültették körül a házukat a növény génmódosított magvaival. Ez a különleges növény alapos gondozást igényel, mert a lapos, szivacsos, mészkőszerű csápok gyorsan benövik a falakat. A növény nyúlványai később kiszélesednek, és tartós organikus bevonatot képeznek az egész épület körül. Csupán az ablakok körül metszik meg őket, szabadon hagyva a nyílászárókat. Nagy szakértelemmel és művészi érzékkel kombinálták a különböző színeket, különleges és egyedi mintákat alakítva ki, hogy az egymás mellett sorakozó épületek elüssenek egymástól, elkerülve az unalmas egyhangúságot. Nem számít, hogy mennyi por és mocsok verődik fel az utakról, a kőkorall mindent felfog és magába szív, épségben és tisztán őrizve meg a házak homlokzatát.

Minél látványosabban törtek előre a városfejlesztési koncepciók, a Mersy vasútvonal annál tájidegenebbnek hatott a kerületben. A drótkerítés bizonyos szakaszait már benőtte a kőkorall, eltakarva az ocsmány síneket a szép új házak és lakások elől.

Az utasforgalmat lebonyolító terminál csupán egy kicsinyke részt foglalt el a TŰV-bolygóállomás tíz négyzetkilométeres alapterületéből; a terület többi részét a vágányrendezésre és a műszaki munkákra tartották fenn. Az egyik végében ott állt maga az átjáró, hívogatón, amelyet egy kristályból és fehér betonból emelt széles, boltíves tető védett az időjárás viszontagságaitól. Dudley tizenegy évvel ezelőtt érkezett a bolygóra, és alig emlékezett már rá, nem mintha bármi is változott volna rajta. Az átjárók sosem változnak.

A Carlton az indulási oldalon gurult be a terminál elé, majd azonnal hazafelé kanyarodott, amint Dudley kiszállt a csomagjaival a kezében. Komótosan sétált be az állomásra, ahol azonnal hatalmas tömeg sodorta magával. Rengeteg ember tülekedett mindenfelé, és úgy tűnt, hogy mindig mindenki az ellenkező irányba igyekszik, mint ő. Noha az állomás viszonylag újnak számított, a nagy várócsarnok mégis régimódi hatást keltett: magas márványoszlopok tartották az üvegtetőt; franchise rendszerű bódék bújtak meg a katedrálisokat idéző boltívek árnyékaiban; az egyes szinteket összekötő lépcsők valószerűtlenül szélesre nyúltak, mintha valamiféle rejtett palotába vezetnének; szobrok és domborművek díszítették a mély, magas ívű beugrókat, amelyeket szinte egytől egyik madárürülék borított. Nagyméretű holografikus kivetítők lógtak a levegőben, karmazsinvörös és smaragdzöld betűkkel tájékoztatva az utazóközönséget a menetrendről, arra az esetre, ha valakinek nem lenne hozzáférése a helyi hálózathoz. Időnként kis énekesmadarak röpültek bele a holografikus ábrákba, és döbbent riadalommal kezdtek el rikácsolni, amikor észrevették, hogy apró, pattogó csillagokból álló csíkot húznak maguk után, melyeket csapkodó szárnyaikkal kavartak fel.

– A veronai vonat a kilences vágányról indul – közölte Dudley e-titkára.

Dudley a megadott irányba fordult, hogy átvágjon a tágas várótermen. A Verona menetrendszerinti megállóhelynek számított, negyven percenként indult oda vonat. Sok ingázó járt be onnan dolgozni, általában pénzügyi- és befektetési vállalatok középvezetői, akik a Gralmond lakossági infrastruktúrájának kialakításáért és működtetéséért feleltek.

A veronai vonat nyolc kétemeletes vagonból állt, amelyek elé egy közepes méretű PH54 típusú mozdonyt csatlakoztattak. Dudley elsétált az ötödik kocsiig, szépen behelyezte a táskáit a csomagtartó rekeszbe, majd felszállt, és keresett magának egy ablak melletti helyet a második szinten. Az égvilágon semmi tennivalója nem akadt, így hát csak próbált megfeledkezni egyre növekvő izgalmáról, és figyelmen kívül hagyni gyomra időnkénti rángását. A virtuális látómezejében pörgő számlálót nézte, és várta az indulás pillanatát. Hét üzenet várt rá az e-titkár rögzítőjén: az üzenetek fele a diákjaitól érkezett, akik különböző adatokat és hangfelvételeket küldtek neki.

Az elmúlt öt hónapban alaposan felbolydult az élet az egyetem kicsiny, szerény csillagászati tanszékén, ki sem látszottak a munkából; még úgy sem, hogy egész idő alatt egyetlen csillagászati megfigyelést sem végeztek. Dudley közölte a diákjaival, hogy az űrtávcső és tartozékainak állapota minősíthetetlen, és megfeddte őket, amiért ennyire elhanyagolták a karbantartást, és hagyták tönkremenni az eszközöket. Dudley árgus tekintetétől övezve a diákok egyesével szétszedték, majd megtisztítva újra összeszerelték a távcsövet mozgató motorokat, aztán a csapágyakat és végül a teljes érzékelőegységet is. Most, hogy a távcső nem állt rendelkezésükre a mindennapi munkához, arra is jutott végre idejük, hogy frissítsék és integrálják a speciális vezérlő és képelemző programokat. A diákok kezdetben örültek, hogy bepiszkolhatják egy kicsit a kezüket, és javíthatnak a rendelkezésükre álló rendszereken és eszközökön. A kezdeti lelkesedésük azonban már rég lelohadt, Dudley ugyanis újabbnál újabb feladatokat talált ki nekik, és késve kiadott megbízásokkal terhelte őket.

Dudley utálta, hogy be kell csapnia őket, és el kell terelnie a figyelmüket, de csak így függeszthette fel a Dyson Ikrek megfigyelésére indított projektet. Azzal nyugtatgatta magát, hogy ha sikerülne egyértelmű bizonyítékot szereznie, hogy amit észlelt, az valóban megtörtént, akkor a felfedezés olyan nagy hatást gyakorolna kis tanszékükre és legfőképpen annak költségvetésére, ami szentesítené ezt a kis csalást. Csupán az elmúlt néhány hónapban, miután már hozzászokott és beletörődött a diákjai örökös panaszkodásába, kezdett el azon gondolkodni, hogy egy tudományosan igazolt csillag körüli burokképződés bejelentése milyen hatással lenne a karrierjére és az egzisztenciájára. Ha semmivel sem tudná alátámasztani a megfigyelését, akkor az teljesen tönkretenné őt; ha azonban sikerrel járna, akkor egy egészen új világ nyílna meg a számára. Akkor sokkal magasabbra törhetne, mint amit a Gralmondi Egyetem nyújtani tud neki. Ebbe a kellemes álomba ringatta magár, miközben az indulásra várt.

A vonat elindult, fokozatosan eltávolodott a perontól, és kiszabadult a tavaszi napsütésbe. Dudley semmi egyebet nem látott az ablakon keresztül, csak az állomás ipari telepét, ahol több száz sínpár futott keresztül-kasul, egymást keresztezve, mint valami fura, absztrakt útvesztő. Kisméretű, sűrű füstöt okádó, dízel meghajtású vontatómozdonyok mozgatták egyesével a személy- és teherszállító vagonokat a rendezőpályaudvaron. Még a távolban is csupán raktárépületek és rakodóterületek látszódtak. Különböző méretű és rendeltetésű daruk és konténerrakodók alkottak szövevényes hálót, teljes egészében beszőve a hatalmas, nyitott ipari telepet. Nyitott rakterű tehervagonokat és kövér tartálykocsikat rakodtak le vagy készítettek fel indulásra éppen.

A hatalmas gépezet egy pillanatra sem pihent. Mérnökök sürgölődtek mindenfelé, és karbantartóbotok rohangáltak egyik javítandó egységtől a másikig.

Minél közelebb értek az átjáróhoz, annál élénkebbé vált körülöttük a forgalom; hosszú teher- és kisebb személyszállító vonatok váltogatták egymást. Kígyózó mozgással siklottak a sínpárok labirintusában, hogy végül rátaláljanak arra a vonalra, amely az úti céljukhoz vezeti őket. Dudley megfordult, és kinézett a túloldali ablakon. A különböző vonatok szinte megállás nélkül özönlöttek ki az átjáróból.

Csupán két sínpár csatlakozott az átjáróhoz: egy bejövő és egy kimenő. A veronai vonat a kimenő ágra siklott rá, szépen besorolva az EdenBurgra induló személyvonat mögé. Őket egy StLincolnba tartó tehervonat követte, amely szintén türelmesen beállt a sorba. Halk, figyelmeztető hang búgott fel a vagonban. Dudley csupán az átjáró boltíves tetejének a szélét látta maga előtt. A fény folyamatosan halványult, ahogy áthaladtak alatta. A következő pillanatban már csak az ovális alakú, csillámló, borostyánszínű átjáró tátongott előttük, a régimódi, sötét, beláthatatlan alagútbejáratokat idézve. A vonat besiklott az átjáróba.

Dudley enyhe bizsergést érzett, amikor a vagon áthaladt a nyomástartó függönyön, ami megakadályozza, hogy a két világ atmoszférája keveredjen egymással. Noha száztizennyolc fényévnyi távolságot ölelt fel, magának a féregjáratnak nem volt belső kiterjedése. A féregjáratot létrehozó, nagyméretűi és tömegű generátor gépezetet a boltíves tető mögött húzódó tömör betonból emelt kiszolgáló épületekben rejtették el. Csupán a sugárzó egységeket helyezték el az átjáró hatalmas, ovális gyűrűjében, amely meghaladta a harmincméteres vastagságot. A mellett a sebesség mellett, amellyel a vonat haladt, még ez a távolság is egy szempillantás alatt tovasiklott.

Meseszerű, rézvörös félhomály szűrődött be a vagon ablakain keresztül. Dudley fülei pattogva dugultak ki, amikor az új világ atmoszférája beáramlott a kocsiba a tetőbe szerelt szellőzőventilátorokon keresztül. Kinézett az ablakon, és a tekintete beleveszett a TŰV veronai állomásának hatalmas kiterjedésű terébe. Egyszerűen nem látta az állomás végét, sem a mögötte húzódó óriásvárost, pedig tudta, hogy ott van valahol. Az állomás egyik oldalát egy sziklafal alkotta, telis-tele egymás mellett sorakozó átjárókkal. Az összes átjárót egy-egy egyívű, boltíves tető óvta. Az egymás mellett lévő ovális gyűrűkben különböző színű, átláthatatlan, ködszerű anyag kavargott, a színük aszerint változott, hogy annak a világnak a csillaga, amelyre nyíltak, melyik színképosztályba tartozott. Ezt leszámítva azonban kizárólag sínek és vonatok alkották a tájképet, ameddig csak a szem ellátott. Böhöm nagy teherszállító vonatok dübörögtek minden irányba, és olyan hatalmas mozdonyok húzták őket, amelyek mellett a GH7 gyerekjátéknak tűnt csupán, pedig már az is teljesen lenyűgözte Dudleyt; nukleáris meghajtású erőgépek vontatták az akár két kilométer hosszúságú vagonsorokat. Tucatnyi kocsiból álló, karcsú, fehér színű utasszállító gyorsvonatok suhantak tova nagy sebességgel, különböző világokból származó ingázókkal a kabinokban, akik tíz vagy akár még annál is több világot jártak be naponta átjáróból átjáróba ugrálva, soha véget nem érő körben keringve. Akadtak azonban kisebb méretű, közönséges vonatok is, mint az, amelyikkel Dudley érkezett, és amelyek szerényen siklottak be a helyükre nagyobb testvéreik mellé. A veronai állomás minden elnyelt.

Ahogy az első generációs űrben a Föld számított a Csillagközi Nemzetközösség csomópontjának, úgy a második generációs űrben a Verona töltötte be ezt a szerepet. Erről a hatalmas állomásról harminchárom bolygóra nyíltak átjárók. A Verona egyike volt a Nagy15-nek, azoknak az ipari bolygóknak, amelyeket az első generációs űr peremén alakítottak ki, mintegy száz fényévnyire a Naptól. Cégek alapították, cégek finanszírozták és cégek vezették őket.

A veronai állomás hét utasterminállal büszkélkedhetett; Dudley vonata a hármas számú terminálba futott be. Itt ismét lenyűgözte és magával ragadta őt az állomás roppant mérete. Ez a terminál önmagában véve is ötször akkora lehetett, mint a gralmondi bolygóállomás mindenestől. Természetesen a Verona sűrűbb atmoszférája és nagyobb gravitációja is hozzájárult ahhoz, hogy Dudley aprónak és jelentéktelennek érezze magát, miközben átvágott a zsúfolt várótermen, hogy kiderítse, honnan és mikor indulhat tovább a Tanyatára. A 18b jelzésű vágányon találta meg a mindössze három egyszintes kocsiból álló vonatot, amelyet egy Abies RP2 típusú dízelmeghajtású mozdony húzott. A csomagját a feje felett lévő poggyásztartóra helyezte, majd leült egy kétszemélyes ülésre. A kocsi még a harmadáig sem telt meg, noha naponta csak három vonat indult a Tanyatára.

Amikor megérkezett, Dudley azonnal megértette, hogy miért csak három vonatot indítanak ide naponta. A Tanyata ízig-vérig határbolygónak számított, ez volt az utolsó bolygó, amelyet kiépítettek a második generációs űr ezen szektorában. Gazdaságilag már nem éri meg féregjáratot építeni az ennél távolabb lévő bolygókhoz. A Verona egyetlen, az emberiség számára lakható bolygót sem kapcsol már be a rendszerbe, ez a kiváltság a Saville-re szállt át, amely kevesebb, mint tíz fényévnyire volt a Gralmondtól. A TŰV már el is kezdte megépíteni új kutatóbázisát a bolygón, ahonnan kiindulva új féregjáratokat nyit majd a csillagrendszerek új generációjára: ez lesz a harmadik generációs űr, az emberi terjeszkedés legújabb hulláma.

A TŰV Tanyatán lévő állomása csupán néhány gyorsan és hevenyészett módon összeillesztett, bóracél elemekből készült peronból állt, egy átmeneti műanyag tetővel felettük. Egyetlen daru és egy raktárépület alkotta az egész rakodóterületet, amely egy sáros udvarra nyúlt hátra, ahol fémkonténerek és -tartályok ácsorogtak hosszú sorokban az elhanyagolt, gazos gyepen. Áruval megrakott tartálykocsik és teherautók zötykölődtek végig az oldalsó mellékutakon. Maga a település a szokványos, előre gyártott mobilkonténerekből állt. Ezeket a konténereket az építkezésért felelős úttörő személyzetnek telepítették oda, ők rakták le a bolygó lakossági infrastruktúrájának alapjait. Egyelőre kevés előre gyártott épületet raktak le, emberek és építőbotok közös erővel illesztették össze a megerősített alumíniumelemeket egy karbongerendákból álló mátrix belsejében. Az útépítő járművek voltak itt a legnagyobb gépek. Ezek valójában mozgó minigyárak, összehangoltan mozgó, éles pengékkel az orrukon, amelyek feltépik, azután megzabálják a földet és az agyagot. Ezt azután egy kémiai reaktor enzimek által kötött betonná alakítja, majd a betont a gép hátuljába épített szerkezet kipréseli magából, és egyenletes felületet képezve szétteríti az előzetesen felmart útszakaszon. Működés közben olyan sűrű gőz gomolyog az útépítő gép körül, hogy magát a folyamatot szabad szemmel gyakorlatilag nem is lehel látni.

Dudley kilépett a peronra, és azonnal a napszemüvege után nyúlt. A település a trópusi égöv alatt lehetett, testhez tapadó nyúlós, ragacsos magas páratartalmú levegővel, és a szemet bántó, szúrós napsütéssel. Nyugati irányba fordult, ahol csak az óceán látszódott, néhány kisebb dombbal az előterében. Levette a kabátját, majd elhúzta a kezét az arca előtt. Alig érkezett meg, de máris teljesen leizzadt.

Valaki Dudley nevét kiáltotta a peron másik végén, és hevesen integetett hozzá. Dudley tétovázott, felemelje-e a karját, visszaintsen, vagy sem. Az ismeretlen férfi valamivel magasabb lehetett száznyolcvan centinél, a maratoni futókra jellemző, egészen vékony testalkattal. Nem lehetett megállapítani a korát, a bőrét számos OÁ-tetoválás borította: az összes végtagján fakó színű minták és képek virítottak. Aranyszínű galaxisok alkottak lassan mozgó csillagképeket tar feje peremén. Csupán az állán csüngő, tökéletesen nyírt, őszülő kecskeszakáll utalt arra, hogy a férfi középkorú lehet. Az idegen Dudleyra vigyorgott, majd elindult felé a hosszú peronon, skót szoknyája szabadon lengedezett a térde körül. A kockás mintát feltűnő ametiszt és fekete színből szőtték.

– Bose professzor, feltételezem – mondta.

Dudley ellenállt a kísértésnek, hogy megérintse füle OÁ-tetoválását; gyakorta tette ezt zavarában vagy izgatottságában.

– Ööö, igen – hebegte, majd kinyújtotta a kezét a férfi felé. – Ööö, maga ugye LionWalker Eyre? – Ő maga is hallotta, hogy mennyire rosszul cseng a hangja, amikor elhagyták a szavak a száját. Alaposan meglepődött, vérbeli tudósra számított, nem egy ilyen különc hippire. Remélte, hogy a trópusi forróság elrejti arca pirulását.

– Én lennék. Általában csak Walkernek hívnak.

– Á, értem. Remek. Szóval akkor Walker.

– Örülök, hogy találkoztunk, professzor.

– Dudley.

– Te vagy az én emberem! – LionWalker felszabadultan lapogatta meg Dudley hátát, és egy szempillantás alatt átváltott tegezésre.

Dudley aggódni kezdett. Amikor a keresőprogram kidobta a csillagász nevét az adatbázisból, nem különösebben foglalkozott vele. De ha jobban belegondolt, bárki, aki vesz magának egy legalább egy méter hosszú reflexiós távcsövet, a hóna alá csapja, és elutazik egy határbolygóra, hogy ott éljen, az csakis bogaras lehet.

– Igazán hálás vagyok, hogy éjszakai megfigyelést végezhetek itt – mondta Dudley udvariasan.

LionWalker mosolygott, miközben visszafele sétáltak a peronon.

– Nos, ami azt illeti, felettébb különös kérés volt. Nagyon fontos lehet a számodra ez a megfigyelés, gondolom.

– Igen, az. Legalábbis remélem.

– Azt kérdeztem magamtól, hogy miért csak egy éjszaka. Ugyan mi olyasmit láthat itt, ami ilyen rövid idő alatt zajlik le? Ráadásul egy jó előre meghatározott időpontban.

– És?

– Nos, arról van szó, ugye? Semmi egyébbel nem tudtam előállni... csillagászati eseményeket illetően legalábbis nem. És tudom, hogy üstökösök sem járnak erre, én legalábbis egyet sem láttam, márpedig én vagyok itt az egyetlen, aki az eget kémleli. Elmondod hát?

– A tanszékem a Dyson Ikrekről végez megfigyeléseket. Egyes támogatóink figyelmét felkeltette ez a két csillag. Meg akarok bizonyosodni valamiről.

– Á! – LionWalker mosolya tudálékossá vált. – Értem. Szóval akkor egy szokatlan csillagászati eseményről van szó.

Dudley kezdett megnyugodni és ellazulni. Lehet, hogy ez a LionWalker bogaras, de vág az esze.

Időközben eljutottak a peron végéhez, ahol a magas férfi kifordította a csuklóját, kinyújtotta az egyik ujját, és rajzolt egy félkört a levegőbe. Az alkarján és a csuklóján lévő OÁ-tetoválások felvillantak, és a színek örvényleni kezdtek egy bonyolult minta mentén. A következő pillanatban egy Toyota kisteherautó vágott be eléjük a semmiből.

– Érdekes irányító rendszer – jegyezte meg Dudley.

– Á, igen, ez a kedvencem. Dobd csak be a csomagodat oda hátra.

Az egyik újonnan lefektetett betonúton indultak el, és egyenesen kihajtottak a nyüzsgő településről. LionWalker folyamatosan táncoltatta az ujjait, újabb és újabb színes hullámokat csalva ki az OÁ-tetoválásaiból, és a kisteherautó kormánya minden egyes alkalommal puhán, lágyan követte a mozdulatait.

– Nem lenne egyszerűbb, ha szóbeli utasítást adnál a fedélzeti számítógépnek? – kérdezte Dudley.

– Abban meg mi a pláne? Én amondó vagyok, jobb, ha én irányítom a technikát, mintha az engem. A gépek tegyék csak azt, amit parancsolok nekik. Minden egyéb csak mechantropomorfizmus. Egy vödörnyi folyékony fémmel sem bánsz egyenrangú félként, nem kéred meg rá udvariasan, hogy azt tegye, amit te szeretnél. Mégis ki itt az úr? Ők vagy mi?

– Értem – hagyta rá Dudley, de mosolygott az orra alatt. Kezdte megkedvelni ezt a különc fickót. – A mechantropomorfizmus létező szó?

LionWalker grimaszolva vállat vont.

– Annak kell lennie. Az egész tetves Nemzetközösség úgy gyakorolja, mint valami vallást.

Gyorsan maguk mögött hagyták a települést, és egyenletes tempóban hajtottak az úton, párhuzamosan a parttal, csupán néhány kilométernyire az óceántól. Dudley folyamatosan kifelé bámult az ablakon, hátha fel-felsejlik előtte a gyönyörű, tiszta, kék vízfelület a homokdűnék között, amelyek őrt álltak a part mentén. A szárazföld belseje felé tekintett, ahol a sík vidék a távolban hullámzó dombokba csapott át. Egyetlen felhőt sem látott az égen, a levegő meg se rezzent. A fűcsomók és a parton növő nád egészen sötét színt öltött az állandó, erős napfénytől, a levelek színe már-már jádezöldbe fordult. Alacsony fák sorakoztak az út mentén. Első ránézésre a földi pálmafákra hasonlítottak, leszámítva, hogy a leveleiket leginkább vékony kaktuszágakhoz lehetett hasonlítani, hatalmas vörös tüskékkel a végükön.

Ötven kilométerrel később az út a szárazföld belseje felé kanyarodott. LionWalker határozottan fordított egyet a csuklóján, minek eredményeként a kisteherautó engedelmesen letért a főútról, és ráfordult egy keskeny, homokos mellékútra. Dudley leeresztette az ablakot, hogy beszippanthassa a friss tengeri levegőt. Egyáltalán nem érezte annyira sósnak, mint a többi emberlakta bolygón.

– Észrevetted, hogy a sziget belseje felé építik az utat? – kérdezte LionWalker túlkiabálva a szél zúgását. – Rengeteg príma ingatlan terül el az út és a part között. Harminc éven belül felépül a város, és akkor tízezer dollárért árulják majd hektárját. Az egész területet beterítik majd a gazdagok tengerparti házai.

– És ez olyan rossz?

– Nekem nem – kacagott fel LionWalker könnyedén. – Én akkor már nem leszek itt.

Újabb tizenöt kilométert kellett megtenniük LionWalker házáig. Egy szép ívben kanyarodó öbölhöz hajtottak, amelyet dűnék vettek körül. A homokdűnék vonulata jó néhány kilométer hosszan benyúlt a szárazföldre. LionWalker egy alacsony, kőkorallból emelt bungalóban élt. A kis kunyhó egy nagyobb dűne tetején csücsült, alig százméternyire az óceán partjától, és egy széles terasz nyúlt el előtte, amely egyenesen a vízre nézett. A csillagvizsgáló nagyméretű kupolája valamelyest hátrébb helyezkedett el a vízparttól, és a szokványos beton- és acélelemekből építették.

Egy aranysárga labrador rohant eléjük a farkát csóválva, hogy üdvözölje őket. LionWalker alaposan megvakargatta a füle tövét, miközben a bungaló felé lépdeltek a homokban. Még legalább húsz méterre voltak a háztól, amikor heves veszekedés hangjai ütötték meg Dudley fülét.

– Ó, jesszusom, még mindig itt vannak – motyogta maga elé LionWalker.

A vékony, fából készült zsalus ajtó hirtelen kivágódott, és egy fiatal nő viharzott ki rajta. Még Dudley is hihetetlenül vonzónak találta őt, pedig ő az egyetemi kampuszban hozzászokott a fiatal, hamvas egyetemista lányok látványához.

– Ez egy disznó! – fröcsögte rá LionWalkerre, amikor elrobogott mellette.

– Igen, biztosan – hagyta rá LionWalker szelíd hangon motyogva.

A fiatal nő mintha meg sem hallotta volna, tovább trappolt a homokdűnék felé, olyan megingathatatlan elszántsággal az arcán, hogy félő volt, meg sem áll, amíg egy lendületből el nem jut a világ végére. A labrador szomorúan nézett utána, de végül visszafordult LionWalker felé.

– Nyugi, pajti! – mondta a kutyának, miközben megpaskolta az oldalát. – Estére visszatér, hogy enni adjon neked.

Már majdnem eljutottak a bungaló bejáratáig, amikor ismét kinyílt az ajtó. Ezúttal egy fiatal férfi lépett ki rajta. Androgün vonásainak köszönhetően ő is ugyanolyan gyönyörű volt, mint a nő. Ma nem vetette volna le az ingét, és állt volna félmeztelenül a küszöbön. Dudley talán el is tévesztette volna a nemét.

– Mégis mit gondol, hová megy? – kérdezte nyafogó hangon.

– Nem tudom – vakkantotta LionWalker rezignált hangon. – Nem árulta el.

– Hát én nem megyek utána – dünnyögte az ifjú, majd beesett vállal, a homokot rugdosva csoszogott odébb a dűnék irányába.

LionWalker kitárta az ajtót, és behívta a házba a vendégét.

– Kik ők? – kérdezte Dudley.

– Jelenleg velük élek. Szeretem őket, de időnként komolyan elgondolkodom rajta, hogy ez az egész megéri-e a fáradságot. Te nős vagy? – kérdezte.

– Igen. Már nem először.

– Akkor jól tudod, hogy miről beszélek.

A bungalót minimál stílusban rendezték be, ami tökéletesen illett az óceánparti bolygatatlan, természetes környezethez. A nagyméretű, kerek tűzhely azonnal magára vonta a belépő figyelmét. A magas, ívelt ablakok tökéletes, akadálytalan rálátást biztosítottak az öbölre és az óceánra. A kellemes, hűs levegőről egy légkondicionáló gondoskodott.

– Helyezd magad kényelembe! – mondta LionWalker. – Gondolom, jólesne egy ital. Csak egy percet kérek, és máris a távcsőhöz vezetlek. Mindent leellenőrizhetsz, de biztosíthatlak róla, hogy elégedett leszel.

– Köszönöm – fújta ki a levegőt Dudley, miközben ráhuppant az egyik széles kanapéra. Szürkének és jelentéktelennek érezte magát ebben a környezetben. Nem csupán az óceánparti bungalóból sugárzó pompa, hanem a benne élő emberek elevensége miatt is.

– Nem egészen erre számítottam – ismerte el néhány perccel később, miután már kortyolt néhányat LionWalker igazán páratlan, ötvenéves whiskyjéből.

– Úgy érted, arra számítottál, hogy olyan leszek, mint te? Ne vedd zokon, kérlek.

– Semmi baj. Szóval mivel foglalkozol itt?

– Nos, ami azt illeti, egy igen zsíros befektetési alappal a hátam mögött születtem, és utána még több pénzt kerestem az árutőzsdén. Ez jó néhány megfiatalító kúrával ezelőtt történt. Azóta csak tengek-lengek.

– És miért jöttél ide? Miért éppen a Tanyata?

– Mert itt húzódik a végső határ. Olyan messze van a kiindulási ponttól, amennyire csak lehet... mármint a Peremvilágot leszámítva, természetesen. Ez csodás érzés, noha sokan banálisnak és nevetségesnek tartják. Itt egyszerűen kiülhetek a partra, akár késő éjszaka is, és elgondolkodhatok azon, hogy hová tartunk. Nézed a csillagokat, és tudod, hogy miféle csodákat láthatsz odakint. Azok a kretének ott mögöttünk sosem néznek fel az égre. Ahol most vagyunk, arról hitték azt az őseink, hogy a mennyország. Én most kinézhetek az ő mennyországuk ablakán, és látom, hogy hová visz a jövőnk. Te nem úgy véled, hogy ez maga a dicsőség.

– Kétségkívül.

– Olyan csillagok vannak odakint, amelyeket a Földről nem is látni szabad szemmel. Lekacsintanak ránk a fekete égboltról, és én meg akarom ismerni őket.

– Én is. – Dudley tisztelgésre emelte a kristálypoharát, ami még a whiskynél is öregebb volt, és egy kortyra kiitta az egészet.

A két fiatal néhány óra múlva visszatért, miután lehiggadtak a dűnék között. LionWalker Scott és Chi néven mutatta be őket Dudleynak, és mindketten bugyután vigyorogva nyújtottak kezet. Büntetésként tábortüzet kellett rakniuk a parton, amihez előbb tűzifát kellett gyűjteniük az óceán által kivetett törmelékből. Ahogy Dudley elnézte, egészen különleges összetételű faanyagot sikerült találniuk. Akkor gyújtották meg, amikor a lebukó nap koronája elérte az óceán felszínét. Fényes, narancssárga színű szikrák váltak le a lángnyelvek hegyéről, és kacskaringózva táncoltak a part homokja felett. Krumplikat dugtak a tűzbe, és amíg leégtek a nagyobb fahasábok, hevenyészett grillt készítettek, hogy a forró parázson süssék majd meg a vacsorát.

– Innen látni lehet a Dyson Ikreket? – kérdezte Scott, amikor az első csillagok feltűntek a folyamatosan sötétedő égbolton.

– Nem – válaszolta Dudley. – Szabad szemmel legalábbis nem, ahhoz túlságosan messze vannak. Innen még a Föld csillaga sem látszódik, márpedig a Dyson Ikrek majd ezer fényévvel távolabb vannak a Napnál.

– És mikor burkolták be őket?

– Nagyon jó kérdés... eddig még nem sikerült megállapítanunk a burkok elkészítésének pontos időpontját. Éppen ezt akarom kideríteni a megfigyeléseimmel, hátha találok egyértelmű bizonyítékot. – Dudley még ekkor sem akarta elárulni, hogy mi után is kutat pontosan.

A csillagászat 2050 után elveszítette a státuszát, mint tiszta, önálló tudomány. A TŰV addigra már teljes egészében átvette a mélyűr kutatásának hatáskörét, és pusztán kereskedelmi megfontolások miatt. Miért is ne tette volna? Ha egészen egyszerűen odamehetünk a különböző színképosztályba tartozó csillagokhoz, és közvetlen közelről tanulmányozhatjuk őket, akkor ugyan mi szükség a csillagászatra? A Csillagközi Nemzetközösség felsőfokú tanintézményei nem is bajlódtak azzal, hogy csillagvizsgálókat építsenek és tartsanak fenn, ezzel segítve a csillagászati tanszékek munkáját, csupán egy-két kivétel akadt ez alól. Még az Oxfordi Egyetem űrtávcsöve is több mint százéves volt, amikor felfedezte a Dyson Ikreket. Dudley sehova máshova nem mehetett, hogy segítséget kérjen.

Napnyugta után egy órával Dudley és LionWalker keresztülbotorkáltak a homokdűnék között, és a csillagvizsgálóhoz mentek. Az obszervatórium belseje nem sokban tért el gralmondi társáétól: tágas, üres tér, a közepén az űrtávcső vaskos törzsével, amelyet egy darukból és elektroizom mozgatású pántokból álló, szövevényes mozgatóegységre telepítettek. A fókuszt körülvevő szenzorház sokkal kifinomultabbnak tűnt, mint amit az egyetem megengedhetett magának. Az ajtó mellett modern kijelzőportálok sorakoztak egymás mellett, szépen rendezett sorban.

Amikor Dudley végighordozta a tekintetét az elé táruló, modern eszközökön, érezte, hogy fokozatosan felszabadul a bensőjében felgyülemlett feszültség, és ellazul kissé. Semmi sem indokolta, hogy ne járjon sikerrel, hogy a megfigyelés ne hozzon kedvező eredményt. Most már csak a saját emlékezőképessége hagyhatja cserben. Valóban úgy történt minden, ahogyan emlékszik rá? Öt hónap távlatából hirtelenjében minden olyan zavarosnak és homályosnak tűnt, mintha csak álmodta volna az egészet.

LionWalker az űrtávcső tövénél állt, és úgy mozgott, mintha egy robot szögletes, esetlen táncát utánozná. Apró, precíz, akadozó mozdulatokkal mozgatta a lábát és a karját. A fura tánc eredményeként a csillagvizsgáló kupolájának ajtaja elkezdett behúzódni. Az elektroizmokkal mozgatott pántok nesztelenül megfeszültek, a daruk pedig a helyére forgatták a távcső hengeres törzsét, úgy állítva be a fókuszt, hogy pont a Dyson Ikreket lássák, amikor a két csillag feltűnik az égen. LionWalker tovább hajlongott és forgott, és közben egy halhatatlan dallamra csettintgetett az ujjaival. A fal mellett sorakozó portálok egymás után életre keltek, és továbbították a két csillagásznak az érzékelők képét.

Dudley azonnal a kijelzőkhöz rohant. Kifogástalannak találta a képminőséget. A csillagmezőre pillantott, és azonnal felfedezte a csillagképekben beállt leheletnyi eltérést ahhoz képest, amihez az ő szeme hozzászokott.

– Milyen összeköttetésünk van? – kérdezte az e-titkárától.

– A bolygó kibertere elhanyagolható... habár fut egy vezeték a TŰV-állomáshoz. A sávszélesség elegendő a kívánt művelet elvégzéséhez. Bármikor összekapcsolódhatok az uniszférával, ha szükséges.

– Remek. Tizenöt perccel a burokképződés becsült ideje előtt kezdd meg a csatlakozást! Teljes ÉI biztonsági adattárolást kérek, és az uniszféra jogi igazolását a felvételről.

– Értettem.

LionWalker befejezte a fura robottáncot, és hagyta, hogy a távcső pihenjen egy kicsit a munka előtt. Felvonta a szemöldökét, és úgy nézett Dudleyra.

– Te aztán komolyan veszed a dolgot – jegyezte meg.

A biztonsági adattárolás és a jogi igazolás nagyon drága mókának számított. Ha még a jegyet is hozzácsapja, akkor Dudley jókora összeget csaklizott el a gondosan kuporgatott, nyaralásra félretett pénzükből. Dudley természetesen ezt sem árulta el a feleségének, de meg kellett tennie, nem volt más választása. Ha hivatalos igazolást szerez a megfigyelésről és a felvételről, akkor nem kételkedhetnek majd a szavaiban.

Dudley egy olcsó műanyag székben ücsörgött a távcső mellett, az állát a tenyerében nyugtatta, és meredten nézte a portálok belsejében táncoló, holografikus fényeket. Egy megszállott tekintetével bámulta az eget, miközben a Dyson Ikrek felkeltek a messzi távolban.

LionWalker elvégzett néhány finom beállítást, hogy az összes portál közepén a Dyson Ikrek látszódjanak. Nyolc percig semmi sem történt. A csillagok úgy világítottak, mint mindig, egyik színkép intenzitásában sem állt be semmiféle változás.

LionWalker többször is próbált beszédbe elegyedni Dudleyval, megtudni, hogy mégis mire várnak annyira, de ő mindannyiszor türelmetlenül csendre intette. Végül feladta a hiábavaló próbálkozást, és lezökkent egy másik olcsó műanyag székre az idősödő csillagász mellé. Már rég hozzászokott a hosszú, magányos éjszakákhoz, de így, hogy ketten ücsörögtek némán egymás mellett, mérhetetlenül unatkozott.

Dudley e-titkára szélessávú kapcsolatot létesített az uniszférával, és megerősítette, hogy az ÉI biztonsági adattárolás rendelkezésre áll.

Már-már csalódást keltett, amikor a hosszú, feszült várakozást követően a Dyson Alfa pontosan a várt időpontban eltűnt szem elől.

– Ez az! – kiáltott fel Dudley. Felugrott örömében, messze a háta mögé rúgva a székét. – Igen, igen, igen! Igazam volt! – LionWalker felé fordult, és szélesen vigyorogva kérdezte. – Te is láttad?

– Igen – dörmögte LionWalker tettetett nyugalommal. – Láttam.

– Ez az! – Dudley váratlanul megmerevedett, mintha megfagyott volna. – Felvettük? – kérdezte az e-titkárától feszült hangon.

– Az uniszféra visszaigazolta a felvételt. Az esemény bekerült az ÉI biztonsági adattárába.

Dudley elégedett mosolya azonnal visszatért.

– Felfogtad egyáltalán, hogy mi történt? – kérdezte LionWalker.

– Teljes mértékben – felelte Dudley.

– Ez lehetetlen, ember. Ez egyszerűen képtelenség, ilyen nincs. Senki sem olthat ki egy csillagot csak így. Senki.

– Tudom. Hát nem csodás?

MÁSODIK FEJEZET

Adam Elvin kisétált Tokat, a Velaines fővárosának bolygóállomásáról. Nem sietett, nyugodt léptekkel haladt el a tágas várócsarnok hornyolt márványoszlopaiba szerelt szenzorok között. Ha elkapják és letartóztatják, akkor tegyék inkább most, még mielőtt belekezdene a küldetés további részébe.

A Nemzetközösség átlagpolgárai nem is sejtették, hogy efféle megfigyelőrendszerrel tartják szemmel őket. Adamnek azonban felnőtt élete jelentős részében meggyűlt vele a baja. A TŰV joggal félt attól, hogy merényletet követnek el ellenük, ezért óvintézkedésként megfigyeltek mindenkit, aki használta a járműveiket és a létesítményeiket. A megfigyelőrendszer számítógépes vezérlőegységét vizuális, az egész emberi alakot felismerő okosszoftverrel töltötték fel. A szoftver összevetett minden egyes utast az előre megadott, borzalmasan hosszú listán szereplő ismert és feltételezett bűnözőkkel.

Adam többször folyamodott már sejtplasztikához, hogy megváltoztassa a küllemét, beleértve a testmagasságát is, mint hogy számon tudná tartani; minden évben legalább egyszer, alkalmanként kétszer-háromszor is. Az eljárás azonban nem lassította le az öregedési folyamatot, amelytől már kezdtek berozsdásodni az ízületei, és elhasználódni a szervei, viszont eltüntette a sérült bőrfelületeket és a régi hegeket, amelyekből az elmúlt évtizedekben jóval többet szedett össze az egészséges mennyiségnél. Ráadásul rengeteg különböző fizimiska közül választhatott. Mindig is úgy gondolta, hogy ostoba és felesleges hiúság elrejteni a hetvenöt éves korával együtt járó öregedési jegyeket. Meglehetősen szánalmas látványnak tartott egy kamasz arcot egy korosodó férfitesten. A testbeszéde úgyis elárulná a valódi korát, elvégre túlságosan lassan és nehézkesen mozgott már. Az efféle alakokat, akik nem elég gazdagok ahhoz, hogy kifizessék egy megfiatalító kúra árát, és ezért ehhez az olcsó megoldáshoz folyamodnak, mindig azonnal kiszúrják a tömegben, és szánakozva mérik végig őket.

Jelen pillanatban nem kellett aggódnia, szabadon folytathatta a küldetést. Ő most egy teljesen új ember, valaki, aki ismeretlen a Nemzetközösség előtt. Az állampolgárságát igazoló fájlja szerint ő Huw North, a Pelkan bolygón született, hatvanhét éves élete első ciklusában, és a Bournewell Mérnöki Vállalat alkalmazásában áll. Ránézésre kövérnek tűnt, főleg annak tükrében, hogy a Csillagközi Nemzetközösség tagjai mennyire komolyan vették manapság az egészséges életmódot. Valamivel többet nyomott egy mázsánál. Kövér testalkatához pufók arc párosult, amely ráadásul állandóan verejtékben úszott. Gyérülő, ősz haját divatjamúlt módon fésülte oldalra a homlokán. Buggyos, barna esőkabátot viselt, fehér színű hajtókával. Az esőkabátot teljesen kigombolta, és így láthatóvá vált alatta az összegyűrődött, szürke öltöny: egy nagydarab férfi szerény, jelentéktelen élettel, valaki, akire senki sem veszteget többet egyetlen futó pillantásnál. A sejtplasztika olyan szépészeti beavatkozás, amely a szegényeknek és végtelenül hiú embereknek való, de arra alkalmatlan, hogy feszessé és elegánsan sápadttá tegye az arcbőrt. Figyelemelterelésre azonban tökéletesen alkalmas.

Talán ideje lenne változtatni a külsőmön – gondolta Adam, miközben alig tudta betuszkolni túlméretezett testét a taxiba, amely elvitte őt a Westpool Hotelbe. Azonnal bejelentkezett, és előre kifizette kétheti foglalás árát. A nyolcadik emeleten vett ki egy kétágyas szobát. Az ablakokat rögzítették, a zümmögő légkondicionáló pedig túlságosan hidegre hűtötte le a szobát az ő ízléséhez képest. Gyűlölte a légkondicionálókat. Rossz alvónak számított, és előre tudta, hogy az állandó zümmögés miatt alig tud majd pihenni. Mindig így volt.

Előbb kipakolta az összes ruháját a bőröndből, majd kivette belőle a válltáskáját, amely a készenléti felszerelését tartalmazta vész esetére: két váltás ruha, az egyik több számmal kisebb, mint a jelenlegi; egy elsősegélydoboz; némi készpénz; egy retúr TŰV-jegy az EdenBurgról a Velainesre, melynek odaútra szóló felét már felhasználta; néhány igen trükkös, kézi számítógépes vezérlőegység, jól védett tolvajszoftverrel feltöltve, és egy engedélyköteles ionpisztoly, amely némi spéci átalakítást követően alkalmassá vált közvetlen közeli, halálos lövés leadására.

Adam egy óra múlva elhagyta a szállodát, és öt háztömbnyit gyalogolt a délutáni napsütésben, hogy egy kicsit hozzászokjon a főváros légköréhez. Mindkét irányba sűrű forgalom haladt az utakon, a járművek – leginkább taxik és áruszállító teherautók – szorosan követték egymást. Egyetlen belsőégésű motorral hajtott jármű sem akadt közöttük, mindet szupravezetés akkumulátorral szereltek fel. A városnak ez a része még mindig jó környéknek számított, közel a kereskedelmi és üzleti negyedekhez. Különböző irodák és üzletek vették körül, a főútról keskeny utcák nyíltak, bennük teraszos, alacsony, négy-, legfeljebb ötemeletes apartmanokkal. A középületeket a cári Oroszország kései korszakára jellemző stílusban építették, és szépen karbantartott, négyzet alakú kertekkel díszítették az előterüket. A távolban, a nyílegyenesen futó utak végén ott magasodtak azok a tornyok, amelyek a város szívéből eredtek. Minden második háztömbnél elhaladt a betonból öntött, masszív tartóoszlopokon futó magasvasút alatt, amely hatalmas fémkígyóként tekergőzött a város úthálózatát követve. Ez a magasvasút bonyolította le a bolygóállomás ki- és bemenő forgalmának jelentős részét.

A Velaines az elsőgenerációs űrben volt, csupán ötven fényévnyire a Földtől. 2090-ben nyitották meg a telepesek előtt, és a gazdasága és ipara azóta is példaértékűen növekedett és fejlődött. A lakosság létszáma elérte a kétmilliárdot, és meglehetősen magas életszínvonalon élt; ez volt az a bolygó, amilyenné a második és harmadik generációs világok is válni szerettek volna. Tekintettel a bolygó hosszú emberi történelmére, idővel elkerülhetetlenné vált, hogy felüsse a fejét a romlás, hogy a gonoszság szép lassan bekússzon a társadalom különböző rétegeibe. A gyors tempójú, tőkepiaci gazdasági modell, amelyet a Velaines követett, nem tette lehetővé mindenki számára, hogy eléggé meggazdagodjon ahhoz, hogy megengedhesse magának az egymást követő megfiatalító kúrákat. A környék, ahol éltek, hűen tükrözte pénzügyi és társadalmi helyzetüket. Az utak felszíne kezdett repedezetté és egyenetlenné válni, a föld alatt futó, az egész várost behálózó metróhálózat pedig a kelleténél kevesebb megállóval rendelkezett, ráadásul a metrókocsik időközben elöregedtek és elhasználódtak. Itt lehetett a leginkább tetten érni a romlást és a pusztulást, itt ütötte fel a fejét az elkeseredés és a kilátástalanság, az emberi életek itt mentek pocsékba, feláldozásra kerültek a gazdasági fejlődés oltárán. Vérlázítóan felháborító, hogy manapság, ebben a modern korban ilyesmi megtörténhet. Adam pont arra esküdött fel hosszú évekkel ezelőtt, hogy felszámolja az efféle helyeket, most mégis épp egy ilyen helyre volt szüksége ahhoz, hogy folytathassa a tevékenységét.

Talált egy A+A hotelt az Ötvenharmadik utca végén, ahová bejelentkezett, a Quentin Kelleher álnevet használva. Az A+A egy franchise rendszerben működő, teljesen automatizált, olcsó hotellánc, ahol a menedzser egyben a mindenes is. A recepciót vezérlő egység elfogadta az augusztai dollár alapú átutalást, amit a kredittetoválásán keresztül intézett, és a 421-es számú szoba kódját kapta meg. Egy egyszerű, háromszor három méteres szoba volt, zuhanyozó- és WC-fülkével, automata felszolgálópulttal. Egyetlen zselématrac ágy árválkodott a szobában, mellette egy szék és egy visszahúzódó falipolc. A szoba történetesen az épület sarkában kapott helyet, ezért két ablaka is volt.

Rendelt egy hálózsákot, háromadagnyi előre csomagolt élelmet, két liter palackozott vizet és egy toalettzacskót, majd mindent a számlájára terheltetett. A kisméretű automata felszolgálópult egy perc elteltével halkan zümmögni kezdett, majd kipakolta a rendelést egy polcra. Adam ezt követően őrző üzemmódba állította az egyik előre programozott kézi vezérlőegységet, majd az ágyra helyezte, hogy folyamatosan pásztázza a szobát. Ha valaki betörne, akkor azonnal titkosított üzenetet küldene az e-titkárának egy egyszer használatos uniszféra címről. Ennek azonban igen alacsony a valószínűsége. A Velaines mindig is felettébb büszke volt alacsony bűnözési rátájára, és ha valaki egy A+A hotelben száll meg, az általában nem túl tehetős. Egyelőre tehát jók a kilátásai.

Adam még aznap éjjel átmetrózott a város egy másik, hasonlóképpen lepukkant negyedébe. A zárt üzlethelyiségek és a nyitott bárok és kocsmák között felfedezett egy táblát:

Csillagközi Szocialista Párt

A Velaines, 7. páholy

Az e-titkár megadta az ajtónak Huw North párttag azonosító kódját, és a zár azon nyomban berregve kioldott. Odabent pontosan az a látvány fogadta, amire számított: egyszerű, csupasz, díszítés nélküli, fából ácsolt lépcsősor vezetett fel a már rég bedeszkázott, magasan ívelt ablakokkal tagolt szobákhoz. Az első helyiségben egy bár üzemelt, ahol olcsó sört mértek néhány mikrofőzdéből, és gyanús, az egészségre felettébb ártalmasnak tűnő italokat töltögettek festett kerámiaüvegekből. Egy játékportál töltötte ki a második szoba nagy részét, a fal mellé székeket raktak a bámészkodóknak.

Több férfit is látott a bárpultnál, zsámolyokon ücsörögve. Azonnal elhallgattak, amikor Adam belépett a helyiségbe. Aki öltönyt viselt, legyen az olyan ócska és olcsó, mint az övé, az nem tartozott közéjük.

– Sört kérek – mondta Adam a csaposnak. Letett néhány földi dollárt a pultra; ezt a fizetőeszközt a Csillagközi Nemzetközösség világainak többségében szó nélkül elfogadták.

Letették elé az üveget. Mindenki őt nézte, amikor belekortyolt.

– Nem rossz – mondta, és próbált őszinte képet vágni. Értékelte azokat a szocialista klubhelyiségeket, ahol nem vásároltak a nagy sörfőzdéktől, de azt azért el tudta volna képzelni, hogy megkeresnek egy elismert, őstermelő serfőzőmestert, és iható sört vásárolnak tőle.

– Új vagy a városban, elvtárs? – kérdezte a csapos.

– Ma érkeztem – felelte Adam.

– Sokáig maradsz?

– Még egy darabig, igen. Egy Murphy nevű elvtársat keresek. Nigel Murphyt.

Ekkor felállt egy férfi a bárpult átellenes végénél.

– Én lennék az. – Magas fickó volt, magasabb, mint Adam, keskeny arcára akarata ellenére is kiült a gyanakvás grimasza. Adam úgy vélte, hogy még mindig csak az első életciklusát élheti, a koponyája majdnem tarkopasz volt, leszámítva egy ritkás, őszes hajcsíkot a feje körül. Úgy nézett ki, mint valami kivénhedt szerzetes. A munkásemberek jellegzetes ruházatát viselte: farmernadrág, kockás ing, kigombolt és szétnyitott gyapjúkabát; és egy bolyhos sapka az egyik zsebébe gyömöszölve. Az összes ruhaneműje koszos volt, mintha éppen most lépett volna ki egy gyár udvaráról vagy egy műhelyből. A tekintete azonban, amelyet Adamre vetett – egyetlen pillantással felmérte, hogy ki áll vele szemben –, elárulta, hogy egy helyi vezetőről van szó.

– Huw North – mutatkozott be Adam, amikor kezet ráztak. – Az egyik munkatársam itt járt a múlt héten.

– Nem hiszem, hogy emlékszem rá – mondta Nigel Murphy.

– Nekem azt mondta, veled beszéljek – erősködött Adam.

– Az attól függ, hogy miről akarsz beszélni velem... elvtárs.

Adam benn tartotta a levegőt egy rövid ideig. Többször is átesett már ugyanezen a procedúrán az évek során. Mostanra már igazán kitalálhatta volna, hogy miként hagyja ki ezeket a felesleges köröket, és térjen rá azonnal az üzletre. De mint mindig, most is végig kellett játszania a szerepét. A helyi vezérnek meg kell mutatnia a társai előtt, hogy ki a legény a gáton.

– Több dolog is volna – felelte Adam. – Meghívhatlak egy italra?

– Nagyon nagyra vagy ott a pénzeddel, elvtárs! – kurjantotta a Nigel Murphy mögött ülő férfi. – Van belőle bőven, nem igaz; talán azt hiszed, hogy megyeheted a barátságunkat?

Adam megeresztett egy soványka mosolyt a kocsmatöltelék felé.

– Nem kell a barátságotok, és egészen biztos vagyok benne, hogy ti sem kértek az én barátságomból – mondta halálos nyugalommal.

A fickó vigyorogva hordozta körbe a tekintetét a barátain. A harmincas évei közepén járhatott, és olyan nemtörődöm pimaszság lengte körül, hogy biztos, hogy még csak az első életciklusát élte. És abból sem telt még el túlságosan sok.

– Ugyan miért? – kérdezte.

– Te ki vagy? – kérdezte Adam.

– Sabbah. Miért érdekel?

– Nos, Sabbah, ha a barátom lennél, akkor végigkergetnének az egész Nemzetközösségen, és ha elkapnának, azonnal megölnének. Méghozzá véglegesen.

Most már senki sem vigyorgott a bárban. Adam örült, hogy a kabátja alá dugott ionpisztoly sokat sejtetően kidudorodik.

– Emlékszik itt valaki 2344. november 21-re? – kérdezte, és kihívóan hordozta körbe a tekintetét a helyiségen.

– Az abadani állomás – felelte Nigel Murphy alig hallhatóan.

– Te tetted? – kérdezte Sabbah.

– Mondjuk úgy, hogy a környéken tartózkodtam éppen akkor – válaszolta Adam.

– Négyszáznyolcvan ember halt meg – mondta Murphy. – Az egyharmaduk véglegesen elpusztult. Az összes gyerek, akik túl fiatalok voltak ahhoz, hogy memóriacella-beültetésük legyen.

– Késett a vonat – mentegetőzött Adam. A torka mindig kiszáradt, ha visszagondolt azokra a pokoli eseményekre... még mindig élénken éltek az emlékezetében. Sosem kért memóriaszerkesztést, nem akarta a könnyű utat választani. Élj együtt tetteid következményeivel. Így hát minden éjjel a robbanásról és az átjáró előtt kisikló vonatról álmodon, a szerteszét repülő csomagokról, amelyek messzire gurultak és keresztülpattogtak a szomszédos vágányokon, az állomás legforgalmasabb részén. Tizenöt vonatot ért találat, kisiklottak, egymásnak csapódtak, vagy felrobbantak és darabokra szakadtak, radioaktív elemeket szórva szét a levegőben. És a véres testek. – Rosszkor volt a vágány rossz szakaszán. A páholyom a kilburni gabonavonatra hajtott.

– Nem akartátok, hogy jóllakjanak az emberek? – kérdezte Sabbah gúnyos vigyorral a képén.

– Mi ez itt? Egy ócska lebuj, vagy a Szocialista Párt egyik páholya?! Tudtok ti egyáltalán bármit is a pártról, amelyhez tartoztok? Arról, hogy miért élünk? Igenis léteznek olyan gabonavonatok, amelyeket eleve azért építettek, hogy a semmibe torkolló átjárókon haladjanak keresztül. A Térhajlítású Űrközlekedési Vállalat nem beszél a lakosságnak ezekről a vonatokról, ahogyan a semmibe torkolló átjárókról sem. A társaság milliókat költött arra, hogy légüres térben és szabadesésben is működő vonatokat építsen. Dollármilliókat költöttek el arra, hogy olyan gépeket építsenek, amelyek egyetlen célja az, hogy az űrbe ürítsék a tartalmukat. Ezek a vonatok a semmibe torkolló átjárókon haladnak át, ahol a sínek csak a puszta csillagközi űrben lebegnek. Senki sem tudja, hogy hol vannak pontosan. De ez nem is lényeges, csak az számít, hogy léteznek, és ezért minden káros anyagot kényelmesen az űrbe üríthetnek, ami az emberlakta bolygókról származik. Így hát csak elindítják ezeket a speciális vonatokat, azután egyszerűen kinyitják az ajtót, és kiürítik a szemetet. Csak azt hagyják figyelmen kívül, hogy a gabona semmiféle veszélyt nem jelent ránk nézve. Több tízezer tonnányi tökéletes minőségű gabonát dobnak ki az űrbe egyetlen gombnyomással. Ráadásul nem elég kinyitni a vagonok ajtaját, hiszen a súlytalanságban a gabonaszemek csak úgy lebegnének ott a semmiben, ki kell lökni a rakományt. És tudjátok, hogy miért teszik ezt?

– A piac miatt – felelte Nigel Murphy unott képpel.

– Így igaz, a piac miatt. Ha állandóan tömve a piac áruval, akkor csökkennek az árak. A nyersanyagkereskedők ezt nem hagyhatják; nem termelhetnek elég profitot ahhoz, hogy hazardírozzanak a többi termelővel szemben, ezért kevesebb élelemnek kell piacra kerülnie. Ezért hát a gabonavonatokat átküldik a semmibe torkolló átjárókon, hogy az emberek többet fizessenek az alapvető élelmiszerekért. Az a társadalom, amelyik engedi ezt, a velejéig romlott. És a gabonamegsemmisítés csak a legjelentéktelenebb eleme annak a hihetetlen mérvű szemfényvesztésnek, amivel a kapitalista piacgazdaság megvezet minket.

Adam szigorúan meredt Sabbahra, érezte, hogy túl messzire ment, túlságosan nagy ügyet csinált a saját személyes rögeszméjéből. De ez egyáltalán nem érdekelte; ő ennek szentelte az életét. Még most is, amikor egészen más ügyben járt itt, az emberiség egészének nagy kérdései hajtották őt előre.

– Ezért csatlakoztam a párthoz... azért, hogy gátat szabjak ennek a mérhetetlen igazságtalanságnak. Ezért szenteltem és szentelem az életemet a pártnak. És ezért halok meg, véglegesen, ennek a pártnak a tagjaként. Azért, mert hiszem, hogy az emberiség jobbat érdemel annál, mint hogy ostoba plutokraták játszadozzanak velünk, mint holmi jobbágyokkal! És mi a helyzet veled, kölyök? Te miben hiszel?

– Köszönjük a felvilágosítást – hadarta Nigel Murphy, és sietve Adam és Sabbah közé állt. – Itt mindenki a párt hűséges és elhivatott tagja, Huw. Talán más és más okból csatlakoztunk, de mindnyájunknak ugyanaz a célja. – Miközben beszélt, a kezével jelzett Sabbahnak és a többieknek, hogy maradjanak a helyükön, a pult mellett. A másik kezével megszorította Adam vállát, és egy kis ajtó felé terelte.

– Gyere, beszélgessünk!

A hátsó szobában sörösládák magasodtak egymásra rakva, mellettük egy halom olyan holmi, ami az évek során csak összegyűlhet egy bárban. Egy közönséges fényszalagot ragasztottak a mennyezetre, amely halovány fényt szolgáltatott. Amikor becsukódott az ajtó a hátuk mögött, Adam e-titkára jelezte, hogy megszakadt a kapcsolat a kibertérrel.

– Sajnálom az előbbit – mondta Murphy, miközben odahúzott néhány üres sörösrekeszt, hogy arra üljenek. – Az elvtársak nincsenek hozzászokva az új arcokhoz.

– Úgy érted, hogy a párt törekvése veszett ügy a Velainesen?

Nigel Murphy vonakodva ugyan, de bólintott.

– Mostanában egyre inkább úgy tűnik. A legújabb felmérések szerint alig érjük el a két százalékot a szavazásokon, és azok is csak a nagy pártok ellen leadott protestvoksok. Bármi, amit a nagy cégek ellen teszünk, csak... nem is tudom. Nevetséges. Mintha egy gumikalapáccsal akarnánk szétverni egy bolygót – még csak meg sem karcoljuk a felszínét. Ráadásul örökké ott lebeg a fejünk felett az újabb kudarc lehetősége, mint az abadani eset. A szocialista eszmék végül is nem a gyilkolásról szólnak. Az igazságosság lenne a lényeg.

– Tudom. Ez nehéz ügy, higgy nekem. Én sokkal régebb óta harcolok az ügyért, mint te. Ugyanakkor hinned kell benne, hogy egy szép napon majd minden megváltozik. A Csillagközi Nemzetközösség lére ma kizárólag az imperialista terjeszkedéstől függ. Ez különösen kedvez a piaci viszonyoknak, mert egy ilyen gazdasági környezetben állandóan új piacok nyílnak. De végül ennek is leáldozik. A harmadik generációs űr meghódítása korántsem olyan agresszív és gyors ütemű, mint amilyen az első és a második volt. Az egész folyamat lelassult. Idővel ez az őrület teljesen leáll, és akkor a valódi társadalmi fejlődésre fordíthatjuk a forrásokat, nem a fizikai növekedésre és terjeszkedésre.

– Bízzunk benne – emelte meg a sörét Nigel Murphy. – És most... mit tehetek érted?

– Beszélnem kell néhány emberrel. Fegyvereket akarok vásárolni.

– Szóval még mindig gabonavonatokat robbantgatsz? – kérdezte Nigel Murphy.

– Igen. – Adam kényszeredetten elmosolyodott. – Még mindig robbantgatok. El tudod intézni?

– Megpróbálhatom. Magam is vásároltam már ezt-azt az évek során.

– Nekem most nem játékszerek kellenek.

– A dílerem talán neked is segíthet. Majd megkérdezem.

– Köszönöm.

– Mégis miféle eszközökről van szó? – érdeklődött Nigel Murphy.

Adam átnyújtott neki egy másolatot a listáról.

– Íme, az ajánlatom: bármit hozzáírhatsz a listához, amire a páholyodnak szüksége van, a végösszeg tíz százalékának erejéig. Tekintsd ezt közvetítői díjnak.

– Ez igen komoly cucc.

– Én egy igen komoly páholyt képviselek.

– Rendben – bólintott Nigel Murphy, noha nem tudta eltüntetni az arcáról az aggodalom keltette ráncokat. A nyugtalanság mind jobban úrrá lett rajta, ahogy egyre lejjebb haladt a listán. – Add meg az e-titkárod hozzáférési kódját. Majd jelzek, ha megbeszéltem a találkozót.

– Remek. Még valami: csatlakoztak hozzátok új tagok mostanában? Az elmúlt néhány hónapban?

– Nem. Az elmúlt kilenc hónapban sajnos nem. Ahogy korábban már mondtam, manapság nem vagyunk túl népszerűek. Újabb toborzást tartunk majd a munkásgyűléseken, de addig várni kell még pár hetet. Miért kérded?

– Csak kíváncsi voltam.

Sabbah gyűlölte magát azért, amit tesz. Az elvtárs nyilvánvalóan jó összeköttetésekkel rendelkezik a pártban, talán még a vezető testületnek is tagja. Ez azt jelenti, hogy valóban meggyőződéssel hisz abban, amit csinál, főleg, ha igaza van azzal a speciális gabonavonattal kapcsolatban.

Persze nem arról volt szó, hogy Sabbah ne hitt volna az ügyben, amiért küzdöttek. Gyűlölte az érzést, hogy a világon mindenki jobban boldogul nála, hogy a múltja és az öröksége arra kárhoztatja őt, hogy egyetlen életet éljen csupán, és azt is rosszul. A társadalom szerkezete eleve meggátolta, hogy jobbítson a sorsán. Ez vonzotta őt a Szocialista Párthoz, azért csatlakozott hozzájuk, mert ők változtatni akartak a dolgok menetén, hogy a hozzá hasonló alakok is esélyt kapjanak egy tisztességes életre egy elfogadó világban.

És ez csak még rosszabbá tett mindent. Az elvtárs arra készül, hogy térdre kényszerítse a nagyvállalatokat és az őket támogató, plutokrata államot. Ez sokkal több annál, mint amiről Sabbah valaha is álmodott. A hetedik páholyban semmi egyebet nem tettek, mint parttalan vitákat folytattak egymás között, hosszú órákon keresztül. Nem is beszélve a választási propagandáról, a sok megaláztatásról, a sértésekről és a mélységes megvetésről, amivel pont azok az emberek illették őket, akiknek a megsegítéséért küzdöttek. És még mindig nincs vége, ott vannak a tüntetések a cégek és gyárak irodái és telephelyei előtt, és a politikusok szüntelen becserkészése. Sabbah már nem is emlékezett rá, hány alkalommal keveredett a rossz oldalra, ahol a rendőrök kíméletet nem ismerve verték el sokkoló viperával a kezükben. Kizárólag a páholy többi tagja miatt maradt a pártban és folytatta a harcot. Nem sok barátja maradt odakint.

Nem volt választása. Ebben a helyzetben nem.

Kilenc évvel ezelőtt találkozott a nővel. Olyan könnyű meló elé nézett aznap este, hogy az lett volna a bűn, ha nem végzi el. Éppen néhány idősebb társával lazult, akiket még a bandakorszakából ismert. Mindannyian ellógtak a reformakadémiáról, hogy az utcán csavarogjanak. Egy áruszállító teherautót néztek ki maguknak, amely a TŰV bolygóállomásáról indulva látogatta körbe a helyi nagykereskedelmi raktárakat az éjszaka nyugalma alatt. Az Augusztáról származó, csúcsminőségű, ládába zárt árut szállított. A teherautó régi volt, a riasztója pedig egy vicc.

Néhány penge tolvajszoftvernek köszönhetően, amelyeket egy cimborától szereztek, könnyedén felnyomták a kocsit, és elemelték az árut, mindössze tíz perc leforgása alatt. Sabbah még két cselédbotot is hazavitt a részén felül.

A nő már várt rá, amikor belépett az ajtón: a középkorú, ázsiai beütésű nő vállig érő, hollófekete hajába itt-ott már ősz szálak vegyültek. Csinos, üzletasszonyokra jellemző kosztümöt viselt. Úgy ült ott Sabbah nappalijában, mintha az ütött-kopott, elhanyagolt, kétszobás lakásba tartozó bútordarab lenne.

– Ugye tudod, hogy van választásod? – kérdezte, miközben Sabbah még javában tátogott a meglepetéstől. – Most vagy keresztüllőlek, önvédelemből, amiért rátámadtál egy hivatalos kormányzati személyre ügyintézés közben, vagy üzletet kötünk, és akkor megtarthatod a tökeidet.

– Ki... – hebegte Sabbah a küszöbön egyensúlyozva, és közben magában a riasztóberendezést szidta, amiért nem értesítette őt a behatolásról.

– Vagy azt hiszed, hogy a velaines-i egészségügyi biztosítás fedezi egy új hereműtét költségeit, Sabbah? Pont a farkadra célzok, ha nem tűnt volna fel.

Sabbah rémülten vette észre, hogy a nő valóban egy kisméretű, fekete színű, hengeres tárgyat tart a kezében, amellyel egyenesen az ágyékára céloz. Enyhén lejjebb eresztette a kezében lévő, megfújt cselédbotokat rejtő dobozokat, hogy eltakarják a csípőjét és legfőképpen a legnemesebb szervét.

– Ha maga rendőr, akkor...

Hangos kattanás hallatszott a lőfegyver irányából, és Sabbah rémülten rezzent össze. Puha, habszerű csomagolóanyag röppent szét a levegőben, és az egyik cselédbot szánalmas maradványai a földre potyogtak. A kis, otthoni gép rákszerű elektroizom végtagjai remegtek még egy rövid ideig, majd ernyedten elnyúltak a padlón. Sabbah kikerekedett szemmel nézte a roncsot.

– Ó, anyám borogass! – suttogta. Még szorosabban szorította magához a megmaradt dobozt.

– Most már értjük egymást? – kérdezte a rendőrnő.

– Igen, hölgyem.

– Csak egy kis szívességet kérek tőled. Egy apróságot. Megteszed nekem?

– Mégis mit?

– Egy nap felbukkan majd egy idegen a páholyotokban, és én tudni akarok róla. Nem tudom a nevét, folyton változtatja, Felszerelést akar majd vásárolni, valószínűleg fegyvereket, vagy tolvajszoftvert, vagy valamilyen betegség mintáit, vagy rossz specifikációjú komponenseket, hogy tönkretegyen valamit... bármit. Ő ilyen ember, meglehetősen kellemetlen alak. Azt állítja majd, hogy a párt tagja, és nemes ügy érdekében teszi azt, amit tesz. De hazudik. Ő egy terrorista. Egy anarchista. Egy gyilkos. Azt akarom, hogy azonnal értesíts, ha felbukkan nálatok. Rendben?

Sabbah bele sem mert gondolni, hogy mi lenne, ha nem egyezne bele. A szuka még mindig rászegezte a fegyverét, és még mindig ugyanarra a kényes helyre.

– Igen, rendben.

– Helyes.

– Mikor érkezik?

– Nem tudom. Talán már holnap. De az is lehet, hogy harminc év múlva. Az is előfordulhat, hogy soha. És az is, hogy elkapom, még mielőtt a Velaines-re érne.

– Hmm, rendben.

– Most pedig fordulj meg!

– Mi?

– Hallottad. – A rendőrnő felállt a székből, és egy pillanatra sem vette le a fegyver csövét a célról. Sabbah kelletlenül megfordult. A nő erősen megragadta és hátracsavarta a karját, amitől elejtette a kezében lévő dobozt. Egy hideg, szuperképlékeny fémzsineg tekeredett a csuklójára, mozgásképtelenné téve őt.

– Mi a franc...

– Le vagy tartóztatva lopás vádjával!

– Most csak viccel, ugye? Azt mondtam, hogy segítek! Megegyeztünk... – Hátrafordította a fejét, hogy láthassa a rendőrnőt, aki azonban bedugta a szájába a fegyver csövét.

– Ez nem üzlet. Választhattál.

– De megállapodtunk! – üvöltötte Sabbah vörösödő fejjel. – Segítek magának, hogy szemet hunyjon a balhé felett. Jesszusom!

– Tévedsz – mondta a rendőrnő rezzenéstelen arccal. – Nem ezt mondtam. Bűncselekményt követtél el, és szembe kell nézned a következményekkel. Bíróság elé kell állnod.

– Baszd meg, te kurva! Remélem, az a tetves terrorista felrobbant vagy száz kórházat és iskolát! Remélem, az egész bolygót a levegőbe repíti!

– Nem fogja. Őt csak egy bolygó érdekli. És a te segítségeddel megakadályozhatjuk, hogy még tovább rombolja.

– Az én segítségemmel?! – Sabbah szinte visított a döbbenettől.

– Bekaphatod, te ribanc, soha nem segítenék neked! Ezek után nem. Megegyeztünk.

– Rendben, majd írok egy kérvényt a bírónak, hogy legyen elnéző veled szemben.

– Mi?! – Annyira megdöbbentő és érthetetlen volt az egész, hogy Sabbah fel sem fogta a történteket. A nő az első pillanattól kezdve fenyegette őt. Még abban sem lehetett biztos, hogy valóban rendőr. Inkább egy veszett sorozatgyilkosnak tűnt.

– Elmondom neki, hogy mindenben együttműködtél velem, és beleegyeztél, hogy az informátorom légy. A fájl nem lesz titkosítva, amikor hozzácsapják az aktádhoz. Gondolod, hogy a barátaid nem néznek majd bele, ha megtudják, milyen enyhe büntetést kaptál? Vajon tetszik majd nekik, amit benne találnak? A társaim egyébként már letartóztatták őket a ma esti rablásért. Gondolom, kíváncsiak lesznek, honnan tudtunk róluk.

– Ó, atyám! – Sabbah a sírás szélén állt. Azt akarta, hogy véget érjen ez a borzalmas rémálom. – Ezt nem teheti velem. Ezért kinyírnak, véglegesen. Magának fogalma sincs róla, hogy milyen emberek ezek.

– Azt hiszem, mégis. Szóval akkor szólsz nekem, ha felbukkan a barátunk?

– Igen – sziszegte Sabbah összeszorított fogakkal.

Akkor, kilenc éve kezdődött. Felfüggesztett börtönbüntetést kapott a rablásért, és kétszáz órányi közmunkára ítélték. Ez volt az utolsó balhéja... legalábbis nagy balhéja, leszámítva a kisebb-nagyobb zsebeléseket.

Minden harmadik héten érkezett egy üzenet az e-titkára címére, hogy felbukkant-e az idegen férfi. Ő minden egyes alkalommal nemmel válaszolt.

Kilenc év telt el, és a rendőr kurva nem adta fel. „Az idő – mondta neki, miközben a rendőrautó felé vezette – nem változtat semmin.” Arra nem tért ki, hogy mi történik, ha nem értesíti őt a férfi felbukkanásáról, és Sabbah nem is akarta megtudni.

Így hát Sabbah néhány háztömbnyivel odébb ballagott, maga mögött hagyva a páholy épületét. Így az e-titkára már egy olyan kiberszféra-csomóponthoz csatlakozott, amelyik nem az épület közelében volt. A páholy többfele technológiai megoldást is használt; a teljes hozzáférés híveiként már-már anarchista eszméket vallottak, úgy vélték, hogy az információ mindenkié, azt szabadon hozzáférhetővé kell tenni. Olyan dolgokat szívtak, amit nem kellett volna, és valós érzékelős játékokat játszottak, amikor ébren voltak. De megvolt az az idegesítő szokásuk, hogy csak akkor tették ezt, ha fel kellett törni hozzá egy-egy adatbázist. Sabbah bízott benne, hogy nem éppen most futtatnak le egy ellenőrző programot a páholy tagjait illetően.

Az e-titkára beütötte a kódot, amit a rendőrnőtől kapott. Azonnal létrejött a kapcsolat, ami rémisztő és meglepő is volt egyben. Sabbah mély levegőt vett.

– Itt van – mondta.

Adam Elvin türelmesen várakozott a Feslett Öltöny klub előcsarnokában, miközben a hostess betette a kabátját a ruhatárba. A retinabeültetése átmenet nélkül alkalmazkodott a gyér fényhez, és infravörös tartományra váltva azonnal elűzte az árnyékokat Adam szeme elől. Nagy levegőt vett, várni akart egy-két pillanatot, hogy körülnézzen. Teljesen hétköznapi klub volt: fülkék sorakoztak a falak mentén, e-titokfüggönnyel felszerelve, hogy lehetővé tegyék a bizalmas beszélgetéseket. A terem közepet székek és asztalok foglalták el. A helyiség egyik sarkába hosszú bárpultot állítottak, a polcai roskadoztak a palackozott italoktól; az előtte kialakított, kis színpadon az Alkonyat Angyalai nevű csoport fiú, lány és ladyboy művészei táncoltak. Szórt fény uralkodott a helyiségben, a spotlámpák gyöngyház- és bíborfényű sugarakkal simogatták a sötét fából ácsolt berendezést. Hangosan üvöltött a zene, amelyet egy közönséges szintetizátorszoftver szolgáltatott. A táncosok a zene ütemére bújtak ki a ruháikból. Több pénz folyik itt el, mint kellene – gondolta Adam. De pont ezért védett és biztonságos a hely.

Hajnali egy órakor összeszedték és elvitték az összes széket és asztalt. A színpad előtt tolongó, szegényebb réteghez tartozó csőcselék bankjegyeket dugdosott két meztelen táncos szájába és fenékvágatába. Több fülkét is csillámló erőtérrel takartak el a kíváncsi szemek és fülek elől. Adam összevont szemöldökkel nézte a fülkéket, de aztán vállat vont. Végül is mi másra számíthatott volna? Miközben kíváncsian nézelődött, a klub menedzsere az egyik fülkéhez vezette az egyik alkonyati angyalt. Az erőtér felszikrázott, de átengedte őket. Adam kézi számítógépe áthatolhatott volna az erőtéren, de biztosan észlelték volna a behatolást.

Semmi sem lehet elég biztonságos, az összes rejtekhely hordoz némi veszélyt magában. Adam már ehhez is rég hozzászokott. Nem valószínű, hogy egy védett lebujban kihívják rá a rendőrséget.

– Elnézést – mondta az ajtónálló. A férfi barátságosan viselkedett, de meg is tehette, hisz a sejtplasztikának köszönhetően ugyanolyan nagydarab volt, mint Adam, de vele ellentétben ő nem volt túlsúlyos.

– Semmi gond – dünnyögte Adam.

Az ajtónálló végighúzta a kezét Adam kabátja és nadrágja előtt. Számos OÁ-tetoválás virított a karján, az áramkörök bordó színnel villóztak, miközben ellenőrizte, hogy van-e nála bármi, ami veszélyes lehet.

– Ms. Lancierrel van találkozóm – mondta Adam a hostessnek, miután az ajtónálló tisztának minősítette. A nő a nagyterem peremén lévő egyik fülkéhez kísérte, két beugróra a bárpulttól. Nigel Murphy már ott várt rá.

Ahhoz képest, hogy fegyverkereskedő volt, Rachael Lancier egyáltalán nem kerülte a feltűnést. Mélyen dekoltált, élénk skarlátvörös színű ruhát viselt. Hosszú, gesztenyebarna haját csintalan hullámokba göndörítette, és apró, foszforeszkáló csillagokat szórt a fürtjei közé. A megfiatalító kúra során visszatért a húszas évei elejére – kimondottan dögös csaj volt. De Adam első ránézésre is megállapította, hogy ez bizony egy megfiatalító kezelés eredménye, sőt talán nem is az elsőé, inkább a másodiké, vagy talán a harmadiké. A testbeszéde azonban elárulta. Egyetlen huszonéves fiatal nő sem rendelkezik ennyire rideg, megingathatatlan magabiztossággal.

A testőre, egy alacsony termetű, sovány fickó kedvesen Adamre mosolygott. Egyszerre volt visszafogott és harsány. Azonnal aktiválta az e-titokfüggönyt, amint Adam söre megérkezett, platinaszín fátyollal takarva el a fülke nyitott oldalát. Ők mindent láttak, ami a klubban történt, a vendégek azonban csak egy csupasz pajzsfallal szembesültek.

– Nem semmi lista – jegyezte meg Rachael.

Adam visszafojtott lélegzettel várt, félt, hogy a nő esetleg megkérdezi, mire akarja használni az árut, de Rachael nem egy nyeretlen kétéves volt.

– Mindent meg tudok szerezni, de a rohampáncélhoz idő kell. Az rendőrségi cucc. Én általában könnyűfegyverzettel látom el az ügyfeleket, akik nem olyan durva bevetésre készülnek, mint maga.

– Mennyi idő?

– A páncélhoz kell tíz nap, talán két hét is. Előbb szereznem kell egy hivatalos használatbavételi engedélyt.

– Arra nincs szükségem – vakkantotta Adam.

A fegyverkereskedő a szájához emelte a koktélospoharát, és a pereme felett Adamre nézett.

– Nekem viszont igen. Nézze, ami a listán szerepel, az vagy raktáron van, vagy kint kering az alvilágban. Néhány napon belül mindent beszerezhetek. A páncélnak azonban legális beszállítótól kell származnia, ezért szükségem van hivatalos használatbavételi engedélyre. Anélkül ki sem engedik a gyárból.

– És menni fog az engedély?

– Igen – bólintott a nő.

– Mennyi?

– Százezer velaines-i dollár. Sok embert kell bevonnom, és egyikük sem olcsó.

– Nyolcvanat adok.

– Sajnálom, de ez itt nem bolhapiac, ez nem alku tárgya. Ez az ára.

– Nyolcvanezret fizetek, és külön kifizetem a speciális csomagolás járulékos költségeit.

A nő összevonta a szemöldökét.

– Miféle csomagolásét?

Adam átnyújtott neki egy memóriakristályt.

– Minden egyes fegyvert darabjaira kell szedni. A darabokat egy-egy szokványos nagykereskedelmi vagy mezőgazdasági ládába kell csomagolni, külön egymástól, és a maga által megjelölt raktárba szállítani. Ily módon az egyes alkatrészek azonosíthatatlanok lesznek, akármilyen alaposan vizsgálják is át a szállítmányt. A pontos utasítások rajta vannak a kristályon.

– Tekintettel a lista terjedelmére, ez hatalmas munka – jegyezte meg a nő.

– Tizenötezer. És nem alkuszom – szögezte le Adam.

A nő végighúzta a nyelvét az ajkán.

– Fizetési feltételek?

– Földi dollár, készpénzben, utalás kizárva.

– Készpénzben?

– Ez talán gondot jelent?

– Ez a lista hétszázhúszezerbe kerül. Bajos ennyi pénzt magunkkal cipelni.

– Az attól függ, ki mihez szokott – mondta Adam hanyagul, majd benyúlt a kabátja alá, és kivett egy köteg bankót. – Ez ötvenezer. Ennyi elég az előkészületekre, és hogy bizonyítsam, komoly az ajánlatom. Ha minden megvan a listáról, üzenjen, és adja meg a biztonságos raktár címét, ahová elküldhetem az embereimet. Amint minden a helyén van, kifizetem a többit.

Rachael Lancier egy pillanatra kibillent halálos nyugalmából. Jelentőségteljes pillantást vetett a testőrére, majd elvette a pénzköteget.

– Öröm önnel üzletet kötni, Huw – mondta.

– Napi jelentést kérek a fejleményekről – kötötte ki Adam.

– Ez csak természetes.

Paula Myo főnyomozó három perccel az után hagyta el párizsi irodáját, hogy megkapta az üzenetet Sabbahtól. Pontosan tizennyolc percébe telt, mire átvágott a városon a TŰV-állomásra. Csupán nyolc percet kellett várnia a peronon a következő expressz indulásáig. Negyven perccel később már a Velaines-en volt.

A tokati városi rendőrség két rangidős nyomozója. Don Mares és Maggie Lidsey már várta őt a rendőrségen, miután odataxizott a bolygóállomásról. Mivel a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatósága kérte együttműködésre őket, gond nélkül kerítettek egy üres tárgyalót és kaptak teljes körű rendőrségi számítógépes hozzáférést. A rendőrkapitány még azt is külön a lelkűkre kötötte, hogy mindenben működjenek együtt a főnyomozóval, segítsék őt, bármi legyen is a kérése.

– Ha ennek vége, jelentést tesz az alkalmasságunkról – magyarázta. – Az Igazgatóság komoly politikai befolyással bír, ezért legyetek kedvesek és segítőkészek!

Miközben Don Mares nyugtalanul fészkelődön mellette. Maggie Lidsey az e-titkárán keresztül lehívta a főnyomozó adatlapját. Tömzsi, zöld betűs oszlopok úsztak be a virtuális látómezejébe, amelyet a retinabeültetése keltett életre. Gyorsan átfutotta az információkat; inkább csak az emlékezetét akarta felfrissíteni, nem most elmélyedni a fájlban. Mindenki, aki az igazságszolgáltatásban dolgozott, jól ismerte Paula Myo nevét.

A rendőrség központi számítógépe arról informálta a két nyomozót, hogy megérkezett a vendégük. Maggie minden figyelmét a kinyíló liftajtóra összpontosította, és elhessegette a szeme előtt felvillanó szövegfoszlányokat. A fővárosi rendőrség székházának nyolcadik emeletén lévő tárgyalóteremnek üvegfalai voltak, mint az emelet összes többi helyiségének is. A szint elrendezése lehetővé tette, hogy Maggie mindenre rálásson onnan, ahol éppen állt. Először senki sem figyelt fel Paula Myóra, aki a központi főfolyosón közeledett, a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának két munkatársával a nyomában. Fehér blúzában, elegáns kosztümjében, fekete strapacipőjében tökéletesen beleillett a nyüzsgő, részlegekre és munkafülkékre osztott hivatali környezetbe. Némiképp elmaradt a kor követelményeitől, amikor a lakosság nyolcvan százaléka már valamiféle genetikai módosításhoz folyamodott. Nem mintha problémái adódtak volna a fizikumával vagy az állóképességével: rögeszmésen ragaszkodott jól bevált tornagyakorlataihoz, amelyekkel karbantartotta a testét, és amelyek messze meghaladták a fővárosi rendőrség által, a tisztek számára előirt teljesítményszintet. Hosszú, hollófekete színű haját, amely jóval a lapockája alá ért, kibontva hordta. Általában hagyta, hogy a fürtjei az arca elé hulljanak, félig-meddig eltakarva a vonásait. Tekintettel a hírnevére, ebben nem volt semmi meglepő. Amikor azonban fésűt vett elő, hogy megzabolázza a rakoncátlan tincseket, a férfiak abbahagyták, amivel éppen foglalkoztak, és meredten bámulták őt... és nem csak a hírneve miatt. A Tudatos Emberért Alapítvány a Huxley Menedékén gondosan és alaposan feljavította a génállományát. Filippínó és eurázsiai génkészleteket kevertek össze, melynek eredményeként lélegzetelállítóan vonzó külsőt kapott. Az öt évvel ezelőtti megfiatalító kúrának köszönhetően úgy festett, mintha még csak a húszas évei elején járna.

Noha Maggie Lidsey már régen megtanulta, hogy senkit se ítéljen meg a külseje alapján, csak nehezen tudta komolyan venni a fiatal lányt, aki kezet nyújtott neki a bemutatkozáskor. A termete és harmatosan üde kinézete láttán Paula Myót bárki tinédzsernek nézte volna. A mosolya – illetve annak a hiánya – azonban leleplezte. Még véletlenül se mosolyodott volna el.

Az Igazgatóság két másik nyomozója is bemutatkozott: az egyikük Tarlo, egy magas, szőke kaliforniai férfi volt, a másik Renne Kempasa, egy latin-amerikai a Valdíviáról, aki félúton járt a negyedik megfiatalító kúrája felé.

Mind az öten leültek a tárgyalóasztalhoz, és a falak abban a pillanatban opálossá változtak.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan a rendelkezésünkre álltak – kezdte Paula. – Azért vagyunk itt, mert fülest kaptunk, hogy Adam Elvin a Velaines-re érkezett.

– Ki adta a fülest? – kérdezte Don.

– Egy informátor. Nem a legmegbízhatóbb, az igaz, de azért érdemes kivizsgálni az esetet.

– Egy informátor? Ennyi?

– Nem kell tudnia a kilétét, Mares nyomozó – szólt rá Paula Myo.

– Ön kilenc évvel ezelőtt itt járt – vette át a szót Maggie. – Legalábbis az aktájában lévő hivatalos bejegyzés szerint. Ezért úgy vélem, hogy ez az illető Sabbah. A Szocialista Párt tagja, ahogy Elvin is.

– Helyes következtetés, nyomozó.

– Végül is azért vagyunk itt, hogy segítségére legyünk – mondta higgadtan Maggie, miközben úgy érezte magát, mint aki sikeresen átment egy vizsgán. – Miben állhatunk a szolgálatára?

– Kezdésnek két megfigyelőegységre lenne szükségem. Elvin kapcsolatba lépett egy Nigel Murphy nevű férfival itt a városban, a hetedik páholy egyik tagjával. Folyamatos megfigyelés alatt kell tartanunk őt, mind fizikailag, mind virtuálisan. Elvin azért utazott ide, hogy fegyvereket vásároljon Bradley Johansson terrorista csoportjának. Ez a bizonyos Murphy fogja összehozni a helyi alvilág dílerével, így hát mindkettőjükhöz elvezethet minket. Miután létrejön közöttük a kapcsolatfelvétel, elkaphatjuk őket, az üzletkötés pillanatában.

– Könnyű feladatnak ígérkezik. Rutin meló – jegyezte meg Maggie.

– Nem lesz az – biztosította Tarlo. – Elvin vérbeli profi. Amint azonosítjuk, szükségem lesz egy csapatra, aki visszaköveti minden egyes mozdulatát egészen az érkezése pillanatáig. Ez az átkozott kurafi piszkosul ravasz. Az lesz az első dolga, hogy előkészítse a menekülő utat, arra az esetre, ha befuccsolna az üzlet. Ki kell derítenünk, hogyan akar elmenekülni, és meg kell ebben akadályoznunk.

– Úgy tűnik, maguk mindent tudnak róla. Hogy mit csinál és hol tartózkodik. Miért van ránk szükségük egyáltalán? – kérdezte Don Mares.

Paula röpke pillantást vetett a férfira, majd Maggie felé fordult.

– Van valami gond? – kérdezte.

– Jó néven vennénk, ha beavatnának minket egy-két részletbe – felelte Maggie. – Például miért biztosak benne, hogy azért jött ide, hogy kapcsolatba lépjen egy fegyverkereskedővel?

– Mindig ezt teszi. Ami azt illeti, mostanában nem is foglalkozik semmi mással. Kilépett a pártból, de arra azért ügyel, hogy elhitesse a helyi tagszervezetekkel, hogy együttműködik velük. Valójában azonban az abadani eset óta már nem a párt ügyeit szolgálja. A tragédiát követően a vezető testület hátat fordított neki, és kipaterolta őt és az egész ellenállási tagozatot a pártból. Ekkor szűrte össze a levet Bradley Johanssonnal. Senki más nem akart együttműködni vele, túlságosan izzott körülötte a levegő. Azóta ő az Emberi Öntudat Őrzőinek hadbiztosa. Amit a Peremvilágon művelnek, ahhoz képest az abadani tragédia ártatlan gyerekcsíny csupán.

– Előkerült már valamennyi a pénzből? – kérdezte Don Mares vigyorogva.

Tarlo és Renne ellenségesen méregették. Paula Myo is rámeredt, nem szólt semmit, de a tekintete mindent elárult. Don rezzenéstelen arccal állta a pillantását, semmi jelét sem mutatta a megbánásnak.

– Van fegyvere? – kérdezte Maggie, és a szeme sarkából lesújtó pillantást vetett a társára. Don többek szerint született seggfej volt, és ezt most ékesen bizonyította is.

– Elvin vélhetően egy kis kaliberű fegyvert hord magánál – válaszolt Renne Kempasa a kérdésre. – Az igazi ereje azonban a tapasztalatában és a ravaszságában rejlik. Nyílt összecsapást soha nem provokál. Nagy körültekintéssel kell megközelítenünk azonban a fegyverkereskedőt, mert ő biztosan nem riad vissza a vérengzéstől.

– Szóval akkor semmi pénz – dünnyögte Don. Nem tudott elszakadni a témától. – Még... mennyi is, százharminc év után sem!

– A helyi irodának le kellene nyomoznia, hogy Elvin miként viszi ki az árut a bolygóról – folytatta Paula Myo zavartalanul. – A TŰV biztonsági személyzete mindenben segíti majd a nyomozócsapatot.

– Majd egyeztetünk a kapitánnyal a lehetséges átcsoportosításról – bólintott Maggie. – Azt már elrendeztük, hogy kapjon egy irodát, és hozzáférést a rendőrségi számítógéphez.

– Köszönöm. Két óra múlva szeretnék eligazítást tartani a két megfigyelőegységnek – mondta Paula Myo.

– Szűk határidő, de azt hiszem, elintézhetjük.

– Köszönöm. – Paula egy pillanatra sem vette le a szemét Maggie-ről. – És nem, még nem sikerült visszaszerezni a pénzt, aminek a java feltehetően ilyen fegyverügyletekre megy el, mint ez is. Igen nehéz nyomon követni a mozgását. Már húsz éve nem kerültem ilyen közel hozzá, hogy lecsapjak az emberünkre, ezért mérhetetlenül csalódott lennék, ha a sikert egy egyéni akció hiúsítaná meg. Az akár a karrierjébe is kerülhetne a vétkesnek.

Don Mares próbált fesztelenül vigyorogni a fenyegetés hallatán, de nem igazán sikerült. Nyilván azért, gondolta Maggie, mert Don is észrevette, amit ő. Paula Myo azért nem mosolyog soha, mert egyszerűen semmi humorérzéke nincs.

Adam épp befejezte pazar reggelijét a Westpool Hotelben, amikor az e-titkára jelezte, hogy üzenet érkezett ismeretlen feladótól. Az üzenet egy egyszer használatos uniszféra címről érkezett, és olyan kulcskóddal titkosították, amelyből azonnal nyilvánvalóvá vált a számára, hogy ki küldte: Bradley Johansson.

Adam nem akarta felhívni magára a figyelmet, lassan, türelmesen itta meg a kávéját, miközben a pincérnők fel-alá rohangáltak körülötte, hogy kiszolgálják a többi vendéget is. Eközben azonban a virtuális látómezejében előkészítette az üzenetet a kikódoláshoz. Kézi számítógépes vezérlőegységét a bal csuklóján viselte, egy közönséges, szuperképlékeny fémből készült karperecet, amely folyamatosan megnyúlt és kitágult, hogy állandó kapcsolatban maradjon a bőrével. Egy i-pont lapult a szerkezet belső felén, amely összeköttetésben állt Adam OÁ-tetoválásaival, amelyek kezének idegrostjaihoz kapcsolódtak. Az interfész egy szellemkéz formájában jelent meg a virtuális látómezejében, amit Adam halványkékre festett, élénk bíborszínű körmökkel. Ha hús-vér kezét mozgatta, akkor a szellemkéz annak megfelelően reagált, és így képessé vált az ikonok mozgatására és kezelésére. Ez hétköznapi, elterjedt technológiának számított a Nemzetközösségben, bárki rendelkezésére állt, aki meg tudta engedni magának, hogy közvetlen kapcsolatot létesítsen a bolygó kiberszférájával egy OÁ-tetováláson keresztül. Adam sejtette, hogy a vendégek többsége, főleg az üzletemberek, hasonló módon kommunikálnak az irodai számítógépükkel reggeli közben. Mindnyájuknak az a jellegzetes, álomba révedő tekintet ült ki az arcára.

Adam előhívta a csuklójára erősített kézi számítógép memóriájából a megfelelő dekódoló kulcsot, amely egy Rubik-kocka alakú ikon formájában jelent meg. Addig forgatta a kockát, amíg ki nem rakta a színes lapokból a megfelelő mintázatot. A kocka szétnyílt, ő pedig beledobta az üzenetet az ikon belsejébe. Egysoros, vastag, fekete betűkkel írt üzenet villant fel a virtuális látómezejében: PAULA MYO A VELAINES-EN VAN.

Kis híján kiejtette a kezéből a kávéscsészét.

– A francba! – dörmögte az orra alatt.

A közelében ülő vendégek felkapták a fejüket, és rámeredtek. Adam bocsánatkérő mosolyra kunkorította az ajkát. A csuklójára erősített kézi számítógép már ki is törölte az üzenetet, illetve egy okos-szoftvernek köszönhetően kifinomult változtatásokat hajtott végre rajta, arra az esetre, ha a helyszínelő technikusok a későbbiekben egy adatmentő eljárás segítségével megvizsgálnák.

Adamnek fogalma sem volt róla, hogy Bradley honnan szerzi az értesüléseit, de mindig helytállónak és pontosnak bizonyultak. Most azonnal le kellene fújnia a küldetést.

Csakhogy... tizennyolc hónapos gondos és fáradságos tervezés és szervezés előzte meg ezt a pillanatot. Fantomcégeket hoztak létre vagy tucatnyi bolygón, hogy kellőképpen elrejthessék az alkatrészek áttelepítésének folyamatát a Peremvilágra. Újra és újra ellenőrizték a kiviteli és beviteli csatornákat, hogy biztosan ne keltsenek gyanút, és később se lehessen lenyomozni a szállítási útvonalakat. Rengeteg pénzt költöttek az előkészületekre. Ráadásul az Őrzők nem kapnának szállítmányt addig, amíg ő tető alá nem hoz egy újabb üzletet. Most azonban ki kell derítenie, hogy ezúttal mi csúszott félre, mi buktatta le őket.

Pedig olyan közel volt már a cél! Rachael Lancier nemrég hívta, és jelentette, hogy a kért áru kétharmadát már beszerezték. Közel a cél.

Maggie Lidsey autója egy órával a műszak kezdete előtt gurult be a rendőrségi székház mélygarázsába. Amióta elkezdődött ez az ügy, többet gürizett, mint általában. Nem csupán arról volt szó, hogy mindenben Paula Myo keze alá dolgozott, sokat is tanult a főnyomozótól. A nő elképesztő érzékkel figyelt oda a részletekre. Maggie meggyőződéssel hitte, hogy Paula Myo számítógépes beültetésekkel és kiegészítő memóriacellákkal is rendelkezik. A városi legendák egyáltalán nem túloztak a főnyomozó elhivatottságát illetően.

Az előcsarnokból induló lift szenzorjai ellenőrizték Maggie személyazonosságát, és a fülke csak ezt követően ereszkedett le a mínusz ötödik szintre; itt alakították ki a műveleti központot. Az Elvin-ügyet a Razzia kódnévre keresztelték, és az 5A5-ös számú szobába rendelték. Maggie személyazonosságát ismét ellenőrizték, mielőtt félresiklott volna az útjából a szoba fémajtaja, hogy beléphessen. Sejtelmes félhomály uralkodott odabent. A különböző konzolok három sorban sorakoztak, magas, holografikus portálok társaságában, amelyek az operátor fölé hajoltak. Mind működött, képek és adatsávok villóztak bennük. Szivárványszínben játszó, ködfátyolszerű lézerfények csaptak ki a portálokból. Az ajtóhoz legközelebb eső portálok ismerős képeket mutattak: azt az épületet, amelyből Rachael Lancier az autókereskedését irányította. Időnként más képek villantak fel, amelyeket az a két szellemautó sugárzott, amelyek Adam Elvin taxiját követték a városon keresztül.

Maggie frissítést kért, és gyorsan áttekintette az éjszakai adatokat. Egyedül az a titkosított üzenet keltette fel a figyelmét, amely a Westpool Hotel kommunikációs csomópontján keresztül érkezett Adam Elvin e-titkárának tárhelyére. Észrevette Paula Myót, aki a terem végében ült az asztalánál. Úgy tűnt, a főnyomozó sosem alszik napi két óránál többet, mégsem látszott fáradtnak soha. Hozatott magának egy ágyat az irodába, de csak akkor dőlt le egy rövid időre, amikor mindkét célpont nyugovóra tért, és akkor is csak szigorúan egy óra elteltével. Mindig legalább egy órával azelőtt felkelt, hogy a két célpont kikászálódott volna az ágyból. Az éjszakai műszak tagjainak lelkére kötötte, hogy azonnal ébresszék fel, ha valami rendkívüli történik.

Maggie odament hozzá, és a titkosított üzenetről kérdezte.

– Egy egyszer használatos címről érkezett az uniszférán keresztül – magyarázta Paula. – Az Igazgatóság szoftverekre specializálódott helyszínelői lenyomozták, hogy az üzenetet egy nyilvános csomóponton töltötték fel, amely a Dampier kiberszférájához tartozik. Tarlo beszél a helyi rendőrséggel, hogy ellenőrizzék, de nem várok csodát tőle.

– Le tudnak nyomozni egy egyszer használatos címet? – kérdezte Maggie. Eddig úgy tudta, hogy ez lehetetlen.

– Csak korlátozott mértékben. De semmire sem megyünk vele. Az üzenetet késleltetve küldték el, bárki is töltötte fel, már rég odébbállt.

– Fel lehet törni az üzenet titkosítási kódját? – kérdezte Maggie.

– Nem igazán, az üzenet küldője geometriai titkosítást használt. Segítséget kértem az ÉI-től, de közölte, hogy nincs elegendő szabad forrásuk ahhoz, hogy segítsenek a kódfejtésben.

– Beszélt az ÉI-vel? – kérdezte Maggie lenyűgözve. Ez nem mindennapi teljesítmény. Az Érző Intelligencia csak a legritkább esetben kommunikál magánszemélyekkel.

– Igen. – A főnyomozó egyetlen szóval elintézte a választ.

– Ó – sóhajtott fel Maggie –, értem.

– Rövid üzenet volt – magyarázta Paula. – Éppen ezért csak korlátozott mértékű információt tartalmazhatott. Én arra gyanakszom, hogy vagy figyelmeztetés volt, vagy engedély a folytatásra, vagy az üzlet leállítása.

– Mi semmit sem szivárogtattunk ki – szögezte le Maggie. – Erre a nyakamat teszem. És nem is lepleztek le minket.

– Tudom. Az üzenet származási helye eleve kizárja, hogy valamelyik helyi munkatárs hibázott volna.

– A Szocialista Pártnak van néhány penge kiberguruja, talán ők szúrták ki a fürkésző programjainkat, amelyekkel leárnyékoltuk Murphy e-titkárát.

Paula Myo megdörzsölte a homlokát, olyan erővel, hogy összeráncolódott tőle a bőre.

– Ez lehetséges – ismerte el. – Ennek ellenére más lehetőségeket is mérlegelnem kell.

– Éspedig? – noszogatta Maggie.

– Ez titkosított anyag, sajnálom – tért ki a válasz elől Paula. Noha teljesen kimerült már, annyira azért mégsem fáradt el, hogy megossza az aggodalmait egy idegennel. Már csak azért sem, mert ha Maggie jó képességű nyomozó, akkor magától is kitalálhat mindent.

Ahogyan azt Mares epésen megjegyezte, százharmincnégy év egyetlen letartóztatás nélkül kínosan hosszú idő. Ami azt illeti, a rendelkezésére álló források birtokában Paula Myo a lehetetlennel próbálkozott, ha el akarta kapni Bradley Johanssont. Valaki évtizedek óta segítette már Johanssont és a szövetségeseit, méghozzá nem is akárhogyan. Csak kevesen tudták, hogy Paula Myo mivel is foglalkozik a hétköznapokban, ezért logikusan végiggondolva arra lehetett következtetni, hogy csakis egy, az Igazgatóságon kívüli személy segítheti Johanssont. Tizenhét alkalommal alakult át a vezető testület összetétele, amióta Paula Myót bízták meg ezzel az üggyel. Lehetetlen, hogy minden egyes irodában olyanok is helyet kaptak volna, akik Johansson ügyének feltétlen hívei. Ezért kizárásos alapon csak a Nagy Családok és a Csillagközi Dinasztiák kusza, szövevényes hálója maradt, csak ők rendelkeztek elegendő hatalommal, és ők voltak azok, akik állandóan jelen voltak mindenhol.

Paula Myo természetesen minden tőle telhetőt megtett: csapdákat állított fel, rajtaütésszerűen hajtott végre személyazonosság-ellenőrzéseket, szándékosan szivárogtatott ki hamis információkat, nem hivatalos kommunikációs csatornákat nyitott, kiterjedt hálózatot épített ki különböző politikai körökben, szövetségesekre tett szert a Nemzetközösség kormányának belső köreiben. Eddig nem járt sikerrel, minimális mennyiségű adatot gyűjtött. Mindez azonban nem zavarta, bízott a képességeiben, tudta, hogy végül úgyis sikerrel jár, és megoldja az ügyet. Azt azonban már nem érte fel ésszel, hogy valaki, aki ehhez elegendő hatalommal és vagyonnal bír, hogyan támogathat, sőt védelmezhet épp egy olyan terroristát, mint Johansson.

– Hát persze – dünnyögte Maggie kelletlenül. Sejtette, hogy nem mindennapi történet bújik meg a főnyomozó hallgatása mögött. – Szóval akkor mit szándékozik tenni az üzenettel?

– Per pillanat semmit – felelte Paula. – Várunk, és meglátjuk, mit lép Elvin.

– Most az egész bagázst letartóztathatjuk. Lancier raktárában egy háború kirobbantásához is elegendő fegyver van.

– Nem – rázta meg a fejét a főnyomozó. – Semmi indokom rá, hogy letartóztassam Elvint. Meg akarom várni, amíg sor kerül a tényleges üzletre.

– Részt vett az abadani merényletben. Beleolvastam az Igazgatóság fájljába, és elegendő bizonyítékot találtam arra vonatkozóan, hogy részt vett a merényletben, és nem számít, hogy mennyire jó az ügyvédje. Mégis mi kell még a letartóztatásához?

– Az, hogy elszállítsák a fegyvereket. Ki kell deríteni, hogy milyen útvonalon szállítják őket, és mi a célállomás. Ez esetben az Őrzők teljes szervezete feltárulna előttem. Elvin csak azért értékes a számomra, mert elvezethet Johanssonhoz.

– Tartóztassa le, és töltse le a memóriáját. Biztos vagyok benne, hogy a bíróság engedélyezné az Igazgatóságnak.

– Ezt a lehetőséget eleve elvetettem. Tisztában van vele, hogy mi történne, ha őrizetbe vennék. Öngyilkosságot követne el, vagy az egyik beültetése törölné a memóriáját.

– Ebben nem lehetünk biztosak.

– Ő fanatikus. Sosem hagyná, hogy hozzáférjünk a memóriájához.

– Valóban így véli? – kérdezte Maggie.

– Én ezt tenném a helyében – felelte Paula.

Paula Myo eligazítást tartott a megfigyelőcsapatoknak még a fegyverátadás előtt, és felhívta a figyelmüket az aggályaira a titkosított üzenettel kapcsolatban.

– Ez némiképp megváltoztatja az elsődleges feladatunkat – magyarázta. – Ha az üzlet elvetéséről lenne szó, akkor Elvin a TŰV-állomás felé venné az irányt. Állítsanak őröket az állomásra, akik éjjel-nappal ellenőrzik a járatokat, és ha Elvin felbukkan, akkor tartóztassák le. Mares nyomozó, vállalná a csapat megszervezését? – kérdezte.

– Egyeztetek a kapitánnyal, hogy még több egységet biztosítson a számunkra – felelte a férfi. Egy hete tartott a küldetés, és Don Mares időközben változtatott a hozzáállásán. Nem vitatkozott feleslegesen, csak úgy a hecc kedvéért Paulával, de nem is tette oda magát teljes erőbedobással. Paula Myo ennyivel is beérte; az alapképességek sok mindent meghatároznak, az igazságszolgáltatás hivatalai és ügynökségei ugyanezzel a problémával küszködtek az egész Nemzetközösségben.

– A második lehetőség, hogy engedélyt kapott a csere lebonyolítására – folytatta Paula Myo. – Ez esetben résen kell lennünk. A parancs nem változik meg, de mindenki álljon készen az azonnali beavatkozásra. A harmadik lehetőség semmi jót nem ígér: ez esetben figyelmeztették rá, hogy megfigyelés alatt áll.

– Ez lehetetlen! – vakkantotta Don Mares. – Nem vagyunk ennyire hanyagok. – A megfigyelőcsapat tagjai egyetértően mormogtak az orruk alatt.

– Bármennyire hihetetlenül hangzik is, ezt a lehetőséget is figyelembe kell vennünk – tárta szét a kezét Paula. – Mindenki legyen nagyon óvatos, nehogy kiszúrjon bennünket. Adam Elvin nagyon ravasz, máskülönben nem tudná már negyven éve folytatni az üzelmeit. Ha valakit kétszer lát egyazon héten, akkor abból már tudja, hogy a nyomában vannak. Ne láthassa a járműveket, amikkel követjük. Kialakítunk egy nagy járműflottát, hogy sűrűn váltogathassuk a kocsikat. Egyetlen kis hibát sem engedhetünk meg magunknak. – Kurtán bólintott, jelezve, hogy befejezte. – Még ma csatlakozom az első csapathoz. Ennyi.

Don Mares és Maggie Lidsey odalépett a főnyomozóhoz, miután a többiek elhagyták a termet.

– Ha kiszúrja önt, akkor azonnal vége a játéknak – mondta Don Mares.

– Tudom – bólintott Paula Myo. – De ott kell lennem a közelben. Bizonyos dolgokat nem lehet innen bentről irányítani. Azt szeretném, ha ma átvenné az általános koordinátor szerepét.

– Ki? Én?

– Igen, megvan hozzá a képesítése, és korábban vezetett már rajtaütéseket.

– Rendben. – Don Maresnek minden önuralmára szüksége volt, hogy el ne vigyorodjon.

– Maggie, maga velem jön.

Akkor álltak rá Adam Elvinre, amikor ráérős, látszólag cél nélküli sétára indult a Burghal parkban. Minden reggel tett egy ehhez hasonló körutat, általában nyílt és nyilvános terepen ballagott, hogy észrevétlenül szinte ne is lehessen követni.

Paula és Maggie egy tízszemélyes kocsiban várakoztak, amely a Burghal park északi végénél parkolt. A megfigyelőcsapat többi járműve szabályos távolságra állt egymástól a park mentén. Három rendőr a parkon belül követte a férfit. Retinabeültetésük segítségével tartották szemmel a célpontot, kínosan ügyelve rá, hogy egyszer se merészkedjenek ötszáz méternél közelebb hozzá, de mindig közrefogják. A Burghal hatalmas területei foglalt el a város szívében, kisebb tavakkal, játszóterekkel, kacskaringós ösvényekkel és hosszú fasorokkal, melyekhez idegen bolygókról hozták ide a facsemetéket.

– Már másodszor kanyarodott vissza – állapította meg Maggie. Egy kisméretű képernyőn követték az eseményeket, a retinabeültetések ide sugározták a felvett képeket.

– Ez jellemző rá – mondta Paula. – A szokások rabja. A jó szokások aranyat érnek, de őt végül ez leplezte le.

– Így sikerült a nyomára bukkanni? – kérdezte Maggie.

– Ühüm. Sosem utazik ugyanarra a bolygóra kétszer. És szinte mindig a Csillagközi Szocialista Párt helyi tagszervezetét használja arra, hogy kapcsolatba lépjen egy fegyverkereskedővel.

– Á, szóval miután Sabbahból informátor lett, már csak türelmesen ki kellett várni a megfelelő pillanatot.

– Úgy valahogy – bólintott Paula Myo.

– Kilenc évig. Ez igen! Mégis hány informátorral dolgozik, és hány bolygón? – kíváncsiskodott Maggie.

– Ez titkos infó.

– Furcsa, hogy mindig letartóztatja őket. Általában nem így szokás együttműködő informátorokat szerezni. Egy ilyen fontos ügyben különösen nagy a kockázat.

– Törvényt szegtek. Ezért bíróság elé kell állniuk, és vállalni a felelősséget a tetteikért.

– A pokolba, maga valóban hisz is ebben, igaz?

– Olvasta az aktámat. Már háromszor, amióta ez az ügy elkezdődött.

Maggie érezte, hogy elvörösödik.

Adam Elvin aznap a szokásosnál korábban fejezte be a sétáját a parkban. Hívott magának egy taxit, és elhajtott egy kis olasz étteremhez, amely a Guhal folyó partján állt, a város keleti szegletében. Miközben elköltött egy tartalmas és felettébb ízletes ebédet, felhívta Lanciert. A rendőrség technikai személyzetének természetesen nem okozott nehézséget, hogy lehallgassa őket.

ELVIN: Történt valami. Beszélnünk kell.

LANCIER: Hamarosan begyűjtheti a járművet, amit kért, Mr. North. Remélem, nem merült fel semmi gond önnél.

ELVIN: Semmi gond a járművel. Csak meg kell beszélnünk a részleteket, ennyi.

LANCIER: Már megegyeztünk a részletekben. Ahogy az árban is.

ELVIN: Nem akarok változtatni semmin. Csak személyesen kell beszélnünk, hogy tisztázzunk néhány részletet.

LANCIER: Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

ELVIN: Fartők tőle, hogy szükségszerű.

LANCIER: Rendben. Ismeri a kedvenc helyemet. A szokásos időben ott leszek.

ELVIN: Köszönöm.

LANCIER: Ajánlom, hogy olyan fontos legyen, ahogyan állítja.

– A szokásos ügymenet – mondta Paula, miközben rosszallóan csóválta a fejét.

Tizennyolc rendőr toporgott a Feslett Öltöny előtt. Don Mares hármukat azonnal elküldte onnan. A klub természetesen nem volt nyitva, ezért azt a feladatot kapták, hogy keressenek három alkalmas megfigyelőhelyet, és „ássák be” magukat.

Lancier két embere pontban nyolc órakor érkezett meg, és alaposan ellenőriztek mindent, mielőtt hívták volna a főnöküket.

Amikor Adam Elvin hajnali egykor végre befutott, már tíz rendőrtiszt tartózkodott a klubban. Mint korábban már többször, úgy most is sikerült észrevétlenül beleolvadniuk a közegbe, a célpont még véletlenül sem fedezhette fel a valódi kilétüket. Többen is a kimerült üzletember szerepét öltötték magukra, akik úgy döntöttek, hogy lazulnak egy kicsit a hosszú, tikkasztó nap után. Hárman a színpad előtt csápoltak, csakúgy, mint a többi szánalmas vesztes, akik átszellemülten kalimpáltak gyűrött, koszos dollárjaikkal a markukban, és nem tudtak betelni az Alkonyat Angyalainak izgató látványával. Az egyikük még munkát is szerzett, felcsapott pincérnek éjszakára, és egészen jól kaszált a borravalóval. Renne Kempasa az egyik fülkében ücsörgött, a biztonsági e-függöny eltakarta őt a kíváncsi tekintetek elől.

A csapat többi tagja odakint várakozott, készen rá, hogy rátapadjanak a célpontra, ha a megbeszélésnek vége. Paula, Maggie és Tarlo egy ütött-kopott furgonban ücsörögtek egy utcával lejjebb. Egy helyi üzemzavarelhárító cég lógójával álcázták a járművet. Két képernyőt állítottak fel a hátsó ülésen, amelyekre a klubban tartózkodó rendőrök sugározták a képeket. Rachael Lancier már a fülkében ült, de ezúttal egy másikat választott. Vékonydongájú testőre, akit a rendőrségi központ Simon Kavanagh néven azonosított, természetesen ott volt vele. Tekintélyes bűnlajstrommal rendelkezett az elmúlt három évtizedre visszamenően, és szinte minden esetben erőszakos bűncselekmény miatt marasztalták el. Amikor megérkezett, kétszer is ellenőrizte a fülkét, rejlett elektronikus vagy bioneurális lehallgatót keresett. A közelben lévő rendőrtisztek passzív szenzorjai majdnem beadták a kulcsot. A fickó egy különleges és nagy teljesítményű eszközt használt, de nem is vártak mást egy fegyverkereskedő testőrétől.

Paula árgus szemmel figyelte, amint Lancier és Elvin kezet fognak egymással. A fegyverkereskedő ellenséges pillantást vetett a vevőjére, majd működésbe lépett az e-titokfüggöny, és kitakarta őket szem elől. Kavanagh azonnal aktiválta a saját kis kütyüjeit, hogy még jobban elrejtse a főnökét az esetleges kíváncsiskodók elől. Az egyik illegális eszköz olyan erős impulzust bocsátott ki, hogy négyméteres sugarú körben megbénította az összes kémrovar idegdúcát.

– Oké – szólalt meg Paula. – Derítsük ki, mi ilyen fontos Mr. Elvin számára.

A fülkében lévő asztal fölött egy légy tapadt a fal bolyhos, műanyag burkolatára. A bíbor- és zöld színű, mesterséges rostok között megbúvó, áttetsző, mindössze két milliméteres rovar gyakorlatilag nem is látszódott. Kaméleontulajdonságokkal bíró teste mellett az evolúció olyan egyedi idegrosttal vértezte fel, amely foszforeszkáló molekulát használ közvetítőként, ezért ellenáll a hagyományos impulzusoknak. Csupán feleannyi ideig él, mint a fajtársai, mert egy erre szakosodott, kis cég módosította a génállományát az Igazgatóság megbízásából, és az emésztőrendszere egy részét receptorsejtek bonyolult, organikus hálózatával helyettesítették. A potrohában volt egy olyan kiválasztó mirigy, amely szuperfinom, fátyolszerű fonalat bocsátott ki magából. Amikor a légy átrepült a szomszédos fülkéből, maga után húzta ezt a finom fonalat. A receptorsejtekből eredő, idegi impulzus szaladt végig ezen a vékony fonálon, és egy hagyományos, félorganikus processzorhoz futott, amelyet Renne ott viselt a kabátja belső zsebében.

Kásás, szürke-fehér kép bontakozott ki Paula képernyőjének közepén. Három ember fejét látta a magasból, akik körbeülték az asztalt.

– Szóval mi a fene történt? – kérdezte Rachael Lancier ingerülten.

– Arra számítottam, hogy már csak az átadáskor találkozunk, Huw. Nem tetszik ez nekem. Idegessé tesz.

– Új utasításaim vannak – felelte Elvin. – Másként mégis hogy adhattam volna át?

– Rendben, miféle utasítások?

– Csak egy-két kiegészítés a listához. De elég jelentősek.

– Még mindig nem tetszik ez nekem. Ilyen közel vagyok hozzá, hogy lefújjam az egész balhét – mondta Lancier, és mutatta is a mutató- és hüvelykujját egymáshoz közelítve.

– Miért tenné? Jól megfizetjük a kellemetlenségekért.

– Nem is tudom. Ez a kis kellemetlenség kezd kurvára nagy lenni. Ha meglátok akár csak egy rendőrt is a kereskedés körül ólálkodni, azonnal lefújom az egészet. Sok cuccot őrzök ott, értékes holmit.

Elvin felsóhajtott, és benyúlt a zsebébe.

– Némi fájdalomdíj – mondta, majd előhúzott egy tégla nagyságú pénzköteget. Előbb az asztalra csapta, majd odalökte Simon Kavanagh elé.

A testőr a főnökére nézett, aki biccentve engedélyt adott neki. A férfi felkapta a pénzköteget, és a belső zsebébe gyömöszölte.

– Oké, Huw, mégis mire lenne még szüksége?

Elvin meglengetett egy memória kristály-lemezt az ujjai közt, amit a nő türelmetlenül kikapott a kezéből.

– Ez volt az utolsó találkozónk – jelentette ki Lancier. – Nincs több változtatás. Nem érdekel, hogy mit akar és mennyit fizet érte, megértette? Ezennel lezárjuk az üzletet. Ha akar még valamit, azt el kell halasztani a következő alkalomig. Világos?

– Abszolút.

Paula hátradőlt, a rozoga furgon elnyűtt ülése szinte magába szippantotta. A képernyő éppen azt mutatta, hogy Adam Elvin feláll, hogy távozzon. A fülke e-titokfüggönye oldalra libbent, hogy utat nyisson neki.

– Rossz hír – jegyezte meg Paula Myo.

– Hogy érti? – kérdezte Maggie.

– Úgy, hogy ennek semmi köze sem volt a listához. Bármi van is azon a memóriakristályon, az biztos, hogy nem egy kiegészítő lista.

– Akkor micsoda?

– Valamiféle utasítás.

– Honnan tudja? Én azt hittem, minden mindennel egybevág.

– Maga is látta, hogyan reagált reggeli közben az üzenetre. A kamera tisztán mutatta az arcát, úgy berezelt, hogy egy pillanatra azt sem tudta, hogy mit tegyen. Az az első szabály egy ilyen üzletkötés alkalmával, hogy nincs semmiféle módosítás. Főleg nem ilyen késői szakaszban. A változtatás idegessé teszi az érintetteket. Rachael Lancier reakciója tökéletes példa erre, márpedig nem túl okos dolog felidegesíteni egy fegyverkereskedőt. Egy ekkora horderejű üzletben már eleve feszült mindenki. Elvin jól tudja ezt.

– És? Ideges lett, mert a megbízói változtattak a dolgokon.

– Ezt én nem veszem be.

– Akkor most mit akar tenni?

– Semmit sem tehetünk. Tovább figyeljük őket, és várunk. De azt hiszem, hogy tud rólunk.

Két nappal később, a délelőtt közepén robbant a Dyson Alfa beburkolásának híre. Az összes híradás és show-műsor erről szólt. Meglepő módon a Velaines lakosságának nagy része határozott véleményt formált a felfedezésről, és természetesen azt is tudták, mit kellene tenni.

Maggie fél szemmel a hírekben nyilatkozó tudósokra figyelt – akadtak valódi és önjelölt szaktekintélyek egyaránt –, miközben a föld alatti műveleti központban ücsörgött. A műsorok unalomig ismételgették azt a pillanatot, amikor a csillag egyszer csak váratlanul eltűnik szem elől. Különböző diagramok jelentek meg a képernyőn, hogy leegyszerűsített magyarázatot adjanak a dilettáns lakosságnak.

– Gondolja, hogy Elvin ettől vált olyan izgatottá? – kérdezte Maggie. – Az Emberi Öntudat Őrzői végül is meg akar óvni minket az idegenektől.

Paula arra a portálra pillantott, amelyiken éppen Dudley Bose adott interjút egy újságírónak. Az idős csillagász megállás nélkül vigyorgott, mint a vadalma.

– Nem. Ellenőriztem. Az üzenetet fél nappal az előtt küldték, hogy Bose bejelentette volna a felfedezését. Egyébként sem látom be, hogy a Dyson beburkolása miért érintené az Őrzők tevékenységét. Őket elsősorban a Csillagutazó érdekli, és az, hogy miként manipulálja a kormányt.

– Igen, ismerem a propagandaszövegeiket. Minden egyes alkalommal bedőlök az üzenet küldőjének, hogy a fene enné meg.

– Még szerencse, hogy nem maga a szerző. Engem is többször átvertek már.

– Tehát nem aggasztja ez a hirtelen burkolás;

– Hirtelen? Ezer éve lehetett, történelem előtti esemény. Irreveláns az Őrzők szempontjából.

– Sokat tud róluk, igaz? – kíváncsiskodott Maggie.

– Csak amennyit tudni lehet anélkül, hogy csatlakoznék hozzájuk.

– Az ilyen Adam Elvin félék hogyan kötnek ki egy efféle terrorista csoportnál?

– Először is tudni kell, hogy Bradley Johansson igen karizmatikus figura. Őrült ugyan, de alig lehet ellenállni neki. Az Emberi Öntudat Őrzői nem egyéb, mint az ő személyes kultuszát népszerűsítő mozgalom. Politikai indíttatású szervezetnek vallják magukat, de ez is csak része az átverésnek. Az a legszomorúbb, hogy több száz embert szervezett már be maga mellé, és nem csak a Peremvilágon.

– Adam Elvint is – motyogta Maggie.

– Igen, Adam Elvint is.

– Amennyit eddig megismertem belőle. Elvin meglehetősen agyafúrt. Az aktája alapján ráadásul igazi, megrögzött radikális szocialista. Nem hiszem, hogy annyira naiv lenne, hogy bedőljön Johansson propaganda szövegének.

– Szerintem csak kihasználja Johanssont. Elvinnek pont arra a fajta védelemre van szüksége, amit Johansson megadhat neki, és Elvin szeretett pártja is jól jár ezzel a szövetséggel. De az is lehet, hogy csak a régi idők dicsőségét akarja újra megélni. Ne feledjük, egy pszichopatáról beszélünk. A terrorcselekményei már több száz ember halálát okozták, és vélhetően ezzel a fegyverszállítmánnyal is újabb életeket akar kioltani valahol. Ne higgye, hogy számunkra is érthető, logikus érvek mentén cselekszik.

További tizenegy napig tartott a megfigyelés. Bármivel egészítette is ki Adam Elvin a listáját, az bizony gondot okozott Rachael Lanciernek. Számos hírhedt alvilági alak fordult meg az utóbbi napokban a fegyverkereskedő irodájában, nyilván a beszerzést elősegítendő. Noha nagyon igyekeztek, és minden tőlük telhetőt megtettek, a tokati rendőrség technikai csapata képtelen volt akár csak egy árva lehallgatót is elhelyezni, Lancier irodájába egész egyszerűen nem lehetett kívülről behatolni. Még a gén módosított kémlegyek sem tudtak átjutni a katonai biztonsági fokozatú erőtéren. Az összes raktárát is ugyanolyan jól őrizték, a rendőrségi megfigyelők ennek ellenére kiderítették, hogy melyik két raktárban tárolják a beszerzett fegyvereket. Néhány génmódosított kémrovarnak sikerült behatolni a raktárhelyiségekbe, és képeket küldeni, mielőtt az impulzussugárzók vagy az elektronhálók áldozatául estek volna.

Másodlagos megfigyelőcsapatok követték a beszállítókat, végig szemmel tartották őket, míg beládázták és a szállításhoz előkészítették a fegyvereket. Egy egész alvilági fegyvercsempész-hálózatot térképeztek fel a megfigyelés során, és mindent dokumentáltak, amit csak észleltek és találtak. Készen álltak a nagy rajtaütésre.

A tizenegyedik napon a technikusok elcsípték a várva várt hívást. Adam Elvin egy helyi raktárt hívott, és arra utasította őket, hogy juttassanak el bizonyos mezőgazdasági gépeket Lancier kereskedésébe.

– Ez az! – horkant fel Tarlo. – Készen állnak a szállításra.

– Talán – dünnyögte Paula Myo.

A műveleti iroda másik végében Mares felsóhajtott, de Myo pillantását elcsípve azért utasította a bevetésre váró csapatokat, hogy készülődjenek.

Maggie az egyik autóban ült, amely közvetlenül a kereskedés mellett parkolt. Amikor megérkezett a nyolc, mezőgazdasági gépekkel megpakolt teherautó, képeket készített róluk, és azonnal elküldte a műveleti irodába. A kereskedést körülvevő kerítés széles kapuja kitárult, hogy a járművek zavartalanul behajthassanak. Némi fennakadást okozott, amikor Lancier egyik autója kihajtott, hogy megtegyen néhány próbakört. A legális üzletet az egész megfigyelés alatt működtették, majd tucatnyi autót adtak ki naponta a valódi ügyfeleknek. Jól ment a bolt, mi tagadás.

Mind a nyolc teherautó Lancier legnagyobb raktárába hajtott. Az automata ajtó azonnal legördült, mint egy roló, amint az utolsó jármű is leparkolt a helyére. A telephely körül elhelyezett szenzorok azonnal jelezték, hogy a következő pillanatban bekapcsolnak a zavaró és árnyékoló rendszerek.

– Hol van most Elvin? – kérdezte Paula Myo.

Tarlo megmutatta neki az elsődleges célpontról készített felvételeket: Elvin éppen egy belvárosi étteremben ebédelt. Paula leült a konzol mellé, hogy folyamatosan szemmel tartsa a megfigyelőegységnél lévő szenzorok segítségével.

Az ebéd végeztével Adam Elvin rövid sétára indult az egyik bevásárlóutcában. Jól megszokott és bevált módszerét alkalmazta, hogy kiderítse, követi-e valaki. Amikor visszaért a hotelbe, azonnal csomagolni kezdett. Valamivel később, a délután folyamán lement a bárba, és rendelt egy korsó sört. Miközben iszogatott, végig a pult végébe állított portált nézte: éppen Dudley Bose adott interjút Alessandra Baronnak. Kora este, nem sokkal azután, hogy a nap alábukott a nyugati horizonton, lehozták a csomagjait, majd kijelentkezett a hotelből.

– Itt az idő – jelentette be Paula a csapatnak. – Úgy tűnik, kezdődik. Mindenki figyeljen: első pozíciót elfoglalni!

Don Mares az Elvin követésére kijelölt járművek egyikében ült. Mintegy száz méterre várakozott a hoteltől, és feszülten nézte a nagydarab férfit, amint kilép az előcsarnokból. Elvin kérésére hívtak egy taxit. Miközben bekászálódott, a londiner bepakolta a csomagjait a hátsó csomagtartóba.

– Jól figyeljen, Don! – kérte Paula. – Betörünk a taxi fedélzeti számítógépébe. Ééés... meg is van. Azt az utasítást adta, hogy vigyék a Harminckettedik utcába.

– Az messze van a kereskedéstől – jegyezte meg Don Mares, miközben meglódult az autójuk, hogy kövessék a célpontot.

– Tudom. Türelem. – Paula Myo a kereskedésből érkező képekre és adatokra váltott. Rachael Lancier és tíz embere odabent tartózkodott a legnagyobb raktárban a nyolc teherautóval együtt. A többieket hazaküldte, mint mindennap a munka végeztével.

A Paula Myo előtt lévő konzol hevesen villogni kezdett, sürgős üzenet érkezett.

– Ó, ez felettébb érdekes! Elvin valamiféle szoftverrel behatolni készül a taxi fedélzeti számítógépébe. – Paula végignézte, amint a rendőrségi program törli önmagát, mielőtt még az új, idegen szoftver behatolt és ellenőrizte volna a taxi rendszerét.

– Irányt vált – jelentette Don Mares. A hangja érezhetően izgatottan csengett.

– Csak nyugalom, és maradjon rajta! – mondta Paula. – Ne menjen túl közel hozzá, szemmel tartjuk. – A konzol hatalmas portálján megjelenő hat kép közül csak egy érkezett az üldöző járműből. A többi felvétel az egész várost behálózó közbiztonsági megfigyelőrendszer kameráitól származott, amelyek ott figyeltek minden utcasarkon. Ragyogóan nyomon lehetett követni általuk a csúcsforgalomban suhanó taxit.

Elvin nyilván arra utasította a sofőrt, hogy gyorsítson, mert látványosan nőtt a sebességük.

– Csak semmi feltűnés – mondta Paula a megfigyelőegységnek, amikor a taxi élesen jobbra kanyarodott, jó százötven méterrel előzhette meg az első üldöző járművet. A szokványos bekerítő taktika miatt az első jármű kikerült a képből. Paula meredten nézte a térképen felvillanó fénypontokat, amint az üldöző járművek új alakzatba rendeződtek, hogy ismét körülvehessek a taxit.

Elvin taxija ismét jobbra fordult, majd rögtön élesen balra, és behajtott egy szűk sikátorba.

– Ne kövessék! – adta utasításba Paula Myo. – Csak egy kijárata van.

A hármas számú jármű a sikátor bejáratához hajtott. A taxi nyugodt tempóban haladva bukkant fel, és elfordult balra. Ellentétes irányba mozgott a hármas számú járművel. Néhány méterrel később elhaladtak egymás mellett.

Don Mares kocsija visszavette a vezető szerepei. A taxi ismét nagyobb sebességre kapcsolt. A Paula melletti konzol kijelzői a zsúfolt útszakaszon robogó járművek elmosódott és elnyújtott fényeit mutatták, hosszan, végig a városközpont épületei között. A taxi rákanyarodott a Huszadik utcára, a város legszélesebb útjára. Hat zsúfolt sávban suhantak az autók egymás mellett mindkét irányba. A taxi véletlenszerűen váltott sávot. Váratlanul lelassított. Egy magasra szerelt térfigyelő kamera végig követte az útját, mígnem áthajtott egy híd alatt, amelyen a TŰV bolygóállomására befutó sínek dübörögtek.

– A szentségit, hová lett? – kérdezte Paula Myo. – Don, látja, hol van?

– Asszem. A második sávban.

Két kamera is azonnal ráállt a híd túloldalán folytatódó útszakaszra. A folyamatos, egybefüggő forgalom lüktetni látszott. A kamerák ráfókuszáltak a taxira, amely ismét kihúzódott a külső sávba.

– Rendben – mondta Paula. – Minden egységnek: csökkentsék a követési távolságot! Mindenki maradjon nyolcvan méteren belül! Nem veszíthetjük el szem elől meg egyszer. Hármas egység, hajtson a híd alá, és ellenőrizze az útszakaszt! Nézze meg, nem dobott-e ki valamit a taxiból!

A taxi tovább folytatta a kitérő manővert, jó egy kilométeren keresztül, majd váratlanul ráfordult a Negyvenötödik utcára, és ettől kezdve végig ugyanabban a sávban maradt. A sebességét a normális, hetven kilométer per órás határon tartotta.

– Egyenesen felénk tart – szólalt meg Maggie.

– Nagyon úgy tűnik – bólogatott Paula. – Rendben, összes egységnek: maradjanak le!

Nyolc perccel később a taxi odagurult Rachael Lancier kereskedése elé. A kapu kinyílt, a taxi pedig begördült az egyik raktárépület nyitott ajtaján. Egy üres szerelőakna mellett parkolt le.

Paula hunyorogva nézte a portálon elé táruló képet. A raktár ajtaját nyitva hagyták, így a megfigyelőegység összes szenzorja és kamerája beláthatott. Nem érzékeltek mozgást.

– Mi történik? – kérdezte Tarlo.

– Nem is tudom – felelte Paula Myo. – Rachael még mindig a raktárban van a teherautókkal. Illetve nem...

Simon Kavanagh trappolt keresztül a nyitott raktárépület jól megvilágított betonpadlóján. Banktetoválásán keresztül rendezte a taxiszámlát. A kocsi hátsó csomagtartója kinyílt, és Elvin csomagja előresiklott belőle. A csomag magától gurulva követni kezdte a vékonydongájú testőrt, a taxi pedig kihajtott a raktárból.

– A pokolba! – horkant fel Paula. – Minden egységnek: hármas kód érvényben! Ismétlem, hármas kód érvényben! Elfogás és letartóztatás! Don, állítsa meg a taxit! – A városi forgalmat felügyelő számítógépes rendszer üzenetet küldött a taxi fedélzeti számítógépének, arra utasítva, hogy azonnal húzódjon félre és álljon meg. Mind a négy üldöző jármű odahajtott, és körbevették a taxit.

Maggie abban a pillanatban mozgásba lendült, ahogy a taxi elhagyta a raktárépületet. A nap tíz perccel korábban bukott le a nyugati horizont alá, ezért szürke félhomály telepedett a városra. A háta mögött, a belvárosban magasodó, kivilágított tornyok lángoló dárdákként törtek a sötét ég felé. Csupán néhány, az ereszre ragasztott, mocskos fénycsík vetett némi sárgás színű fényt a kereskedésre, ahol tömött sorokban álltak a különböző márkájú és kategóriájú autók. A telephely túloldalán egy magasvasút takarta ki a látképet, a vastag, tömör betonépítmény valósággal kettévágta a várost, elválasztva azt a feketébe hajló, de még vörösen lángoló égbolttól. Egy tehervonat döcögött végig rajta éppen, egyik rosszul beállított kereke szabályos időközönként pattogó szikrákat hányt, tüzes csíkot húzva maga után a város belsejébe.

Maggie kollégái ott loholtak mögötte, nesztelenül suhantak el a némán és vakon ácsorgó autók mellett, és közelítették meg a leárnyékolt raktárépületet. Maggie bekapcsolta a pajzsát. A védőruha, amely olyan hatást keltett, mintha egy fényes, kék színű csontvázat öltött volna magára, halkan zümmögött. A védőpajzs erőtere kiszélesedett, és energiával töltötte fel körülötte a levegőt. Bízott benne, hogy a pajzs energiaszintje megfelelő lesz. Csak a jó ég tudja, miféle fegyverekkel kell majd szembenéznie.

Újabb rendőrautók érkeztek, és keservesen csikorogva álltak meg a háta mögött. A taktikai egység első vonala időközben odaért a raktárépület ajtajához. Szinte meg sem álltak, úgy lőttek ki egy ionlövedéket a kompozitpanelekből összeillesztett falra. A fém vakító villanás kíséretében rándult össze, majd ezt követően fülsiketítő reccsenés hallatszott. Izzó, füstölgő kompozitdarabok repültek szerteszét a levegőben, és két jókora lyuk jelent meg az épület falán. A taktikai egység benyomult a raktárba.

ÁLLJ, RENDŐRSÉG.

EGY MOZDULAT, ÉS VÉGETEK, SZARHÁZIAK!

FEL A KEZEKKEL!

Maggie ereiben tombolt az adrenalin, amikor átugrott az egyik tátongó lyukon. Elhessegette maga elől a gomolygó füstpamacsokat, és célra tartotta az ionpisztolyát. A retinabeültetése teljes felbontású képalkotást tett lehetővé a számára. A következő pillanatban meglepetésében majdnem hasra esett attól, ami odabent fogadta, Rachael Lancier hanyagul az egyik teherautónak támaszkodva állt. A tíz alkalmazottja, akik vele maradtak, szorosan körbevették. A targoncabotok leemeltek néhány ládát a teherautóról, és szépen sorba rakták a betonpadlón. Az egyik láda tetején egy üveg és tíz pohár csillogott, ünnepi köszöntőre várva.

– Á, jó estét, nyomozó! – mondta Rachael Lancier, amint felismerte Maggie rangjelzését. Mosolya nem is annyira gúnyos, mint inkább gonosz volt. – Tudom, hogy az új autókra vonatkozó akcióm hatalmas érdeklődést keltett, de ennyire azért nem kell rohanni. A bértábla összes szintjét ki tudom elégíteni az ajánlataimmal.

Maggie némán átkozódott, és közben kibiztosította a pisztolyát.

– Felültettek minket – jelentette kelletlenül.

– Don! – csattant fel Paula Myo. – Elvin a taxiban van? Jelentést kérek, Don!

– Itt semmi! – vicsorgott Don Mares. – Ez a taxi kurvára üres. Nincs itt.

– A szentségit! – átkozódott Paula.

– Átvertek bennünket! – fortyogott Maggie. – Ez a ribanc csak röhög rajtunk! Öt méterre állok tőle, és beleröhög a képembe! Itt semmit sem találunk, az biztos!

– Kell itt lennie valaminek! – dühöngött Tarlo. – Három rohadt hete figyeljük már őket. A saját szememmel láttam, hogy behozták ide a fegyvereket.

Most, hogy véget ért a hajsza, és az adrenalin már nem zubogott az ereiben, Maggie hirtelen végtelenül kimerültnek érezte magát. Egyenesen Rachael Lancier diadaltól csillogó szemébe nézett.

– Átvertek minket, mint szart a palánkon.

A most vagy soha pillanata a magasvasút hídja alatt érkezett el. Elvin kivetődött a száguldó taxiból, hatalmasat nyekkent a kemény betonon, alaposan beütötte a lábát, a vállát és a bordáit is összezúzta. Felordított, aztán feltápászkodott a földről, és a második, üres taxihoz tántorgott, amely alig öt méterre várakozott. Beugrott a nyitott ajtón, és az őt Quentin Kelleher néven ismerő e-titkára megadta az A+A hotel címét.

A taxi feltűnés nélkül suhant ki a híd alól, és olvadt bele a nyüzsgő forgalomba. Hátranézett, és még látta, amint egy autó csikorogva megáll a híd alatt. Két alak ugrott ki belőle, és alaposan körülnéztek. Vigyorogva figyelte őket, miközben egyre nőtt köztük a távolság. Nem is rossz egy kövér hetvenöt évestől.

A 421-es számú szobát pontosan úgy találta, ahogy hagyta, a biztonsági vezérlőegység megnyugtatta, hogy minden rendben. Elerőtlenedve bebicegett. A zúzódásai egyre jobban sajogtak. Amikor leült a zseléágy szélére, és óvatosan levette a ruháját, észrevette, hogy számos mély karcolást is összeszedett, amelyekből vér szivárgott. A csúnyább sebekre bőrregeneráló tapaszt tett, majd elterült az ágyon, és várta, hogy a gyógyszerek kifejtsék hatásukat. Valamivel később nevetni kezdett.

Két hétig el sem hagyta a szobát. Az automata szobaszerviz naponta háromszor felszolgálta a megrendelt ételt. Rengeteg folyadékot ivott. Az e-titkára folyamatosan a helyi és a csillagközi híreket böngészte, különös tekintettel a Dyson Alfával kapcsolatos eseményekre.

Napi húsz órát heverészett az ágyon, olcsó mirelit kaján élt, és pocsék, uniszférás szórakoztató műsorok nézésével múlatta az időt. Hagyományos, kereskedelmi forgalomban is kapható, sejtátalakító berendezést kapcsolt a törzséhez és a végtagjaihoz, amely leszívta a zsírt a bőre alól, hogy felvehesse új, karcsúbb alakját. Az eljárás során az OÁ-tetoválásainak jó része is eltűnt. Egy-egy széles bőrpánt csatlakozott a térdeihez. Ez a műszer mélyebbre hatolt a testébe, megnyújtotta az ínszalagjait, hogy megfelelően tapadjanak a csontokhoz. Az utolsó, meglehetősen kellemetlen és fájdalmas beavatkozás révén fél centiméterrel lerövidítette a sípcsontját és a combcsontját, és olyan testmagasságot választott magának, amely biztosan nem szerepel egyetlen bűnügyi nyilvántartásban sem.

Az átalakító folyamat legyengítette, türelmetlenné, ingerültté tette; mintha csak egy makacs influenzából lábadozott volna. A küldetés nyilvánvaló sikerével vigasztalta magát. Újabb százezer dollárjukba került ugyan, de Rachael Lancier készségesen együttműködött. A küldetés végső szakaszának utolsó tíz napján az összes autó, amely elhagyta a kereskedést, alkatrészeket szállított. A város különböző pontjain bérelt épületekhez vitték az árut, és ott Rachael alkalmazottai előbb ládába pakolták, majd hajóra rakták őket. A teljes rendelési lista elindult a Peremvilág felé, méghozzá bonyolult, követhetetlen útvonalon. Az elkövetkező néhány hónap során az összes láda befut a célállomásra.

Csak azt sajnálta, hogy nem láthatta Paula Myo arcát, amikor szép lassan körvonalazódik előtte a szövevényes átverés minden egyes részlete. Az a látvány még azt is megérte volna, hogy rideg fémbilincs csattanjon a csuklóján.

Tizenhét nappal az ominózus este után, Adam Elvin bő ingbe bújt, hozzá vékony nadrágot húzott, és kijelentkezett az A+A hotelből. Taxit hívott, amely húsz perc alatt elvitte a TŰV-bolygóállomásra. Gond nélkül átjutott az ellenőrző pontokon, egyetlen riasztó sem jelzett. Elégedetten szállt fel az LA Galacticra induló expresszre.

HARMADIK FEJEZET

Kormányzati körökön kívül csak kevesen hallottak a Nemzetközösség Külbiztonsági Tanácsáról. Pedig még a Csillagközi Nemzetközösség megalakulásának hajnalán hozták létre, az előre nem látható eseményektől rettegő bürokraták unszolására. Azokban a korai időkben még joggal féltek attól, hogy előbb vagy utóbb ellenséges idegen lényekre talál az emberiség, hiszen gombamód szaporodtak az újabb és újabb féregjáratok, és a Földtől egyre távolabb lévő bolygók váltak elérhetővé. A Nemzetközösség Külbiztonsági Tanácsa vizsgált meg minden értelmes idegen életformát, amelyet a TŰV felfedezett, és ők sorolták be őket a különböző veszélyességi kategóriákba, attól függően, hogy mekkora kockázatot jelenthetnek az emberi fajra nézve. Tekintettel arra, hogy a legrosszabb forgatókönyv bekövetkezése mekkora csapást jelentene az emberiségre nézve, a tanács tagjai kivétel nélkül a jelentős befolyással bíró személyek köréből kerültek ki. Ugyanakkor az ellenséges idegenekkel való találkozás esélye annyira elenyészőnek tűnt, hogy a tanácstagok rendszerint valamelyik beosztottjukra szignálták ki a feladatot, őket küldték el maguk helyett az ülésekre. A tanács ebben a felhígult összetételében rendszeres időközönként összeült, általában évente egyszer. És minden évben megállapodtak maguk között abban, hogy a világűrben az emberiségé a vezető szerep. És minden évben eltöltöttek egy kellemes napot méregdrága luxuskörülmények között – mások kontójára. A Nemzetközösség legjobb tudomása szerint a világűr ezen szegletében nem tartózkodtak értelmes idegen lények.

A Dyson Alfa esete azonban mindent egy csapásra megváltoztatott. Nigel Sheldon úgy emlékezett, hogy egyetlenegyszer sem ment el a tanács üléseire, pedig akkor mindenképpen ott kellett lennie, amikor felfedezték a szilfeneket és a Mennyei Angyalt. Ezt az élményt nem tárolta el jelenlegi emlékei közé. Vélhetően néhány megfiatalító kúrával ezelőtt töröltette az emléket, és csak biztonsági mentést készíttetett róla.

Személyzetének tagjai azonban kellőképpen felfrissítették hiányos emlékezetét, miközben a tanácsülésre igyekezett a Cresszatról, ahol a Sheldon család idősebb tagjai éltek, beleértve őt magát is. A TŰV egyenesen a Newarkban lévő, New York-i bolygóállomásra irányította Nigel Sheldon magánvonatát, közvetlenül az Augusztán keresztül. Onnan már csak egy ugrás volt a Grand Central.

Mindig is szerette a manhattani tavaszt. A hó már elolvadt, a fák pedig elkezdték kibontani az új élettől zöldellő leveleiket. Ezt a látványt valahogy soha egyetlen festőnek sem sikerült hitelesen megörökítenie. Limuzinok egész sora várta őt és a kíséretét a Grand Central előtt, hogy elvigyék a Nemzetközösség Kutató és Fejlesztő Hivatalának közeli épületébe, az Ötödik sugárútra. A felhőkarcoló már több mint százötven éve épült, és a maga kétszázhetvennyolc emeletével már nem számított a sziget legmagasabb épületének, de még ott volt az élbolyban.

Sheldon korán érkezett, a többi tanácstag előtt. Az izgatott irodai személyzet a kétszázhuszonötödik emeleten lévő, tágas konferenciaterembe vezette. Nem szoktak hozzá az efféle illusztris társasághoz, és ez látszott is abból, ahogyan kapkodva próbáltak mindent tökéletesen előkészíteni a nagy horderejű megbeszéléshez. Nigel nyugalomra intette őket, és hagyta, hogy a jól megszokott ritmusban végezzék a dolgukat. Ő csendben letelepedett az asztal mellé, és várta a többieket. De még most sem magában üldögélt, a kísérete védelmezőn körbevette.

A konferenciateremből rálátott a Central Parkra a szomszédos épületek felett. A délutáni napfény derűsen csillant meg a földi életet képviselő fák zöldellő levelein. Mostanra szinte egyetlen idegen növény sem akadt a parkban. Az elmúlt nyolc évtizedben az Egyesült Szövetségi Nemzetek környezetvédelmi biztosai egyre eredményesebben szereztek érvényt a Föld őshonos növény- és állatfajait védő törvénynek. Ennek ellenére egy szemkápráztató ma-hon fa még ott pompázott a park kellős közepén. Fényesített ezüstre emlékeztető, spirálisan pöndörödő levelei prizmaként verték vissza a napfényt. Már több mint háromszáz éve állt ott, egyike volt annak a nyolc példánynak, amelyet sikeresen telepítettek át anyabolygójukról. Az elmúlt száz év során valamikor városi műemlékké nyilvánították... Nigel gondolatban fejet hajtott a népakarat előtt. Ha a New York-iak eldöntötték valamit, akkor hajthatatlanok maradtak, még az Egyesült Szövetségi Nemzetek környezetvédelmi részlege sem tántoríthatta el őket az elhatározásuktól. A világ minden kincséért se mondtak volna le csodálatos ma-hon fájukról.

Főtanácsadója és jobbkeze, Daniel Alster egy csésze kávét tolt elé, amit Nigel lassan, ráérősen elkortyolgatott, miközben kibámult az ablakon. Próbált visszaemlékezni, milyen változásokon esett át a város az elmúlt évszázadok során. Manhattan épületei most karcsúbbnak tűntek, de csak részben azért, mert magasabbra nyúltak. Az építészeti stílusváltásra fogékony tervező mérnökök a kifinomult, művészi irányt követték. Ez bizonyos esetekben a szemnek kifejezetten tetsző eredményt hozott, mint a Stoet kristályépítménye; ellenpéldaként ott magasodott az Illeva csavart szerkezete. Nigel nem foglalkozott ezekkel a szépséghibákkal; csak színesítették a városképet és hozzájárultak egyedi jellegéhez, ettől különbözött a lakott bolygók egysíkú városainak többségétől.

Rafael Columbia, a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának vezetője érkezett meg másodikként. Nigel névről ismerte a férfit, de személyesen még soha nem találkoztak.

– Nagy öröm számomra, hogy végre megismerkedhetünk – mondta, miközben kezet ráztak. – A neve folyton felbukkan a biztonsági részlegünk jelentéseiben.

Rafael Columbia elnevette magát.

– Remélem, csak jót olvasott rólam. – Nemrég múlt kétszáz éves, de egy ötvenes évei végén járó, középkorú férfi testfelépítésével rendelkezett. Nigel Sheldonnal ellentétben, aki tizenöt évente megfiatalító kúrának vetette alá magát, ő úgy vélte, hogy az érett külső sokkal jobban illik az általa betöltött tisztséghez. Jelenlegi testalkata széles vállakat és izmos mellkast kölcsönzött neki, és első ránézésre is látszott, hogy kemény munkával kell karbantartania a testét. Sűrű, ezüstös csillogású haját divatosan rövidre vágatta, ami kihangsúlyozta enyhén mogorva arckifejezését. Dús szemöldöke és szürkészöld szeme miatt le sem tagadhatta volna, hogy a Halgarth család tagja. Előkelő származása nélkül nem is tölthette volna be jelenlegi pozícióját a Nemzetközösség hivatali rendszerében. A Halgarth család alapította az EdenBurgot, a Nagy15 ipari bolygók egyikét, és ezzel a befolyásos csillagközi dinasztiák közé kerültek, szinte ugyanakkora hatalommal bírtak a Nemzetközösségben, mint Nigel családja.

– Ó, igen – felelte Nigel. – A jelentősebb bűncselekmények száma visszaesett az utóbbi időben. A TŰV ellen elkövetett esetek száma mindenképpen. Hálás köszönet érte.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – mosolygott Rafael. – Jelenleg a nacionalista csoportok okoznak bosszúságot a bolygók kormányainak, leginkább velük gyűlik meg a bajunk. Minél keményebben bánunk velük, annál agresszívebbé válnak a fő támogatóik. Ha nem vigyázunk, és nem vagyunk elég óvatosak, akkor ismét egy Nemzetközösség-ellenes terrorakciósorozat veheti kezdetét, mint 2222-ben.

– Úgy véli, ez valóban bekövetkezhet?

– Bízom benne, hogy nem. A belső diplomácia szerint ezek a csoportok csak fel akarnak kerülni a politikai térképre, hogy szentesíthessék a tevékenységüket... valójában azonban mélyebb alvilági gyökerekkel rendelkeznek, mint bármely más szerveződés. Márpedig ha így van, akkor csak ki kell várni azt a természetes ciklust, amíg maguktól megszűnnek.

– Hála istennek! Nem akarok még több átjárót megszüntetni, már így is túl sok elszigetelt világ van a rendszerünkben. Azt hittem, hogy már csak a Peremvilág az egyetlen valóban problémás bolygó. És úgy tűnik, nem is lehet megzabolázni.

Rafael Columbia komoran bólogatott.

– Én hiszek abban, hogy idővel még a Peremvilágot is meg lehet szelídíteni. Amikor a TŰV elkezdi a negyedik generációs bolygók betelepítését, a Peremvilág szervesen beágyazódik a Nemzetközösségbe.

– Azt hiszem, igaza van – mondta Nigel, noha nem túl nagy meggyőződéssel. – De egy ideig még nem gondolkodunk a negyedik generációs terjeszkedésen.

A Nemzetközösség alelnöke, Elaine Doi lépett be a konferenciaterembe, miközben Thompson Burnelli szenátorral, a tudományos bizottság elnökével beszélgetett. A tanácsadóik ott lépdeltek a nyomukban, és egymással beszélgettek. Elaine Doi visszafogott udvariassággal üdvözölte Nigel Sheldont, kínosan ügyelt rá, hogy egy pillanatra se lépjen ki a pozíciójával járó szerepből. Nigel rezzenéstelen arccal viszonozta az üdvözlést. Elaine karrierista politikus volt, aki száznyolcvan évet áldozott arra, hogy egészen a jelenlegi pozíciójáig kússzon felfelé a ranglétrán. Még a megfiatalító kúráit is arra használta fel, hogy új lehetőségeket teremtsen magának: a bőrszíne folyamatosan sötétedett, míg el nem érte a legmélyebb ébenfekete árnyalatot, kihangsúlyozva a származását. Ezzel egy időben megvált csinos, nőies arcvonásaitól, hogy szigorúbb megjelenésű, de azért kellemes külsőt öltsön. Nigel Sheldonnak hozzá hasonló politikusokkal kellett boldogulnia nap mint nap, és egytől egyig megvetette őket. Amikor a távoli múltban, ifjú tudósként megépítette az első féregjáratot, arról fantáziált, hogy az összes politikust a Földön hagyja, hogy az új bolygókon szabadon, mindentől függetlenül alakulhasson az élet, hogy ezek legyenek a személyes szabadság fellegvárai. Mára azonban elfogadta őket, belátta, hogy a civilizált társadalmak kialakulásához szükség van rájuk... végtére is valakinek rendet kell tartania. Ennek ellenére továbbra sem szerette a politikusok önző, nárcisztikus viselkedését. Elaine Doi ráadásul hamisítatlan mintapéldánya volt fajtájának, bármikor képes volt átgázolni bárkin, ha azzal előbbre jutott. Három év múlva új elnöki választások következnek, így hát a politikusnő megkezdte jó százéves megbízatásának utolsó szakaszát. Nigel támogatásával biztosan bejutna az elnöki palotába a New Rión. De Nigel még nem biztosította a támogatásáról.

Thompson Burnelli nem volt ennyire dagályos. Azzal vívta ki az elismerést magának, hogy mindig őszintén, nyíltan beszélt. Ő volt Észak-Amerika ESZN-megbízottja a Nemzetközösség Szenátusában. A bolygó legtehetősebb Nagy Családjaiból álló, hatalmas, a régmúltban gyökerező érdekek mentén kialakuló tömörülést képviselte. Tökéletesen megfelelt a szerepének: jóképű volt, drága, elegáns, szürke selyemöltönyt viselt, és lerítt róla, hogy annak idején a Borostyán Liga atlétái közé tartozott. Olyan határozott magabiztosság lengte körül az alakját, amit sem beültetéssel, sem bioneurális trükkökkel nem lehet megszerezni; ezt kizárólag a szigorú és következetes nevelés adhatja meg az embernek, márpedig Burnelli a Föld arisztokratáinak krémjéhez tartozott. Nigel az egyetemen megvetette a hozzá hasonló, gazdag kölykök arroganciáját... ugyanannyira, mint a politikusokat. Ugyanakkor, ha választania kellene, akkor egyértelmű, hogy inkább a Burnelli-félékkel üzletelne.

– Nigel, gondolom, ez felettébb megalázó lehet önnek – mondta Thompson Burnelli a maró gúnyhoz közelítő vidámsággal.

– Mégis miért? – kérdezte Nigel.

– Idegen létformát találtunk, az ön kutatási részlegének mégsincs köze hozzá. Egy ötödik vonalas egyetemi csillagász tette meg az elmúlt kétszáz év legjelentősebb felfedezését, méghozzá egy ócska, régi távcső segítségével, amilyet bármelyik boltban vehetünk ezer dolcsiért. Mennyit is költ a TŰV a csillagászati kutatásokra évente? – kérdezte.

– Jó kétmilliárdot, azt hiszem – felelte Nigel kelletlenül. El kellett ismernie, hogy a szenátor ezúttal az elevenébe talált. És sajnos nem csak ő köszörülte rajta a nyelvét. Amióta Dudley Bose közhírré tette a felfedezését, az uniszféra folyamatosan gúnyos megjegyzésekkel és bejátszásokkal élcelődött a TŰV-ön.

– Annyi baj legyen – legyintett Thompson Burnelli könnyedén. Már mosolygott is. – Legközelebb legyen nagyobb szerencséjük!

– Köszönöm. Hogy végzett a csapata a kupában?

A szenátor először erősen ráncolta a homlokát, mint aki nem érti a kérdést.

– Á, a focicsapat? Nem is tudom.

– Kikaptak, ha jól emlékszem, de ez még csak az első forduló volt a nyolcból. Nem hinném, hogy a végén kiesnének. Sok sikert a következő körre! – Nigel megvillantotta pengevékony mosolyát, de a szenátor már ment is tovább, hogy üdvözölje Rafael Columbiát.

Szép sorban a többi tanácstag is megérkezett, Nigel alig győzte üdvözölni őket; de legalább elcseverészhettek egy kicsit a futballról. Ott volt Crispin Goldreich szenátor, a Nemzetközösség Költségvetési Bizottságának elnöke, Brewster Kumar, az elnök tudományos tanácsadója, Gabrielle Else, a Nemzetközösség Ipari és Kereskedelmi Bizottságának igazgatója, Lee Ki szenátor, a második generációs űr gazdaságpolitikai bizottságának vezetője és Eugene Cinzoul, a Nemzetközösség Jogi Bizottságának főügyvédje is.

Elaine Doi megemelte a hangját, hogy túlharsogja az általános alapzajt.

– Azt hiszem, ideje elkezdeni az ülést! – jelentette be.

Mindenki körbehordozta a tekintetét a társaságon, és egyetértően bólogatlak. Egyenként elfoglalták az előre kijelölt helyüket. Nigel az alelnök asszony balján ült, ő vezette a tanácsülést. A protokoll szerint Nigelt illette a Külbiztonsági Tanács alelnöki széke. A tanácstagok munkatársai szorosan a főnökeik mögé gyűltek.

Az alelnök asszony a személyzeti főnökéhez, Patricia Kantilhoz fordult.

– Megkérné az Érző Intelligenciát, hogy ők is csatlakozzanak?

Ozzie Fernandez Isaacs ezt a pillanatot választotta, hogy belépjen az ajtón. Nigel elnyomta önkéntelenül előtörő mosolyát, mindenki más azonban alaposan meglepődött az asztalnál. Pedig számíthattak volna erre. Már akkor is különc és hóbortos zseni volt, amikor ő és Nigel megalkották a féreglyuk elkészítéséhez szükséges matematikai képletsorozatot. Az egyetemi évek alatt ez a zsenialitás és a laza, semmivel sem törődő szörfösök hozzáállása keveredett a személyiségében. Nigel mással sem töltötte a napjait, mint hogy a barátja miatt aggódott, aki olykor napokra kiütötte magát, és csak lebegett, majd képes volt könnyedén megoldani minden olyan problémát, amibe Nigelnek már beletört a bicskája. Remek párost alkottak, elég jót ahhoz, hogy meghajlítsák a teret, és így Nigel Sheldon a Marsra léphessen, hogy végignézze, amint leszáll a NASA űrhajója. Ezt követően Nigel feladata lett, hogy kordában tartsák a fenevadat, amit teremtettek; hogy a nagy energiájú, instabil eszközt mindenekfeletti közlekedési módszerré finomítsák, és létrehozzák az emberiség történelmének legnagyobb önálló vállalatát. Ozzie-t nem érdekelte sem a vállalatvezetés, sem a gazdasági és politikai befolyás. Ő csak ki akart menni oda, és körülnézni, belekukucskálni a végtelen világűr titkaiba, a saját szemével akarta látni a csodáit.

Az ismeretlen csillagok között tett vad kiruccanásai tették őt igazán legendás alakká: ő lett a Nemzetközösség fenegyereke, a különc életmód hamisítatlan, utánozhatatlan nagymestere. Megszámlálhatatlan pletyka keringett róla: nőkről; a régi kicsapongásokról és az új kémiai és bioneurális drogokról, amelyeket ő próbált ki elsőként; az Ozzie-világról, egy emberek által lakható bolygóról, ahol egyedül él egy akkora kastélyban, mint egy egész város; a vándorló költőről, aki évtizedeket töltött azzal, hogy bolygóról bolygóra járva megörökítse, hogy miként alakulnak ki az új kultúrák a társadalom legaljáról indulva; a több száz, természetes módon fogant gyerekéről; a bizarr megfiatalító kúrákról, hogy állatok bőrébe bújva élhessen egy-két évet – egy oroszlánról, egy sasról, egy delfinről és egy karruk medvéről – suttogtak; a dinoszaurusz DNS-szintézisről, amelyre milliárdokat költött, mielőtt a barzúmiaiak elcsaklizták volna tőle a projektet; a titkos féregjárat-hálózatról, amely a Nemzetközösség bolygóit kötötte össze, és amit csak ő tudott használni; az Érző Intelligencia alapját képező gondolatalkotási rutinjáról. Bárhová utazzon is az ember a Nemzetközösségben, a bolygó lakosai emlékeznek rá, hogy Ozzie mikor járt náluk (akkoriban persze ismeretlenül, álruhában), és miféle vívmányokkal és hőstettekkel gazdagította az ősök életét: hidat építtetett egy alattomosan dübörgő folyó fölé; kórházba vitt egy beteg gyereket a tomboló viharban; ő mászta meg elsőként a bolygó legmagasabb hegycsúcsát; elintézte (egyetlen összecsapás során) a helyi alvilág főnökét. És borrá változtatta a vizet, ha hinni lehet az uniszféra szenzációhajhász cikkeinek, merengett Nigel. Akárhogy is, Ozzie remekül értett ahhoz, hogy folyton az elvárásokkal ellentétesen cselekedjen és viselkedjen.

– Bocsi a késésért – mondta most nyeglén. Barátságosan integetett – az alelnök asszonynak, miközben megkerülte az asztalt, hogy leüljön az egyetlen szabadon maradt székre. Amikor elhaladt Nigel mögött, megpaskolta a vállát. – Örülök, hogy látlak, Nige, régen találkoztunk.

– Helló, Ozzie! – köszönt oda neki Nigel barátságosan, esze ágában sem volt eljátszani a karót nyelt üzletembert. Már tizenhét éve nem látták egymást szemtől szemben.

Ozzie végre odaért a helyére, és egy hangosan kiszakadó sóhaj kíséretében huppant le a székre.

– Tudna hozni valaki egy kávét? Borzalmasan hasogat a fejem a tegnapi piálástól.

Nigel csettintett az ujjaival, és Daniel Alster azonnal hozott egy csésze forró kávét. Több tanácstag is kényelmetlenül fészkelődött, sehogy sem tudták elfogadni az élő legenda tiszteletlen viselkedését.

Nigel tisztában volt vele, hogy Ozzie pont ezt akarja elérni. Volt idő, amikor úgy vélte, hogy Ozzie esetében egyedülálló módon értelmetlen a megfiatalító eljárás: a serdülőkori hormonok segítsége nélkül is hihetetlenül fiatalos maradt. A Nemzetközösség egészétől kapott, hihetetlen mérvű szeretet és feltétel nélküli elfogadás életében először végre elégedetté tette a fiatal afrolatino fiút. Ez a két kultúra még a politikailag korrekt huszonegyedik században sem keveredett egymással. San Diego utcáin, ahol Ozzie felnőtt, egészen biztosan nem.

– Hivatalos okból jelent meg az ülésen, Mr. Isaacs? – kérdezte Crispin Goldreich, felsőbbrendű angol akcentussal, rosszallástól csöpögő hangon.

– Naná, én képviselem a TŰV-t ezen a kis őrsgyűlésen. – Laza, sportos, élénkzöld színű ingével és gyűrött túranadrágjával alaposan kirítt a méregdrága öltönyt és kosztümöt viselő csúcsvezetők társaságából. Az sem sokat javított a helyzetén, hogy még mindig hatalmas afrofrizuráját viselte; Nigel három évszázadon keresztül veszekedett vele miatta, hol könyörgött neki, hogy gúnyolódott rajta, de sehogy sem tudta rávenni, hogy vágassa már le végre. Ez volt az egyetlen olyan divat- és stílusbeli elem, ami sohasem tért vissza az emberi történelem folyamán. Ozzie azonban tovább reménykedett.

– Rám hiába néznek – szólalt meg Nigel Sheldon. – Én a TŰV működéséért felelek, Ozzie ennek a tanácsnak a technikai tanácsadója.

Ozzie szélesen Crispin Goldreichre vigyorgott, majd kacsintott.

– Rendben – vette vissza a szót Elaine Doi –, kezdjük el a tanácskozást.

A széles, az asztallal szemközti falra szerelt portál életre kelt.

Mandarin- és türkizkék színű vonalak kúsztak a portál belseje felé, ahol egy adott pontban eltűntek. A látvány olyan volt, mint egy idejétmúlt, retro képernyővédő-minta.

– Jó napot, hölgyeim és uraim! – köszöntötte őket az Érző Intelligencia. – Nagy örömünkre szolgál, hogy jelen lehetünk ezen a minden bizonnyal történelmi jelentőségű tanácsülésen.

– Köszönjük – mondta az alelnök asszony. – Rendben, Brewster, ha elkezdené.

Az elnöki tudományos tanácsadó körbehordozta a tekintetét a jelenlevőkön.

– Sajnos nem sok mindennel tudom kiegészíteni az uniszféra híradásait és beszámolóit, csak megerősíthetem, hogy minden hír igaz.

A TŰV a kérésünknek eleget téve kutatói féreglyukat nyitott a Tanyata mögötti csillagközi térbe, és az ő független vizsgálataik is megerősítették, hogy a csillagbeburkolás valóban megtörtént.

– A mi eszközeink jóval modernebbek és kifinomultabbak, mint Dudley Bose távcsöve – vette át a szót Nigel. Ügyet sem vetett Thompson Burnelli halk kuncogására. – Ennek ellenére igen kevés nyers adat áll a rendelkezésünkre, a feldolgozásuk nem tesz ki egy másodpercet sem. Úgy véljük, hogy ez nem egy szilárd burok, sokkal inkább valamiféle erőtér.

– Olyan, amely képes kitakarni a látható spektrumot? – kérdezte Lee Ki.

– Ez a technológia már csak a burok kiterjedését tekintve is messze meghaladja a mi jelenlegi tudásunkat – felelte Brewster Kumar. – Ennek a valaminek az átmérője harminc csillagászati egység! Abban is kételkedem, hogy ennek a buroknak az anyaga hasonló a mi molekuláris pajzsainkhoz vagy a kvantummezőinkhez.

– Létezik olyan reális elmélet, amely megmagyarázza, hogy mi lehet ez a burok?

– A Nemzetközösség összes egyetemének fizikai tanszéke előállt már legalább féltucatnyi különböző elmélettel. De nem ez a lényeg; az igazán érdekes az, hogy mire való ez a burok. Infravörös fényt bocsát ki, ami azt jelenti, hogy teljes egészében bezárja a csillagrendszert.

– Ez hogy lehetséges? – kérdezte Gabrielle Else.

– Lényegében nem halmozódik fel az energia a burkon belül. Amikor a csillag elektromágneses sugárzása eléri a burkot, akkor keresztülhalad rajta, és hő formájában távozik. Ha nem így történne, ha a burok benn tartaná ezt az energiát, akkor egyfajta kuktahatás alakulna ki odabent. Azt gondoljuk, hogy a burok a napszelet is infravörös sugárzásként ereszti át, de ezt ekkora távolságból nehéz megmondani.

– Hétköznapi nyelven szólva – vette vissza a szót Nigel –, bárki emelte is ezt a burkot a két csillag köré, azóta is boldogan él. Semmilyen módon nem változtak meg a korábbi körülmények.

– Ezzel el is érkeztünk egy újabb kérdéshez – folytatta ismét Brewster Kumar. – Valóban az az életforma emelte a burkot vagy pajzsot, amely benne él, vagy egy külső erő kényszerítette rájuk és zárta be őket? Jelenleg egyik feltételezés sem segít rajtunk.

– Egy elszigetelés miként lehet káros a számunkra? – kérdezte Rafael Columbia.

– A saját történelmünket véve alapul, elszigetelésre mindig háborús időkben került sor – felelte Nigel. – Ebből kiindulva a Dyson Ikrek esetében is valami effélének kellett történnie. Ha a két csillagrendszer idegen civilizációi emelték a pajzsot, akkor azt kell feltételeznünk, hogy védekezésül tették valamiféle külső fenyegetés ellen. Ha így történt, akkor valami istentelenül pusztító fegyver elől bújtak el. A másik feltételezés is ugyanennyire rémisztő, azaz hogy egy külső civilizáció zárta be őket, mert annyira féltek tőlük. Akár így, akár úgy, két idegen civilizáció él odakint, és mindkettő olyan fejlett fegyverzettel és technológiával rendelkezik, amely messze meghaladja a tudásunkat. Mintha mágiával állnánk szemben.

– Köszönjük, Artúr király – mormogta Ozzie.

Nigel légi barátjára vigyorgott; kételkedett benne, hogy bárki más is értette a tréfát a teremben. Mind legalább száz évvel fiatalabbak voltak náluk.

– Tartok tőle, tévednek, amikor emberi tulajdonságokkal ruházzák fel őket – szólalt meg Gabrielle Else. – Nem lehetséges, hogy egész egyszerűen csak el akarták rejteni magukat a világűr elől, hogy ne zargassák őket? Végül is a szilfenek is meglehetősen visszahúzódók.

– Visszahúzódók? – horkant fel Rafael Columbia. – Annyira elterjedtek már, hogy azt sem tudjuk pontosan, hány bolygón vannak.

– Ennek a tanácsnak az a feladata, hogy felvázolja a lehető legrosszabb forgatókönyvet, és kitaláljon ellene valamit – emlékeztetett rá az alelnök asszony. – Tökéletesen ésszerű és elfogadható, hogy ellenséges civilizációval állunk szemben.

– Ha már szóba kerültek a szilfenek – szállt be a beszélgetésbe Ozzie is –, miért nem kérdezzük meg tőlük, hogy mi folyik itt?

– Már megtettük – biztosította az alelnök asszony. – Azt felelték, hogy nem tudják.

– Ugyan már, mindenre ezt mondják! – legyintett Ozzie. – Ha megkérdeznénk tőlük, hogy lesz-e napfény holnap is, csak vakargatnák a valagukat, majd visszakérdeznének, hogy mit értünk „holnap” alatt. Nekik nem lehet eldöntendő kérdést feltenni. Ezek olyanok, mint az átkozott remeték, mindennel kapcsolatban titkolóznak. Ezeket be kell cserkészni és becsapni őket, hogy elmondják az igazságot.

– Köszönöm, Mr. Isaacs, én is tisztában vagyok ezzel. Számos szilfenszakértő áll a rendelkezésünkre, és mind kiemelten kezelik ezt az ügyet. Reméljük, hogy értelmezhető válaszokat kapnak majd a szilfenektől. De addig is a saját forrásainkra kell támaszkodnunk. Éppen ezért hívtuk össze ezt a tanácsülést.

Ozzie fortyogva grimaszolt, majd duzzogva belesüppedt a székébe.

– Én nem hiszem, hogy ezt a burkot egy külső hatalom építette fel a két csillag köré – formált véleményt Lee Ki. – Az nem lenne logikus. Ha ennyire rettegsz valakiről, és megvan hozzá a tudásod, hogy burokba vonj két csillagot egyszerre, akkor miért hagynád, hogy ez a pajzs átjárható maradjon? Sokkal inkább kuktaként használnád, vagy valami még rosszabbat tennél. Nem, én afelé hajlok, hogy ezt védekezésül építették. Valami elképzelhetetlenül iszonyatos dolog közeledett a Dyson Ikrek felé, ők pedig egyszerűen bezárták a kaput.

– Ez esetben hol van most ez az idegen hatalom? – kérdezte Thompson Burnelli.

– Pontosan – mondta Brewster Kumar is.

– Már nem létezik – válaszolta Ozzie. – És itt mindenki rémesen paranoiás.

– Kívánja kifejteni a véleményét? – fordult felé Thompson Burnelli egykedvűen.

– Ugyan már! A Dyson Ikrek több mint ezerkétszáz fényévnyire vannak a Tanyatától. Ráadásul ez az egész még akkor történt, amikor a szaros Római Birodalom uralkodott a Földön. A csillagászat csak történelem.

– Időben közelebb lehetett Dzsingisz kánhoz, mint a rómaiakhoz – dünnyögte Brewster Kumar. – Ha egy civilizáció olyan erős és fejlett, mint akár a Dyson Ikreké, akár a külső hatalomé, akkor az nem tűnik el csak úgy egyetlen évezred alatt. Mi sem halunk ki, pedig nyilvánvalóan meg sem közelítjük az ő technológiai fejlettségi szintjüket. Nem dughatjuk homokba a fejünket, abban bízva, hogy már minden megsemmisült évekkel ezelőtt.

– Egyetértek – szók a Nemzetközösség alelnök asszonya. – A Peremvilág csak ötszázötven fényévnyire van a Dyson Ikrektől, és ők még mindig sértetlennek látják a burkot.

– Még egy kis apróság, amit a TŰV még nem hozott nyilvánosságra – közölte Nigel. – A kutatói féreglyukon keresztül megvizsgáltuk a Dyson Béta beburkolásának körülményeit is. Sajnos beigazolódtak az első feltételezések.

Rafael Columbia váratlanul igen éberré vált.

– Azt állítja, ugyanaz történik? – kérdezte csillogó szemmel.

– Igen. A tanyatai megfigyelések szerint a két csillag két fényévnyire helyezkedik el egymástól. Ezért két fényévvel messzebb is nyitottunk egy féreglyukat ahhoz képest, ahonnan a Dyson Alfát vizsgáltuk. A Dyson Béta beburkolása pontosan ugyanúgy zajlik, mint az ikercsillagé. Hárompercnyi különbséggel.

– Ez védelmi pajzs – szögezte le Eugene Cinzoul. – Nem lehet más. A két csillagrendszert benépesítő civilizációt megtámadta egy külső hatalom.

– Különös egybeesés – jegyezte meg Ozzie.

– Miért? – kérdezte a Nemzetközösség alelnöke.

– Egy agresszív és mérhetetlenül erős létforma lecsap a világűr eme részében létező egyetlen civilizációra, amely technológiailag elég fejlett ahhoz, hogy megvédje magát. Ezt én nem veszem be. A csillagászati időskála szemszögéből vizsgálva ez egyszerűen nem fordulhatna elő. Azért élünk a szilfenek mellett, mert ők már évmilliók óta léteznek.

A Nemzetközösség alelnök asszonya gondterhelten pillantott az Érző Intelligencia portáljára.

– Önök hogyan értelmezik mindezt? – kérdezte.

– Mr. Isaacs meglátása helyes. Igen csekély az esélye annak, hogy két hasonló erőt képviselő hatalom háborút indítson egymás ellen – felelte az Érző Intelligencia. – Tapasztalatból tudjuk, mennyire nehezen és lassan fejlődik az értelem az élettel rendelkező bolygókon; ebből következően technológiailag fejlett civilizációk csak a legritkább esetben élnek párhuzamosan egymás mellett a galaxisban – a Mennyei Angyal történetesen ezen ritka kivételek egyike. Ennek ellenére a feltételezést nem zárhatjuk ki pusztán emiatt. Ugyanakkor Mr. Kumar véleményével is egyetértünk, egy ennyire fejlett civilizáció, amely ekkora tettre képes, nem tűnik el a galaxisból ilyen gyorsan.

– De tovább fejlődhetnek. – Ozzie készen állt a vitára. – Levethetik magukról a primitív ösztöneiket. Elvégre mi is magunk mögött hagytuk már a régi baromságaink jó részét.

– De legalább ugyanannyi új „baromságot” vettek fel helyettük – mondott ellent az Érző Intelligencia. – Ráadásul olyanokat, amelyek kísértetiesen és kétségbeejtően hasonlítanak a régi „baromságokhoz”. Egyetlen fejletlen civilizáció sem lett volna képes megépíteni a burkot a Dyson Ikrek köré. Ennek ellenére megint csak nem hagyhatunk figyelmen kívül egyetlen lehetőséget sem. Természetesen az is elképzelhető, hogy a csillagok körül látható burok valójában csak egy ősi szerkezet, amelyet ott felejtettek, méghozzá különösebb ok nélkül, csupán azért, mert az alkotói időközben továbbléptek. A jelenleg rendelkezésre álló adatok alapján számtalan egyéb teóriát állíthatnánk fel. Amíg nem szerzünk még több kiértékelhető adatot, addig nem tudunk egyértelmű következtetésre jutni.

– Mi lenne a javaslatuk? – kérdezte a Nemzetközösség alelnök asszonya.

– Elég nyilvánvaló, nem? Ezt a tanácsot azért hozták létre, hogy ellenlépéseket fogalmazzon meg a Nemzetközösséget esetlegesen veszélyeztető fenyegetések ellen. A jelenleg rendelkezésre álló adatok alapján egyetlen logikus lépéssorozat sem fogalmazható meg a Dyson Ikrekkel kapcsolatban. Több adatot kell gyűjteni. El kell utazni a Dyson Ikrekhez, megvizsgálni a jelenlegi állapotukat, és kideríteni, hogy mi állhat az események hátterében.

– De a költségek...! – kiáltott fel a Nemzetközösség alelnök asszonya. Bűnbánó pillantást vetett Nigelre.

A férfi nem foglalkozott vele; az Érző Intelligencia végtelenül megkönnyítette és leegyszerűsítette a dolgát.

– Hagyományos módszerekkel valóban egy egész vagyonba kerülne eljutni a Dyson Ikrekig – kezdte a mondandóját. – Először is fel kell derítenünk legalább hét, emberek által lakható bolygót a Nemzetközösség és a Dyson Ikrek közötti űrben, majd kereskedelmi méretű féreglyuk-generátort kell építeni mindegyikre. Ez évtizedekig tartana, és sosem térülne meg.

– A Nemzetközösség kincstára aligha nyújthat támogatást a Térhajlítású Űrközlekedési Vállalatnak – jelentette ki Crispin Goldreich.

– A Peremvilág esetében megtette – mosolygott szelíden Nigel. – Legutóbb akkor érintkeztünk idegen lényekkel.

– Egyetlen állomás erejéig a Féltávon! – fakadt ki a szenátor hevesen. – És ha más nem is, az akkori eset végleg meggyőzött róla, hogy soha többé nem szabad részt vennünk semmi ilyesmiben. A Peremvilág teljesen felesleges idő- és energiapocsékolásnak bizonyult.

Nigel legszívesebben azonnal visszavágott volna, de ellenállt a kísértésnek. A Halgarth családnak több szövetségese is ült az asztalnál Rafaelen kívül, márpedig az ő családjuk a legfőbb haszonélvezője a Peremvilágnak. Nem mintha túlságosan nagy haszonról lenne szó, ezt még ők maguk sem titkolták.

– Hadd javasoljak valamit, ami sokkal praktikusabb a sorba fűzött féregjáratoknál – folytatta. Az összes tekintet azonnal felé fordult, még Ozzie is érdeklődve nézett rá, ami igazán nagy szó tőle. A Nemzetközösség alelnök asszonyának arcvonásai megmerevedtek eme egyértelmű erődemonstráció hallatán.

– Tökéletesen egyetértek az Érző Intelligenciával, pontosan ki kell derítenünk, hogy mi történt a Dyson Ikrekkel – folytatta Nigel. – A sorba fűzött féregjáratok kiépítéséhez szükséges költségeket nem engedhetjük meg magunknak, sem az erre fordítandó időt. Ezért inkább azt javaslom, hogy építsünk egy űrhajót.

Többen is zavartan mosolyogtak az ötlet hallatán, Ozzie pedig egyszerűen felkacagott.

– Úgy érti, a fénysebességnél is gyorsabb hajót? – kérdezte Brewster Kumar. A hangja tisztán hallhatóan remegett az izgatottságtól. – Valóban képesek vagyunk rá?

– Természetesen. Ehhez elegendő lesz a jelenlegi féreglyuk-generátor rendszer egyszerű módosítása. Ahelyett, hogy egy átjáróhoz rögzített féregjáratot építenénk, amelyen hagyományosan keresztülutazunk, egy állandóan áramló féregjáratot alkotunk, és annak a belsejében haladunk.

– Ó, cimbora, ez elképesztő! – mondta Ozzie. – No lám, végül az űrkadétok győztek. Csak megnyomjuk a piros gombot, és irány a hiperűr.

– Ez nem hiperűr – vágta rá Nigel a kelleténél talán kicsit gyorsabban. – Ezt csak a sajtó találta ki az igen bonyolult energiaformáló folyamat leírására, te is tudod.

– Hiperűr – makacskodott Ozzie. – Azért építettük meg a féreg, járatot, hogy ezt elkerüljük.

– Igen, de előfordulhatnak olyan kivételesen ritka esetek, mint ez most, amikor teljesen indokolt és helyénvaló – vitatkozott Nigel. – Akár egy év alatt is megépíthetünk egy ilyen űrhajót. Egy jól felszerelt kutatócsoport kirepülhetne és körülnézhetne, hogy jelentést tehessen a fejleményekről. Ez egy gyors és olcsó megoldás.

– Olcsó? – kapta fel a fejét Crispin Goldreich.

– Viszonylag. – Nigel már több mint egy évszázada kacérkodott egy űrhajó megépítésének ötletével, a különböző elképzelések ott lapultak a személyes fájljai között. Nem felejtette el (és nem is töröltette) azt a lenyűgöző, csodálatos élményt, amikor végignézte a Sas II kecses röptét a marsi horizonton, majd a leszállást az Arabia Terra felszínére. Volt valami nemes és fenséges abban, amikor az ember űrhajóval szelte át a végtelen és barátságtalan űrt, az emberi szellem dicsőségét hordozva magával, megtestesítve minden jót és értékeset, ami csak az emberi fajra jellemző. Ma már talán ő az egyetlen élő ember, aki emlékszik erre. Nem – javította ki magát gondolatban –, nem az egyetlen. – A TŰV és az Augusztai Kincstár fedezi a hajótest építési költségeinek harminc százalékát.

– A kizárólagosságért cserébe, gondolom – jegyezte meg Thompson Burnelli epésen.

Nigel nagy önuralommal rámosolygott.

– Ezt a precedenst még a Peremvilág-projekt alkalmával teremtettük meg – mondta.

– Rendben – ragadta magához a szót a Nemzetközösség alelnök asszonya. – Ha nincs más javaslat, bocsássuk szavazásra a kérdést.

Mindenki támogatta Nigel Sheldon javaslatát. Nigel előre tudta, hogy így lesz, még Burnelli is feltette a kezét. A Külbiztonsági Tanács végső soron csak a hivatalos pecsétet biztosította a TŰV számára a kutatási és kapcsolatfelvételi projektjei folytatásához. Nigel utasítására a TŰV tervező részlege már három nappal korábban elkezdte az űrhajó előzetes terveinek elkészítését. Már csak a projekt több ezernyi apró részletét kellett kidolgozni, valamint megszerezni a fedezetet a költségekre, és felállítani a menedzsmentet. Ezeket a feladatokat a végén úgyis az ő különböző részlegei kapják meg. Erre a tanácsülésre csak a legfelsőbb politika miatt volt szükség.

– Szóval ön lesz ennek a küldetésnek a kapitánya? – kérdezte Rafael Columbia, miközben felálltak, hogy távozzanak.

– Nem – rázta meg a fejét Nigel. – Bármennyire szeretném is, sajnos nem rendelkezem azokkal a képességekkel és azzal a tapasztalattal, ami ehhez a küldetéshez szükséges, még a megfiatalító klinikámon sem tudnám beültetni. De ismerek valakit, aki alkalmas a feladatra.

Az Oaktier korai, első generációs bolygónak számított, 2089-ben vették birtokba az első telepesek. A bolygó régóta tartó fejlődése miatt mostanra jól működő gazdaság és lenyűgöző, gazdag kulturális örökség alakult ki itt. Ezt minden új vendég, aki első ízben látogatott el Sötéttóvárosba, azonnal látta. Amint kiléptek a Seattle-ből érkező vonatból a fővárosi bolygóállomás peronjára, máris a szemük elé tárultak a kristály felhőkarcolók és a márványból épült, piramis alakú öröklakások.

Az eredeti telepesek zöme Kanadából és Hongkongból érkezett, majd egyre több seattle-i lakos csatlakozott hozzájuk. A különböző kulturális jegyek szépen keveredtek az idők folyamán, az ultramodern trendek és a gondosan őrzött, régi hagyományok tökéletesen megfértek egymás mellett. Ilyen gyökerek és ilyen örökség mellett a szertartásosság és a kemény munka beleivódott az emberek genomjába az évszázadok során. Virágzó és terjeszkedő társadalom volt ez; kétszáznegyven év elteltével a lakosság létszáma meghaladta az 1,25 milliárd főt, nyolc különböző kontinensen elosztva. A többség tisztességes életet élt és szorgalmasan dolgozott.

Sötéttóvárost egy domboldalban alapították a szubtrópusi égöv alatt. Leginkább a seattle-i örökség befolyásolta ezt a döntést. A tápanyagban gazdag, lejtős talaj, az állandóan meleg idő és a folyókból és tavakból származó, kiapadhatatlan vízforrás ideális kávétermesztő területté tette a vidéket. A város délkeleti szélén futó tópart harmincöt kilométer hosszan terpeszkedett, több kikötőt, közparkot, méregdrága apartmanházat, csónaktelepet, üdülőterületet és kereskedelmi rakpartot ölelve fel. Éjszaka tarkabarka neonszivárvány ívelt át a város felett, ahogy számtalan holografikus reklám kúszott be az utak és utcák fölé, mint megannyi áttetsző, színes viharfelhő. A különböző szögekből megvilágított épületek egymással versengve próbálták kihangsúlyozni legelőnyösebb részleteiket. A bárok, éttermek és klubok hangos zenével, élő show-val és félig törvénytelen eszközökkel próbálták szórakoztatni a partiarcokat, és becsalogatni az utcáról a potenciális vendégeket.

Jó negyven évvel azelőtt, hogy Dudley Bose bejelentette szenzációs felfedezését, azon az éjszakán, amikorra a meggyilkolását tervezték, Tara Jennifer Shaheef pontosan ezt a színes kavalkádot látta a város szívében magasodó apartmanház huszonötödik emeleti lakásának erkélyéről. A tópart csillámló szegélyként lüktetett a galaxis peremén, amelyen túl már csak a végtelen, fekete űr tátongott. Itt ért véget az élet és a civilizáció. A partvonal mögött már csupán néhány magányos, kivilágított jacht látszódott, amint elkóborolt üstökösökként vesztek bele az éjszaka sötétjébe.

Gyenge szellő kapott a hajába és bújt be a köntöse alá, ahogy erkély korlátjának dőlt. Kellemes, édes virágillat terjengett a levegőben, amelyet nagy élvezettel szippantott be. Az Oaktier döntéshozói már rég száműzték a bolygóról a belsőégésű motorokat és a fosszilis energiaforrással működő erőműveket; a helyi politikusok azzal hencegtek, hogy a bolygó légköre tisztább, mint a Földé. Fara elégedetten szippantotta be ezt a levegőt. Az utcazaj sem zavarta, ebbe a magasságba már nem hallatszódott fel a lent rohanó, elektromos meghajtású járművek zöreje. Az élettől pezsgő tópart három kilométerre húzódott innen, ezért az éjszakai nyüzsgés lármája sem jutott el hozzá.

Ha balra fordult, láthatta a város fényfüzéreinek a dombok lábaihoz futó, szövevényes hálózatát. Az Oaktier alacsonyan ülő, sarló alakú, kékesszürke holdja sápatag fényt vetett a tájra. A dombok mögött felsejlő hegyvonulatok alacsony tálként húzódtak a sötét égbolt alatt. Nappal látni lehetett a teraszos elrendezésű, hatalmas kávéültetvényeket a lejtőkön.

Fehér falú ültetvényes kúriák fészkeltek a buja, fás ligetekben, kissé távolabb a hegyoldalon kígyózó, csúcsok felé törő, keskeny utaktól.

Két megfiatalító kúrával ezelőtt még Tara is ott élt, távol a város lüktető nyüzsgésétől. Időnként arról álmodozott, hogy visszatér abba a vidéki környezetbe, hogy egy csendesebb és lassabb életet éljen. Távol heves természetű, agyonhajszolt és ezért türelmetlen férjétől, Mortontól. Néhány megfiatalodással később talán valóban ezt is teszi, hogy feltöltődjön kissé. De most még nem, egyelőre élvezte a nagyvárosi élet sodró lendületét.

Visszament a lakásba, az erkélyajtó automatikusan csukódott be mögötte. Csupasz talpa puhán neszezett a társalgó kemény tíkfa padlóján, miközben átvágott rajta a fürdőszobához.

Az apartman tornyának alapjánál a gyilkosa belépett az épület elektromos központjába. Eltávolította az egyik vezérlőegység kapcsolószekrényének fedelét, majd elővett egy tenyérnyi, kézi számítógépes egységet a zsebéből. Egy rövid optikai kábeldarab bújt ki az eszközből, hagyományos jackdugóval a végén, amelyet csatlakoztatott a kapcsolószekrény szabad bemenetéhez. Több új programot töltött le, amelyek azonnal befúrták magukat a meglévő szoftverbe. Miután végzett, kihúzta a jackdugót, és visszahelyezte a szekrény fedelét az erre használatos speciális szerszámmal.

Tara Jennifer Shaheef fürdőszobáját mindenhol márvány borította, leszámítva a mennyezetet, amely egy hatalmas, egybefüggő tükör volt. Rejtett világítás futott körbe a fürdőkád peremébe süllyesztve, kellemes, rózsaszínes derengésbe borítva a helyiséget, olyan hatást keltve, mintha gyertyák pislákolnának a kád szélén. A kád elég nagy volt ahhoz, hogy ketten is kényelmesen elférjenek benne. Tara feltöltötte melegvízzel, és különböző fürdősókat szórt bele. Amint beszállt a kádba, a fúvókák azonnal beindultak, kellemesen bizsergetve a testét a pezsgő vízzel. A méretre alakított ülőkébe fészkelte magát, és kényelmesen hátrahajtotta a fejét a párnázott fejtámaszra. Az e-titkára zenét töltött le a lakás elektromos funkcióit vezérlő számítógépes egység tárhelyéről. Tara félálomba merülve hallgatta a fülbemászó dallamokat.

Morton egy hétre elutazott Talansee-be, a bolygó másik végébe. Egy konferencián vett részt egy ingatlanfejlesztő csoport társaságában, akikkel egy zsíros üzletet próbált nyélbe ütni. AquaState nevű cégüket Tarával közösen alapították. Félorganikus, nedvességkivonó leveleket gyártottak, amelyek vízzel látják el a mindentől távol eső épületeket, és az üzlet végre fellendülni látszott. Morton minden erejét és idejét annak szentelte, hogy kiaknázza a növekvő sikert, és kivigye a céget a tőzsdére, hogy ezzel még több pénz folyjon be a további bővítéshez és terjeszkedéshez. Annyira lefoglalta a munkája, annyira belemerült a cég ügyeibe, hogy Tarának már magyarázatot sem kellett adnia rá, hogy mégis mit csinál a hét minden egyes napján, mivel üti el az idejét. Annyi időt tölthetett el Wyobie Cotal, a kellemes és megnyerő modorú és küllemű fiatalember társaságában, amennyit csak akart. Azért csípte fel magának, hogy ne unatkozzon, és elsősorban az ágyban nyújtott kiemelkedő teljesítménye miatt múlatta vele az időt. Néha azért a hálószobából is kimozdultak, és beugrottak egy-egy bárba, vagy részt vettek valamilyen kulturális eseményen. Ettől vált olyan különlegessé ez a viszony. Wyobie épp azokra a dolgokra helyezte a hangsúlyt, amelyeket Morton elhanyagolt, vagy amelyekről egész egyszerűen csak megfeledkezett, mert minden figyelmét lekötötte a közös vállalkozás felvirágoztatása. Tara biztos volt benne, hogy ez a hét nap felér majd egy tökéletes nyaralással. Azután pedig talán... Végül is már tizenhárom éve házasok. Mégis mit akarhat még Morton? A végén az összes házasság befuccsol. Csak kezet ráznak egymással, és békében továbblépnek.

Tara gyilkosa keresztülvágott a földszinti csarnokon, miközben az e-titkára hívott neki egy liftet, hogy felvigye a huszonötödik emeletre. Az ajtó fölé szerelt, diszkrét biztonsági szenzor alatt várakozott. Nem törődött vele, hiszen megváltoztatta az arcvonásait.

Tara még mindig azon morfondírozott, hogy mit vegyen fel aznap estére, amikor a delejező hangzású zenekari kórus váratlanul elhallgatott. A fürdőszoba fényei kihunytak. A kád fúvókái leálltak. Tara bosszúsan nyitotta ki a szemét. Áramkimaradás, mennyire ósdi. Azt hitte, ebben a modern épületben ilyesmi már elő sem fordulhat. Nem is emlékezett rá, hogy korábban lett volna rá példa.

Eltelt jó néhány másodperc, de a világítás nem állt helyre. Tara rászólt az e-titkárára, hogy derítse ki a lakás számítógépes vezérlőegységétől, hogy mi történt. Az elektronikus ügyintéző jelentette, hogy nem kap választ, semmi sem működik. Tara most már dühösen ráncolta a homlokát. Ez egyszerűen képtelenség! Hát mire való a tartalék energiaforrás és a másodlagos ellátórendszer?!

Várt még néhány percet. A fürdővíz kellemes melege mindig megnyugtatta, és ő tökéletes állapotba akarta hozni a bőrét az előtte álló éjszakára. De bármennyire fohászkodott és káromkodott, nem jött vissza az áram. Kelletlenül állt fel és lépett ki a kádból. Ekkor tűnt csak fel neki, mekkora sötétség telepedett a lakásra. Még a kezét sem látta, amikor a szeme elé emelte. Egyre növekvő dühe tompította aggodalmát. Arra sem vesztegette az időt, hogy törülköző után tapogatózzon a vaksötétben. Inkább óvatos, megfontolt léptekkel kiaraszolt a folyosóra. Ott legalább derengett némi fény, ami a társalgóba vezető, széles, boltíves átjáró felől érkezett. Ez megnyugtatta kissé.

Sietve tipegett át a tágas helyiségbe, és abban a pillanatban cseppet sem érdekelte, hogy mi történhet az értékes fapadlóval vizes léptei nyomán. Az erkély ablakain keresztül behatolt a kivilágított város fénye, ami sötét, monokróm külsőt kölcsönzött a szobának. Bosszúsan beharapta a száját, miközben a fényárban fürdő várost nézte. Úgy tűnt, kizárólag ebben az egy lakásban ment tönkre minden.

Valami mozgott a folyosón. Valami nagy és csendes. Tara megfordult.

– Mi a...

A gyilkos idegbénító pulzuslövedéket lőtt ki egyedi átalakítású pisztolyából. Tara minden izma megbénult egy pillanatra. Az impulzus túlterhelte az összes központi szinapszist, és azonnal beállt a halál állapota. Semmit sem érzett. Az izmok elernyedtek, az élettelen test pedig a földre hanyatlott.

A férfi a nő fölé állt, és nézte őt egy rövid ideig. Kisvártatva elővett egy elektromágneses impulzusadót, és a halott nő tarkójához helyezte, ahová a memóriacelláját ültették. A memóriacella kisült. Még háromszor ismételte meg az eljárást, hogy a beültetés egészen biztosan véglegesen tönkremenjen, és ne lehessen helyreállítani. Nem számít, mennyire jó klóntestet kap majd az újjáélesztő eljárás során, Tara Jennifer Shaheef életének legutóbbi emlékei most már örökre elvesztek.

A gyilkos e-titkára kiadott egy utasítást a lakás vezérlőegységének, és a következő pillanatban visszatért a világítás. A férfi leült a nagy, kényelmes kanapéra, az ajtóval szemben, és várt.

Wyobie Cotal negyvenhat perccel később érkezett meg. Önelégült, várakozó mosoly tilt ki az első életciklusát élő fiatalember arcára, amikor besétált a szobába. A mosoly azonnal ráfagyott az arcára a döbbenettől, amikor megpillantotta a padlón heverő, meztelen holttestet. Még szinte észre sem vette a kanapén ücsörgő férfit, amikor az idegbénító pisztoly másodszorra is elsült.

A gyilkos megismételte az eljárást az elektromágneses impulzusadóval, és gondosan kitörölte a Wyobie Cotal elmúlt néhány hónapjáról készült emlékeit a memóriájából, még a másolatokat is. A gyilkos ezután bement a vendégszobába, és elővett három táskát és egy utazóbőröndöt a szekrényből. Mire átért velük a hálószobába, addigra érkezett három automata poggyászszállító kocsi az apartmanház raktárából, és műanyag költöztetőládákat hoztak magukkal.

A gyilkos azzal kezdte, hogy beletette a holttesteket a két legnagyobb ládába, és szorosan lezárta őket. Az ezt követő két és fél órát azzal töltötte, hogy módszeresen összeszedte Tara összes holmiját a lakásban, és szépen bepakolta a többi ládába. A ruhákat a táskákba és a bőröndbe csomagolta.

Miután végzett, a poggyászszállító robotok felrakodták a ládákat, és a teherliften levitték őket a szállítmányozási raktárba, ahol már két bérelt teherautó várt rájuk. A két holttestet rejtő láda ment az egyik autóba, az összes többi a másikba.

Odafent a huszonötödik emeleten a gyilkos leeresztette a kádat, majd teljes takarítást kért a cselédbotoktól. Magukra hagyta a szorgos gépeket, hadd sikálják csak fel a padlót, és portalanítsanak mindent. Gondosan lekapcsolta a villanyt, és elhagyta a lakást.

NEGYEDIK FEJEZET

Itt van hát, ezen a kora reggeli, szeles órán, szorosan a hipersikló zárt pilótafülkéjébe szíjazva. A járművet kikötötték a Stakeout-kanyon kietlen sziklapadlójához, miközben várták, hogy megérkezzen a vihar a maga kétszáz kilométer per órás széllökéseivel. Az ő korában, az ő családi hátterével és örökségével Justine Burnelli számos hasznosabb dolgot is tehetett volna, mint ez. Amikor hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai, egy selyem ágyneműs, puha ágy képe villant fel előtte (egy kívánatos férfival), vagy egy meleg vízzel teli jakuzzi, egy indokolatlanul drága étterem, esetleg egy puccos night-club. A valóságban azonban az ezer kilométeres körzeten belül található összes luxus olyan sebesen távolodott tőle, amennyire csak a kísérő személyzet vezetni tudta a konvoj lakókocsijait ezen a kietlen, zord vidéken. És mindezt a legújabb legeslegjobb barátnőjének, Estella Fentonnak köszönhette.

Az exkluzív washingtoni megfiatalító klinika nappali társalgójában találkoztak. Justine mindig ennek a klinikának a szolgálatait vette igénybe, és ezúttal sem tett kivételt. Mindketten nemrég szálltak ki a kezelőtartályból, és éppen a fizikoterápiás, hidroterápiás és különböző masszázskezelések közepén jártak, amit gyógyfüves aromaterápia és még számos egyéb gyógykezelés egészített ki, hogy életet leheljenek tizennégy hónapja nem használt izmaikba és végtagjaikba. Úgy botladoztak, mint valami vén trottyok; mozgásuk szöges ellentétben állt serdülőkori testükkel.

A társalgóban tartózkodó páciensek kivétel nélkül belesüppedtek a puha zseléfotelekbe, és kifelé bámultak az ablak mögött húzódó, fás parkra. Csak kevesen vették elő kézi számítógépüket, hogy dolgozzanak egy keveset. Bágyadtan olvasták a kijelzőt vagy beszéltek a különböző hangvezérlésű programokhoz. Egyikük sem erősödött fel még annyira, hogy közvetlenül érintkezzen a kibertérrel. A megfiatalító eljárás során lecsupaszították a testüket, az összes beültetésüket eltávolították. Egyetlen processzoruk vagy OÁ-tetoválásuk sem maradt, és még nem kaptak újakat helyettük. Estellát két nővér támogatta be a tágas társalgóba. Két oldalról fogták közre a fiatal, dögös, vörös hajú lányt, aki alig tudta egymás elé rakni a lábait. Hálás sóhaj kíséretében rogyott le a fotelbe.

– Három órakor jövünk vissza önért, akkor következik a hidroterápia – közölte vele a főnővér.

– Nagyon köszönöm – suttogta Estella, és próbált mosolyogni hozzá. Abban a pillanatban lekonyult a szája, amint a nővérek elhagyták a társalgót. – A pokolba!

– Frissen kint? – kérdezte Justine.

– Két napja.

– Én három.

– Ó, istenem! Még tíz nap ebből!

– De megéri. – Justine felemelte az e-újság képernyőt, amit olvasott; még mindig annak a divatlapnak a cikkei és képei között tallózott, amire korábban rákeresett. – Az elmúlt tíz évben nem hordhattam ezekhez fogható szépséget. – Noha a barátnői többsége tíz-tizenkét évente vetette alá magát a megfiatalító kúrának, mintha kötelező lenne, ő úgy döntött, hogy megvárja, amíg a teste eléri az ötvenéves kort, mielőtt ismét kiteszi magát a hosszú és fájdalmas procedúrának. A hiúság azonban a végén mindig győz.

– Még nem vagyok abban az állapotban, hogy ruhákra gondoljak – felelte Estella. Egyik kezével beletúrt kócos hajába, amelyet egységesen öt centiméteresre nyírtak. – Ki kell választanom a stílusomat. És utálom, ha ilyen rövid a hajam. Általában a derekamig ér, és legalább két évig tart, mire elég hosszúra megnő – sopánkodott.

– Igazán gyönyörű lehet – jegyezte meg Justine.

– Nem okoz gondot pasit fogni – csacsogta Estella, és gyorsan körbe is nézett a társalgóban. – Ó, atyám, most még ehhez sincs kedvem. – Noha a klinika szigorúan csak az egyik nem képviselőit fogadta, ez nem akadályozta meg a kezelés vége felé járó lábadozókat abban, hogy titokban egy kicsit kényeztessék egymást és magukat a szobájukban. A megfiatalító kúra során nem csupán új, fiatal külsőt kaptak... újra serdülőkorban lévő testükben tomboltak a hormonok, és határtalanul életerősnek és tettre késznek érezték magukat. Aki kikerült egy megfiatalító klinikáról, annak a szex szerepelt teendőinek listája élén, és jó ideig ott is maradt.

Justine szélesen elvigyorodott.

– Ez gyorsan elmúlik. Ha kikerülsz innen, azonnal a legközelebbi Titkok Fészkébe rohansz, az tuti.

– Már vagy száz alkalommal jártam ott. Nem állítom, hogy nem ugrok be egy fordulóra, de ezúttal valami sokkal izgalmasabbat tervezek. Valami lélegzetelállítót.

– Igen? Mégis mi lenne az?

Erről a valamiről kiderült, hogy két hónapig tartó szafari a Peremvilágon. Justine zsigerből utasította el a meghívást, Estella azonban egyre többet beszélt a nagy kalandról – ami azt illeti, semmi másról nem beszélt –, és Justine egyre nagyobb kedvet érzett ahhoz, hogy vele tartson.

A Peremvilág maradt a Nemzetközösség egyetlen igazán „vad” bolygója, ahol a civilizáció még nem tartotta teljesen a markában a lakosokat. Bonyolult és költséges utazás révén lehet odajutni, a klímája egészen szélsőséges, az élővilág alkotta természetes környezet különleges, a Marie Celeste nevű, titokzatos idegen űrhajóról már nem is beszélve, amely a mai napig ugyanúgy lázban tartja a tudósokat, mint a megtalálása idején. És itt található az Óriás Triád is, az elképzelhető legnehezebb természeti kihívás, a galaxis három legnagyobb ismert vulkánja, szoros háromszögbe rendeződve.

Justine hipersiklóját a Stakeout-kanyon széles bejáratában kötötték ki a talajhoz, így a sikló orra keleti irányba nézett, vagyis a Zeusz-hegy tőle balra magasodott. Nappal, miközben a kísérő személyzet rögzítette a hipersiklót, Justine körülnézett, de csak a hatalmas hegy alsó lejtőit látta. Ezek alkották az előtte nyújtózó, tölcsér formájú kanyon egyik oldalfalát. A krátert sosem lehet látni a hegy lábától... a csúcs magassága eléri a tizenhét kilométert.

Tőle jobbra magasodott a Titán-hegy, az egyetlen még aktív vulkán a három közül. A kráter pereme kinyúlik az atmoszférán túlra, és eléri a huszonhárom kilométeres magasságot. Időnként, különösen heves kitörések alkalmával, a messzi déli pampákról is látni lehet a lefolyó láva felett kialakuló, rózsa- és aranyszínű, csillogó koronát, ami olyan hatást kelt, mintha egy vörös törpe bukott volna le a horizont alá. Egyenesen Justine előtt húzódott a Herkules-hegy, veszedelmesen meredeken és áthatolhatatlanul zárva le a kanyont. A nagyjából kúp alakú hegy alapja hétszáztizenegy kilométer széles, ha valaki meg akarja mászni ikerkalderáinak csúcsait, annak harminckét kilométer magasra kell kapaszkodnia, a Peremvilág troposzférája fölé. A geológusok szerencsére szunnyadó vulkánnak minősítették; az elmúlt száznyolcvan-egynéhány évben, amióta ember lakja a bolygót, egyszer sem tört ki, de már több alkalommal okozott hatalmas riadalmat a lakosság körében.

Justine el sem tudta képzelni, hogy egy ilyen kis bolygó hogyan rendelkezhet ilyen hihetetlen mértékű vulkanikus aktivitással. Természetesen utánaolvasott a jelenségnek a különböző tudományos lapokban és értekezésekben: a normál gravitációnak csak a negyven százalékánál válik lehetővé ekkora hegyek kialakulása, egy, a Földéhez hasonló mértékű gravitációval rendelkező bolygón ezek a csúcsok összeroskadnának a saját súlyuk alatt. A tektonikai lemezek hiánya miatt pedig a fortyogó láva mindig ugyanazon a helyen gyűlik össze, hosszú évezredek óta.

Eme rideg tudományos érvelések azonban mit sem vontak le az élményből, amit a három, szabad szemmel befoghatatlan hegyóriás látványa nyújtott. A mindent átható elemi erő valósággal letaglózta Justine-t, sehol máshol nem mutatkozott meg ennyire nyersen és szembeötlően egy bolygó természetes ereje. Ő pedig itt ül egy szánalmasan parányi, törékeny járműben, és botor módon arra készül, hogy megszelídítse és az uralma alá hajtsa ezt a megzabolázhatatlan, nyers erőt.

Speciális pilótaruhájába bújtatott keze enyhén remegett, amikor megjelentek a hajnal első fénysugarai. Palaszürke égbolt bontakozott ki magasan a kanyon túlsó vége felett. Elátkozta azt a nyavalyás Estella Fentont az elé táruló látvány miatt. Az sem javított a közérzetén, hogy tudta, Estella egy ugyanilyen hipersiklóban kuporog néhány kilométerre tőle, ugyanígy hozzáláncolva a kanyonhoz, és ugyanezeket az éles, barátságtalan sziklákat nézi.

– Kezdődik – közölte valaki a rádión.

A Peremvilágot nem fedte le az uniszféra; tulajdonképpen Armstrongvároson és a nagyobb városokon kívül nem léteztek a modern kommunikáció eszközei. Száz évvel ezelőtt keringett ugyan néhány műhold a bolygó körül, hogy lefedjék a vidéki területeket és az óceánt, de az Emberi Öntudat Őrzői már régen lelőtték az összesét. Ma már csak a hagyományos rádióra lehetett hagyatkozni, de a bolygó háborgó ionoszférája sajnos alaposan megnehezítette a használatát.

– Mozgás érzékelhető idekint. Erősödik a szél.

Justine kilesett a pilótafülke ablakán. Semmiféle mozgást nem látott az alatta húzódó kopár sziklákon. A nyugatra fekvő Hondu-óceán felől érkező viharokat a Zeusz- és a Titán-hegy fogja fel és tereli be közös erővel a kettejük között futó kanyonba. A heves széllökések már évszázadokkal ezelőtt megtisztították a hasadékot mindenféle kavicstól vagy letöredezett szikladarabtól.

– Derrick? – kérdezte Justine. – Hallasz engem?

A hipersiklóban kuporgó nő csak szabálytalan, statikus sistergést hallott, miközben a hajnal lassan erősödő fénye sápatag fátylat bocsátott az előtte nyújtózó kanyonra.

– Derrick!

Az összkerék meghajtású teherautókból és lakókocsikból álló karaván már nyilván biztonságos távolságba ért, és meghúzták magukat egy mély vízmosásban a Zeusz-hegy túloldalán, hogy ne érhesse el őket a reggeli vihar. Az őrült hipersikló pilóták magukra maradtak. Innen már nincs visszaút.

Ez a rész valahogy kimaradt a vékonyka tájékoztató füzetből, és az intenzív és megnyugtatónak tűnő felkészítő tanfolyamon sem beszéltek róla. Még a pilótaképző memóriabeültetés sem tért ki erre. Justine csak ült ott tehetetlenül, miközben az óceán felől érkező, gyenge fuvallatok erőre kapva széllökésenként támadtak, majd tomboló hurrikánná vadultak. Csak ült és várt, nem tehetett semmit. Csak bámult maga elé. Csak várt, és közben egyre jobban izgult, sőt aggódott. Miközben ott ücsörgött, agyának egy mélyen rejtező, ősi zugából előtört a rémület, és elkezdett rátelepedni az elméjére.

– Hogy vagy, csajszi? – kérdezte Estella.

– Remekül. – Picsa! – Ami azt illeti, kezdek izgulni.

– Izgulni?! Jó neked, én mindjárt összefosom magam.

Justine utasította az e-titkárát, hogy még egyszer ellenőrizze a pilótafülke összes műszerét és a hipersikló rendszereit. Noha a fedélzeti számítógép csak korlátozott kapacitással rendelkezett, az e-titkárnak siketült tökéletes vezérlő interfészt létesítenie. Az elektronikus ügyintéző egy szempillantás alatt elvégezte a felülvizsgálatot: áttetsző ikonok villantak fel Justine virtuális látómezejében, minden bekapcsolt állapotban volt, és minden működött.

– Emlékeztess rá még egyszer, hogy miért is csinálom ezt!

– Mert ez magasan űbereli az ágyba hozott reggelit – felelte Estella.

– Egy ötcsillagos hotelben is?

– Még egy karibi szigeten, tengerre néző verandán is.

– Ahol delfinek pancsolnak a vízben?

Odakint fokozatosan világosodott. Justine most már látott néhány homokcsíkot tovahömpölyögni a hipersikló törzse mellett. Biztosan az óceán partjáról sodorta oda a szél, gondolta. A főkonzol képernyőjén az időjárást figyelő radar képére váltott, és az egymással viaskodó színes foltokat és pacákat nézte. A vihar elkerülhetetlenül közeledett: skarlátvörös sávok jelezték a nagy sebességű légmozgást, és ezek a sávok folyamatosan szélesedő, véres sebként nyúltak el a kijelzőn.

Justine valami megmagyarázhatatlan oknál fogva örült neki, hogy a vihar nyugati irányból érkezik, a háta mögül. Így nem kell végignéznie, ahogy a pörölycápa alakú felhők felfalják az eget. Már így is éppen eléggé félt. Ebben a pillanatban elbizonytalanodott, hogy valóban végig akarja-e csinálni. Úgy is dönthetne, hogy ott marad, ahol van. A hipersiklót úgy állították be, hogy egy hatalmas, sima felületű, vastag szivar alakját vegye fel, a szárnytövek behúzódtak a sikló középső törzsrésze alá. Csak annyit kell tennie, hogy nem oldozza el a köteleket, amelyekkel a kanyon talajához rögzítették, és megvárja, amíg elvonul fölüle a vihar. Sokan szállnak ki az utolsó pillanatban, legalábbis ezt mondták neki. Most, a viharszezon kellős közepén öt óráig is eltarthat, amíg elül a tomboló szél.

Húsz perc elteltével a szél eléggé felerősödött ahhoz, hogy rázni kezdje a hipersiklót. Ha kavargott is homok odakint, már nem látta. Kizárólag a heves széllökéseket jelző vörös sávok cikáztak a szeme előtt.

– Ott vagy még? – kérdezte Estella.

– Igen.

– Nem tart sokáig.

– Na ja. A te radarod is ugyanazt mutatja? Egyes széllökések kétszáz kilométer per óra közelében vannak. – A szél sebességét mérő digitális számok elmosódottá váltak a folyamatos villózástól, annyira gyorsan változtak. Ekkora sebesség mellett a vihar középpontja várhatóan negyvenötven perc múlva ér a feje fölé... és végre megérkeznek azok a széllökések, amelyekre vár. Ha most szállna fel, akkor a hipersikló egyszerűen csak elsodródna a Herkules-hegy lábához.

Bugyuta viccek és ideges kurjongatások foglalták le a rádiósávot. Justine nem szállt be a mókába, de megnyugtatta, hogy hallhatja a többiek hangját. Segített elterelni a figyelmét az elszigeteltségéről.

A haragos viharfelhők most már ott örvénylettek közvetlenül a fejük felett, és fokozatosan lejjebb ereszkedtek. Kitakarták a felkelő napot, amitől a kanyon komor félhomályba burkolózott, de Justine még így is látta a távolba tovasuhanó, kövér csőfüggönyt. A hipersiklót körülvevő sziklák csillogni kezdtek a rájuk zúduló csapadéktól.

– A szél eléri a kétszázat! – rikoltotta Estella. Némi félsz vegyült egyébként izgatott hangjába. – Én indulok. A túloldalon talizunk, csajszi!

– Ott leszek! – kiáltotta vissza Justine. A hipersikló teste most már folyamatosan rázkódott, és magas, éles hangon zörgött. A szélzúgás behallatszott az egyébként tökéletesen szigetelt pilótafülkébe. A reszkető, összevissza futó sávok miatt kivehetetlenné váltak a különböző jelzések a konzol képernyőin. Justine szinte kizárólag a virtuális látómezejében rendelkezésre álló alapinformációkra támaszkodhatott. A gomolygó, szürke köd állandóvá vált odakint, ezért semmit nem látott sem az égboltból, sem a kanyonfalból.

Eljött az idő. A Stakeout-kanyon talaját söprő szél sebessége meghaladta a százhatvan kilométer per órát. A radarkép azt mutatta, hogy a vihar eleje ekkor érte el és hágott fel az előtte magasodó Herkules-hegy lejtőire. Elérkezett a kritikus pillanat. Ezeknek a széllökéseknek kell messzire, nagyon messzire repítenie őt, nélkülük csak egy hirtelen véget érő, rövid siklásra lenne esélye.

Justine a konzol i-pontjaira helyezte a kezét, az ujjai a „majrévasak” köré fonódtak, majd képlékeny műanyag folyt köréjük, hogy biztosítsák az erős kapaszkodást. Rázós repülés elé nézett. A csuklóján lévő OÁ-tetoválások azonnal kapcsolatot teremtettek az i-pontok és a főbb idegek között, közvetlenül összekapcsolva őt a fedélzeti számítógéppel. Virtuális kezek jelentek meg a virtuális látómezejében. Úgy formázta meg őket, hogy kecsesen megnyúljanak, a körmöket zöld színűre festette, és minden egyes ujjára csillogó, neonkék gyűrűt húzott. Egy botkormány jelent meg az ikonok között, ő pedig érte nyúlt a virtuális kezével. A másik kezével az ikonokat nyomkodta, elvégzett még egy utolsó rendszerellenőrzést. Miután minden egyes ikon zölden villant fel, utasította a fedélzeti számítógépet, hogy engedje ki a szárnyakat.

A képlékeny műanyagból készült szárnytövek kiemelkedtek a törzs síkjából, és kisméretű, de vastag delta alakú szárnyakká nyúltak. A zörgés a kabinban rémisztően felerősödött, amint a hátára kapta őt a szél. A rögzítőkötelek pattanásig feszültek, közeledtek a tűréshatárhoz. Justine azért imádkozott, hogy a szénszállal megerősített, titán rögzítőcsapok, amelyeket jó ötven méter mélyre vert le a kisegítő személyzet, kitartsanak még néhány percig.

A fejében megszólalt a kisördög: Ez az utolsó esélyed, hogy kiszállj, és életben maradj.

Justine felemelte virtuális kezét, és megpöckölte az elülső pántokat szimbolizáló ikont. A zárócsatok kioldottak, és a hipersikló azon nyomban heves rázkódásba kezdett, ahogy ide-oda dobálta az erős szél. Ösztönösen vette igénybe az elméjébe plántált pilótakiképző program segítségét. Megrántotta a botkormányt, melynek eredményeként a hipersikló szárnyai néhány fokkal lejjebb fordultak. Justine megérintette a hátsó pántok ikonját is, mire a kötelek elernyedtek. A hipersikló húsz méter magasra emelkedett a levegőben, és vadul rángatózott, mint a szabadulni akaró, a rabláncai utolsó maradványait kétségbeesetten tépő fenevad. Justine meggátolta, hogy a pántok tovább nyúljanak, és próbálgatni kezdte az irányító felületet. A hátsó függőleges vezérsík azonnal megteremtette a törzs oldalirányú stabilitását. A szárnyak még jobban kinyúltak a törzsből, hogy még nagyobb felhajtóerőt biztosítsanak. Most, hogy eltávolodott a talajtól, végre csillapodott az a borzalmas zörgés, de teljesen nem csendesedett el. Most már csak az iszonyatosan süvítő szél ordítását kellett elviselnie. A szél sebessége már a kétszáz kilométer per órát ostromolta.

Ebben a pillanatban a hipersikló nem volt egyéb, mint egy hatalmas papírsárkány. Justine lassan, óvatosan engedte még hosszabbra nyúlni a hátsó pántokat. A pántok engedtek, és a hipersikló türelmetlenül távolodott el a talajtól. Kit óvatoskodó perc elteltével már száz méter magasan járt. A kanyon alja nem látszódott, amiért most Justine mérhetetlenül hálás volt. Olyan sűrű ködpamacsok húztak el mellette szédítő sebességgel, hogy nem látott távolabb húsz-harminc méternél. A pilótafülke ablakán szétloccsanó esőcseppeket szinte azonnal el is sodorta az iszonyatosan süvítő szél. Justine még kijjebb tolta a szárnyakat, hogy kiegyenlítse a turbulenciát, és még egy kicsit engedett a pántokon.

Huszonöt perccel az után, hogy elemelkedett a talajtól, már ezernégyszáz méter magasan hánykolódott. Lassan, óvatosan emelkedett, de a megnyúlt pántokat olyan hevesen cibálta a szél, hogy időnként összekoccantak a fogai a fékezhetetlen rázkódástól. Justine szabad-repülés módba állította a hipersiklót. A szárnyak előrenyúltak, a fesztávolságuk elérte a száztíz métert, és sarló alakban visszakunkorodtak; a magasból szemlélve a hipersikló leginkább egy gigászi szablya pengéjére hasonlított, amelynek egy pilótafülke nyúlik ki a csúcsából. A háta mögött a hátsó törzsrész függőlegesen megnyúlt, mély, háromszög alakú vezérsíkot képezve. A csúcsai szemmel szinte érzékelhetetlenül apró mozgásokkal tartották a hipersiklót a szél sodrási sávjában.

Justine elérte az ezerötszáz méteres magasságot. A szárnyak szakaszosan meghajlottak, hogy a lehető leghatékonyabban használhassák fel a szél erejét. Amikor Justine a konzol kijelzőjére pillantott, alig akart hinni a szemének. A pántok már annyira megnyúltak, hogy elérték a biztonsági határt.

Justine visszafojtotta feltörő sóhajtását; a zabolázatlan elemek torkuk szakadtából visítva tomboltak körülötte. Ha elég bátor lenne hozzá, ez lehetne hosszú élete legpazarabb repülése. Ha... Visszagondolt eddig leélt éveire, és most onnan fentről, abból a perspektívából szemlélve minden, amit tett, egyformán fájdalmasan unalmasnak tűnt.

Egyik virtuális ujja előrenyúlt, és szinte már vonakodva érintette meg a kioldó ikont.

A gyorsulási erő a pilótafülke ülésébe préselte, és először érezte teste valódi súlyát, amióta a Peremvilágra érkezett. A hipersikló kétszáz kilométeres óránkénti sebességgel lódult meg a Stakeout-kanyon meredek falú vége felé. Szinte azonnal jobbra húzott, és süllyedni kezdett. Justine megrántotta a botkormányt, hogy korrigáljon – nem hirtelen mozdulattal, inkább finoman, de határozottan –, és úgy döntötte a szárnyakat, hogy megváltoztassák a levegő áramlását. A hipersikló megdöbbentően gyorsan reagált, és máris felfelé röpült, mint egy nyíl-vessző. Ekkor majdnem pörgésbe ment át, de a vezérsík csúcsaival sikerült megakadályozni a bajt.

Folyamatosan, minden idegszálával arra kellett koncentrálnia, hogy nagyjából egyensúlyban tartsa a hipersiklót. Nem csupán az alaktalan felhőgomolyagok vágták el őt a külvilágtól. Az érzékei beszűkültek, semmi másra nem tudott figyelni, csak a hipersikló pozícióját mutató képernyőre és radarra. A Stakeout-kanyon fokozatosan keskenyedett, ezért mindenképpen középen kellett tartania a könnyű légi járművet. Eközben a meredek sziklafalak minduntalan közelebb hajoltak egymáshoz, és folyamatosan meredekebbé váltak, a hipersikló farokrezgése pedig ezzel arányosan növekedett. Az erős turbulencia folyamatosan meg akarta pörgetni a gépet, vagy ha ez nem sikerült, akkor lerántani a feneketlen mélybe.

Justine nem érzékelte az idő múlását, minden figyelmét és erejét lekötötte, hogy megfelelő pozícióban tartsa a járművet. Ha hagyná, hogy túl magasra emelkedjen, akkor a kanyon falainak tövében fokozatosan növekvő nyomástól feltörő és szétterülő, magasabban áramló széllökések átrepítenék őt a kanyon oldalfalai felett. Ez esetben vélhetően a Zeusz- vagy a Titán-hegy viharoktól tépázott, sziklás középső lejtőire sodródna, több száz kilométerre a karaván kereső járműveitől.

A radar előzetes figyelmeztetés nélkül, váratlanul fogta be a kanyon végét, amely huszonöt kilométerre volt tőle. Ezen a ponton, ahol a három vulkán keresztezte egymást, a Herkules-hegy csupán egy közönséges, hat kilométer magas sziklának látszódott. Justine éppen három és fél kilométeres magasságban tartózkodott. A szél sebessége tovább növekedett a keskenyedő hasadékban. Az időjárást figyelő radar képernyőjének szélén élénk, skarlátvörös színű foltok gomolyogtak, ahogy a sziklafalakról lepattanó légörvények mozgását követte. Justine körül nőttön-nőtt a sötétség, ahogy a cafatokra szaggatott felhőket összepréselte a légnyomás.

A nő enyhén visszább húzta a szárnyakat, feláldozva ezzel a tolóerő egy részét, azért, hogy a hipersikló irányíthatóbbá váljon. Most már folyamatosan szakadt az eső, a kövér esőcseppek hangosan dörömböltek a pilótafülke ablakán. Ennek ellentmondva azonban mégis tisztulni kezdett a kilátás. A felhők ismét összesűrűsödtek a nagy nyomás alatt. Az esőcseppek is összeálltak, de csak egy pillanatra, mert az erős szél azonnal szét is tépte őket. A következő másodpercben azonban ismét egymáshoz tapasztotta őket a még mindig egyre növekvő légnyomás. Félig összefüggő, vízszintesen futó patakok tajtékoztak a hipersikló törzse körül.

A hasadékot lezáró sziklafal tizenkét kilométerre volt előtte, és Justine most éppen három kilométeres magasságban tartózkodott a kanyon talajához képest. Olyan sűrű vízréteg vette őt körül, mintha egy hatalmas, szilaj, levegőben úszó árhullámba hajtott volna a hipersiklóval, és a hátán lovagolna. A nap időközben a vulkán fölé emelkedett, és lesütött a viharos kanyonra. A napsugarak megcsillantak az örvénylő vízcseppek felszínén, többezernyi kisebb-nagyobb szivárványt teremtve, amelyek egymásba gabalyodva táncoltak a hipersikló törzse körül. Justine lenyűgözve, felszabadultan kacagott a szédítő, lélegzetelállító látványtól.

Három kilométerre előtte a tajtékzó patakok egyetlen, vonagló áradattá álltak össze, két kilométer magasan a Stakeout-kanyon felett. Az a pont már csak néhány kilométerre volt a kanyont lezáró sziklafaltól. A sziklás oldalú hasadék itt vált a legkeskenyebbé, ezzel párhuzamosan a nyomás a legnagyobbá. A tomboló áradat csupán egyetlen irányba távozhatott.

Justine a levegőben úszó víztömeg fölé kormányozta a hipersiklót, és hitetlenkedve nézett le a folyamra. A táncoló szivárványoknak hirtelen végük szakadt, mintha kettévágták volna őket, és a helyüket sziklák vették át. Justine semmi egyebet nem látott, csak félelmetesen magas, égbe szökő sziklafalakat. Közvetlenül előtte a repülő vízfolyam felfelé kanyarodott, és megkezdte valószínűtlen mászását a szabadság felé. Az egész vihar függőleges kiterjedésűvé vált. A szél sebessége elérte a háromszáz kilométer per órát, és úgy zúgott, mintha állandó mennydörgés rázná a vulkánokat. Justine tudta, hogy folyamatosan ordítozik és sikoltozik, de a külső hangorkántól nem hallotta a saját hangját.

A hipersikló felfelé rándult. A gyorsulási erő ismét belepréselte Justine-t az ülésbe. Annyira szorította a majrévasat, hogy belefehéredtek az ujjpercei, rettegett tőle, hogy elveszíti az összeköttetést az i-pontokkal. Állandó harcot vívott a hipersikló szárnyaival, hogy megőrizze a gép stabilitását, miközben felfelé sodorta a gejzírként feltörő levegő. A hatalmas víztömeg is felfelé áramlott vele együtt, párhuzamosan a sziklafallal, meghazudtolva a fizika törvényeit. Noha a halálos légörvények között hánykolódó, iszonyatos sebességgel száguldó hipersikló minden figyelmét lekötötte, azért vetett egy-két pillantást a kinti felejthetetlen világra. Korábban el sem tudott volna képzelni ehhez fogható természeti csodát. Egy felfelé zúgó vízesés!

Öt kilométeres magasságban a tajtékzó vízfüggöny darabokra szakadozott. Amint a felfelé rohanó, mérhetetlen erejű vihar elérte a kanyon tetejét, elkezdett vízszintes irányban szétterülni. Mind a légnyomás, mind a szél sebessége azonnal lecsökkent. Justine próbálta végig középen tartani a hipersiklót. Amikor kilőtt a sziklafal pereme fölé, párafelhő és vízfüggöny zubogott alá kétoldalt a hajótörzs mellett, széles ívben, mint egy-egy behajlított hattyúszárny, és a víztömeg hangos robajjal zúdult rá a hegyoldal alacsonyabban fekvő lejtőire. Már csak a légörvény belsejében tombolt tovább a szél, felfelé és előre lökve a hipersiklót.

A Herkules-hegy hatalmas tömege láthatóvá vált Justine alatt. A kietlen, mállott szikla- és kődarabokkal borított hegyvidéki táj több tíz kilométeres kiterjedésben terült el a kanyon felső pereme körül. A puszta kopárság szép fokozatosan átadta a helyét az okkersárga és avokádózöld növényeknek, ahogy az élet újra birtokba vette a vidéket. Vékony, de ellenálló fűfélék eresztettek gyökeret a repedésekben, igénytelen, trópusi moha telepedett meg a sziklákon. A heves vihar tovább tombolt Justine fölött, utat tört magának a keleti, nyugodtabb égbolt irányába, megkerülve az északt és a déli lejtőket.

Justine ismét állított a szárnyak dőlésszögén, és a sebesség megtartása mellett emelkedett feljebb. Próbált egyenes vonalban haladni a kanyon és a hegycsúcs között, vigyázva, hogy egyikhez se sodródjon túlságosan közel. Most már tüskés bokrokkal tarkított, zöldellő rétek suhantak el alatta. A növényzet folyamatosan ki volt téve az időjárás viszontagságainak, de az ellenálló fajok így is szépen fejlődtek. A kanyonból feltörő, kettéágazó zuhatagot már jó tizenöt kilométerrel maga mögött hagyta, időközben a felhők is felszakadoztak, és egyenként kerestek utat maguknak a hatalmas vulkán mentén. Justine is új folyosót keresete magának a napos égen. Felfelé tartott. Noha még mindig iszonyatos sebességgel száguldott, elég gyorsan ahhoz, hogy biztonsággal lehagyhassa a vihart, mégsem eléggé ahhoz, hogy elérje végső célját. Az időjárást figyelő radar képét tanulmányozta.

Mintha a vulkán nyugati törzsének még nem lett volna elég ennyi, tornádók bukkantak fel a megviselt lejtők felett, a vihar keltette turbulencia hagyatékaként. Justine tisztán látta a cingár nyúlványokat, amelyek pusztító korbácsként söpörtek végig a tájon. Az ártalmatlannak tűnő, pörgő-forgó pornyalábok pillanatok alatt megvastagodtak, és több kilométer magas, fékezhetetlen örvényekké öblösödtek. A fedélzeti számítógép kiszámította a feltételezhető útvonalakat, kizárva azokat az örvényeket, amelyek vagy túl kicsik, vagy túl távoliak voltak Justine céljához. Természetesen az összes tölcsér kiszámíthatatlanul mozgott. Ilyenkor kell a híres női megérzésre hagyatkozni... no meg a szerencsére.

Talált egy megfelelőt húsz kilométernyire, enyhén délebbre, mint szerette volna. Majdnem öt kilométer magasra nyúlt, és autó nagyságú szikladarabokat szippantott fel a tölcsérébe, miközben szeszélyesen cikázott jobbra-balra. Justine enyhén bedöntötte a hipersiklót, és az orrát egyenesen nekiszegezte a tornádónak. Amint a jármű közelebb került a talajhoz, még nagyobb sebességet vett fel. A függőleges vezérsík és a szárnyak behúzódtak a törzs felé, és közben megvastagodtak. Justine tátott szájjal, megbabonázva nézte a tornádó vadul táncoló alapját, és ringó mozgásából próbálta kitalálni, hogy legközelebb melyik irányba indul tovább.

A hipersikló ereszkedése veszedelmes zuhanórepülésbe csapott át. Justine együtt mozgott a tornádó alapjának ringásával... méricskélt és várt. A szárnyak és a függőleges vezérsík időközben teljesen behúzódott, már csak egy-egy csonk látszódott belőlük, és emiatt a hipersikló szinte irányíthatatlanná vált. A talaj már csupán ötszáz méterre volt. A tornádó ismét irányt váltott. Justine tudta, hogy most egy-két másodpercig nyugalmi állapotban marad, ezért előretolta a botkormányt, és egyenesen belevezette a hipersiklót. Az utolsó pillanatban felrántotta a botkormányt, és meredten nézte, amint a jármű orra szűk ívet ír lé a levegőben. A horizont kitűnt a képből, és Justine már csak a hívogató égboltot látta maga előtt, amely türkizkék és igéző sötétindigó színben tündökölt.

A hipersikló ekkor behatolt a tornádó belsejébe. A felkavart por- és homokszemek haragosan vetették rá magukat a hajótörzsre, és szorosan közrefogták. A szárnyak és a hátsó vezérsík meghajlott, zömök propellert képezve, miközben a hipersikló orra a korábban megkezdett körív végére ért. Justine hajója függőlegesen állt az instabil légörvény magjában. A szárnyak beleharaptak a levegőbe, és felfelé tolták a hipersikló törzsét. Apró homokszemek és öklömnyi nagyságú kövek csapódtak a hajótestnek, de mind lepattant róla. A folyamatos becsapódások rémisztő hatást keltettek, mintha golyószóróval tüzeltek volna rá. A strukturális szilárdsági szint azonnal a borostyánszínű veszélyességi sávba ugrott. Justine megállás nélkül hunyorgott, folyton attól félt, hogy a következő kavics már biztosan betöri a pilótafülke ablakát.

Ennek ellenére ez volt az a pillanat, amiért idejött. Nem mindenki jut el eddig a pontig. Sokan már a Stakeout-kanyonban szörnyethalnak, lezuhannak vagy felkenődnek a hasadék falára. Akiknek sikerül kirepülniük a kanyonból a felfelé zúgó vízesésen keresztül, azok vagy a kilépésnél ütköznek neki a hegynek, vagy egyszerűen nem találnak megfelelő tornádót. Justine ismeretlen kalandoroktól származó emlékei azonban igaznak bizonyultak, és megadták neki a szükséges tudást. Már csak a kellő elhatározás hiányzott, hogy bátran nekivágjon a kaland utolsó szakaszának. Azért utazott el végül ebbe a távoli vadonba, hogy kiderítse, még mindig ugyanaz a szabad, szilaj, vagány csajszi-e, mint akire első életciklusából emlékezett.

A hajtóművek hangosan bőgtek a háta mögött, ellensúlyozva az elülső törzsrész pörgését. Ez nagymértékben hozzájárult a hajó stabilitásának megőrzéséhez, és nyugalmi helyzetben tartotta a pilótafülkét. Legalábbis elméletben. Még mindig szédült és émelygett, és egyetlen olyan fix pontot sem talált, melyre pillantva megállapíthatta volna, hogy forog-e vagy sem. A virtuális látómezeje enyhe pörgést mutatott, amit a fedélzeti vezérlőegység próbált kompenzálni. A gyorsulási erő mélyen belenyomta őt az ülésbe.

Pillanatokkal később a hipersikló úgy lőtt ki a tornádó csúcsából, mint egy kilövőállásból útjára indított rakéta. Annak ellenére, hogy csak másodperceket töltött el a tölcsérben, a hajó sebessége a kétszeresére nőtt. A törzsre szerelt hajtóművek ismét felvisítottak, hogy ellensúlyozzák az ellentétes irányú forgást. A hipersikló hátsó vezérsíkja és a szárnyak megnyúltak, és ezúttal sokkal áramvonalasabb alakot vettek fel: egyenes, keskeny szárnyak és kereszt alakú farok. A hipersikló csekély atmoszféra-ellenállással találkozott, és sebesen, könnyedén siklott keresztül a sztratoszférán. Justine állított a szárnyak dőlésszögén, és a röppálya ettől enyhén megváltozott. A gép egy hagyományos ballisztikus görbét írt le, melynek csúcspontja kilenc kilométerrel a Herkules-hegy felett tetőzött.

Justine a nyomáskijelző számadatait nézte, amelyek gyorsan csökkentek, mígnem légüres teret jeleztek a hajótörzs körül. Az ég színe kékről átláthatatlan feketére változott. Csillagok ragyogtak mindenfelé, miközben vakító napfény hatolt be a pilótafülkébe.

Letaglózó volt ez a különbség. Az egyik pillanatban még a tomboló tornádó belsejében hánykolódott, a másikban pedig már a végtelen űr megnyugtató nyugalma ölelte körül. Noha ez a környezet ugyanolyan halálos az emberi szervezet számára, mint a vihar közepe, itt valahogy mégis biztonságban érezte magát. Lassulni kezdett a szívverése. Leakasztotta a válláról a biztonsági öv pántjait, és előrehajolt, hogy jobban körülnézhessen.

Már majdnem egy szintben volt a Herkules-hegy csúcsával, és még mindig emelkedett. A vulkán szélesen nyúlt el alatta, az alsóbb lejtői már nem is látszódtak, kitakarták a gomolygó felhők. Messze a hipersikló fara mögött a vihar kitört a Stakeout-kanyonból, és dühösen vetette rá magát a hatalmas kiterjedésű, öblös hegyoldalra. Justine jobbra fordult, hogy rálásson a Titán-hegy kráterére. A kráter aljában fortyogott a skarlátvörös láva; mintha egyenesen a pokol bugyraira látott volna rá. Fekete füst gomolygott a lávató felett, pókhálószerű fátylat vonva fölé. Vastag csápok nyúltak fel a magasba, de gyorsan elvékonyodtak és szertefoszlottak a kráter pereme felett süvítő szélben, szürke hamut szórva a lejtős tájra. Justine csalódást érzett, amiért nem láthatja kitörni a vulkánt; a karavánban segítőként és vezetőként dolgozó helyiek ódákat zengtek a Pusztítás hegyéről (nem véletlenül kapta e kedves becenevet), állítólag lélegzetelállító látvány, amikor tombol.

Nyolc és fél kilométerrel a Herkules-hegy csúcsa felett a hipersikló elérte röppályája ívének tetejét. A röppálya fokozatosan laposodott, ahogy a Peremvilág gyenge gravitációja lassacskán fogást talált a hajón. A sikló orra előtt felsejlett a horizont: egy vékony, fehér csík rajzolódott ki az űr feketeségében. Pontosan alatta helyezkedtek el az iker kalderák, két hatalmas mélyedés a megszilárdult lávából és vulkáni salakkőből álló, szürkésbarna talajon.

Justine rádiója befogott néhány szófoszlányt, de az erős statikus zajtól alig lehetett hallani. A hangok a levegő nélküli égbe, a csúcsra indított expedícióktól származhattak. A Peremvilág másik nagy turisztikai szenzációját ugyanis a Herkules-hegyre szervezett túrák jelentették. A túra nem túlságosan megerőltető, a lejtők lankásak, és az alacsony gravitáció megkönnyíti az idegen világból érkező turisták dolgát. Az út második felét azonban túlnyomásos ruhában kell megtenni, ráadásul az egyetlen igazi kilátás, noha az valóban lélegzetelállító, Afrodité pihenőjéről nyílik, a kaldera fennsík alatti kiszögelléséről. Ha valaki el akar jutni a hegy legmagasabb pontjára, egy jelentéktelen halomhoz az északi kráter falán, annak hosszú és fárasztó sétát kell tennie a Holdéhoz hasonló, kietlen tájon.

Most, hogy a hipersikló orra lefelé irányult, a Peremvilág töltötte ki a látóteret a vulkántól keletre. Abból a magasságból Justine láthatta a déli irányba futó Dessault-hegység vonulatait. Apró, éles tüskék szúrták át itt-ott az örvénylő, tejfelszerű felhőtakarót. Ez a hegyvonulat fogta közre az egyenlítőtől délre fekvő nagy sivatagot, ezt a hideg, felhő nélküli vidéket. Keleti irányban sötétzöld foltokat látott, ahol a dús sztyeppe megkezdte terjeszkedését az Északi-tenger és Armstrongváros felé.

A horizont élesen kirajzolódó pereme azt a hatást keltette, mintha a bolygó felső félgömbjét látná, akárcsak egy ősi, mitikus isten, aki letekint, hogy megszemlélje, mi zajlik a Földön. A Marsnál ugyan nagyobb Peremvilág kis mérete – amely most éppen kitakarta Justine valódi látómezejének egy részét – mit sem vont le a mindenható érzés élményének értékéből. Pedig a Peremvilág korántsem rendelkezett azzal a nemes bájjal, mint az ősi istenek lakhelye, az Olümposz. A fehér felhők sivár látványt nyújtó, barnába és szürkébe burkolózó tájat takartak ki a szeme elől. Noha az ember már több mint kétszáz éve birtokba vette ezt a bolygót, a felszínén olyan állapotok uralkodtak, mintha csak most foglalták volna el a mamutoktól, és még mindig életveszélyesnek számított a pusztító napkitörés miatt, amely idecsalogatta az embereket... legalábbis a helyiek így mesélték. Akadt azonban néhány vállalkozó szellem Armstrongvárosban, akik bemerészkedtek a vadonba, hogy földet műveljenek és kiépítsék az energiahálózatot, de ez a zord bolygó makacsul ellenállt a próbálkozásoknak, a talaj kivetette magából a magvakat, ezért a fejlődés és a gazdasági fellendülés még váratott magára. Rengeteg sivatag és művelésre alkalmatlan terület borította a felszínt; a bolygó őshonos állat- és növényvilágának csak elenyésző hányada élte túl a sugárzást. Azok a zöld növények, amiket most Justine a magasból látott, idegenek voltak ezen a bolygón, betolakodók, amelyek kolonizáltak egy majdnem halott bolygót.

Halkan, fenségesen szárnyalt Afrodité pihenőjének magas sziklafalai felett, amelyek a Herkules-hegy csúcsára vezető, keleti hágót védelmezték. Néhány kilométerrel ezek alatt a sziklafalak alatt húzódott az a gleccsergyűrű, amely körbefonta az egész vulkánt, több száz méternyi kiterjedésben futva végig a kietlen, köves-sziklás talajon. A töredezett jégmezőn megcsillanó napfény glóriaszerű aurát vont az atmoszféra felső határa fölé. A gleccsergyűrű alatt a csillogó diadém oltalmát élvező alpesi fenyőerdők borították a tájat. A Földről behozott, génmanipulált fajtákat telepítettek a hegyoldalakra, hogy fennen hirdessék az élet megtelepedését a bolygón, hiszen ezeket az erdőket több száz kilométerről is látni lehetett. Justine lemosolygott a fenyőkre, ahogyan egy régi kedves barát esetében teszi az ember; megelégedéssel töltötte el, hogy végre valami ismerősét is lát.

Az időjárást figyelő radar képernyőjén kék és zöld színű szellemalakok jelentek meg, a felső atmoszférába belépő hipersikló törzse körül folyamatosan növekvő légköri nyomás alakulását mutatva. Justine ismét teljesen kitolta a szárnyakat, és széles delta alakúvá hajlította. A pilótafülke kisvártatva rázkódni kezdett, amint a szárny vezetőélei egyre erősebben hasítottak bele a levegőbe. Az aerodinamikai erők fokozatosan átvették az irányítást a ballisztikus pályáról letérő hajó felett.

Justine lerázta magáról a kábulatot, ami elfogta, amikor az előbb átrepült a vulkán felett. Most gyakorlati döntéseket kellett hoznia: ebből a magasságból indulva akár négy-ötszáz kilométernyit is megtehet siklórepülésben, ami azt jelenti, hogy igencsak messzire kerül a vulkántól. Ha egyenesen repül tovább, akkor a Dessault-hegységhez jut. Ha északnak vagy délnek fordul, akkor belekanyarodik a kettészakadt vihar valamelyik tovasuhanó ágába. Természetesen nemcsak az irányt, hanem a távolságot is figyelembe kellett vennie, hiszen minél messzebb siklik, annál nehezebben és később találja meg a földi kiszolgáló személyzet. Justine enyhén megváltoztatta a hipersikló hosszdőlését, és így a megemelkedő orr-rész fékezni kezdte a gép sebességét. A süllyedés üteme csökkent, és Justine most már csak arra figyelt, hogy folyamatosan ugyanakkora távolságot tartson a lejtős talajhoz képest. Monokróm fényárban úszó felhők suhantak el mellette, miközben átfúrta magát a vastag gleccsergyűrű szintjén. Amikor a hipersikló előbukkant a gyűrű alsó pereménél, pontosan az alpesi fenyőerdők felett találta magát. Az erdők vonalán túl zöldellő mezők látszódtak. Ott könnyedén leszállhatna, de még mindig meglehetősen magasan járt, itt még biztosan hideg lenne.

Ahogy egyre messzebb siklott, úgy váltak egyre zöldebbé és bujábbá a füves területek. Az alacsonyabb lejtőkről lezúduló széllökések egyre erőteljesebben dobálták a hipersiklót. Bokrok és fák jelentek meg foltszerűen a fűben, majd a számuk váratlanul ugrásszerűen megnőtt, és nem sokkal később már összefüggő dzsungelt alkottak, amely beborította a vulkán lábának keleti fertályát. Justine kinézett a pilótafülke ablakán, és az apró, cikázó, fekete pontokat nézte, a lombkoronaszint felett repdeső madarakat. Már nyolcszáz kilométerre járt a kiindulási ponttól, légvonalban mérve. A karavánnak előbb meg kell kerülnie a Zeusz-hegyet, mire eljut egyáltalán a Herkules-hegyhez. Justine felsóhajtott, és lefelé, egyenesen a dzsungel felé irányította a hipersiklót.

Ebből a közelségből már korántsem volt annyira sűrű, mint fentről nézve. Számos irtást látott, sekély völgyeket sebesen futó patakokkal az aljukban, alig egy-két fával a partjuk mentén, és életveszélyesnek tűnő kőszirteket. Több alkalommal is állatokat látott szaladni a nyíltabb terepen. Itt legalább elmondható, hogy a Nemzetközösségi Tanács revitalizációs programja sikerrel járt.

A radar talajletapogató üzemmódra váltott. Justine próbált egy leszállásra alkalmas helyet találni. Noha szélsőséges esetben a hipersikló csupán száz méter hosszú, nyílt szakaszon is képes leszállni, Justine nem akarta ezt megkockáztatni. A radar szerencsére megfelelően egyenletes talajfelszínt érzékelt jó három kilométernyire, északi irányban. Justine elfordította a hipersikló orrát, és enyhén felhúzta. Könnyedén felfedezte a tisztást a fák között. Abból a távolságból úgy tűnt, hogy a tisztás kétharmadánál valamiféle sziklás akadály magasodik, Nem tűnt veszélyesnek. Amikor nagyobb felbontásra kapcsolta a radart, akkor vette észre, hogy egy keskeny, sekély vízmosás fut keresztbe a tisztás egyik végénél. Megkezdte a leszállás előtti kilebegtetést, beljebb húzva a szárnyakat, így növelve meg az íveltséget. A tisztás széle vészesen közeledett. A konzol kijelzői közül háromnak a képe eltorzult, és véletlenszerű színek villantak fel rajtuk.

– A francba!

Az e-titkár csak nagy sokára válaszolt, és jelentette, hogy a fedélzeti számítógép több processzora tönkrement, sőt még Justine beültetései is sérültek.

– Mi folyik itt? – kérdezte Justine. Virtuális kézfejei előbb villózni kezdtek, majd teljesen eltűntek.

Egy széllökés jobbra taszította a hipersiklót. Justine rémülten sikoltott fel, amikor a pilótafülke vadul oldalra billent. A konzol kijelzői összevissza villogtak, semmi értelmeset nem lehetett leolvasni róluk.

– Többszörös elektronikus rendszerhiba – jelentette az e-titkár. – Az alapvető funkciók visszaállítása megtörtént. – A virtuális kezek ismét megjelentek Justine látómezejében. – Az irányítás a tiéd.

Justine ösztönösen rántotta oldalra a botkormányt, hogy korrigálja a hipersikló pörgését. A kisméretű repülőgép lassan reagált a mozdulatra, ezért Justine-nak még határozottabban kellett folytatnia a manővert. Amikor felemelte a tekintetét a konzolról, ismét hangosan átkozódott. Máris a leszállásra alkalmas tisztás fölé ért, és vészesen csökkent a repülési magasság. Időközben az összes kijelző működése helyreállt, és minden műszer azonnal válaszok a parancsaira.

Elindította a landolási műveletsort. A szárnyak majdnem kilencvenfokos szögbe álltak, megtörve a hipersikló lendületét, és ezáltal alaposan csökkentve a sebességét. Úgy süllyedt a levegőben, mint a vízbe dobott ólomsúly. Amikor már csak húsz méterre volt a talajtól, és a hipersikló előrehaladó mozgást már szinte nem is végzett, Justine ismét módosított a szárnyak állásán. A hátsó vezérsík és a szárnyak teljesen visszahúzódtak, szinte semmi sem látszódott belőlük.

Justine megkönnyebbülten sóhajtott fel, és prüszkölve fújta ki a levegőt, mint egy kanca. A pilótafülke fedele hangosan sziszegett, amikor a tökéletes szigetelést biztosító zárak kioldottak, és a fedél felnyílt. A képlékeny műanyag visszaszívódott, Justine pedig eleresztette a majrévasakat. Idegesen kacagott, miközben kirázta a verejtékcseppeket csatakos hajából. A jármű összes elektronikai berendezése rendeltetésszerűen működött.

A hipersikló egy fűvel benőtt, lejtős területen állapodott meg, a bíborszínű levélzettel rendelkező növényzet súrolta a hajótörzs alját. Mintegy húszméternyire tőle balra egy kis patak csörgedezett. A meleg, párás időben szinte azonnal izzadni kezdett. Különböző fajtájú madarak csicseregtek a feje felett a magasban. A tisztást körülvevő szakaszon a dzsungel fáit vastag indák szőtték körbe, és ezeken az indákon milliónyi parányi, levendulaszín virág nyílt.

Justine átmászott a pilótafülke peremén, majd leugrott a földre. A Földéhez képest kisebb gravitációban olyan légiesen mozgott, mint egy kecses macska. Ebben a pillanatban tudatosult csak benne, hogy mit is vitt véghez az imént. Mindkét lábából egy szempillantás alatt kiszállt az erő, és ő térdre rogyott a magas fűben. Könnyek szöktek a szemébe. Egyszerre sírt és nevetett, a válla folyamatosan, megállíthatatlanul rázkódott.

– Ó, édes istenem, sikerült! – zokogta felszabadultan. – Megcsináltam, a fene enné meg, megcsináltam! – A kacaja kezdett tébolyulttá válni. Belekapaszkodott az arca körül lengedező fűszálakba, és próbált úrrá lenni heves érzelmein. Már nem is emlékezett rá, hogy mikor adta át magát utoljára az érzelmeinek, hogy mikor érezte magát ennyire felszabadultunk. Ez bizony a fiatalság jele.

A légzése lassanként lecsillapodott, a szívverése is visszaállt a normális ütemre. Kézfejével letörölte kibuggyanó könnycseppjeit. Szép lassan felegyenesedett, óvatosan, nehogy hirtelen mozdulatot tegyen. Ebben az alacsony gravitációjú környezetben elég egyetlen rossz mozdulat, hogy valami nagyobb baj történjen. Néhány madár éppen a feje felett repdesett, de ezt leszámítva semmilyen mozgást nem érzékelt. Erősen tűzött le rá a nap, amitől hunyorognia kellett. A nap melege szinte perzselte az arcát. És az az elviselhetetlen páratartalom!

Erősen fújtatva vette a levegőt, miközben kibújt a pilótaruhából. Valóságos közelharcot kellett vívnia a testére tapadó, bőrszerű anyaggal. Az e-titkára eközben bekapcsolta a hipersikló jeladóját. A nyitott pilótafülke mögötti törzsszakasz egy kis darabkája felnyílt, mint egy dobozka fedele, és egy csillogó anyagból készült ballon összehajtogatott redői bújtak ki belőle. A ballon magától felfúvódott, és felemelkedett a világos, zafírkék égboltra. Egy vastag, szénszálas kábelt húzott maga után a levegőben.

Justine ellenőrizte, hogy a helymeghatározó jeladó jól működik-e, és közben vastagon bekente magát napkrémmel. A borzalmasan meleg, testre tapadó pilótaruhát levette ugyan, de a csizmát magán hagyta. Fehér sortot és hozzá illő pólót húzott. A karaván összes tagja megesküdött rá, hogy errefelé nem tanyáznak veszélyes állatok, az Óriás Triád mentén bizonyosan nem. A barzúmiaiak és az ő különös fenevadjaik a Tölgytenger túloldalán élnek, több ezer kilométerre innen. Így hát nem aggódott az öltözéke miatt, tökéletesen megfelelt a helynek és az alkalomnak.

Felcsúsztatta a csuklójára a multifunkciós számítógépes vezérlőegységét, egy smaragdokkal kirakott, szuperképlékeny bronz karperecet, amelyet még az utolsó férjétől kapott. A férje előre gúnyolódott rajta, hogy Justine majd arra használja a szerkezet méregdrága funkcióit, hogy túléljen vele egy áruházi leárazást. Ez a fajta abszurd humor jó pár évvel előrébb hozta a válásukat.

A karperec alig érezhetően összeszűkült, az i-pontja összekapcsolódott Justine OÁ-tetoválásával. Az e-titkára keresztülsugározta magát a beültetéseken, majd behatolt a nagyobb vezérlőegységbe, és a sokszorosára növelte a teljesítményét. Justine arra utasította, hogy nyissa ki a pilótafülke alatt található csomagtartó ajtaját, hogy ellenőrizhesse a felszerelését és a készleteit. Legalább három napra lesz szüksége a karavánnak ahhoz, hogy felvegyék őt; egyheti élelmet hozott magával, és a dehidratált fejadagok még további harminc napig is kitartanak, ha kell. Bízott benne, hogy egyetlen falatot sem kell majd ennie belőlük.

A raktér elejében egy kis bélelt, hőtároló dobozka várta, benne behűtött pezsgővel és csokoládéval. Noha alig tudott ellenállni a kísértésnek, a napszemüvegét vette ki a csomagjaiból először. A drága, egyedi tervezésű fémkeret tökéletesen illeszkedett az arca vonalához, szinte beleolvadt a bőrébe. A napszemüveget egy ütött-kopott, régi busman kalap követte, még évtizedekkel ezelőtt szerezte Ausztráliában. Ez a nevetséges, buta kis tárgy több bolygón járt, mint az emberek többsége, és a különböző bolygók különböző napsugarai mára szinte teljesen kiszívták a színét.

– Na jól van. Mi történt az elektronikával? – kérdezte az e-titkártól, miközben élvezettel lefejtette a csomagolópapírt a csokiról. A finomság azonnal olvadni kezdett a nagy melegben.

– Ismeretlen esemény okozta a rendszerleállást. A fedélzeti számítógép nem rendelkezik a megfelelő diagnosztikai eszközökkel ahhoz, hogy részletes elemzést végezhessen.

– Csak akad valami kiindulási pont.

– Minden jel arra utal, hogy külső esemény okozta. A felvételek alapján valamiféle elektromágneses impulzus lehetett.

Justine hitetlenkedve nézett körül, még az eperkrémmel töltött csokit is elfelejtette lenyelni.

– Valaki rám lőtt? – kérdezte döbbenten.

– Erről nincs adat.

– Elképzelhető, hogy természetes jelenség okozta?

– Erről nincs adat.

– De lehetséges?

– Ez a fedélzeti számítógép nem rendelkezik lehetséges természetes eseményekre vonatkozó adatokkal.

– Érzékelsz elektromágneses aktivitást? – kérdezte Justine.

– Nem – érkezett a tömör válasz.

Justine újuk érdeklődéssel, fürkésző tekintettel mérte végig a tisztást körülvevő fákat. Egyáltalán nem félt, viszont annál ingerültebbé vált. Nem szokott hozzá, hogy ne kapjon egyértelmű választ az e-titkárától. Az összes emberi tudás valós időben hozzáférhető a Nemzetközösség bármelyik szegletében. De itt, ahol nincs összeköttetés az uniszférával, az információ mindennél értékesebb árucikknek bizonyult. Ráadásul elképzelhető, hogy valóban rálőttek. Megvolt rá az esély, noha igen csekély.

Először is, itt van az Emberi Öntudat Őrzői szervezet; a tagjai szabadon barangolnak a bolygón. Köztudomású volt róluk, hogy kiváló fegyverzettel rendelkeznek, és nem riadnak vissza az erőszaktól. Másodszor, a helyi lakosok minden évben nagyot kaszálnak azzal, hogy begyűjtik a halott pilóták memóriacelláit. A tehetős családtagok tisztességes megtalálói díjat hajlandók fizetni ezekért a memóriacellákért, mert ha beültetik egy új klóntestbe, akkor a szeretett áldozat visszatérhet hozzájuk az életbe. A hipersiklás kivételesen veszélyes szórakozás, több tucat pilóta veszti életét minden évben. Sokukat a túravezető találja meg, és ez esetben természetesen visszaszolgáltatja a memóriacellát. Ha azonban valaki messze letér az előzetesen kalkulált röppályáról, akkor nagyon hosszú időre eltűnhet. Azoknak a helyieknek, akik megtalálják a roncsokat, tengernyi idejük van arra, hogy kivágják a memóriacellát a holttestből. Ezért aztán egyáltalán nem zárható ki, hogy egyes csoportok szándékosan okoznak balesetet, hogy azután a véres memóriacellákkal kereskedhessenek.

Ha valóban elektromágneses impulzus bevetésével akarták leszedni őt, akkor alaposan melléfogtak a pancserek, gondolta Justine.

A csomagtér végében eldugtak a számára egy ionpisztolyt személyes védelmi célokra, arra az esetre, ha a leszállóhelyen mégis barátságtalan környezet fogadná. Azt persze senki sem fejtette ki, hogy mit jelent a barátságtalan környezet; talán embervérre szomjazó vadállatokat értettek alatta. Hosszan, elmélyülten nézegette a kis tárolórekeszt, majd utasította a csomagtér ajtaját, hogy záródjon be. Úgy döntött, ha valóban egy rablóbanda leselkedik rá a dzsungel sűrűjében, akkor úgysincs esélye ellenük, akár magával viszi az ionpisztolyt, akár nem.

– Ideje kideríteni, mi folyik itt – mondta a hipersiklónak. A hangja természetellenesen hangosnak tűnt a hosszú, tágas tisztás csendjében.

Belemerítette a kulacsát a közelben csordogáló patakba. A félorganikus kupak teleszívta iszapos vízzel a palackot, és közben megtisztította, hogy iható legyen, és le is hűtötte. Justine elindult, és bevette magát a dzsungelbe, a csuklójára erősített vezérlőegység iránymeghatározó funkcióját használva a tájékozódáshoz.

Elég sok idejébe tellett, mire megtalálta azt a helyet, úgy ezer méterrel hátrébb a leszállóhelytől, ahol azt a különös interferenciajelenséget észlelte. Helyenként áthatolhatatlanul sűrű aljnövényzet borította a talajt, és ahol esetleg alacsonyabban, ritkásabban nőttek a bokrok, ott az indák folyondárként szőtték be a fák törzsei közötti, üres teret. Úgy érezte, semerre sem halad, csak céltalanul botladozik a sűrűben. Élőlénynek semmi nyomát nem látta, sem állatét, sem emberét. Sőt, még csak hangokat sem hallott.

Miközben a feltételezett hely felé közeledett, kezdte egyre ostobábbnak érezni magát. Számos lehetséges feltételezés is az eszébe villant. A rablókról és helyi zsiványbandákról szőtt rémmeséi korábban feldobták a hangulatát, szerette, ahogy adrenalin áramlik szét az ereiben, mostanra azonban rá kellett döbbennie a kiábrándító valóságra. Füllesztő meleg fojtogatta, folyamatosan indák és széles, húsos levelek csapódtak az arcába, a csizmája minden egyes lépésnél belesüppedt a vizenyős, tőzeges talajba. Annyi öröme azért akadt ebben az elviselhetetlen dzsungelben, hogy nem zümmögtek körülötte rovarok, vérszívók legalábbis nem. A revitalizációt végző munkacsoport nem telepített ide vérszívó dögöket. A talajon azonban számos, különböző fajtájú bogár futkorászott, de első ránézésre egyet sem ismert fel közülük. Mint ahogy a növények többsége is idegen fajokhoz tartozott, biztosan nem a Földről származtak.

Húszpercnyi gyaloglást követően Justine megállt. Most már nem is ostobának, egyenesen nevetségesnek érezte magát. Semmiféle jelét nem látta emberi tevékenységnek. Ha valóban kalózok szedték le őt, és most is éppen fejvadászok osonnak a dzsungelben a leszállóhely felé, akkor nem lehetnek valami képzett és tapasztalt nyomkeresők, ha még azt sem veszik észre, hogy egyenesen feléjük tart.

– Érzékelsz valamit? – kérdezte az e-titkárától.

– A vezérlőegység szenzorai gyenge elektromágneses aktivitást érzékelnek – felelte az elektronikus ügyintéző. – Nehéz megállapítani, hol van az eredőpont. Úgy tűnik, szabályos ciklus szerint ismétlődik.

– Valamiféle rádiójel? – kérdezte Justine.

– Nem. Ez többsávú sugárzás, nincs felismerhető modulációja.

– Akkor rádiófrekvenciás kitörés? – találgatott tovább Justine.

– Az magyarázatot adna a szenzorok adataira.

– Mégis miféle eszköz hozhat létre ilyen jelet?

– Erről nincs adat.

– Rendben, akkor melyik irányból jön? Mutasd meg.

Az e-titkár egy egyszerű térképet vázolt fel Justine virtuális látómezejében. Justine követni kezdte a megadott irányt, türelmetlenül hajtva el maga elől az idegesítő indákat.

– A jel megismétlődött – jelentette az e-titkár ötven méter megtétele után. – Ezúttal sokkal erősebb volt. A szenzorok enyhe maradó aktivitást érzékelnek. Nincs semmiféle mintája.

– Még mindig a jó irányba haladok? – kérdezte Justine kétkedő hangon.

– Igen.

– És mi a helyzet az impulzus-időtartammal? Megegyezik azzal, amelyik eltalálta a hipersiklót?

– Nagyon hasonlít hozzá.

Justine számára úgy tűnt, hogy a dzsungel ezen részén távolabb telepítették egymástól a fákat, de lehet, hogy csak a képzelete játszott vele. Az aljnövényzet nyilván nem vált gyérebbé, és az indák száma sem csökkent. Számos hosszú és mély vágás éktelenkedett már a lábán.

A szeme elé vetített térkép képe váratlanul eltűnt.

– Mi történt? – kérdezte.

Nem érkezett válasz az e-titkártól. Justine azonnal megtorpant, és a karperecére nézett. Az egyik smaragd mögött lévő, kisméretű, működést jelző LED vörösen villogott.

– Rendszer újraindítása kész – közölte váratlanul az e-titkár.

– Téged is eltalált az impulzus? – kérdezte Justine.

– Nem maradt adat az eseményről. Egy újabb elektromágneses impulzus a legvalószínűbb magyarázat.

– Tudsz védekezni a következő ellen?

Nem érkezett válasz.

– A francba! – mormogta Justine ingerülten, ugyanakkor mostanra már felcsigázta az eset a kíváncsiságát. Lapult itt valami a közelben, és egészen biztosan nem egy rablóbanda.

Majdnem elment mellette. A vastag indák teljesen körbenőtték az alacsony falakat, a kis épület első ránézésre nem tűnt egyébnek, mint egy újabb zöldellő, áthatolhatatlan természeti akadálynak. Az ajtaja azonban befelé dőlt, és így sötéten tátongó rés keletkezett a levelek között.

Justine feltolta a homlokára a napszemüvegét, hogy alaposabban is szemügyre vehesse a fura építményt. Azonnal megállapította, hogy nem lakóház, ahhoz túlságosan pici volt: az egyetlen helyiségből álló, ötször ötös négyzet alaprajzú épület ferde tetejének csúcsa alig érhette el a háromméteres magasságot. Miután leszaggatta az ajtó környékéről az indákat és az egyéb kúszónövények nyúlványait, megállapította, hogy az építményt fakó, szürke betonból emelték. Az előre gyártott paneleket egyszerűen csak ráhelyezték a fémvázra, vélhetően két-három óra leforgása alatt el is készültek vele. A Nemzetközösség bármelyik bolygóján gyárthatták az elemeket, akár még itt a Peremvilágon is, hiszen nem igényelt bonyolult technológiát. Az épületpanelekből és a rájuk tapadó indák vastagságából és sűrűségéből ítélve ez a kis menedékszerű kalyiba már évtizedek óta ott lapulhatott a dzsungel mélyén.

Nem látott rajta zárat, ezért egyszerűen benyomta a vállával az ajtót. Csak harmadjára sikerült belöknie. Fény kúszott be az ablaktalan helyiségbe. A padozatot enzimkötésű betonnal öntötték ki, ami mostanra átnedvesedett, morzsálódott. Egy valamivel több, mint egy méter átmérőjű, nyolcvan centiméter magas henger állt a helyiség közepén. Amikor közelebb lépett hozzá, Justine felfedezte, hogy a hengert beágyazták a betonba, így nem tudta megállapítani a valódi hosszát. Mintha valamilyen sötét színű fémből készült volna. Két vörös kábel nyúlt ki a tetejéből, végigfutottak a padlón, és eltűntek egy fél méter átmérőjű, áttetsző korong belsejében. Közelebbről is megvizsgálta, és megállapította, hogy a korongot is beágyazták a betonpadlóba. A korong halovány, cinóbervörös fénnyel izzott, amely valahonnan a mélyből, a betonpadló alól eredt.

Justine összeszűkült szemmel nézte a korongot, és a régi emlékek lassan visszakúsztak agya előterébe. Nem is értette, miért tartotta meg az efféle emlékeket a megfiatalító kúrái során. Tudta, hogy látott már ehhez hasonlót korábban: a Földön számos épületnél használnak ilyen tartalék áramforrást, általában kórházakban, rendőrségi épületekben vagy közlekedésirányító központokban. Szilárd hőcserélő elektromos kábel nyúlik le egészen a földkéregig, hogy kiszipolyozzák vele a mélyben termelődő geotermikus energiát. Nem állítanak elő nagy mennyiségű elektromos áramot, csak éppen annyit, amennyi vészhelyzetben elegendő a nélkülözhetetlen elektromos rendszerek működtetéséhez.

Mégis mit keres egy trafóház a dzsungel kellős közepén, a Peremvilág legnagyobb vulkánjának oldalába telepítve!

Justine megvizsgálta a kábeleket, amelyeket szupravezetőknek vélt. Nyilvánvalóan az a henger bocsátja ki az elektromágneses impulzust, amelybe a kábelek futnak. Jó néhány évtizede itt lehet már ez a berendezés, talán még annál is régebb óta. Nyilván senki sem jön ide, hogy ellenőrizze vagy karbantartsa, márpedig a beton nem mállik el két hét alatt. Mégis mi vesz fel vagy használ el ennyi elektromos energiát évről évre?

Ekkor eszébe ötlött az egyetlen lehetséges magyarázat, és a döbbenettől szinte leesett az álla: ez egy d-energiatartály. A d-energiatartályok számítottak az energiatároló berendezések csúcsának, de csak kevés akadt belőlük, mert a Csillagközi Nemzetközösségben egész egyszerűen senkinek sem kellett ekkora mennyiségű elektromos energiát tárolnia. A TŰV használt efféle tartalék áramforrásokat a féregjáratok átjáróinál, de egyetlen más kereskedelmi vagy kormányzati szervezet sem jutott az eszébe, amelynek szüksége lehetett volna rájuk. A d-energiatartály a fizika tudományágának egyik legbámulatraméltóbb megoldása, egy zéró méretű bemélyedés a téridőben, amelyet folyamatosan energiával lehet tölteni. Elméletileg bármekkora mennyiségű energia elraktározható így, ha a határoló kvantumtér elég erős hozzá. Ha ez a trafóállomás már évtizedek óta működik itt háborítatlanul, akkor olyan nagy mennyiségű elektromos energia áramlott már a tartályba a hőcserélő elektromos vezetéken keresztül, hogy nem is kilowatt órában, hanem inkább kilotonnában kellene mérni.

Szóval egy d-energiatartály bocsátotta ki az elektromágneses impulzust... egy védelem nélküli d-energiatartály!

Justine gyorsan kiment az épületből. Ha valóban semmi sem védi, akkor olyan nagy lehet itt az elektromágneses kisugárzás, amikor a ciklus végeztével újabb elektromágneses impulzust ad le, hogy talán még az idegrendszerét is károsíthatja.

Azonnal elsietett onnan, és még zavarodottabban bandukolt vissza a hipersiklóhoz, mint amikor útra kelt a tisztásról. Még száz métert sem tett meg, amikor eleredt az eső. A kettéágazó, a vulkánt oldalról megkerülő vihar végül csak utolérte.

Kazimir McFoster végignézte, ahogy a lány kivesz egy öklömnyi nagyságú, fényes, kék színű műanyag labdát a hipersikló nyitott pilótafülkéje alá illesztett tárolórekeszből. A férfi egy dús finikuszbokor mögött bújt meg, alig ötven méterre attól a helytől, ahol a karcsú sikló földet ért. Esőcseppek koppantak a fején és a bokor húsos, bíborszínű levelein. Ügyet sem vetett rá, ő ebben a dzsungelben nőtt fel, ahol mindig ilyen az idő. Az évnek ebben a szakában reggel zúdulnak le a viharok a vulkánok lejtőiről. Az esőfelhők egy órán belül tovasodródnak keleti irányba, és a nap hátralevő része kíméletlenül forró lesz és párás.

A lány hanyag mozdulattal a háta mögé hajította a kék labdát, majd egy nagyobb, hengeres alakú csomagot vett ki a tárolórekeszből. Kazimirt lenyűgözte a lány ereje, a csomagot meglehetősen nagynak látta, és nyilvánvalóan nehéz is lehetett. Noha meglehetősen ügyetlenül tartotta, a súlya szemmel láthatóan nem okozott gondot neki. Ez a lány erős. Persze az összes külvilági erős, aki ide érkezik, ezt jól tudta. Nem is morfondírozott rajta tovább, inkább gyönyörködött a lány szépségében, ami váratlanul érte.

A hipersiklóra figyelt fel, egy órával korábban suhant el a feje felett: egy kereszt alakú, fekete test a fénylő, zafírkék égbolt előterében. Tátva maradt a szája a látványtól, annyira kecsesnek és elegánsnak találta. Rengeteg történetet hallott a Nemzetközösségről, és tanultak is róla, de semmi sem készíthette fel a valóságra. Az, hogy egy repülő jármű ennyire tökéletes lehet, mind a kialakítását, mind a funkcionalitását tekintve, felért a megvilágosodással.

Egy megkövesedett lávaréteggel borított kiszögellésen állt, amikor a hipersikló elrepült a feje felett, és leereszkedett az alant elterülő dzsungel sűrűjébe. Csupán egyszer billent ki az egyensúlyából, és az is csak egyetlen szempillantásig tartott. A szárnyai azonban úgy mozogtak, mint egy fürge madáré, amely szabadon szárnyal a tágas égen. Kazimir csak állt ott a magaslaton, és egy mamlasz bárgyú vigyorával a képén nézte, amint a repülőgép eltűnik a dzsungel magas fái mögött, egy ideig nem is kapcsolt, hogy teljesen kiszolgáltatja magát, ahogy ott ácsorog a kopár szikla tetején. Harvey irgalmatlanul megbüntetné ezért a figyelmetlenségért, talán még a fejadagjából is visszavenne néhány napig, hogy biztosan megtanulja a leckét. Már rég túl kellett volna jutnia azon a ponton, hogy efféle hibákat vétsen: éppen ezért tartózkodott most egyedül a dzsungelben, az utolsó próbáját teljesítette, azt bizonyítandó, hogy megszelídítette a vadont, hogy teljesen ura a dzsungelnek. Ha életben marad és tizenöt nap múlva visszatér a klánjához, akkor csatlakozhat végre az idegen szörnyeteg ellen vívott harchoz. De ha továbbra is csak álldogál ott, mint egy zöldfülű újonc, felkínálva magát a környéken ólálkodó ellenségnek, akkor erre nem lesz semmi esélye.

Kazimir leugrott a kiszögellésről, és visszahúzódott az aljnövényzet sűrűjébe. Elraktározta az emlékezetében a hipersikló leszállóhelyét. Nyomkövető tudományához folyamodott, és óvatosan, éberen figyelve az esetleges ellenségre, megkereste a repülőt a dzsungelben. Csak a célra összpontosított, mint a ragadozó a prédára.

Mire sikerült nesztelenül megközelítenie a hosszú tisztás peremét, amelyre a hipersikló leszállt, már hevesen zuhogott az cső. Senkit sem látott a jármű közelében, ezért keresett magának egy kényelmes és biztonságos búvóhelyet, ahonnan nyugodtan tanulmányozhatta az elegáns hipersiklót. A lány néhány perccel később bukkant fel, erősen hunyorgott és grimaszolt az arcába vágó eső miatt. Gyorsan szedte a lábát, miután kibotorkált a fák közül. Kizárólag fehér színű ruhadarabokat viselt, amelyek karcsú, vonzó testéhez tapadtak a nedvességtől. Igézően gyönyörű volt. Akár egy angyal – gondolta Kazimir.

– Egy angyal szállt le az égből.

A kék labda, amelyet a lány a háta mögé hajított, magától szétnyílt, mint egy kitáruló bimbó, a vékony műanyag redők megduzzadtak, és igen különös alakot öltöttek. A fura tárgy úgy vonaglott a földön, mint egy sebzett, hatalmas kínokat kiálló vad. Egy perc elteltével a kék labdacs puffadt, félgömb alakú sátorrá alakult. A sátor alapja négy méter átmérőjű lehetett, és egyetlen nyílás látszódott rajta, az lehetett a bejárat. Kazimir elismerően bólogatott. Az ő éjszakai menedéke nem egyéb egy különleges membránból készült hálózsáknál, amely felveszi a teste alakját, és amit a beépített elektromos pumpával tud felfújni. Arra alkalmas, hogy melegen és szárazon tartsa éjszakára, de mozogni már nem tud benne, ahhoz túlságosan kicsi. Ez a félgömb alakú sátor az ő hálózsákjához képest valóságos palota.

A lány bebújt a sátor oltalmat nyújtó belsejébe. Kazimir látta, hogy fintorogva grimaszol, amikor leveszi a fejéről elnyűtt, átázott kalapját, majd beletúr szintén vizes, fehérbe hajló, hosszú hajába. Belekotort a hengeres alakú táskába, és kiráncigált belőle egy törülközőt, majd heves mozdulatokkal végigdörzsölte az egész testét.

Kazimirt az idegen lány minden egyes apró mozdulata lenyűgözte. Tökéletesen arányos, karcsú végtagokkal rendelkezett. És az a mód, ahogy a fejét tartotta: büszkén, de nem arrogánsan. Ő nem arrogáns. Egy angyal nem lehet az.

Miután alaposan megtörülközött, a lány odalépett a dundi sátor bejáratához, és kikukucskált a nyíláson. Kazimir még a lélegzetét is visszatartotta, amikor a lány egyenesen arra a bokorra nézett, amely mögött meghúzta magát. Ekkor csintalanul elmosolyodott, és ettől az egész világ egy szempillantás alatt jobb hellyé vált.

De csak egy röpke pillanat erejéig.

– Kényelmetlen lehet ott a bokor mögött kuporogni – kurjantotta a lány. – Miért nem bújsz elő?

Kazimir szíve úgy dobogott, mint egy harci dob. Biztos, hogy hozzá beszél; egész idő alatt tudta, hogy onnan leskelődik utána. A fiú magában fortyogott, dühös lett, amiért cserbenhagyták a képességei, és hagyta magát ilyen könnyedén leleplezni. Megalázónak érezte a helyzetet. Az angyal azonban továbbra is őt nézte, enyhén oldalra billentette a fejét, és felvonta a szemöldökét – várakozón, nem gúnyosan.

Kazimir felállt, és alaposan körülnézett minden irányban. Arra számított, hogy váratlanul felbukkannak az ellenség vadászai, könyörtelen vigyorral az arcukon. A záporozó esőcseppeken kívül azonban semmi egyebet nem látott. Választás elé került: vagy sarkon fordul és elmegy onnan, ez esetben viszont soha többé nem láthatja az angyal gyönyörű arcát, vagy kilép a tisztásra, és felfedi magát előtte – bár ezzel már elkésett, hiszen a lány látja őt.

Óvatos léptekkel indult el a kék színű félgömb felé. Az angyal feszülten figyelte minden mozdulatát. Egy vékony, hengeres tárgyat tartott a kezében, amiről a fiú sejtette, hogy valamiféle lőfegyver lehet.

– Nincsenek társaid a közelben, ugye? – kérdezte a lány.

– Egyedül járom az erdőt. Nincs szükségem segítségre a túléléshez – felelte Kazimir kimérten és büszkén.

A lányt mulattatta a fiú modora.

– Hát persze. – Diszkréten a derékszíján fityegő tokba csúsztatta a fegyvert. – Nem akarsz bejönni az esőről? Elég hely van itt mindkettőnk számára.

– Nagyon kedves vagy, köszönöm. – Amikor Kazimir lehajtotta a fejét és belépett a sátorba, lenyűgözte és letaglózta a lány közelsége. A tekintete bejárta a sátor sima belső felületét, és még csak véletlenül sem nézett az angyalra.

– Justine a nevem – mutatkozott be a lány udvariasan. Hangján némi tétovázás érződött, mintha ő sem tudná, mitévő legyen ebben a helyzetben.

– Kazimir – mondta a fiú. – Honnan tudtad, hogy ott vagyok a bokor mögött? – kérdezte.

A lány felemelte karcsú kezét, és megérintette a jobb szeme alatti területet.

– A beültetésemmel infravörös tartományban is látok – felelte, és közben csücsörített a szájával. – Szinte izzik a tested, tudod-e?

– Ó! – horkant fel Kazimir, és tekintete botor módon követte a lány kezének mozgását. Többé nem tudta levenni a szemét az arcáról. Justine szeme élénkzölden csillogott; a szemöldöke két csinos, vékony vonal. Széles, kiugró járomcsontjához képest az álla némiképp laposnak tűnt. Keskeny pisze orr ült telt, nedves ajkai felett. Minden egyes arcvonása tökéletes volt, összességében pedig olyan kifinomult eleganciát sugárzott, amihez Kazimir sosem érhetne fel, ez azonnal tudatosult benne. A lány hibátlan bőre olyan különleges, mézarany árnyalatban csillogott, amihez foghatót még sosem látott. Meglepetten tapasztalta, hogy a lány mennyire hamvas és fiatal, alig lehet több, mint ő, tizenhét éves. Mégis keresztülvezette a hipersiklót a vihar szívén. Ehhez különleges bátorság és tehetség kell. Kazimir ismét a lába elé bámult, érezte, hogy hatalmas szakadék nyílik közöttük.

– Tessék – mondta Justine kedvesen, és odaadta neki a kezében lévő törülközőt. – Te jobban eláztál, mint én.

Kazimir mélán nézte a törülközőt, mielőtt levette volna a hátizsákját.

– Köszönöm. – Gyorsan felitatta az esőcseppeket az arcáról, majd levette magáról átázott mellényét. A vékony anyag mohón szívta magába a nedvességet a mellkasáról és a hátáról, ahogy alaposan végigdörzsölte vele a testét.

Justine ismét benyúlt a táskájába, és kivett magának egy másik törülközőt. Kazimir tisztában volt vele, hogy a lány egész idő alatt őt nézi, ahogy felitatja a sípcsontjáról és a vádlijáról az esőcseppeket. A fiú félbehagyta a műveletet, amikor a térdéhez ért, és nem hajtotta fel a szoknyáját, hogy a combját is megtörölje. Nem is volt rá szüksége igazán, hiszen a kellőképpen vízálló skót szoknya megóvta a lábát az esőtől.

– Miféle minta ez? – kérdezte Justine.

A fiú lenézett a smaragdzöld és rézszín kockás mintára, majd büszkén elmosolyodott, fülig ért a szája.

– Én a McFoster klánból származom – felelte büszkén.

Justine olyasféle hangot hallatott, mintha horkantott volna.

– Sajnálom – kért elnézést azonnal bűnbánó képpel. – Csak a bőrszíned miatt nehéz elképzelnem, hogy született klántag vagy.

Kazimir sértődötten ráncolta a homlokát. Sötétbarna árnyalatú bőre mellé hollófekete haj párosult, amelyet hagyott hosszúra nőni, és egy skarlátvörös szalaggal kötött hátra. Mégis mi köze a bőrszínének ahhoz, hogy melyik klánhoz tartozik? Az ősi Föld szinte összes etnikai csoportja képviseltette magát a klántagok között. A nagymamája érdekesebbnél érdekesebb történeteket mesélt neki a saját gyerekkoráról, amikor még Indiában élt.

– Nem értem, mi gondod ezzel – bökte ki végül. – Az őseim az első családok közé tartoztak, amelyeket Bradley Johansson megmentett.

– Johansson? Akkor ugye nem skót klánokról beszélünk?

– Miféle skót klánokról?

– Nem érdekes – legyintett Justine, majd kinézett a sátor bejáratán. Még mindig zuhogott odakint az eső. – Úgy tűnik, kénytelenek leszünk egy kis időt együtt tölteni. Mesélj nekem a klánodról, Kazimir – kérte.

– Már csak egy óráig esik – mondta a fiú kitérően.

– Olyan hosszú a történeted?

A fiú rávigyorgott; szinte melengette az angyali nő mosolya. Olyan hihetetlenül gyönyörű, gondolta Kazimir; nem bírt betelni vele. Bármilyen ürügyet megragadott volna, csak hogy a közelében maradhasson még egy kicsit. A különleges sátor mintha kitalálta volna a gondolatát. Megváltozott az alakja, a sátorfal befelé türemkedett és kanapé alakúvá nyúlt. Egyszerre huppantak le rá.

– Mondd már! – sürgette Justine. – Mindent tudni akarok a világodról.

– Mesélsz nekem a repülésről? – kérdezte Kazimir.

– Igen.

A fiú elégedetten bólintott, beérte az ígérettel is.

– Hét klán él a Peremvilágon. Mi alkotjuk az Emberi Öntudat Őrzőit.

– Már hallottam rólatok – mormolta Justine.

– Gátként állunk az idegen Csillagutazó és az emberi pusztulás között. Egyedül mi értjük, micsoda veszélyt jelent az emberiségre nézve. A megtévesztés módszerével manipulálja a hiú férfiakat és nőket. Bradley Johansson azonban már régen felnyitotta a szemünket, hogy mi is lássuk az igazságot. Egy napon, hála neki, végre bosszút állhatunk azért, amit ezzel a bolygóval tett.

– Ez úgy hangzik, mintha betanították volna neked, Kazimir – jegyezte meg Justine óvatosan.

– Azóta tudom, hogy ki vagyok és mi vagyok, amióta csak megláttam a napvilágot, tudom, hogy mivel kell szembenéznem. Súlyos teher a miénk, ti, bolygónkívüliek nem hisztek az ügyünkben, mert vakok vagytok, nem látjátok, hogy az idegen miként mérgezi meg az emberiséget. Mi azonban kitartunk, a hitünk miatt és a hálánk jeleként. Bradley Johansson a mi megmentőnk, és egy napon az egész emberiség a megmentőjeként tiszteli majd őt.

– Hogyan mentett meg téged? – kérdezett közbe Justine.

– Ahogyan őt is megmentették. Kedvességgel és őszinteséggel. Az elsők között érkezett erre a bolygóra, és azonnal tanulmányozni kezdte az idegen űrhajót.

– Erről már hallottam – mondta Justine. – Ő volt a Marie Celeste Kutatóintézet első igazgatója, igaz?

– Igen – bólintott a fiú. – Az emberek azt állítják, hogy a hajó üres, csak egy roncs, már rég elhagyták. De nem az; az idegen akarja ezt elhitetni az emberekkel. Túlélte a zuhanást.

– Van itt egy élő idegen lény az űrbárkáról? – kérdezte Justine.

– Korábban itt volt, de már rég elment a Nemzetközösségbe, ahol az emberek közt él, bujkálva, gonosz szándéktól vezérelve.

– Valóban? – vonta fel a szemöldökét Justine. – Szóval akkor te még sosem láttad a saját szemeddel?

– Még nem hagytam el a Peremvilágot. De a Csillagutazó egy nap visszatér, amikor már beérett gonosz tervének gyümölcse. Bízom benne, hogy ez még az én életemben bekövetkezik. Részese akarok lenni a bukásának.

– Hogy néz ki? – firtatta Justine.

– Senki sem tudja, még Bradley Johansson is bizonytalan ezzel kapcsolatban. Talán már látta őt, de nem biztos benne. Régi emlékei többsége odaveszett, amikor felszabadították.

– Oké, szóval ez a Csillagutazó túlélte a zuhanást. Mi történt azután?

– Ő okozta a Peremvilág csillagának napkitörését, hogy idecsalogassa vele a gyanútlan áldozatokat. Miközben Bradley Johansson igyekezett feltárni a hajó titkait, felébresztette a Csillagutazót, aki foglyul ejtette őt. Évekig rabszolgaként dolgoztatta. Segített az idegennek kiterjeszteni a hatalmát a Nemzetközösség felett, hamis ígéreteket suttogott az erősek és hatalmasok fülébe, ő formálta az események alakulását. A Csillagutazó nem ismerte a galaxis ezen részét, aggodalommal töltötte el őt a többi faj jelenléte, félt, hogy megakadályozhatják a terveit. Nem mindenki olyan tudatlan és hiú, mint mi. Elküldte Bradley Johanssont az Ezüstbolygóra, hogy személyesen tanulmányozza a szilfeneket, és jelentést tegyen róluk. A szilfenek azonban okosabbak az embereknél, és a Csillagutazónál is. Ők észrevettek azt a béklyót, amellyel a Csillagutazó leláncolta Bradley agyát, és eltávolították róla.

– Á, a híres felszabadítás!

– Igen. Meggyógyították őt. Mások, akiket ugyanígy felszabadítanak, amikor szembesülnek a borzalommal, rémülten menekülőre fogják, hogy életük végéig szabadok maradhassanak. Bradley azonban tudta, mekkora veszedelem fenyeget minket; azt mondta, a gonoszságnak egyéb sem kell a diadalhoz, mint hogy az igaz emberek ne tegyenek ellene semmit.

– Ezt Bradley Johansson mondta volna?

– Igen. Visszatért a Peremvilágra, hogy felszabadítsa a Csillagutazó többi rabszolgáját is. Ők voltak annak a hét családnak a tagjai, akikből a hét klán kialakult.

– Értem – mondta Justine ezúttal komoly hangon.

Kazimir idegesen nézett rá. Komor kifejezés ült ki a lány arcára. Ez elszomorította a fiút; annak a gyönyörű arcnak örökké vidáman kellene ragyognia. Hát nem érti, hogy ő arra tette fel az életét, hogy az emberi fajt védelmezze?

– Ne aggódj! – mondta. – Mi megvédünk benneteket a Csillagutazótól. Nem éri el a célját, nem jár sikerrel. Bosszút állunk rajta azért, amit ezzel a bolygóval tett.

Justine feje enyhén oldalra billent, miközben hosszan, a gondolataiba merülve nézte a fiút.

– Te valóban hiszel abban, amit mondasz, igaz? – kérdezte nagy sokára.

– Igen.

A határozott válasz zavarba ejtette.

– Nagyon derék dolog, ha így érzel, Kazimir. A nemes eszmék szoros bajtársi köteléket szülnek, nehéz elszakítani őket.

– A Csillagutazó sosem ingathatja meg a klánom iránti hűségemet és az ügyünkbe vetett hitemet! – tört ki hevesen a fiú.

Justine a karjára tette a kezét, hogy lenyugtassa.

– Ez dicséretre méltó.

Kazimir próbált magabiztosan mosolyogni, de a lány még mindig szomorúnak tűnt valamiért, és az érintése, az a lágy és puha érintés, felettébb zavarba hozta. Olyan közel ültek egymáshoz, hogy szinte összeért a testük – és alig volt rajtuk ruha. Vágytól fűtött, mesés gondolatok kezdtek körvonalazódni Kazimir fejében.

Justine enyhén megszorította a fiú karját, majd kipillantott a sátor bejáratán.

– Nézd, elállt az eső! – Felkászálódott a kanapéról, és a bejárathoz ment. – Kisütött a nap. – Kedvesen mosolygott, ismét az az angyal volt, aki leszállt az égből.

Kazimir felállt, és gyorsan felvette a mellényét. Követte a lányt, aki időközben kiment a napfényre, és odaállt mellé. Justine éppen egy fémkeretet illesztett az arcára. Kazimir végtelen csalódást érzett, amiért nem láthatja azokat az angyali szemeket. A csillogó napfény szinte áttetszővé tette a lány fehér pólóját. Ugyanolyan magas, mint ő, vette észre a fiú.

– Tényleg átrepültél a vulkán felett? – kérdezte, hogy zavarát leplezze.

– Aha.

– Ahhoz nagy bátorság kell.

Justine harsányan felkacagott.

– Inkább csak hatalmas butaság.

– Nem. Te nem vagy buta, Justine. Egyáltalán nem.

Justine mutatóujjával kissé lejjebb húzta a napszemüvegét az orrnyergén, és a fiúra pislogott a keret felett.

– Köszönöm, Kazimir, ez kedves tőled.

– Milyen érzés volt? – faggatta tovább a fiú.

– Eszméletlen! Vad és csodás egyszerre! – Justine visszalökte a napszemüvegét a helyére, majd mesélni kezdett a nagy kalandról.

Kazimir lenyűgözve hallgatta a lány történetét, aki egy számára ismeretlen életről mesélt, oly idegenről és elképzelhetetlenről, mint maga a Csillagutazó világa. Justine tökéletes életet élt. A fiút örömmel töltötte el a gondolat, hogy amit hall, az valóban létezik, hogy az emberek tényleg eljuthatnak ekkora magasságokba. Egy nap talán, amikor a Csillagutazó végre eltűnik, az összes ember úgy élhet majd, mint a lány.

Sorsszerűnek érezte, hogy találkozott ezzel az angyali teremtéssel. Ez a jelenés, az ő saját, élő angyala azért utazott ide, hogy megnyugtassa őt, helyesen cselekszik, amikor megpróbálja megvédeni az emberi életet. Justine az ő múzsája, az ő életre kelt csodája.

– Nagyon gazdag lehetsz – jegyezte meg, amikor a lány a landolás pillanatainak ecsetelésével a története végére ért –, ha megengedhetsz magadnak egy olyan repülőgépet, amelynek nincs más célja, csak a szórakozás.

Justine hanyagul vállat vont. A kis patak partja mentén ballagtak, amely utat vájt magának a tisztás talajában.

– Gondolom, mindenki gazdag, aki ideutazik. Nem könnyű idejutni – felelte. Hátradöntötte a fejét, és megcsodálta a zafirkék égbolt alsó peremén gomolygó felhőfoszlányokat. – De megéri, az biztos. Te egy igen különleges és kellemes bolygón élsz, Kazimir.

– És mit szóltak hozzá a szüleid, hogy csak úgy eljössz ide, egyedül? Ráadásul azért, hogy végrehajts egy ilyen nyaktörő repülési manővert. Ez nagyon veszélyes dolog volt.

Justine olyan hevesen fordította felé a fejét, mintha megdöbbentette volna a kérdés.

– A szüleim? Hmm, lássuk csak. A szüleim mindig arra ösztönöztek, hogy valósítsam meg önmagam. Azt akarták, hogy úgy éljem az életem, ahogy nekem a legjobb. Márpedig ez bolygó, a Herkules-hegy, te magad, azok közé a különleges élmények közé tartoztok, amelyek miatt érdemes élni, amelyek önbizalommal töltenek el, és arra ösztönöznek, hogy továbbra is meg akarjak tapasztalni mindent, amit csak az univerzum nyújtani tud.

– Én? Kötve hiszem.

– Igen, te. Nézz csak magadra. Itt vagy kinn a vadonban, egyedül birkózol meg mindennel, amit a természet és a vulkán az utadba állít. Vagyis sokkal bátrabb vagy, mint én.

– Ez nem igaz.

– De!

– Nem!

Mindketten elnevették magukat. Justine levette a napszemüvegét, és kedvesen a fiúra mosolygott.

– Éhen halok – mondta. – Ennél egy kis egészségtelen földi kaját?

– Igen, de még mennyire!

Justine fürge szökellésekkel futott oda a hipersiklóhoz. Kazimir utánairamodott, és ámulva nézte, ahogy a lány karcsú teste szinte a föld fölött lebeg, mintha a lába nem is érintené a talajt.

Törökülésben ültek, és Justine morzsányi falatokkal etette a fiút, folyamatosan figyelve a reakcióját. Volt, amit kifejezetten ízletesnek talált, mást csak egyszerűen furcsának és újnak, amikor azonban a currys húst megrágta, összerándult az arca.

– Öblítsd le ezzel. – Justine könnyű, édes fehérbort kínált neki, amit Kazimir lelkesen kortyolgatott.

A délután hátralevő részében a tisztás körüli erdőben barangoltak, és próbálták beazonosítani az egyes növényfajtákat. A felfedezőút közben Kazimir a magányos küldetés jelentőségéről mesélt. Elmagyarázta, hogy be kell bizonyítania a tanítóinak, hogy mindent jól elsajátított, és minden létező terepen és körülmények között képes szembeszállni az ellenséggel.

– Szóval ez egy beavatási rítus – állapította meg Justine.

Kazimirnek úgy tűnt, a lány hangja elismerően cseng. Ennek ellenére több alkalommal is észrevette, hogy Justine tekintete őt fürkészi, amikor azt hiszi, hogy nem figyel. Ő nem merte megtenni ugyanezt.

– Tudnunk kell, hogy képesek vagyunk megtenni azt, amit meg kell tennünk.

– Kazimir, kérlek, ne cselekedj meggondolatlanul! Nem kell az életed árán bizonyítani a rátermettségedet. Az élet túl fontos ehhez, és túl rövid, főleg itt, ezen a bolygón.

– Vigyázok magamra. Megtanulom, hogy ne kapkodjak, és semmit se hamarkodjak el.

– Köszönöm. Nem akarok egész életemben miattad aggódni.

– Megtennél valamit a kedvemért? – kérdezte a fiú.

Justine szemében huncut fény csillant.

– Sok mindenre hajlandó lennék a kedvedért, Kazimir.

A válasz meglepte a fiút. Érezte, hogy fokozatosan elvörösödik, amint eszébe jutnak elfojtott vágyai. Biztos volt benne, hogy a lány nem úgy értette; ő ahhoz túlságosan kedves és jó.

– Kérlek, ne nézd meg a Marie Celeste-et. Tudom, hogy sok turista felkeresi. Aggódnék a biztonságodért, ha elmennél oda. A Csillagutazó befolyása nagyon erős a hajó körül.

Justine úgy tett, mintha megfontolná a kérést. Az ősi űrbárka megtekintése szerencsére nem szerepelt az útitervben. Látva Kazimir megingathatatlan hitét abban, hogy valóban életben maradt egy idegen lény a hajón, különös borzongás járta át, a kellemetlen gondolat befészkelte magát az elméjébe, sehogy sem tudta kiűzni onnan. Az egész hiedelem nem egyéb ostoba legendánál, amelyet a Johanssonhoz hasonló gonosz vénemberek terjesztenek, hogy követőket és híveket toborozzanak maguk mellé, akik azután őket szolgálják. Ugyanakkor valahogy hihetőnek tűnt az egész...

– Nem nézem meg – ígérte most komoly hangon. A fiú arcára kiülő mérhetetlen megkönnyebbülés láttán enyhe bűntudat fogta el.

Késő délután tüzet raktak. Kazimir mindig magánál hordott egy régi energiapengét a hátizsákjában. Most elővette, készen rá, hogy bizonyítsa a lánynak a rátermettségét, hogy itt, a dzsungelben ő az úr. Justine így hát kényelmesen hátradőlt, és hagyta, hogy a fiú kisebb máglyát rakjon. Kazimir levette a mellényét; izzadságcseppek ütköztek ki feszes bőrén, miközben a fahasábokat hordta. A látványtól Justine testhőmérséklete is jó néhány fokkal megugrott. Kazimir fiatal izomzata a bolygó alacsony gravitációja ellenére is tökéletesen kidolgozottá fejlődött. Szerencsére esze ágában sem volt olyan macsó ostobaságokra ragadtatni magát, mint hogy ártalmatlan madarakra lövöldözzön, hogy azután ropogósra süssék őket a tűz fölött. Bőven beérte azzal, hogy újabb kajáscsomagokat bontottak ki a lány élelmiszerkészletéből, a tüzet csak melegedésre használták. Justine végül kipukkantotta a pezsgőt, azt kortyolgatták a táncoló, aranyszínű lángok fényénél, amely meg-megcsillant a cikázó buborékok felszínén.

Kazimir azt kívánta, bár sose érne véget az este. Egymás közvetlen közelében ültek a pléden, és nézték, amint a bolygó napja lassacskán eltűnik az égről. Homályba burkolózott a táj, már csak a magasban csillogó, bíborszínű fénykör látszódott a nyugati horizonton, ahogy a vulkán gleccsergyűrűje megtörte az atmoszférán áthatoló, utolsó sugarak fényét. Kisvártatva ez is kihunyt, és már csak a tábortűz szolgáltatott némi fényt. Platinaszínű csillagok ragyogtak a magasban. Kazimir életében először nem veszélyforrásként gondolt rájuk.

Ettek és beszélgettek és iszogattak. Kazimir egész idő alatt teljes szívéből imádta és csodálta a mosolygós angyalt. Nem sokkal azután, hogy a nap lenyugodott, a tábortűz lobogó lángjai is kihunytak, és csak vörös parázs maradt a fahasábokból. Az angyal ebben a vöröslő derengésben állt fel, és lépett oda elé. Az őt hátulról megvilágító zsarátnokok fenve fehér pólóját és sortját rózsaszínesre festette, haja aranyglóriaként ragyogott; Kazimir első pillanattól ilyennek látta őt, dicsfénnyel az arca körül. A lány szó nélkül tűnt el a félgömb alakú sátor bejárata mögött, alakját elrejtették az éjszakai árnyékok.

– Kazimir!

A fiú remegő lábbal botorkált oda a sátorhoz. A beszűrődő csillagfényben csupán annyit látott, hogy a padló feltüremkedik, és hatalmas matraccá alakul. Az angyal ott állt az ágy előtt, csak a körvonala látszódott. A pólója összegyűrve hevert a lába előtt. Kazimir ámuló szeme láttára bújt ki fehér rövidnadrágjából.

– Ne félj!

Kazimir belépett a sötétbe. Láthatatlan, pihetoll érintésű kezek tolták hátra a válláról a mellényt. Érzéki ujjak csiklandozták végig a mellkasát, majd pajzánul lefelé araszoltak a dereka irányába. Kazimir önkéntelenül felnyögött. Kioldódott a derékszíja, és lecsúszott a szoknyája. A meztelen angyal bőre szinte perzselt, ahogy teste az övéhez simult.

Kazimir kéjes nyögdécselése végigvisszhangzott a tisztás felett, még jóval azután is, hogy a tábortűz végleg kialudt.

Még az erős szigetelés sem óvta meg Estella Fentont a bivalyerős dízelmotorok dübörgő zajától. Az egyik keresőjármú utazókabinjában magasra emelte öblös poharát, nehogy a hatalmas sziklák között ide-oda döccenő, négykerék-meghajtású Telmar terepjáró rázkódásától kilötykölődjön a finom gyümölcskoktél. Mikor látta, hogy a módszer nem válik be, egy húzásra felhajtotta az italt. Ismerős, jellegzetes íz karistolta végig a torkát... vodkát kevertek bele, semmi kétség.

A konvojról leváló keresőjárművek húsz órával korábban találtak rá. Ennél nagyobb megkönnyebbülést még sosem érzett; két és fél napon keresztül aszalódott a forró és fülledt erdő közepén, és a megpróbáltatás még a vártnál is jobban kielégítette a kalandvágyát. Már csak a barátnőjét, Justine-t kellett megkeresniük. A konvoj befogta a hipersikló jelét. A koordináták láttán többen döbbenten a szívükhöz kaptak; csak nagyon kevesen képesek olyan messzire repülni, mint Justine.

Miután Estella hipersiklóját felrakták a szállítójárműre, az öt megmaradt keresőjármű azonnal Justine után indult. Ő maradt utoljára, mivel a Peremvilág lakossága szinte teljesen érintetlenül hagyta a vadont a Herkules-hegy körül, a Telmar típusú keresőjárművek számos út közül választhattak, hogy milyen irányban vágjanak át a dzsungelén. Jó néhány kisebb, alig használt ösvény is leágazott a főcsapásokról, a térképen „járhatónak” jelölt vékony vonalakról már nem is beszélve. Már jó három órája egy ilyen úton haladtak, rendíthetetlenül fúrva magukat előre az indák és bokrok szövevényes hálójában. És csak ekkor következett a neheze, új utat kellett vágni maguknak az érintetlen dzsungelen keresztül.

Az erdőirtó munkagép ötven méterrel előttük haladt, az elejére szerelt, összhangban dolgozó pengék faforgáccsal teli porfelhőt szórtak maguk mögé, ahogy a gép egyre mélyebbre fúrta magát a sűrűbe. Estella hamar ráunt a látványra, visszatért a kabin hátuljába, hogy megcsapolja a minibárt.

– Még néhány perc – jelentette Cam Tong, a sofőr.

Estella letette az üres poharat a pultra, majd kikukucskált a jármű buborékablakán, és a maguk mögött hagyott, végtelen tájat nézte. A fák és kúszónövények sűrű, szövevényes hálózata váratlanul ért véget, és egyszer csak egy tisztás szélén találták magukat. Justine hipersiklója sértetlenül pihent a dús, magas fűfélékkel benőtt mezőn. A sátrát néhány méterre a siklótól állította fel.

– Úgy tűnik, jól van – mondta mosolyogva Cam Tong.

– Én eddig sem kételkedtem benne – felelte Estella.

A keresőjárművek nagyobb sebességre kapcsoltak, amitől még erősebbé vált a rázkódás az utazókabinban. A sofőrök egyszerre kezdték el nyomni a dudát.

Egy fej bukkant ki a sátornyíláson.

– Ez nem ő! – sikoltott fel Estella.

Egy serdülőkorban lévő fiú volt az, aki Justine régi, elrongyolódott túrakalapját viselte. Amikor megpillantotta a feléje robogó hatalmas, zajos, megállíthatatlan járműveket, előbb megnyúlt a képe döbbenetében, majd rémülten hadart valamit a sátor belsejébe. A következő pillanatban felkapott egy hátizsákot a földről, és a legközelebb álló fák vonala felé iramodott. Estella érdeklődve bámult utána. A fiú egy hosszú, narancs- és zöldszínű szoknyát viselt. Nem közönséges szoknyát. Ez egy kilt, állapította meg, miután felfedezte rajta a mintázatot. Egy bőrből készült ruhadarab fityegett a hátizsákra kötve, amely felett a menekülő fiú többször is a háta mögé pillantott. Egyik kezével a fejére szorította a viseltes kalapot, amely alól ki-kivillant dús, fekete haja.

Cam Tong hangosan kacagott, miközben leállította a hatalmas Telmar terepjárót a hipersikló mellé. Estella arcára is kiült a huncut mosoly. Kinyitotta az utazókabin ajtaját, hogy kiszálljon. Justine ebben a pillanatban bújt ki a sátorból. Csupán egy vékony, skarlátvörös hajpántot és napszemüveget viselt.

– Gyere vissza! – kiáltott a menekülő fiú után, túlharsogva a vidám dudaszót. – Ne félj! Ők a barátaim! Ó, csesszétek meg! – Csípőre tette a kezét, és úgy meredt a keresőjárművekre.

Estella könnyedén lehuppant a talajra. A mosolya mostanra fékezhetetlen, már-már tébolyult kacajba csapott át. A többi jármű ajtai is kinyíltak, és a kiszolgáló személyzet fülig érő szájjal vigyorgó tagjai szép sorban mind kiszálltak. A sofőrök még mindig lelkesen tülköltek. A rémült fiú már majdnem elérte a dzsungel szélét. Többen is utánakiabáltak, hogy bátorítsák egy kicsit.

– Szép napot, csajszi! – csicseregte Estella boldogan.

– Elijesztettétek – mérgelődött Justine bosszús hangon.

Estella a szemét forgatva teátrális mozdulattal a torka elé kapta a kezét.

– Úgy látom, még éppen idejében értünk ide – mondta, és nem tudta abbahagyni a nevetést. – Megmentettük az életedet, nehogy még a halálnál is szörnyűbb dolog történjen veled.

– A szentségit! – Justine vetett még egy utolsó pillantást a rohanó fiú után, aki akkor tűnt el a dzsungel sűrűjében. Bágyadtan felemelte a karját, hátha a fiú észreveszi szánalmas integetését. A tülkölés abbamaradt, amint az összes motort leállították, de a legénység tagjainak szívből jövő nevetése még ott visszhangzott a tisztás párás csendjébe.

Justine füstölögve rontott be a sátorba, majd magára kanyarított egy vékony kardigánt. Estella utánament. A padlómatrac még mindig felfújt állapotban volt. Üres kajásdobozok és zacskók hevertek mellette szerteszét, jó néhány borosüveg társaságában.

– El sem hiszem, hogy ekkora szerencséd lehet – vihogott Estella. – Reklamálni fogok az utazásszervező cégnél. Engem csupán egy mókus várt a leszállóhelyen, és biztosra veszem, hogy az is meleg volt.

Justine időközben begombolta a kardigánt.

– Fejezd be! – morgott még mindig ingerülten. – Kazimir kedves teremtés volt.

– Igen, volt.

– Te nem érted ezt – felhúzta a rövidnadrágját. – Ez nem csak arról szólt. Meg akartam tanítani neki, hogy más szemszögből is szemlélheti az univerzumot, nem csak az létezik, amit itt lát és hall.

– Úgymint... melyik póz miért jó? Vagy hogy, nem is tudtam, hogy ezt fejjel lefelé is lehet csinálni?

Justine csak morgott valamit az orra alatt, és kiment a sátorból. Kiadta a sátornak az összehúzódásra vonatkozó vezényszót, ezért Estella is kénytelen volt utánasietni. A kiszolgáló személyzet éppen egy üres trélert húzott a hipersiklóhoz. Széles, sokat sejtető mosolyokat villantottak felé... néhányan még kacsintottak is. Justine csak a szemét forgatta, el tudta képzelni, hogyan is nézhet ki mindez az ő szemszögükből nézve. Amikor végre visszatért a humorérzéke, az ő arcán is megjelent egy könnyed vigyor.

– Mit keresett itt? – kérdezte Estella. – Itt nincs semmi.

– Egy-két dolog mégis akad.

– Jesszusom, irigylem a szerencsédet. Messziről úgy tűnt, isteni a teste.

Justine szerényen összeszorította a száját.

– Az volt – dünnyögte.

– Hagyd már! Gyere, keressünk egy üveg piát, és ünnepeljük meg ezt a hihetetlen diadalt: a leghosszabb repülés és a legnagyszerűbb landolás. Gondolom, szeretnél leülni. Elgyengülhetett a lábad annyi tanítás után. – Estella jelentőségteljes pillantást vetett az összezsugorodó sátorra. A matrac mellett összegyűlt szemét most ott hevert a földön, a zsugorodó falak kivetették magukból. – Körülnéztél egyáltalán a kinti világban?

– Olyan is van?

Estella ismét harsányan hahotázott, miközben felmászott a létrán a Telmar kabinjába.

– Szóval igaz a pletyka? A kisebb gravitációban valóban magasabbra emelkednek a dolgok? – kérdezte vihogva.

Justine elengedte a pimasz kérdést a füle mellett, és a sűrű dzsungelt kémlelte. Semmi nyomát nem látta a fiúnak, még infravörös keresővel sem. Ezt legalább megtanította neki, ha mást nem is.

– Ég veled, Kazimir – suttogta.

Kazimir ott van valahol, és figyel. Most már talán egy kicsit ostobának érzi magát. De talán így a legjobb. Egy gyors, sallangmentes elválás, és egy kellemes emlék mindkettőjük számára. Semmi megbánás, semmi sajnálkozás.

És talán... talán valóban tanítottam neki valamit a való életről. Talán megkérdőjelezi az Őrzők ostoba tanainak igazságtartalmát.

Hangos pukkanás hallatszott, amint a pezsgősüveg dugója kilőtt. Justine felmászott a kabinba, és becsukta maga mögött az ajtót. A fülke légkondicionálója azonnal elűzte a fülledt dzsungel nyomasztó forróságát.

ÖTÖDIK FEJEZET

A York5 bevallottan elitista gondolkodású lakói gyakorta hangoztatták, hogy a Csillagközi Nemzetközösség első terjeszkedési hullámában elfoglalt bolygók közül az övék a legszerencsésebb. Ebben a világban sosem kellett környezetszennyezéssel, kezelhetetlen túlnépesedéssel, ingadozó gazdasággal, sem korrupt politikusokkal szembesülni. A bolygó emberi jelenlétet megelőző történelmében az evolúciós folyamatok fintorának köszönhetően meglepően kevés, az átlagosnál alacsonyabb számú növény- és állatfaj alakult ki. Ilyen körülmények között nem okozott túlságosan nagy kihívást az idegen életformák betelepítése. Azok számára, akik a saját elképzeléseik szerint kívánták a földet művelni, azonnal felértékelődött a bolygó szabad földterületeinek értéke.

Amikorra TŰV 2138-ban megnyitotta a bolygót a betelepülők előtt, a Nagy15 gazdasági tömörüléshez tartozó Los Vada nevű bolygó mögött álló, különböző családok alkotta konzorcium visszautasíthatatlan ajánlatot tett, gyakorlatilag megvásárolták az egész bolygót. A TŰV-t azonnal kárpótolták a bolygó felfedezésével és feltárásával kapcsolatos költségekért, de a York5-öt sosem nyitották meg a nagyközönség előtt. A konzorciumot alkotó családok túlságosan szerteágazók voltak ahhoz, hogy egységes Csillagközi Dinasztiát alkossanak, noha most, hogy már mindannyian ugyanazon a világon éltek, joggal várhatták, hogy a rokonsági viszonyok jövőbeni alakulása révén azzá válnak.

A York5 nem rendelkezik klasszikus értelemben vett fővárossal; a legnagyobb városias terület egy kiszolgáló település, amely a TŰV-átjárót és a mellette felhúzott repteret üzemelteti. Egyetlen gyárat sem telepítettek a bolygóra, így gyakorlatilag ipara sincs. Az összes használati cikket, legyen az evőeszköz vagy térburkoló kő, elektromos berendezés vagy ruhanemű, kivétel nélkül importálni kell. Sem úthálózat, sem vasútvonal nincs a bolygón, a közlekedés a betelepült családok repülőgépein keresztül bonyolódik. A bolygó kétszáznegyven éves történelme során a lakosság létszáma egyszer sem emelkedett tízmillió fölé. Ebből a tízmillióból pedig hárommillió főt tesz ki a családok alkalmazásában álló kiszolgáló személyzet állománya. A bolygó egész területét hatalmas birtokokra osztották, amelyeken a családok oda építették a palotáikat, nyári lakjaikat és tengerparti bungalóikat, ahová csak akarták, olyan stílusban, amilyenben csak akarták, és olyan növényzetet alakítottak ki maguk körül, amilyenhez kedvük volt. Mindezek eredményeként a kontinensek a tájépítészet különböző irányvonalainak szabadon kiaknázható terepeivé váltak, olyan mérvű tájképátalakítás vette kezdetét, amilyenre még a Peremvilágon sem volt példa. És mindez csupán az esztétikai élmény kedvéért.

Wilson Kime (nyugalmazott) kapitány már kétszáz éve figyelte, miként gyarapodik a családi birtok. Időről időre visszatért ide egy-egy hosszú hétvégére vagy kiadósabb nyaralásra, és minden évben részt vett a szokásos családi összejöveteleken. Élvezte a bolygó és a birtok nyújtotta végtelen nyugalmat. Egy dimbes-dombos földterületet választott ki a családja számára, lustán nyújtózó völgyekkel, a déli félteke mérsékelt égöve alatt. Amikor ideérkezett, az itt honos, vörösen fénylő sédbúza borította az egész tájat, itt-ott néhány csenevész, alacsony növésű fával. Idővel, szép fokozatosan zöldellő, földi növények vették át az uralmat a dombok és a völgyek felett, sokkal kellemesebb és hűsebb klímát teremtve, mint ami addig jellemezte a birtokot. Csalitosok alakultak ki, a tucatnyi különböző világból származó idegen fák ágai egymásba értek, sűrű lombtakarót képezve, melynek színe a hófehértől a szemkápráztató narancsszínűig terjedt. A völgyekben tölgyfák, diófák és fűzfák nőttek. A magasabb dombok rejtett zugai égbe szökő óriásfenyőknek adtak otthont.

Egy különösen forró napon, amikor a hőség a tetőfokára hágott, Wilson éppen egy kacskaringós vízmosásban bandukolt a család otthonául szolgáló kastélytól három kilométernyire húzódó, széles lejtőn, hogy ellenőrizze a szőlőültetvényt. Csupán ketten tartottak vele, a rangidős család legfiatalabb gyerekei, akik vidáman ugrabugráltak körülötte. Emily, egy hatéves, szőkésbarna hajú kislány, az ő szépunokája, és a nyolcéves Victor, egy kíváncsi természetű kölyök, aki valamilyen fokon az unokaöccse volt, de olyan szövevényessé vált már a családfa, hogy nem is tudta megjegyezni, kinek a révén. Mindkettőjükre ráparancsolt, hogy vegyenek fel fehér színű kalapot, hogy védje őket a kékes árnyalatú nap UV-sugárzásától, noha mindketten olyan komplett csíravonal-módosításon estek át, amely az összes ráktípussal szemben ellenállóvá tették őket. Úgy futkároztak körülötte, hogy Wilson biztos volt benne, még ebéd előtt teljesen kitikkadnak, és nem akarta, hogy még napszúrást is kapjanak mellé.

Időnként megállt egy-egy tőkesor végén, és alaposan megvizsgálta a szőlőfürtöket, amelyek még épp csak érésnek indultak. Úgy ítélte meg, hogy kiváló szüret elé néznek, talán elég jóhoz ahhoz, hogy klasszikus évjárat váljon belőle, noha mostanában egyre többen viszolyogva elutasították ezt a kifejezést. Az apró, világoszöld gömbök csodálatosan áttetszőek voltak, későbbi, érett színük még csak halovány foltokban mutatkozott meg a héj alatt, ahogy magukba szívták a nap fényét. A tőkesorok lenyúltak egészen a széles völgy aljáig, amely jó két kilométernyire húzódott onnan. Az ültetvény már százhúsz éve gyarapodott a napos, enyhén meszes földben, és közel negyven négyzetkilométernyi területet borított be. Föld alatt futó öntözőcsövek hálózták be az egész szőlőt, hogy még az olyan aszályos időkben se száradjon ki, mint a mostani. A vizet a húsz kilométerre lévő, belső, édesvízi tengerből szivattyúzták ide, a tengerpart egynegyede ugyanis a Kime-birtokhoz tartozott.

Motorkerékpár nagyságú, pirosra mázolt szőlőművelő robotok rohangáltak fel-alá a sorok között. Elektroizmokkal mozgatott karjaik sebesen jártak jobbra-balra, hogy megmessék a tőkéket, és közben még a földet is felgereblyézték maguk mögött. Csupán öt teljes állásban alkalmazott felügyelőre volt szükség, akik képesek voltak az egész ültetvény munkáját napi szinten ellenőrizni. No nem mintha bármikor is eladnák a bort. Nem kereskedelmi célú ültetvénynek szánták, kizárólag a család számára termeltek, és csupán korlátozott számú palackot bocsátottak a többi farndale-i tanácstag rendelkezésére.

Wilson megállt, lehajolt, és lecsippentett néhány szőlőszemet. Még éretlenek voltak, és ezért savanyúak; az ízük azonban tökéletesen megfelelt ennek az érettségi állapotnak. A szemeket nem nyelte le, a kóstolást követően kiköpte őket a földre.

– Pfuj! – fanyalgott a kis Emily fintorogva. – Ez gusztustalan, papi.

– Nem az – felelte Wilson. Hátracsúsztatta a fején a kalapját, és a kislányra mosolygott. – Ez lebomlik és táplálja a talajt, jót tesz a növényeknek. Kérdezd csak meg az e-titkárodtól, miután visszatértünk, ha nem hiszel nekem.

– Wilsonnak igaza van – mondta Victor gőgös tudálékossággal. – Így működik a biológiai körforgás.

– Úgy érted, a szőlő megissza a nyálunkat? – kérdezte Emily, és még jobban kikerekedett a szeme.

Wilson szorosan magához ölelte a kislányt, és megsimogatta a feje búbját.

– Nem, ez nem így működik. Ez az egész egy biokémiai folyamat, ami nagyon bonyolult, jobb, ha most nem megyünk bele a részletekbe. De higgy nekem, a szőlő nem iszik nyálat, rendben?

– Rendben – bólintott Emily, de maradtak még kételyei a kérdést illetően.

Victor ismét gőgösen, leereszkedően nézett a lányra, aki kiöltötte rá a nyelvét, de a következő pillanatban már rohantak is tovább. Egy földi tarajos sülre emlékeztető állatot vettek üldözőbe a sorok között. Az állat fura sörtegallérja zöldessárga színben játszott, amikor izgalomba jött, és ez még tovább lelkesítette a gyerekeket.

– Ne nyúljatok hozzá! – kiáltott utánuk Wilson. – Elijesztitek!

– Rendben! – érkezett Victor hangja, amelyet letompítottak a sűrűn ültetett tőkék levelei.

Wilson lassan ballagott tovább lefelé a lejtőn. Esze ágában sem volt sietni, most valahogy különösképpen élvezte a nyugalmat. Három éve jött ki a klinikáról a legutóbbi megfiatalító kúráját követően. Úgy tervezte, hogy ezt az életciklusát teljes egészében a pihenésnek és a feltöltődésnek szenteli, nem vesz részt a különböző vállalati és egyéb üzleti ügyekben. Időnként mindenkinek szüksége van erre, főleg, ha valaki olyan felsővezetői körökben mozog, és olyan intenzív, rohanó életet él a mindennapokban, mint ő.

A Mars-expedíció borzalmas bukását követően egy olyan Földre tért vissza, amely rohamléptekkel, szó szerint napról napra változott, mintán széles körben felismerték a féreglyuk-technológia jelentőségét és a benne rejlő lehetőségeket. A huszonegyedik század második felében az űrkutatás volt a gazdasági húzóágazat. Ez nem is lehetett másként, de ez a típusú űrkutatás köszönő viszonyban sem volt azzal, amit ő tanult és ismert. Amit a TŰV ajánlott és nyújtott, azt nem is űrkutatásnak, sokkal inkább bolygóvizsgálatnak lehetett nevezni, ami a geológusok és xenobiológusok asztala. Őket nem érdekli a csillagok között tátongó űr, nem hajtja őket a beláthatatlan távolság legyőzésének ellenállhatatlan vágya. A féregjáratok megjelenésével nem is maradt már áthidalásra váró távolság.

A NASA régi részlegei és szakértői csapatai közül sok csatlakozott az egyeduralomra szert tevő TŰV-hez, miután az űrhivatal hat hónappal Kime és csapata csúfos Mars-expedícióját követően összeomlott. Mindenkinek mindent elölről kellett kezdenie, új ismereteket szerezni, új képességeket előtérbe helyezni. Már semmi nem volt ugyanolyan, mint régen; a NASA korábbi állományának tagjai már nem számítottak különlegesnek, mindenki egy lett a számos vállalati dolgozó közül... noha ez egy soha nem látott, különleges vállalat volt. Ezek a változások mindenkire másként hatottak, volt, akit jobban, volt, akit kevésbé érintettek érzékenyen. Amikor Wilson legutóbb híreket hallott a szebb napokat megélt Dylan Lewisról, a korábbi parancsnokról, akkor éppen Hawaiin dolgozott bármixerként, és jó úton haladt afelé, hogy halálra igya magát, miközben folyamatosan bohócot csinált magából azzal, hogy a „régi űrhajós hőstörténeteivel” próbálta szédíteni a csajokat.

Wilson mindebből kimaradt. Ő elég okosnak bizonyult ahhoz, hogy első pillantásra átlássa, hogy az újonnan felfedezett és feltárt bolygók miféle igényeket támasztanak majd az anyabolygóval szemben. Mindenhol infrastruktúrára és azonnali, gyors fejlesztésre és terjeszkedésre lesz szükség. Tudta, hogy az emberek egyetlen bolygón sem élhetnek alapvető közszolgálati intézményrendszer és szolgáltatói háló nélkül – ráadásul, ahogy nő és fejlődik a helyi gazdaság, úgy nőnek majd az igények is. Méghozzá rohamléptekkel, ebben biztos volt. A közepes és nagyméretű mérnöki eszközök gyártása adott új lendületet és perspektívát az iparnak. Korábbi elképesztően alapos és embert próbáló NASA-technológiai kiképzésének, no meg katonai múltjának köszönhetően nem okozott gondot Wilsonnak, hogy kitaposson magának egy részlegvezetői pozíciót a KAD Alkatrész nevű cégnél, ahol nagyobb cégek számára gyártottak különböző alkatrészeket. Három évvel később bekerült a vezető testületbe, méghozzá szép summával kecsegtető részvénycsomaggal a zsebében, de ekkor felvásárolták őket. Hét fúzióval és felvásárlással később, 2103-ra már biztonságban tudhatta magát, ügyvezető igazgatói pozícióba került a Farndale Mérnöki Vállalat igazgatótanácsában. A vállalat egyike volt azoknak a multiplanetáris óriáscégeknek, amelyek az első generációs űrrel együtt fejlődtek és növekedtek. Elegendő részvényt szerzett ahhoz, hogy vásároljon magának egy kisebb államot, ha úgy kívánja, és a Farndale éppen akkor csatlakozott a konzorciumhoz, amely végül megalapította a Los Vadát. Ettől a ponttól kezdve folyamatosan felfelé ívelt a karrierje az évszázadok során, a vagyona és a befolyása együtt növekedett a vállalatéval, egészen addig, amíg kiterjedt családja a vagyona révén átköltözhetett abba a birodalomba, amelyet kizárólag a Föld Nagy Családjai élvezhettek.

Az elmúlt nyolcvan évben kétszer töltötte be a Farndale Mérnöki Vállalat elnöki tisztét. Ez a pozíció napi huszonöt órás elfoglaltsággal járt, az üzletkötésen és a politikai játszmákon kívül semmi egyébre nem maradt egy percnyi ideje sem. Korábbi képesítései és parancsnoki, illetve vezetői erényei és tapasztalata révén számos elhíresült csatát nyert meg a rivális cégekkel szemben ezek alatt a mozgalmas és izgalmas évtizedek alatt. Mind a részvényesek, mind a tanács többi tagja elégedett volt a teljesítményével, és mindenki tisztában volt vele, hogy egy évszázadon belül ő ül majd a Los Vada vezérigazgatói székébe. Azonban meg kellett fizetni a tanács elnöki tisztségének az árát, az állandó stressz úgy hatott a szervezetére, mint egy öregedést elősegítő és meggyorsító eljárás. Mindkét ciklus alkalmával korábban kellett elvégeztetnie a megfiatalító kúrát, mint szerette volna, annyira kiszipolyozta a szervezetét a vállalat vezetésével járó, szűnni nem akaró munka.

Többek között ezért döntött úgy, hogy a következő életciklusát nyugalomban, visszavonultan tölti el. Most az egyszer végre kényelmesen hátradőlhet, és élvezheti az általa teremtett világot és a hatalmas vagyont. Eddig minden úgy sikerült, ahogy tervezte. Maga is meglepődött azon a lelkesedésen, amit a szőlészet, a birtokigazgatás és gazdálkodás iránt táplált. A rengeteg gyerek, akiket hatalmas, kiterjedt családja nemzett az évek során, mind imádta őt, és örültek, ha a közelükben van. Végül is itt is csak a részletekben bújik meg az ördög, jött rá szinte rögtön, és ő kihasználta a részletek iránti fogékonyságát, és az összes problémát megoldotta, amivel csak a családja szembesítette; a feladat ugyanaz volt, mint korábban, csupán a lépték kisebb. Azt tervezte, hogy kibővíti és felújíttatja a kastélyt. Számos olyan helyre akart elutazni turistaként, ahol még nem járt, városokba, ahol különleges és egyedi fesztiválokat és karneválokat rendeznek, ismeretlen tájakat és egzotikus fajokat akart látni. Egyre jobban izgatta a gondolat, hogy újranősül, és ezúttal hagyományos módon keres feleséget magának, nem pedig egy fontos üzlet részeként tesz szert rá. Mindezek az új izgalmak odakint vártak rá, mindössze egy gyors taxiútra bármelyik TŰV-bolygóállomástól. Már el is kezdte megtervezni az útvonalat, a nagy körutazást, amelyet első nekibuzdulásra nyolc év alatt akart teljesíteni. Még akkor sem változtatta meg az elhatározását, amikor Dudley Bose megtette szenzációs felfedezését a Dyson Alfával kapcsolatban, és bejelentette, hogy egy burkot vontak a csillag köré; biztos volt benne, hogy a Farndale Mérnöki Vállalat jelenlegi vezető testülete képes az összes problémát megoldani, és az összes lehetőséget kiaknázni, amit ez a felfedezés magában rejthet. Azt azonban be kellett vallania magának, hogy az űrhajó megépítésének híre felcsigázta az érdeklődését, és régi emlékek törtek a felszínre.

A gyerekek előbukkantak a szőlősorok mögül, de már rohantak is tovább a kavicsos úton. Wilson meg sem próbálta megállítani őket. Boldogok voltak, önfeledten játszottak. Bármit megadott volna érte, ha olyan gyerekkora lehetett volna, mint az övék. Csak arra kellett figyelni, hogy felnövekedvén kellő mértékű tisztességet és felelősségérzetet is magukba szívjanak. Aki egy olyan helyen nő fel, mint ez a birtok és kastély, könnyen abba a hibába eshet, hogy túlértékeli saját fontosságát és jelentőségét. A gazdag kölykök mind hírhedten kezelhetetlenek, és a York5 ezen csak tovább rontott, itt mindenki trónörökösnek érezhette magát. Ennek ellenére nem tervezte, hogy bentlakásos iskolába küldi őket.

A nyugati hegycsúcsok felett magányos kondenzcsík hasította ketté a végtelen égboltot. Wilson megállt, hogy végignézze, amint eltűnik. Mint mindig, most is lenyűgözte, hogy egyáltalán nem hallani hangrobbanást. Itt mindenki hiperszónikus repülőgépeket használt a birtoka és a TŰV-bolygóállomás között. Ezeknek a modern gépeknek a végsebessége azonban még a sokat tapasztalt Wilsont is megdöbbentette, és csodálattal adózott a remekművek előtt. Ahhoz, hogy még ennél is gyorsabban haladhassanak, félballisztikus pályára kellene állniuk, gyakorlatilag súrolva a felső atmoszférát. Már régóta rendelkezésre álltak egy ilyen repülőgép megépítésének a tervei, és csak idő kérdése, hogy mikor fektetnek be végre a projektbe. Egyelőre nem mutatkozott rá túlságosan nagy igény. A Nemzetközösség hétköznapinak nevezhető, fejletlenebb bolygóin is használtak repülőgépeket, de azok a kereskedelmi járatok legfeljebb Mach 3-as sebességgel repültek, amely tökéletesen megfelelt a különböző légitársaságoknak. Csak a Yorki és a hozzá hasonló világok lakói türelmetlenkedtek az alacsony sebesség miatt, és akartak még gyorsabban közlekedni, Wilson surrogó hangot hallott, mintha egy kísértet suhant volna el a hála mögött. A közeli szőlőtőkék venyigéi és levelei úgy lengedeztek, mintha váratlanul szél támadt volna a semmiből. Összeráncolt homlokkal fordult meg. Olyan látvány fogadta, amitől dermesztő, jeges borzongás futott végig a gerincén. Egy féreglyuk nyílt meg tőle mindössze húsz méterre. A tökéletes kör alakú, négy méter átmérőjű átjáró néhány ujjnyira a vízmosás talaja felett lebegett. Egy drágának látszó, levendulaszínű öltönyt viselő férfi lépett ki rajta. Félszeg, bocsánatkérő mosolyt villantott Wilson felé, majd megszólalt:

– Hé, hogy ityeg?

Wilson három hosszú szökelléssel a behatoló előtt termett, és meglendítette az öklét. Nagy megelégedéssel hallotta a csattanást, de azonnal éles fájdalom nyilallt a kezébe.

– A szentségit! – Nigel Sheldon hátratántorodott, majd a fenekére huppant a száraz füvön. Két TŰV-testőr lépett ki az átjáróból, és azonnal felemelték a karjukat, mintha célba vennék Wilsont. Zakójuk ujja alatt megmoccant valami. A dühös Nigel Sheldon elhessegette őket onnan.

– Minden rendben – mondta, majd fájdalmas grimaszt vágott, és megtapogatta sajgó állát. – A fenébe is, ez fájt.

Wilson villámló tekintettel nézett le rá.

– Megérdemelted, te szemét.

A gyerekek ekkor értek vissza vad vágtájukból, és értetlenül nézték a jelenetet.

– Wilson! – kiáltotta Victor. – Ez itt...

– Én is tudom, hogy kicsoda! – mordult rá Wilson gorombán.

– Hát ez remek! – dohogott Nigel haragosan, miközben feltápászkodott a földről. – Háromszázharminc átkozott év telt el azóta, és még mindig haragszol rám?

– Háromszáz vagy háromezer... mit se számít! – füstölgött Wilson.

Nigel benyúlt a mutatóujjával a szájába.

– Áúúú, asszem, kitört egy fogam.

– Sajog miattad az öklöm. – Wilson a kezét rázogatta. Azóta nem vett rész bunyóban, mióta leszerelt a légierőtől, és az időközben eltelt évszázadok során rég megkopott az utcán szerzett tudása.

– Folytatni akarod? – kérdezte Nigel.

– Te igen?

– Jól van, jól van, ez nem volt túl taktikus húzás tőlem – mentegetőzött Nigel, miközben gyanakvón méricskélte Wilsont. – Csupán hatásos belépőnek szántam.

– Ezt a Schiarapelli-kráternél egyszer már eljátszottad – morogta Wilson.

– Fontos dologról van szó, az istenit! – csattant fel ingerülten Nigel.

– Mi lenne az? – kérdezte Wilson lemondó sóhaj kíséretében. Folyamatosan arra koncentrált, hogy még véletlenül se tűnjön izgatottnak. Valójában azonban még nem hallott arról, hogy ily módon használnának egy féregjáratot, egyetlen személy kedvéért – leszámítva természetesen az Ozzie Isaacs körül keringő pletykákat. Átjáró létesítése két világ között hatalmas költséggel jár, és roppant hosszú a megtérülési ideje, éppen ezért sosem használják magánközlekedésre, még akkor sem, ha az illetőt Nigel Sheldonnak hívják. Wilson úgy sejtette, hogy Nigel a TŰV augusztai kutatórészlegének átjáróját használta fel arra, hogy csillagközi járatot nyissanak hozzá a végtelen űrön keresztül. Bele sem mert gondolni a költségekbe. – Ugye tudod, hogy van e-titkárom arra az esetre, ha sürgős üzenetet kellene küldeni nekem? Az uniszférát is használhattad volna, mint az összes többi ember.

– Na ja, csakhogy az e-titkárod elutasítja az összes üzenetemet, márpedig nekem most mindenképpen beszélnem kellett veled.

– Miért? Mégis mi az ördög lehet annyira fontos?

– Szívességet kérek tőled.

Wilson önkéntelenül nevetni kezdett.

– Jól van, rendben – hadarta Nigel fanyar fintorral az arcán –, nagyon vicces. De most ezt kapd ki: csillaghajót építünk, hogy eljussunk a Dyson Alfához.

– Hallottam róla. Az uniszféra hírekben másról sem hallani már vagy egy hónapja.

– De, gondolom, nem raktad össze a kirakóst, ugye? Képesek vagyunk csillaghajót építeni, ez igaz, de napjainkban sajnos híján vagyunk a tapasztalt űrhajósoknak, főleg azoknak, akik képesek kapitányként vezetni egy efféle küldetést.

Wilson azonnal abbahagyta a nevetést.

– Te átkozott kurafi! – fakadt ki.

– Ó, szóval akkor most már figyelsz rám?

– Miért pont én? – kérdezte Wilson, és maga is meglepődött, hogy mennyire elvékonyodik a hangja beszéd közben.

– Mert nem maradt senki más, Kime kapitány. Te vagy az utolsó űrkadét, aki még él a galaxisban. Szükségünk van rád.

– Ez marhaság! – vakkantotta Wilson. – Több tízezer emberetek van a kutatórészlegben.

– Valóban. Mind jó srácok, talán kivételesek is. De világéletükben kizárólag az uniszférával álltak kapcsolatban, még azok is, akik már az ötödik vagy hatodik életciklusukat élik. Te viszont, velük ellentétben, tudod, milyen az, amikor hónapokra besuvasztanak egy fémdobozba, te képes vagy kezelni az elszigeteltséget és a bezártságot, és az ezzel járó stresszt. Te képes vagy ilyen körülmények között is rendet tartani a legénység tagjai között. Ez teljesen más tészta, mint a vállalati hálózaton keresztül kommunikálni, ahol a vonal végén valami középvezető ficsúr azonnal ugrik, hogy teljesítse a parancsot. A tapasztalat mindennél fontosabb, te is tudod. Udvariaskodás ide vagy oda, mindketten tudjuk, hogy mennyire sikeres lettél, Wilson. Mert például, nézz csak körül, hol állsz most. Közülünk még most is csak kevesen tudnának kialakítani egy olyan, ötezer négyzetkilométeres mini Franciaországot a semmiből, amely talán csak a romantikus regényekben létezett. Te viszont büszke lehetsz erre a teljesítményre. Hogy is szoktad mondani: bezsebelhetsz egy újabb plecsnit?

– Régi mondás – motyogta Wilson, miközben a rég elfeledett emlékek szép sorban, megállíthatatlanul visszatértek. Minden egyes megfiatalító kúra alkalmával megfogadta, hogy biztonsági mentést készít róluk és kitörli az agyából ezeket az emlékeket az összes többi haszontalan, felesleges szeméttel együtt, hogy több hely maradjon az új élmények számára. De végül soha nem tette meg. Mert mindig befigyelt a jó öreg nosztalgia. Oly kevésen múlott, hogy a nagy és igaz tettek bajnoka legyen, ahelyett a vállalati cápa helyett, akivé végül is vált. Az emberek még ma is emlékeztek rá, hogy ki az a Neil Armstrong. Na és Dylan Lewis? – róla még csak nem is hallott senki.

– Úgyhogy porold csak le régi önmagad, mert ismét divatba jössz, haver.

Wilson a nyitott féreglyuk peremét bámulta, a csillámló semmit, amelyet csak kevés kiválasztott láthat testközelből.

– Ez most komoly? – kérdezte halkan.

– Komolyabb már nem is lehetne. És a te bulid, ha akarod. Őszintén mondom. Minél többet gondolok a Dyson Alfára, és arra, hogy miféle titokzatos esemény történhetett ott, annál inkább meg vagyok győződve róla, hogy olyan emberre van szükségem, akiben teljes mértékben megbízhatok.

– Papi? – Emily tekintete újonnan támadt csodálattól csillogott, amikor felnézett az ősapjára. – Te repülsz majd a csillaghajóval, Wilson papi? Tényleg?

– Úgy tűnik, babóca – felelte Wilson, és megsimogatta a kislány fejét. Gondolkodnia sem kellett a válaszon, magától értetődőnek találta. – Kérek néhány napot – szólalt meg végül. – El kell rendeznem itt egy-két dolgot.

– Ez csak természetes, cimbora. – Nigel Sheldon szélesen, elégedetten mosolygott, majd kezet nyújtott. – Üdv a fedélzeten!

Wilson először csak bámult rá, de tudta, ha nem rázza meg Nigel kezét, az modortalanság lenne a részéről.

– Csak hogy tökéletesen értsük egymást: te ugye nem tartozol a legénységhez?

– Nem. Efelől ne legyenek kétségeid.

Az Anshun a második generációs űr peremén található, kétszázhetven fényévnyire a Földtől, majdnem pontosan a régi világ és a Dyson Ikrek között. A TŰV éppen ezért választotta ezt a bolygót arra, hogy ide telepítse a kutatórészlegét a harmadik generációs terjeszkedéshez. A hatvan fényévnyire található, az Űr Kapuja névre keresztelt bolygó már rendelkezett egy második, a Peremvilágra nyíló átjáróval, és a bolygó kormánya abban bízott, hogy a TŰV ezt követően ott alakítja majd ki a kutatóbázisát. Csalatkozniuk kellett a reményeikben. A Peremvilág zsákutcának bizonyult. És most is az Anshun lesz az újabb emberi terjeszkedés kiindulópontja a Dyson Ikrek felé.

Nyolc évvel ezelőtt állították fel a kutatórészleget a TŰV bolygóállomásán, de ezen idő alatt nem sok érdemi előrelépés történt; eleddig csupán két bolygót tártak fel és nyitottak meg. Az Anshun lakói most azonban joggal bízhattak abban, hogy gyümölcsöző időszak következik a számukra. Az ő bolygójuk lesz ugyanis az új szektor közlekedési csomópontja. Az elkövetkező száz évben várhatóan hatalmas mértékű gazdasági és társadalmi fellendülés veszi kezdetét, és a végén ugyanolyan sikeresek és befolyásosak lesznek, mint az első generációs világok. Biztonságban tudhatták a jövőjüket.

Wilson Kime somolygott magában, ugyanis déjà vu érzése támadt, amikor a Los Vadáról érkező személyszállító expressz lágyan besiklott a TŰV bolygóállomására Treloarban, az Anshun fővárosában. A kinti levegő forró volt, és meglehetősen párás a közeli tenger vizétől – épp, mint annak idején Houstonban. Még élénken emlékezett a percre, amikor megérkezett a NASA űrközpontjába, hogy megkezdje a kiképzést. A nap melege kellemetlenül perzselte védtelen bőrét. A campus egyforma, kormányzati típusú épületei meglehetősen lepukkantnak tűntek az élénk napsütésben, főleg ahhoz képest, hogy mi zajlott a belsejükben. Nem arra számított, hogy ennyire közönséges, ipari jellegű épületeket lát majd; valami sokkal fenségesebbet képzelt maga elé, amikor elindult.

Most ugyanez az érzés kerítette hatalmába az Anshunon is. A TŰV kutatórészlegének két munkatársa várt rá a peronon. Egy kisebb pályaudvari kocsihoz kísérték, amely keresztülhajtott a bolygóállomás kerítéssel körülvett, hatalmas, ürességtől kongó, belső területén, ahol több tucat átjárót állítanak majd fel, és több száz sínpár kanyarog majd minden irányba, hogy állandó forgalmat bonyolítsanak le a csillagok között, egy most még bizonytalan, jövőbeni időpontban. Ironikus módon az állomás most leginkább egy működésből már kivont, elhagyott telephelynek tűnt. Hosszú, enzimkötésű betonsávok fedték a talajt, kijelölve egy nem létező miniváros úthálózatát. A betonsávok közötti, gondozatlan földdarabokat felverte a gaz, az agyagos talajt mély keréknyomok szántották fel, amelyekben minden esőzés alkalmával megállt a víz. Elhagyatott munkagépek álltak kisebb-nagyobb csoportokban, a fémrészeket megette a rozsda, a kompozit karosszériaelemek teljesen kifehéredtek a tűző napon, az ablakok rég betörtek, a személyautó nagyságú gumik leeresztettek és elmeszesedtek. Nagy, keselyűszerű madarak köröztek a telep felett, fekete szárnyukat szélesen kitárták, hogy a feláramló termálhőn lebegve, könnyedén vitorlázhassanak. Ezek a karcsú dögevők rágcsálók után kutattak, de ezen a helyen sovány lakoma várt rájuk.

A vadonatúj, kétsávos út tájidegennek tetszett a lepusztult telephely mellett, mintha messze megelőzte volna a korát. Dupla sínpár futott párhuzamosan az úttal. Ezeket is újonnan fektették le, hogy összekössék a rendező pályaudvart azzal a komplexummal, ahol a csillaghajó tervezése és építése folyt. Wilson egy DFL25 típusú tolatómozdonyt vett észre, amely éppen velük szemben haladt, és nyolc üres tehervagont tolt maga előtt. Ez volt az egyetlen mozgás, amit nyolc kilométeres körzeten belül tapasztalt.

Tíz percükbe telt, mire átértek ezen a használaton kívüli, kietlen vidéken, és eljutottak a csillaghajó-komplexumhoz. Gyöngyházfényű épületek hosszú sora bontakozott ki a nap melegétől vibráló levegőben, hat méter magas kerítéssel körülvéve. Őrrobotok strázsáltak fáradhatatlanul a kerítés tövében, kúp alakú testük elrejtette a fegyvereiket és az érzékelőiket, amelyekkel a rájuk bízott területet védték. Három biztonsági őr várt rájuk a kapuban. Wilsont kétszer is átvilágították, mielőtt beengedték volna, de aztán szabályosan tisztelegtek.

A komplexumról már messziről lerítt a pompa. Wilson az elmúlt évtizedek alatt hozzászokott a felpörgetett projektekhez, és azonnal felmérte, hogy itt bizony irgalmatlan mennyiségű pénzt fektettek be és költöttek el viszonylag rövid idő alatt. A kerítés mögött a helyi, különleges fehérfű gyepszőnyegből fektettek le hosszú sávokat, és szépen karban is tartották. A parkolóhelyeket személyre szólóan osztották ki, a festésen még látszódott, hogy friss. Az épületeket az új, alacsony súrlódási burkolattal készítették. Jelenleg ez a technológia tartotta lázban az ipart, hatalmas előnye, hogy folyamatosan tiszta megjelenést biztosít az épületeknek. Magas ajtókat vágtak a falakba, melyek alatt ezüstös sínek futottak. Jelen pillanatban az összes zárva volt. Magas villanyoszlopok látszódtak a komplexum mögött, amelyek a város legnagyobb ipari körzete felé futottak és vörös szupravezető kábeleket tartottak. A csillaghajó projekt zabálta az energiát.

Három zömök, kör alakú üvegtorony alkotta a komplexum szívét, amelyeket a talapzatnál induló üvegfolyosók kötöttek össze, olyan hatást keltve, mintha három rúdra épp most készülnének kifeszíteni a sátortetőt. A központi előcsarnok leginkább tágas átriumra emlékeztetett, az üvegoszlopok és az egzotikus, széles levelű növények csak fokozták ezt a hatást. Számos ember nyüzsgött odabent, sebesen lépkedtek a kőpadlón, az arcukra kiült a feszültség. Itt bizony komoly munka folyik – gondolta Wilson.

Daniel Alster a hosszú recepciós pult mellett állt. Melegen üdvözölte Wilsont, majd bemutatkozott.

– Mr. Sheldon elnézését kéri, amiért nem köszönti önt személyesen. Épp egy megbeszélésen vesz részt, ami kicsit tovább tart a tervezettnél.

Wilson körbepillantott az előcsarnokban, és ismét megállapította, hogy itt aztán semmin sem spóroltak, a források kiapadhatatlanok. A Farndale is gyakorta bonyolított le megaprojekteket – ehhez foghatót még soha –, de azok más jellegűek voltak. Az ő irodáikat városokban alakították ki, a gyárak ipari területeken álltak. Mintegy beleolvadtak az adott környezetbe. Ez a komplexum azonban magányosan, elszigetelten állt, és vélhetően ettől támadt olyan érzése az embernek, hogy itt valami nagyon fontos és sürgős, sőt talán titkos munka folyik.

– Úgy érti, hogy Sheldon maga vezeti a csillaghajó projektet? – kérdezte Wilson.

– A napi rutint természetesen nem, de igen előkelő helyen áll a rangsorban. Nagyon megkönnyebbült, amikor kiderült, hogy ön elvállalja a kapitányi megbízatást.

– Valóban?

– Igen. Gondolom, rengeteg adminisztrációs procedúrán kell még átesnie.

– Így igaz. – Elképesztően sok adatot kapott a csillaghajó projektről az elmúlt négy napban, mióta elvállalta a kapitányi megbízatást. Az adatok és információk mellé általában az érintett részlegek vezetőinek kéréseit is csatolták. – De szükségem lenne egy kis időre, hogy berendezkedjek, mielőtt belevetem magam a munka sűrűjébe.

Nem tagadhatta, hogy lenyűgözi a projekt mérete és jelentősége, pedig még csak az előcsarnokig jutott, és a nagy egészből még semmit sem látott. Amikor korábban ekkora horderejű projektbe fogott, általában több tanácsadó is elkísérte, és mindig elegendő idejük volt az adatok megfelelő előzetes feldolgozásához és értelmezéséhez. Csak előző este kapta meg a jelentést a Nemzetközösség Külbiztonsági Tanácsának üléséről, és ezért nem sikerült még kellő időt szakítania arra, hogy kisilabizálja a küldetés politikai vonatkozásait. A farndale-i tanács teljes támogatásáról biztosította, noha már alig várták, hogy ők maguk is bekapcsolódhassanak a projektbe.

– Természetesen – felelte Daniel Alster. – Az irodája máris a rendelkezésére áll. Mr. Sheldon azonban azt javasolta, hogy előbb vezessem körbe a létesítményekben.

– Akkor induljunk – bólintott Wilson.

A komplexum alaprajza meglehetősen egyszerűnek bizonyult. A három toronyba még csak a tervező részleg és a menedzsment költözött be. A helyiségek negyede üresen tátongott.

– A legénységnek tartanak majd itt kiképzést – magyarázta Daniel Alster, amikor elhaladtak a kivilágítatlan üvegkockák sora mellett.

– Vannak már, akiket kiválasztottak? – kérdezte Wilson.

– Eddig csak önt. A kutatórészlegbe szinte mindenki önkéntesként jelentkezett. De az technikai személyzet, csakúgy mint az ellenőrző csapat. A Nemzetközösség összes bolygóján több millióan reménykednek abban, hogy megfelelnek a követelményeknek, és bekerülhetnek a projektbe. Bővíteni kellett az Anshun kiberszférájának minket lefedő részét, annyira megnőtt az adatforgalom. Arra vártunk, hogy ön megérkezzen, és meghatározza a felvételi kritériumokat, csak ezt követően kezdjük el a kiválasztást.

Wilson rezignáltan felsóhajtott.

– Értem.

A tornyok mellett álló, hangárszerű épületekbe szállították a csillaghajó különböző elemeit és alkatrészeit. Előbb alaposan ellenőrizték, egyesével tesztelve mindet, és csak azután vitték át az összeszerelő állomásra. Semmit sem állítottak elő a helyszínen, mindent a bolygóállomás átjáróján keresztül hoztak be a bolygóra. Az alkatrészek hatvanhárom százalékát az Augusztán gyártották, beleértve a féreglyuk-generátort is, ami a hiperhajtóműként szolgál majd. Minden egyéb a Nemzetközösség különböző bolygóiról származott, a beszállítói szerződéseket minden esetben gazdasági és politikai érdekek mentén kötötték meg. Wilson örömmel látta, hogy a Los Vadának is sikerült egy háromszázalékos szeletet kiharapnia a tortából.

Miután a vagonok megérkeztek a konténerekkel, mindent lepakoltak, és előbb tesztelésre vitték az alkatrészeket. Az idő rövidsége ellenére a TŰV igen figyelemreméltó, sőt lenyűgöző ellenőrző és kiértékelő rendszert épített ki. A tökéletesen szigetelt, környezetszimulációs tesztkamrákban különböző jellegű sugárzásnak, extrém hőhatásnak, rezgésterhelésnek, elektromágneses sugárzásnak és hipergyors részecskebecsapódásoknak tehetik ki az alkatrészeket; mindezt természetesen a jó öreg légüres térben. Az egyedi tesztlaborokban az elektronikai berendezéseket és eszközöket tették ki az összes létező és előfordulható meghibásodásnak. Ami átment a teszten, azt minősített termékké nyilvánították, és már mehetett is az összeszerelő állomásra.

Nigel Sheldon az átjáró előtt várta őket, amely a fő elemző- és kiértékelő csarnok mellett állt. Ő is ugyanolyan fehér overallt viselt, amilyenbe Wilson is átöltözött. Kezet ráztak... egy kicsit még mindig ferde szemmel néztek egymásra, mint két régi barát, akik átestek egy kellemetlen vitán.

– Ismét készen a zéró gravitációra? – kérdezte Nigel. Védősisakot vett fel, amely azonnal felvette a feje alakját.

– Fogjuk rá – felelte Wilson. Már nagyon régen volt, amikor súlytalanságban lebegett, és Daniel elmondása szerint az összeszerelő munkások közül többen is kisebb-nagyobb, sőt alkalmanként elviselhetetlen hányingerrel küszködtek, amikor a csillaghajón dolgoztak. Még a folyamatos, ismétlődő igénybevétel sem enyhítette a tüneteket. A Mennyei Angyalon székelő űrhajózási vállalatok nem sok használható gyakorlati tanáccsal szolgáltak. Ők vagy robottechnikát használtak, vagy olyan embereket alkalmaztak, akiket előzetesen alaposan megvizsgáltak, és megállapították, hogy immúnisak a kellemetlen mellékhatásokra. Mivel a TŰV már minden ötletből kifogyott, végső kétségbeesésükben kénytelenek voltak előkotorni az ősrégi dokumentumokat. Néhány irat egészen az orosz MIR-űrállomás koráig nyúlt vissza, de át kellett tanulmányozniuk mindent, hogy megtudják, milyen gyógyszereket vethetnek be, vagy miféle DNS-módosítást hajthatnak végre a tünetek ellensúlyozása érdekében.

Wilson előreengedte Nigelt, és roppant óvatosan követte. A kutatórészleg átjáróját időlegesen kivonták a csillagközi kutatásból, és ezt használták, hogy közvetlen kapcsolatot teremtsenek a komplexum és az összeszerelő állomás között, amely ezer kilométer magasan keringett az Anshun körül. Egy kör alakú, titán alagutat építettek az átjáró belsejébe, tele elektroizom karokkal, amelyek képesek voltak akár nyolc méter széles és több tonna súlyú alkatrészek feljuttatására is. A folyamat olyan látványt nyújtott, mint ahogy a falat halad lefelé a nyelőcsőben; a zárt tárolókonténerek ütemesen haladtak előre a tökéletes összhangban mozgó, hullámzó elektroizom karok között.

Wilson tett egy lépést előre. Kiléptek az elemző- és kiértékelő csarnokból, át egy közönséges kör alakú nyíláson, be egy hatalmas gömb belsejébe. Az összeszerelő állomás valójában egy szuperképlékeny fémgömb volt, amelyet hatszáz méter átmérőjűvé tágítottak. A gömb belső vázszerkezete hatszögletű térformát követett, a szerelőállványok befelé nyúltak a csatlakozási pontoktól. Az állványok egy széles rácshengert tartottak pontosan az átjáró előtt. A csillaghajó ebben a szerelőhengerben öltött alakot szép fokozatosan. Jelen pillanatban nem látszott belőle egyéb, mint rengeteg állvány és rács, mintha egy hatalmas csipkeminta lenne. Több száz, egyszerű overallba öltözött férfi és nő sürgölődött serényen az állványzaton, vagy rögzítettek éppen magukat egy-egy szabadon mozgó szerelőbot mellé. Fehér kompozitládák és -dobozok siklottak végig az állványzatok mentén, mint megannyi páracsepp az üveg belső falán.

Noha Wilson számított rá és előre felkészült, a bolygó gravitációs terének váratlan megszűnése így is meglepte. Az egyik lába még stabilan állt a talajon, a másik azonban szabadon lengett a teste előtt, térdtől lefelé, mint egy szélfútta skót szoknya. Wilson arra összpontosított, hogy az elektroizommal mozgatott karok között elhelyezett kapaszkodók segítségével előrehúzza magát. Minden érzékszerve azt üvöltötte, hogy lefelé zuhan. Mindkét marka ösztönösen szorított a fogáson. Nigel teste oldalra libbent előle, párhuzamosan az átjáróval. Ő is azonnal húzni kezdte magát előrefelé az állványzatra szerelt kapaszkodók segítségével, és a hajó irányába indult. Wilson követte a példáját, és az első néhány méteren keresztül létraként használta a kapaszkodókat, majd a teste ezt követően siklani kezdett mintegy húsz centiméterrel az állványzat felett. Néhány méterenként bele kellett csimpaszkodnia egy-egy kapaszkodóba, de csak azért, hogy korrigálja a siklását, és ne engedje, hogy pörögni kezdjen a teste. Remegett a gyomra a zuhanásra emlékeztető érzéstől, de néhány kellemetlen böffentéstől eltekintve nem érzett komolyabb hányingert. Hegesztett fém és forró gépolaj szaga terjengett a levegőben, de csak alig érezhetően, és Wilson gyenge hányingere is elmúlt, amint a teste alsó részéből a feje felé mozdultak el a folyadékok.

– Mondok én valamit – szólt hátra Nigel a válla felett. – Beleborzongok, ha erre a hajóra nézek. Persze mindig ez történik, ha nagy projektbe fogok, de akkor is... nem éreztem ilyesmit azóta, mióta Ozzie és én összeraktuk az első féreglyukat, és berobbantunk vele a köztudatba.

– Emlékszem rá – fintorgott Wilson. Ahogyan az Ulyssest sem tudta elfelejteni soha. A mai napig lelki szemei előtt látta a büszke bolygóközi hajó hatalmas, tengelybakokból összeillesztett testét. Nem sokban különbözött ettől a hajótól.

Nigel kuncogott.

– A reakciós hajtómű szakaszon haladunk felfelé – mondta.

A különböző tartógerendák labirintusa akkor sem vált átláthatóbbá, amikor közelebb értek. Wilson arra kérte az e-titkárát, hogy kapcsolódjon rá az összeszerelő állomás vezérlőegységére. Felvillant egy tervrajz a virtuális látómezejében arról, amit éppen látott. A csillaghajó terve meglehetősen egyszerűnek tűnt. A létfenntartó egység, ahol a legénységet is elhelyezik majd, egy háromszáz méter átmérőjű gyűrű volt, amely folyamatosan forog, hogy húszszázalékos gravitációs erőteret tartson fenn a pereme mentén. Egy közönséges von Braun-kerék, gondolta Wilson, noha ma már valószínűleg senki sem hívja így. Ennek a közepén egy négyszáz méter magas és százötven méter átmérőjű henger kapott helyet, itt helyezték el a fénysebességnél gyorsabb utazás hajtóművét és a plazmarakétákat. A felszínén számos kitüremkedés és kidudorodás látszódott, mintha csak fémdaganatai nőttek volna.

A három férfi megkerült egy tükörsima belsejű, lapos fúvókát. Egyelőre csak ezt az egyet illesztették a helyére az öt plazmarakéta közül, így további négy üres támasztódúc várta, hogy a többi rakéta is a helyére kerüljön. Wilson alaposan megnézte magának a vastag, összekapcsolt reakciós hajtóanyag csöveket és szupravezető kábeleket, amelyeket majd a többi egységhez is csatlakoztatnak, ha megérkeznek. Wilson keze tőle függetlenül mozdult meg és emelkedett fel, hogy megérintse a már beszerelt fúvóka burkolatát.

Plazmarakéták. Ugyanolyanok, mint a jó öreg Ulyssesen is. Pont mint a bicikli, van, amin nem lehel javítani.

– Milyen erőforrást használunk? – kérdezte.

– D-energiatartályokat – felelte Nigel. – A tizenöt legnagyobb dögöt, amit valaha is gyártottunk. Természetesen tartalék energiaellátó rendszer is lesz; mikrofissziós reaktorokat és két fúziós generátort is beépítünk. De a d-energiatartályok az elsődleges energiaforrások. Elegendő energiát biztosítanak hétezer fényév megtételéhez is.

– Olyan sokhoz? – Wilson valamiért arra számított, hogy csak akkora energiamennyiséggel számolnak, amely elegendő ahhoz, hogy eljussanak a Dyson Alfához meg vissza.

– Igen, de ez nem hatalmaz fel arra, hogy továbbrepülj, és felderítsd a galaxis többi részét, megértetted, kapitány?

Wilson leplezetlen bűntudattal somolygott a bajsza alatt. Pontosan ez járt a fejében.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy mit művelsz? Hogy mi is ez a hajó valójában? – kérdezte.

– Hogy érted?

– Lehajítasz egy kis kavicsot a hegy tetejéről. Mire azonban a hegy lábához ér, lavina lesz belőle. Az emberek ismét fel akarják majd fedezni az ismeretlent. Még több ehhez hasonló hajót akarnak majd, tudni akarják, hogy mi vár még rájuk odakint. A következő hajó elég nagy lesz ahhoz, hogy körberepülje a galaxis magját.

– Tévedsz, kapitány. Csak a hozzád hasonló alakok vágynak erre, a született álmodozók. Márpedig nincs belőletek annyi, mint hiszed. Ez a Nemzetközösség, amit magunknak építettünk, egy érett és konzervatív társadalom. Az elmúlt néhány évszázadban benőtt a fejünk lágya. Csakis azok, akik egy életet élnek, akarnak kirongyolni a nagy ismeretlenbe, méghozzá gyorsabban, mint a villám, bottal a kezükben, hogy felpiszkálják a hangyabolyt. Mi, többiek kivárjuk az időnket, és lassú léptekkel haladunk előre; így nem ejtünk végzetes hibát. A teknősbéka és a nyúl esete, kapitány, a teknősbékáé és a nyúlé.

– Talán igazad van – hagyta rá Wilson. – Én azonban nem hiszem, hogy annyira civilizáltak vagyunk, mint ahogy azt te hinni szeretnéd. Legalábbis nem mindenki. – Maguk mögött hagyták a reakciós hajtómű rendszernek otthont adó szektort, és továbbhaladtak a hajó közepe felé, ahol két zömök tartókar kötötte össze a legénységi gyűrűt a központi mérnöki fedélzet feletti felépítménnyel. Itt ismét nem akadt túl sok látnivaló, csak csupasz vázak burkolat nélkül. Még a belső vázszerkezet állványpadlózata is hiányzott, noha számos kiegészítő gépészetet már telepítettek.

– Na, és hogy áll a hiperhajtómű? – kérdezte Wilson.

A Sheldon szája körüli, eddig elégedett és büszke mosolyráncok most picit megfeszültek.

– Az áramlóféregjárat-generátor a harmadik alkatrésztesztelési fázisban van. Az első üzembe helyezésre három-négy hónapon belül kerülhet sor.

– Ez hogyan befolyásolja az ütemtervet? – kérdezett rá Wilson.

– Az első kilövésre hét hónap múlva kerülhet sor – válaszolta Daniel Alster. – Számos előre nem várt és kalkulált problémánk akadt a súlytalansági állapotban történő összeszerelés során.

– Lesz az kilenc hónap is – szólt közbe Nigel morózusan.

– Minden egyre drágább lesz – jegyezte meg Wilson mosolyogva.

– És tovább tart – tette hozzá Nigel. – Magamtól is tudom.

– Miért nem a Mennyei Angyalon építitek meg a csillaghajót? – kérdezte Wilson. – Csak kétszázharminc fényévvel növelné meg az utat, és a speckó szerint az meg sem kottyanna ennek a hajónak. Ráadásul ott az összes űrhajózással kapcsolatos mérnöki tudással rendelkeznek.

– Politikai okai vannak – vágta rá Nigel azonnal. – Egészen pontosan: én döntöttem így. Ez által a TŰV marad az egész küldetés legfőbb irányítója.

– Jogos – bólintott Wilson. Elég volt ennyit mondani ahhoz, hogy Nigel ne érezze úgy, hogy meg kell magyaráznia és védenie a döntését.

A fedélzet feletti felépítmény előtt elektromos kábelek szövevényes hálója fogadta őket, arra várva, hogy csatlakoztassák őket bármihez, amit majd oda telepítenek. Wilsonnak szemet szúrt az energiafelhasználás eme mértéke, és ez felkeltette a kíváncsiságát. Összevetette az űrhajó ezen részét a virtuális látómezejében lévő tervrajzzal, és megállapította, hogy ez egy erőtérgenerátor... egy a hét közül.

– Ez ám a védelem – jegyezte meg elismerően.

– Azt akarom, hogy egyben térjetek vissza – mondta Nigel. – Még mindig attól félek, hogy a csillag körüli gömbburok védelmi célokat szolgál. Számos lehetőséget számba vettem, és ez tűnik a legvalószínűbbnek.

– Ha valóban olyan fegyverekkel kell szembenéznünk, amelyek elől egy egész csillagot el kellett rejteni, akkor nem hiszem, hogy néhány erőtérpajzs megóvja a hajónkat – jegyezte meg Wilson.

Mind a hárman abbahagyták a siklást, majd körbeállták az egyik erőtérgenerátor beszerelésre előkészített helyét.

– Nézd – kezdte Nigel –, azért akartam, hogy ma alaposan körülnézz idefent, hogy a maga valójában láss mindent, és véleményt formálhass. Ebben a fázisban még sok mindenen változtathatunk, akár egy teljes évvel is elhalaszthatjuk az indulást, ha szükséges. A te véleményed figyelembevételével, természetesen.

– Rendben. Először is: úgy vélem, hogy sokkal óvatosabban kellene eljárnunk, mint ahogy azt az előzetesen megadott repülési tervben olvastam. Nem szeretném, ha a küldetés már az elején kudarcba fulladna, csak mert azonnal idegen lények vesznek körül minket, amint kilépünk a hiperűrből a csillagburok mellett. Először legalább tíz fényévnyi távolságból kellene felmérnünk a terepet, ami azt jelenti, hogy szükségünk lesz a legérzékenyebb szenzorrendszerre, ami csak létezik a Nemzetközösségben. Ha semmi gyanúsat vagy ellenségeset nem észlelünk, akkor fokozatosan közelebb repülünk. Ez persze azt jelenti, hogy a küldetés időtartama néhány hónappal kitolódik.

– Együtt tudok élni a gondolattal – felelte Nigel.

– Helyes, én ugyanis csakis akkor vagyok hajlandó elindulni ezzel a hajóval, ha a biztonság áll mindenekfelett. És nemcsak a legénység, hanem az egész emberiség szempontjából. Ha valami agresszív és ellenséges létformára bukkanunk odakint, akkor nem akarom magunkra vonni a figyelmüket. Gondolom, te is tisztában vagy azzal, mennyi minden múlik ezen a küldetésen, és mekkora a felelősségünk.

– Tisztában vagyok vele, cimbora, hidd el. A TŰV pontosan ezzel szembesül minden egyes alkalommal, amikor új féregjáratot nyitunk egy ismeretlen világra. Az emberek ma már ügyet sem vetnek ránk, mert úgy vélik, hogy háromszáz év elteltével egyszerű rutinnak számít, ha találkozunk valakivel vagy valamivel, talán még unalmasnak is gondolják. Én azonban alig alszom, mert jól tudom, hogy egy nap találunk majd egy vírust vagy élősködőt, amelyik átcsúszik az orvosi szűrőrendszeren, vagy olyan idegen fajjal találkozunk, amelyik szöges ellentéte a szilfeneknek. Évről évre messzebbre jutunk, és én minden évben újabb és szigorúbb biztonsági előírásokat vezetek be, és nem foglalkozom azzal, hogy ettől a személyzet a haját tépi, és be is tartatom a szabályokat, mert az sem érdekel, hogy emiatt karót nyelt bürokratának neveznek a hátam mögött. És még így is csak reménykedni tudok, hogy a legújabb biztonsági rendszerünk elég jó lesz ahhoz, hogy kitartson még a legiszonyatosabb kapcsolatfelvétel alkalmával is, hogy azzal szemben is túléljünk, amire korábban senki sem gondolt. Alkalomadtán nézd át a kutatórészleg szabályzatát, az majd megnyugtat.

– Oké, úgy tűnik, értjük egymást.

– Remélem is, Wilson, mert tartok tőle, hogy ez lesz az a találkozás, amitől már évszázadok óta folyamatosan rettegek.

– Akkor minek erőlteted ennyire ezt a küldetést?

– Nem bújhatunk el egy sötét pincében, csak mert olyan történt, amit nem értünk. Mint faj, pokoli sokat fejlődtünk az elmúlt évszázadok során, most már inkább Homo galactic a nevünk, nem Homo sapiens. Talán beképzeltnek tűnök, de úgy vélem, felnőttünk ahhoz, hogy még egy ekkora horderejű dologgal is szembenézzünk. És ne bagatellizáld el, ez igenis nagy dolog, még akkor is, ha csak egy sorsára hagyott pajzsgenerátort találtok odakint. Megértünk rá, hogy kapcsolatot teremtsünk „igazi” idegen fajjal... mert a szilfeneket nem nevezném annak.

– Nem azt mondtad, hogy kevés romantikus álmodozó maradt közöttünk?

– De igen. És nézd csak meg, hol tartunk.

Wilson végre elnevette magát. Oldalra billentette a fejét, és végigfuttatta a tekintetét a csillaghajó hatalmas törzsén.

– Hogyhogy nem keresztelted még el? – kérdezte.

– Te vagy a kapitány, ez a te előjogod.

– Most szórakozol velem?

– Egyáltalán nem, cimbora. Azt hiszem, ennyivel tartozom neked. Van valami ötleted?

– Hogyne. A hajó neve mostantól: Második Esély. – Nem sokat kellett gondolkodnia rajta.

Nigel elmosolyodott.

– Nem rossz. Kellő időben keresztelő ünnepséget is tartunk. De előbb kezdd el összeszedni a legénységet. Egy ideig le tudom vakarni rólad a politikusokat, de minél gyorsabban végzel, annál jobb. Azt hittem, már rég hozzászoktam és beletanultam a politikai alkudozásba, de itt most a feje tetejére áll majd a világ. Az összes elnök, király, királynő, főminiszter, miniszterelnök, vezérigazgató, főtitkár és császár képviseltetni akarja a saját világát.

– Elegendő helyet hagytál a tudományos személyzet számára, ez jó. Én is ragaszkodtam volna hozzá. A technikai személyzet létszámát, akik majd a csillaghajót irányítják, minimálisra akarom szorítani. Végtére is ez egy tudományos küldetés. Úgyhogy őket valószínűleg a meglévő állományból választom ki.

– Rendben. Egyáltalán nem bánom, ha átpasszolhatom ezt a labdát. De készülj fel, nagy lesz rajtad a nyomás.

– Kibírom. Gondolom, a régi legénységem többi tagját nem cserkészted be. Azt én is tudom, hogy Lewis parancsnok még az első megfiatalító kúráig sem jutott el. A többiek szétszéledtek...

– Utánanézek – ajánlkozott Daniel Alster.

Paula Myo, ha akart, az Eiffel-toronyra látott az irodája ablakából. A Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának Nyomozó Főhivatala egy évszázaddal korábban birtokba vett egy bájos, öreg, ötemeletes épületet, mindössze háromutcányira a Szajnától. Belül természetesen teljesen felújították és korszerűsítették, de az eredeti, Napóleon korabeli homlokzatot meghagyták. Ha hátratolta a székét és egy kicsit hátradöntötte a fejét, akkor láthatta a háztetők fölé magasodó, ősi vastornyot. Már kilencvenkét éve dolgozott főnyomozóként, de ezen hosszú idő alatt jó, ha tucatnyi alkalommal pillantott rá. A mai nap azon ritka alkalmak közé tartozott, amikor engedett a kísértésnek, és hagyta elkalandozni a tekintetét. A vastorony tetején bámészkodó és ebből a távolságból hangyáknak látszó turistákat is látni lehetett, csakúgy mint az építmény belsejében fel-le suhanó lifteket. Kortalan látványt nyújtott, főleg annak tükrében, hogy a párizsiak az elmúlt két évszázad során egyre távolabb és távolabb terjeszkedtek a város szívétől modern felhőkarcolóikkal és apartmanházaikkal.

Miközben ő a kilátásban gyönyörködött, az iroda központi vezérlőegysége folyamatosan ellenőrizte a különböző szállítmányozási fájlokat. Gyanús mintát kerestek az útvonalak között, de az égvilágon semmit sem találtak. A csalódottság és sikertelenség rányomta a bélyegét a nő hangulatára. Hiába kutattak már hónapok óta, nem bukkantak rá a keresett mintára, ráadásul olyan sok lehetséges útvonalat kellett ellenőrizniük, amennyit még a modern okosszoftverek sem bírtak.

Tudta, hogy Elvin elkezdte beszállítani a fegyvereket a Peremvilágra. Csakis egyféleképpen tehette: azonosíthatatlan darabokra szedte az összes fegyvert, majd más, közönséges szállítmányok közé rejtette. Mindig így járt el, amikor nagyobb fegyverszállítmányt vásárolt.

Paula Természetesen utasíthatta volna a TŰV biztonsági szolgálatát, hogy az Űr Kapujának átjárójánál véletlenszerűen válasszanak ki egy-egy szállítmányt, bontsák ki és kutassák át, hátha oda nem illő elemeket találnak bennük. Az elmúlt húsz évben azonban mindössze három alkalommal találtak olyan tételeket, amelyekre a gyártó nem tudott kielégítő magyarázatot adni. Tisztában volt vele, hogy ha az összes szállítmányt átvizsgálnák, akkor sokkal hatékonyabbak lehetnének, de a TŰV egyértelműen a tudomásukra hozta, hogy egy ekkora léptékű munkához egyszerűen nincs elég kapacitásuk. Arról nem is beszélve, hogy egy ilyen rendőrségi művelettel felbőszítené azokat, akik legálisan importálnak gépeket a Peremvilágra, és a saját megérzésén kívül semmilyen elégséges magyarázattal nem tudna előállni. Az összes többi elődjéhez hasonlóan, jelenlegi felettese, Mel Rees is határozottan leszögezte, hogy a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatósága se nem támogat, se nem finanszíroz efféle akciót. Paulát elmondhatatlanul dühítette ez a hozzáállás, és az elmúlt évtizedek alatt folyamatosan ez ellen a politika ellen harcolt, eddig eredménytelenül. Így hát nem maradt más választása, tovább írta a hivatalos kérvényeket, és próbált nyomást gyakorolni a politikai kapcsolatain keresztül, miközben folytatta a véletlenszerű rajtaütéseket, hátha ismét gyanús szállítmányra bukkan.

Új típusú adatelemzésbe kezdett, hátha ezzel végre maga felé billentheti a mérleg nyelvét. Az Űr Kapujának TŰV-állomására beérkező összes rakomány fájlja tartalmazza a leglényegesebb adatokat: a szállítmányozás részletezését, a vevői számlákat, a fizetési visszaigazolást, a csomagoló cég adatait, a közvetítő cég adatait. Adam Elvin nyilván számtalan lehetséges útvonalon keresztül szállítja a fegyvereket, ráadásul a szállítmányozás teljes időtartama akár évekig is eltarthat. De mindez csupán fizikai titkosítás. Csak ismerni kell a titkosítási kulcsot, és máris kiderül, hogy melyik szállítmány melyik alkatrészt rejti, és mikor érkezik meg. Ha megvan ez a titkosítási kulcs, akkor a teljes szállítmány lenyomozható. Ezért a keresőprogramjai olyan ládák után kutattak, amelyeket ugyanabban a raktárban tároltak hat hónappal korábban egy száz fényévnyire található bolygón, olyan kifizetések után, amelyeket ugyanabból a bankból intéztek, olyan szállítmányozási céget kerestek, amelyet különböző közvetítők béreltek fel, és olyan kifizetett számlákat, amelyeket egyszer használatos bankszámláról egyenlítettek ki. Minden egyes alkalommal lyukra futott. Az sem segítette a dolgát, hogy a Peremvilágra induló szállítmányok nyolcvan százaléka olyan személyekhez vagy családokhoz tartozott, akik éppen átköltöztek a bolygóra, és elképesztő mennyiségben elképesztő holmikat cipeltek magukkal, amelyekről úgy vélték, hogy elengedhetetlenül szükséges a túlélésükhöz és a jó létükhöz.

– Na, ilyet sem látni mindennap – szólalt meg Mel Rees. – Lopja a napot.

Paula némán, megvetően nézett rá, majd azonnal visszafordult az Eiffel-torony felé. Mel Rees mindössze negyven éve dolgozott az Igazgatóságnál, és kizárólag a családjának köszönhetően kaphatta meg a szervezet egyik aligazgatói pozícióját. De mindig is így volt ez a földi székhelyű nemzetközösségi intézményekkel. Ha a vezetői poszt jelöltje nem egy Nagy Családból származik, akkor egészen bizonyosan egy Csillagközi Dinasztia tagja. Ha Paula csak egy kis időt és energiát fordított volna arra, hogy megszerezzen egy igazgatói állást, akkor valószínűleg megkapta volna; de ironikus módon megint csak azért, mert az, aki. Már csak azért is, mert rangidősnek számított: száznegyvenhét évet töltött el egyhuzamban az Igazgatóság kötelékében. De épp azért, mert az volt, aki, nem akart megszerezni egy olyan pozíciót, amely elvonná a figyelmét és az energiáját a mindennapi nyomozómunkától.

Mel Rees rápillantott az asztali portálon futó adatokra.

– Semmi?

– Olyan kevés pénzből, amennyit kapok, nem is lesz! – dohogott Paula.

– Valami mást tartogatok a maga számára. – Mel Rees sosem volt annyira bátor, hogy az irodájába hívja, ha meg akart beszélni vele valamit. Mindig ő kereste fel a nőt.

– Mi lenne az?

– Egy döglött ügy az Oaktieren. Feltételezhetően szándékos emberölés és memóriatörlés.

Paula nem tudta leplezni az izgatottságát. A Nemzetközösség a harminc évnél régebbi megoldatlan ügyeket nevezte döglött ügyeknek, és meglehetősen ritkának számítottak.

– Mikor történt? – kérdezte.

– Nehéz megállapítani, de talán negyven éve.

– Hm. – Paula úgy mozgatta az orrát, mint egy szimatoló kutya. Nem volt az annyira régen. – A helyi rendőrség nem bír az üggyel?

– Semmire nem jutottak. Ezért kértek tőlünk segítséget. Az egyik áldozat. Tara Jennifer Shaheef családja igen befolyásos az Oaktieren, és jók a kapcsolataik. Maga is tudja, hogyan működik ez. A családja eredményeket akar, így vagy úgy... ezért azt szeretném, ha maga vezetné a nyomozást.

– Azt mondta, az egyik áldozat?

– Igen. Ha valóban gyilkosság történt, akkor két áldozat volt... a helyiek egyelőre csak ennyit tudnak.

– Rendben, már most érdekel az ügy.

– Köszönöm. – A férfi körülnézett a spártai berendezésű irodában, és azonnal kiszúrta a kis utazótáskát, amelyet Paula mindig összekészítve tartott arra az esetre, ha váratlanul el kellene hagynia a Földet. A táska egyike volt annak a három személyes tárgynak, amelyeket a főnyomozó asszony megtűrt a helyiségben. Az ablakpárkányon egy rabba kaszt nevelt, egy fekete gumójú növényt, amely egyetlen, rózsaszínű, márványmintás virágot hozott, olyan szirmokkal, mintha madárszárnyak lennének. Egy szilfentől kapta ajándékba az Ezüstbolygón. Az asztalon egy kvarckristályból készült kocka állt, benne egy hologrammal, amely azt a két személyt ábrázolta, akik felnevelték őt a Marindrán. A jelenet egy nyári délutáni pikniket örökített meg, Paula a mostoha nővérével játszott, mindketten ötévesformák lehettek. Mel Rees sosem nézett a hologramra, folyton arra emlékeztette, milyen különös szerzet is a főnyomozó, és ez kellemetlen, nyugtalanító gyomorrángást okozott neki.

– Le akarja passzolni valamelyik ügyét valaki másnak, amíg távol lesz? Renne és Tarlo épp ráér.

Paula úgy nézett rá, mintha a férfi egy számára ismeretlen és érthetetlen nyelven beszélne.

– Az Oaktierről is mindent szemmel tudok tartani, köszönöm. Az is az uniszféra része.

– Igen. Rendben. – Rees kihátrált az irodából. – Értesítsen, ha bármire szüksége lenne.

Paula megvárta, amíg a férfi eléggé eltávolodik, majd megengedett magának egy aprócska mosolyt. Rees végül is nem rossz vezető, törődik a csapatával, és mindig tesz róla, hogy a részlegük tisztességes költségvetésből gazdálkodhasson. Paula ugyanakkor minden egyes alkalommal gondoskodott róla, hogy tudja, hol a helye. Egy ideig még gyönyörködött a kilátásban, majd visszahúzta a székét az íróasztalához, és utasította az e-titkárát, hogy töltse le a Tara Jennifer Shaheef-fájlt.

A Clayden Klinika Sötéttóváros egyik külterületén állt, a klinika saját birtokán. A megfiatalító kúrát végző intézmények közül a legjobbak közé tartozott a bolygón. Paula elolvasta az Igazgatóság szabadon hozzáférhető, zöld jelzésű anyagát a vállalattal kapcsolatban: egy tipikus középméretű vállalatcsoport, öt klinikával öt különböző bolygón, mind a lakott űr ezen szegletében.

Amikor a rendőrautó behajtott a főkapun, pontosan ugyanaz tárult a szeme elé, amiről a fájlban olvasott. Egy elnyújtott, háromszintes, gyöngy- és bambuszépület állt egy lejtő tetején egy kis tó felett. Az épület egyik szárnya egy állványzatban végződött, és éppen szerelőbotok illesztettek össze új előre gyártott elemeket, így bővítve az intézményt.

Paula kiszállt a kocsiból és a bejárat felé vette az irányt; hivatali egyenruhája mit sem ért a kora délutáni párás levegő ellen. Hoshe Finn nyomozó néhány lépéssel lemaradva követte, és folyamatosan átkozódott és szitkozódott a forróság miatt. A helyi rendőrség döglött ügyekkel foglalkozó részlegéről jelölték ki Paula Myo mellé, hogy a nyomozás időtartama alatt segítse. A férfi nagy örömmel fogadta el a megbízatást, aminek viszont Paula örült. Végre valaki, aki valóban szeretne vele dolgozni, és így tényleg a segítségére lehet ahelyett, hogy már az elejétől kezdve hátráltatná. Persze tisztában volt vele, hogy a férfi azért ennyire lelkes, mert látni akarja, hogy ez a nő valóban az, akiről a pletykák és a legendák szólnak, de egyáltalán nem bánta. Neki csak az eredmény számított, bármi áron. Finn lelkesedése nyilván abból is eredt, hogy tizennyolc év telt még csak el a második megfiatalító kúrája óta. Az idősebb emberek hajlamosak jóval flegmábban és lekezelőbben viselkedni.

Hoshe Finn keskeny arcot kapott a legutóbbi megfiatalító kúrája alkalmával. Fekete haját egyetlen fürtbe kunkorította a tarkójánál, és egy ezüstcsattal rögzítette. Még szinte be sem mutatkoztak egymásnak, máris arról panaszkodott Paulának, hogy enyhén túlsúlyos, noha zöld színű öltönyét kifejezetten úgy szabták, hogy elrejtse a derekát és a hasát.

– Erre – mondta, miután beléptek a klinika ajtaján. A recepciónál meg sem állt, azonnal az egyik lejtős folyosón indult el. Számos frissen megfiatalított személy mellett haladtak el, akiket az ápolószemélyzet kísérgetett egyik kezelésről a másikra.

– Sok döglött ügye volt már? – kérdezte Paula Myo.

– Három – vont vállat a férfi. – Ezzel együtt. A sikerességi rátám nem túl jó. Az esetek többségében a központi nyomozórészlegnek dolgozom. Általában csak akkor aktiváljuk a döglött ügyek részlegét, ha egy bűnügy már harminc éve megoldatlan. De erre nem kerül sor túl gyakran.

– Ne aggódjon, nem sok olyan döglött ügy van, amely végül mégis megoldódik.

– Igen, még a jelenlegi adattárolási kapacitásunk mellett is nehéz feltúrni a régi információkat.

– Nem egészen erről van szó – mondta Paula Myo, majd kis szünetet tartott. – A múltból gyűjtött információk óhatatlanul emberi viselkedéshez kötődnek. Mi egy holisztikus képet keresünk. Az igazságszolgáltatás manapság túlságosan is nagymértékben hagyatkozik a digitális bizonyítékokra.

– És itt jön maga a képbe – jegyezte meg Hoshe Finn, majd elmosolyodott a nő gyanakvó pillantása láttán. – Egy vérbeli nyomozó.

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

Az egész testet beborító, tiszta ruhát kellett ölteniük, hogy beléphessenek Wyobie Cotal szobájába egy fertőtlenítő kamrán keresztül. Halvány, rózsaszínes fény derengett odabent, ami nem bántotta a beteg érzékeny szemét. Paula nagy levegőt vett a szűrőmaszk alatt, és megacélozta az idegeit, miközben a második ajtó is félresiklott előttük. Mindig is viszolygott a kényszerűségből végrehajtott újjáélesztéstől. Noha Cotal új klóntestét már öt hete kivették a klónozókádból, alig tudott ránézni a visszataszító testre.

A klónozást két évvel ezelőtt kezdték meg, miután Cotal biztosító társasága jogi kérelmet nyújtott be, hogy kapcsolatba léphessenek vele az uniszférán keresztül. Alapos kutatást indítottak utána, még magánkopókat is bevontak, de senki sem lelte nyomát, amióta negyven évvel korábban eltűnt az Oaktierről. Akkorra már hatvanöt év telt el a születése óta, és a meglehetősen vagyonos szülei által szabott szabályoknak megfelelően már be kellett volna jelentkeznie az első megfiatalító kúrájára. Miután nem jelent meg a klinikán, a bíróság kiállított egy halotti bizonyítványt a biztosító felé, azon az alapon, hogy vagy gyilkosság áldozatául esett, vagy halálos baleset érte, amiről semmiféle bejelentés nem érkezett. Egy héttel ezt követően indították el az újjáélesztési eljárást.

Noha az újjáélesztés ritka beavatkozásnak számított, meglehetősen egyszerűen ment egy olyan jól felszerelt intézményben, mint a Clayden Klinika. Parányi módosítást hajtottak végre Cotal DNS-én, meggyorsítva a növekedést, ezért a magzat mindössze huszonhárom hónapot töltött a klónozókádban. Öt hónappal ezelőtt a klinika idegi kapcsolatot létesített, és elkezdte letölteni Cotal elraktározott emlékeit az új agyba. Annak ellenére sem akadt túl sok, hogy rendszeres időközönként, néhány havonta frissítette a biztonsági állományt. Ezzel a szokásával azonban felhagyott, amikor huszonhárom évesen elhagyta az Oaktiert.

Ahogy ott feküdt a gyéren megvilágított szoba sápatag fényében, úgy nézett ki, mint egy éhhalált halt áldozat. A teste iszonyatosan vékony volt, a bőre ráfeszült a bordáira és a csontjaira. Valamiféle gélt kentek a bőrére, hogy megakadályozzák a kiterjedt hámlást, ennek ellenére néhány helyen nyers vagy heges foltok látszódtak a csillogó kenőcs alatt. Szinte semmi izom sem volt a karjain és a lábain, ezért a térde és a könyöke undorító, csontos kitüremkedésnek látszódott csupán. Ez azt jelentette, hogy elektroizmokkal átszőtt ruhát kellett hordania a mozgáshoz, amitől olyan látványt nyújtott, mintha egy elektromos külső csontvázburokba zárták volna. Mégsem ezek, hanem a feje nyújtotta a legborzalmasabb látványt. A koponyája már majdnem elérte felnőttkori méretét, ezért túlságosan nagy volt nádszálvékony nyakához képest, amely meg sem tartotta volna a mozgássegítő ruha nélkül.

Wyobie Cotal hatalmas, beesett szeme végig követte őket, amint egymás mögött beléptek a kórházi szobába. Meg sem próbálta feléjük fordítani a fejét. Bizonyos időközönként résnyire nyitotta a száját, mire egy mellbimbó bújt elő a mozgássegítő ruha oldalából, és besiklott a szájába, hogy megszívhassa, és így ihasson. Paula szándékosan nem nézett a dereka körül kanyargó csövekre, amelyeket a péniszéhez és az ánuszához csatlakoztattak.

És én még azért panaszkodtam, mennyire megalázó a felépülés egy közönséges megfiatalító kúra után!

– Üdv, Wyobie! – köszönt Hoshe Finn. – Lényegesen jobban néz ki. Emlékszik rám?

– Maga az a rendőr – suttogta Wyobie Cotal. A szavait felerősítette a speciális multifunkciós ruha, amitől a hangja furcsa, visszhangszerű hatást keltett a szobában.

– Így igaz, Finn nyomozó vagyok. Ő pedig Paula Myo főnyomozó a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságáról. Egyenesen a Földről utazott ide, hogy kiderítse a halála körülményeit.

Wyobie Cotal kimerült tekintete a nőre siklott.

– Ismerem magát? – kérdezte elhaló hangon.

– Nem. – Paulának esze ágában sem volt elkezdeni elmesélni, hogy ki is ő valójában és mi mindent ért el nyomozóként egy olyan alaknak, aki alig tudta összeszedni maréknyi maradék emlékét. – De szeretnék segíteni.

A férfi elmosolyodott, és azonnal nyál csurrant ki a szája szélén.

– Kiszabadít innen? – kérdezte.

– Már nem tart sokáig – felelte Paula Myo kitérően.

– Hazudik! – Elég hangosan mondta ahhoz, hogy a ruha hangfelerősítő rendszere ne lépjen működésbe. – Azt mondták, hogy hónapokig itt kell még feküdnöm, amíg megerősödnek az izmaim. És még akkor is csak gyerektestem lesz. A felgyorsított növekedés leállt.

– De legalább ismét él.

Wyobie Cotal lehunyta a szemét.

– Keresse meg! Keresse meg azt, aki ezt tette velem!

– Ha valóban megölték magát, akkor megtalálom a tettest. Én mindig megtalálom.

– Remek.

– Annyi világos a számomra, hogy ön és Tara Jennifer Shaheef szeretők voltak – kezdett bele Paula a munka érdemi részébe. Ügyet sem vetett rá, hogy Hoshe Finn rémülten összerezzen a védőmaszk alatt. Cotal állapotára való tekintettel nem maradhattak nála sokáig, ezért semmivel sem akarta vesztegetni a drága időt.

– Igen. – A fura gyermekarc vonásai ellágyultak. – Épphogy csak elkezdtünk találkozgatni.

– Ugye tudja, hogy ő is elhagyta az Oaktiert?

– Igen. Azt azonban nem tudom elképzelni, hogy vele tartottam volna, túl sok minden kötött ide. Ezt már korábban is elmondtam a rendőröknek. Egy másik lánnyal is randiztam.

– Philippa Yoival, ugye?

– Igen.

– Philippa féltékeny típus volt?

– Nem, de ezeket a kérdéseket egyszer már átvettük. Csak szórakoztunk, nem volt komoly kapcsolat. Mindketten tisztában voltunk ezzel. Az első életciklusunkat éltük, mi csak... élni akartunk.

– Csak szórakozás volt addig, amikor utoljára feltöltötte az emlékeit a klinika biztonsági tárhelyére. De további kilenc hétig még nem hagyta el az Oaktiert. Rengeteg minden történhetett ennyi idő alatt.

– Nem utaztam volna el – ismételte meg Cotal makacsul.

– Emlegetett bárki is utazást? Nem készült valamelyik barátja arra, hogy elhagyja a bolygót?

– Nem. Ebben biztos vagyok. Bár... zűrzavar uralkodik a fejemben. Számomra mindez csupán öt héttel ezelőtt történt. Az egész életem a feje tetejére állt. Néhány gyerekkori emlékem sokkal élesebb, mint amit Philippáról vagy Taráról őrzök. A picsába! Nem tudom elhinni, hogy valaki meg akart ölni.

– Tud bármit is a Tampikóról? – kérdezte a főnyomozó.

– Nem, semmit. Miért?

– Erre a bolygóra váltott jegyet.

Wyobie Cotal becsukta a szemét. Könnycseppek gördültek ki lehunyt szemhéja alól, benedvesítve puha szempilláit.

– Nem tudom. Semmi ilyesmire nem emlékszem. Ez csak valami félreértés lehet. Egy rohadt nagy félreértés. Én még mindig odakint vagyok valahol. Nem halhattam meg, csak elfelejtettem elmenni a megfiatalító kúrára, és... ennyi. Keressenek meg, kérem! Keressenek meg! – Megpróbált felülni, gyermeki arcvonásai eltorzultak az erőlködéstől. – Tegyenek valamit!

Egy nővér lépett be a szobába, éppen akkor, amikor Wyobie Cotal teste hátrahanyatlott. Még azelőtt elveszítette az eszméletét, hogy a mozgássegítő ruha lágyan visszahelyezte volna a fejét a párnára.

– Elaltattuk – mondta a nővér. – Csak három óra múlva ébred fel. Jöjjenek vissza akkor, ha akarnak, de nem fáraszthatják ki ennyire minden egyes alkalommal. A személyisége még kialakulatlan, érzelmileg egy kisgyerek szintjén áll.

– Értem – mondta Paula. Egyszerre lépett ki az ajtón Hoshe Finn nyomozóval.

– Nos, mit gondol? – kérdezte a férfi, miközben kibújt az egész testet fedő védőruhából.

– Ha csak róla lenne szó, akkor azt mondanám, hogy pofonegyszerű az ügy. Akik az első életciklusukat élik, azok mind vadak és féktelenek. Talán elment nyaralni vagy kirándulni. Vízbe fulladt, karambolozott, nekivezette a gépét egy hegynek... akármi. De így, hogy Shaheef is képben van, minden lehetőséget figyelembe kell vennünk.

Hoshe Finn egyetértően bólogatott, majd bedobta a védőruhát egy megsemmisítőbe. A Cotal szobája előtti folyosón uralkodó, hűvösebb levegőtől megborzongott.

– A mi figyelmünket is ez keltette fel. Tara Jennifer Shaheefet húsz évvel ezelőtt élesztették újra. Azt állapították meg róla, hogy végzetes balesetet szenvedett.

– Ki hozta kapcsolatba kettejüket?

– Morton, az exférj. Cotal neve megjelent a válási papírokon, vele bútorozott össze a nő a Tampikón.

– Szóval akkor mégiscsak komolyra fordult a dolog Cotal és Shaheef között?

– Úgy tűnik, de nem ezen a bolygón. A Tampikón iktatták be a papírokat. A válást követően Morton semmit sem hallott a feleségéről, egészen az újjáélesztéséig. A részlegem természetesen alaposan ellenőrizte az újjáélesztés körülményeit, de semmi gyanúsat nem találtunk. Leszámítva a hiányzó holttestet, persze. Néha történnek balesetek.

– Szóval a válás után Cotal és Shaheef nyaralni mentek, talán nászútra. Ugyanabban a balesetben haltak meg.

– Elképzelhető. Leszámítva azt, hogy nyomuk veszett, miután elhagyták az Oaktiert.

– Ott van a válási kérelem.

– Na igen. Egyetlen indíték sem merült fel arra vonatkozóan, hogy miért ölték meg őket. Csak a körülmények gyanúsak.

– Beszélnem kell Shaheeffel.

– Már vár minket.

HATODIK FEJEZET

Az üzenetet Hemeleumban, a Westwould egyik kis mezőgazdasági városkájában töltötték fel az uniszférára a bolygó egyik kiberszféra-csomópontján keresztül. Öt órán keresztül várakozott egy egyszer használatos címen, ami elegendő idő ahhoz, hogy bárki, aki feltöltötte, elmenekülhessen a Nemzetközösség egy másik szegletébe. Az öt óra letelte után a cím automatikus küldőrendszere aktivizálódott. A küldőprogram az uniszférában található összes e-titkár címre elküldte az üzenetet. Ez a széles körű információátadás legidegesítőbb módja, amit repeszgránátnak neveznek: amint a küldőprogram útjára bocsátja az üzenetet, az azonnal milliónyi darabra hasad, mint egy repeszgránát a robbanás pillanatában, és megtámadja az összes hozzáférhető e-titkár címet. Reklámozási módszerként már évszázadok óta nem használták. A modern e-titkárok már olyan szűrőkkel rendelkeznek, amelyek azonnal visszaküldik ezeket a spameket a küldőnek, de mivel mindig egyszer használatos címet használnak, ennek nincs különösebb jelentősége. Ráadásul az e-titkárok azonnal értesítik az uniszféra üzenettovábbító és -elosztó rendszerét irányító Korlátozott Intelligenciákat, akik azonnal törlik a sértő üzenetet az összes csomópontról. A Csillagközi törvény értelmében, amely végül 2174-ben lépett hatályba, bírság szabható ki arra, aki repeszgránát-támadást intéz az uniszférán keresztül, és a bírság minden egyes továbbított üzenet után kiróható, ezért a büntetés mértéke minden esetben több milliárd dollárra rúg. Ezt egyetlenegy cég sem engedheti meg magának. A törvény elfogadását követően kizárólag különböző titkos szervezetek folyamodtak ehhez a módszerhez, illetve a megrögzött idealisták, vagy akik kétes pénzügyi manővereket folytattak, vagy) elvakult vallási nézeteket vallottak, esetleg politikai forradalomra készültek, és ezt tudatni akarták a Nemzetközösség összes tagjával Figyelembe véve, hogy az uniszférát felügyelő Korlátozott Intelligenciák milyen gyorsan képesek felismerni a repeszgránát mintázatát és gátolni a folyamatot, az, aki meg tud írni egy repeszgránát-támadásra alkalmas szoftvert, egy csapásra hírnevet szerez magának... és persze egy rakás pénzt kaszál vele.

Ez alkalommal a repeszgránát-támadásra szánt üzenet azért játszhatta ki az e-titkárok szűrőit és érhetett célba, mert egy hitelesített címről érkezett. Az e-titkár ezt ellenőrzi először minden egyes bejövő üzenet esetében. Ez az üzenet April Gallar Halgarth hitelesített címéről érkezett. Ő a Halgarth dinasztia tagja, egy húszéves lány, aki a család saját, Solidade nevű bolygóján él. Több mint tízmilliárd e-titkár engedte át az üzenetét a szűrőjén, és tárolta el biztonságos fájlként.

Az emberek nagy része merő kíváncsiságból azonnal megnyitja az üzenetet, ha azt látja, hogy egy Halgarthtól kapta. Abban a pillanatban, amint elindult a videofelvétel, azonnal rájöttek, hogy átverték őket, és ez egy repeszgránát, és az emberek kilencven százaléka azonnal ki is törölte. Néhányan azonban végignézték: egyszerűen nem tudtak ellenállni a kísértésnek, vagy abban reménykedtek, hogy egy zsíros kis pert akaszthatnak a Halgarth család nyakába, vagy ők maguk is elhivatott szabadságharcosok voltak, vagy úgy vélték, hogy felhasználhatják az anyagot a modern pártpolitikáról szóló szakdolgozatukhoz, vagy egyszerűen csak azon kevesek közé tartoztak, akik valóban hitték is azt, amit hallottak.

A videofelvétel elindult: egy férfi jelent meg a képen egy szobában, íróasztal mögött ülve. A hátsó üvegfalon keresztül felsejlett San Matio, a Lerma fővárosának hóval borított látképe. A férfi napbarnított bőre kihangsúlyozta arcának markáns vonásait, gondosan ápolt, barna hajában itt-ott már ezüstös szálak jelentek meg. Őszülő üstöké azonban csak tovább növelte a férfit körüllengő magabiztosságot, lerítt róla, hogy pozitív gondolkodású, haladó szellemű vezető. (A törvényszéki technikusok megállapították, hogy ez csak egy számítógépes grafika, amelyet a Formit 3000 profilalkotó szoftver politikusalkotó kiegészítő programjával hoztak létre.)

– Elnézését kérem, amiért így önre török – kezdte a férfi a monológját –, de bizonyára tudja, hogy a kormány rengeteg adóból beszedett pénzt költ arra, hogy levadássza a szervezetünket. A Nemzetközösség chartája szabad gyülekezési jogot biztosít, ennek ellenére én mégsem mondhatom el a polgártársaimnak azt, amit szeretnék. Én az Emberi Öntudat Őrzőit képviselem. Mielőtt még kitörölné ezt az üzenetet, hadd tegyek fel önnek egy kérdést. Miért döntött úgy a Szenátus és a politikai döntéshozók, hogy csillaghajót küldenek a Dyson Alfához? És főleg miért éppen most?

Váltott a kép, amikor a férfi szünetet tartott, és közben levegőt vett. A nézőpont előrébb ment és lefelé süllyedt, mintha a néző leült volna a férfival szemben az asztal másik oldalán. A felvétel ettől közvetlenebbé és bensőségesebbé vált, mintha valóban négyszemközt beszélgettek volna.

– Amint azt bizonyára tudja, mi a Csillagutazó nevű idegen lény ellen harcolunk, aki hitünk és meggyőződésünk, hogy manipulálja a Nemzetközösség politikai köreinek véleményét, a saját céljai elérése érdekében. A Csillagutazó készítette elő ezt a küldetést, ő akarja, hogy elmenjünk és megvizsgáljuk a Dyson Ikreket. A Nemzetközösség már évszázadok óta tud arról, hogy a két csillagot burokkal vették körül. Azzal is tisztában vagyunk, hogy egy nap, a hatodik generációs űr megnyitásakor elérjük és szabadon tanulmányozhatjuk őket. Akkor mégis mi változott? Csupán annyi, hogy egy csillagászati megfigyelés alkalmával bizonyságot nyert, hogy erőtérrel és nem valamiféle szilárd kéreggel vették körbe a két csillagot. Ez a felfedezés ugyan miért változtatná meg egy csapásra a Nemzetközösség több száz éve tartó politikáját?

A beszélő komoran csóválta a fejét.

– Minden bizonnyal ez az emberiség legjelentősebb és legveszedelmesebb felfedezőútja azóta, hogy Kolumbusz útra kelt, és nem kapunk kielégítő magyarázatot, hogy miért van rá szükség. A kérdést nem vitatták meg nyíltan a Szenátus előtt, annak ellenére sem, hogy rengeteg közpénzt költenek el a csillaghajó megépítésére. A döntést egy bizonyos, meglehetősen homályos Külbiztonsági Tanács hozta meg, amelyről eddig még csak nem is hallott senki. Ez a fajta titkos megállapodás a Csillagutazóra vall, ez az ő módszere, ez szolgálja a legjobban az érdekeit.

A kép ismét változott, a kamera mintegy kisiklott az ablakon, és madártávlatból mutatta San Matio labirintusszerűen kacskaringós utcáit.

– A Csillagutazó odakint ólálkodik valahol, és a bábjain keresztül irányít és befolyásol minket. A kormány és a kormányzati média azt kérdezi tőlünk, miből gondoljuk, hogy a Csillagutazó gonosz. A válasz egyszerű: ha a barátunk lenne, akkor nem rejtőzködne, és felfedné a többi idegen lényt is, akik beszivárogtak a Nemzetközösségbe. Ha a barátunk lenne, akkor nem kényszerítene minket arra, hogy expedíciót indítsunk a Dyson Ikrekhez. Az elnök azt mondja, tudnunk kell, hogy mi történt. De az elnök úr téved. Mi tudjuk, hogy mi történhetett. Kizárólag végső kétségbeesésében burkolna be bárki is két teljes csillagrendszert áthatolhatatlan erőtérrel. Valami borzalmas készült kitörni onnan, valami, ami ennyire súlyos ellencsapást váltott ki. Ez a két burok több mint ezer éven keresztül tartotta távol ezt a fenyegetést a galaxis többi részétől. Mi is csak ezek miatt érezhetjük biztonságban magunkat. Ez a gyönyörű város és még több ezer másik a Nemzetközösségben, azért alhat békésen éjszaka, mert a fenyegetést börtönbe zárták. Most pedig arra kényszerítenek minket, hogy kirepüljünk oda, és nézzünk szembe az ismeretlen veszedelemmel. De miért? Mi a baj a régi, jól bevált, megfontolt politikánkkal? Mire elérjük a hatodik generációs űrt, talán elég fejlettek leszünk ahhoz, hogy hasonló erőtereket hozzunk létre, és talán könnyebben megértenénk azt a technológiát is, amit a Dyson Ikrek beburkolásához használtak. Senkit sem fenyegetnénk és veszélyeztetnénk, legfőképpen önmagunkat nem.

A kép visszaváltott a szobára, és a néző ismét szemközt találta magát a beszélővel.

– Miért nem vitatták meg a tervet lakossági fórumon? Mert a Csillagutazó nem akarja. Miért kell ennyire sürgősen elutazni a Dyson Ikrekhez? Mert a Csillagutazó azt akarja. Miért akarja, hogy odarepüljünk? Gondolják csak végig: a Csillagutazó több száz fényévnyi távolságot járt be a világűrben. Ő tudja, hogy mi rejtőzik a burok alatt. Ő látta az ott lakozó veszedelmet. Mi csak annyit kérünk önről, hogy álljon ellen a csábításnak és az alattomos cselvetésnek. Kérdezze meg a szenátorát és a bolygója vagy a nemzete vezetőjét! Kérdezze meg tőlük, hogy miért költik az adófizetők pénzét ilyen felelőtlen és antidemokratikus küldetésre! Ha nem tudnak kielégítő válasszal szolgálni, akkor ragaszkodjon a jogaihoz. Követelje, hogy hagyják abba ezt a szörnyűséget!

A beszélő tiszteletteljesen fejet hajtott.

– Köszönöm, hogy időt szánt rám.

A kék törpe hivatalos neve Alpha Leonis, de a hőskorban Regulusnak hívták a földi csillagászok, amikor még létezett ez a tudományág a régi világban. Felfedezték a kísérő csillagát is, egy narancs törpét – egyes megfigyelők olykor lilásnak vélték –, amelynek szintén van egy kísérője, egy vörös törpe. Ez a meghitt hármas hetvenhét fényévnyire helyezkedik el a Naptól, és ez a különleges csillagrendszer mindig is nagy figyelemnek örvendett, sokan és alaposan tanulmányozták.

A TŰV 2097-ben felfedezett egy lakható bolygót, amely nagy távolságra keringett a főbolygótól, és Augusztának keresztelték el. Nigel Sheldon számára elérkezett az a lehetőség, amire mindig is várt. Az Emberi Csillagközi Nemzetközösség akkoriban formálódott, és az Egyesült Szövetségi Nemzetek akkor léptették hatályba a globális környezeti törvények első sorozatát. Mivel a TŰV már akkor a további terjeszkedést tervezgette, és a második generációs űrről ábrándozott, amihez a Regulus jelentette a stratégiai kiindulópontot, Nigel megszerezte a bolygót a vállalat számára. A TŰV összes gyártóegységét átszállíttatta a bolygóra, és szívesen fogadott minden más vállalatot is, amelynek működését ellehetetlenítették a Föld egyre újabb és egyre szigorúbb környezetvédelmi előírásai. Az Auguszta lett a ma már Nagy15-ként ismert gazdasági alapú tömörülés első bolygója.

Az Auguszta esetében nem lehet sem sajátos kultúráról, sem nemzeti érzületről beszélni. A bolygó kizárólag a kereskedelemre és a gyártásra összpontosított, legyen a termék apró vagy akár ipari méretű. A Nemzetközösség minden pontjára indítottak innen szállítmányokat. Új-Costa a Szineba nevű szubtrópusi kontinens partvidékére épült. Ez volt az egyetlen város a bolygón, lakosainak száma 2380-ban épphogy csak meghaladta az egymilliárdot. Jól körülhatárolt, kinevezett központja nincs a városnak, sokkal inkább terpeszkedő ipari negyedek és lakóövezetek folyamából áll, amely több mint hatszáz kilométer hosszan nyúlik el a part mentén, és kevés híján háromszáz szigetet foglal magába.

A hétköznapi városokra jellemző központi szervezettség hiánya ellenére is érezni lehetett a levegőben azt a lüktetést, amely áthatotta és meghatározta a lakosság életét. Egyetlen dolog vonzotta ide őket: a munka. Helyi őslakosok nem léteztek, itt mindenki átutazó volt. Idejöttek, pénzt kerestek, majd továbbálltak. Voltak, akik egyik életciklusukat töltötték el itt a másik után, munkamániások, akik vért izzadva kúsztak felfelé cégük ranglétráján, alig változtatva magukon a megfiatalító kúrák során, hogy fenntartsák, sőt fokozzák a nyomást munkahelyi riválisaikon. Akadtak, akik csak egyetlen életciklust töltöttek el itt, vállalkozók, akik ideköltöztek, kidolgozták a belüket, de vagyonokat kerestek, majd korai megfiatalító kúrára mentek, és elhagyták a bolygót. A többség hatvan-kilencven évig maradt, megvárták, amíg elegendő pénzt keresnek ahhoz, hogy új, tisztességes életet kezdhessenek egy hagyományosabb életvitelű bolygón. Ők voltak azok, akik családot alapítottak. Az Augusztán csak a gyerekek nem dolgoztak, ugyanakkor hamis világkép alakult ki bennük: azt hitték, hogy a Nemzetközösség csupa romantikus bolygóból áll, ahol az emberek kedves kis falucskákban élnek, bájos vidéki környezetben.

Mark Vernon is ilyen gyerek volt. Új-Costa déli részén, a Narancs-liget nevű negyedben nőtt fel. Ez, a különböző negyedeket és kerületeket illetően, se jobb, se rosszabb nem volt, mint a többi a hatalmas megavárosban. Szinte állandóan sűrű szmogfelhő gomolygott Új-Costa felett, aminek legalább az az egy haszna megvolt, hogy tompította az erős napsütést. A helyzetet tovább súlyosbította, hogy a várost birtokló és üzemeltető Augusztai Mérnöki Vállalat nem pocsékolta el parkok telepítésére a méregdrága ingatlanhelyeket. Mark gyerekként robogóval rótta a város labirintusának forró aszfaltcsíkjait a haverjaival együtt, plázáról plázára járva, bandákba verődve minden olyan helyen, ahol kedvükre idegesíthették a felnőtteket és a hatóságot. Tizenkét éves korában fül- és retinabeültetést kapott, valamint i-pont OÁ-tetoválást. Ezzel tökéletesen „virtuálissá” vált, ez volt ugyanis az a kor az Augusztán, amikor a gyerekek megkezdik a közvetlen letöltésen alapuló oktatásukat. Tizenhat éves korára már csatlakoztatták az Összérzékszervi Interfészhez, és az egyetem első éves tananyagát óránkénti memórifeltöltésekkel szívta magába. Tizennyolc éves korában diplomázott, BSC diplomát szerzett az elektromechanika és szoftverfejlesztés terén.

Tíz évvel később tisztességes állásban dolgozott a Colyn Elektronikánál, született két gyereke, fenntartott egy háromszobás házat kis medencével a hátsó kertben, és rendes M&Ü nyugdíjalapja volt. A statisztikák szerint ő testesítette meg a tökéletes augusztai polgárt.

Hazafelé menet, történetesen egy pénteki napon, legszívesebben kettéhasította volna az egész bolygót egy hatalmas, mesebeli kardcsapással, amiért a poklok poklát kellett kiállnia. Először is, tovább kellett bennmaradnia a gyárban. A váltótársa beteget jelentett, és a műszakvezetőnek egy órájába telt, mire kerített helyette valakit. Épp ezen a napon. Ez az ő családi napja, amikor korán ér haza, hogy némi értékes időt töltsön el a szerettei körében. Még a forgalom is összeesküdött ellene. Az autók és a kamionok úgy összezsúfolódtak a hatsávos autópályán, mint a heringek a konzervdobozban, tökéletes csapdába zárva őt. Se előre, se hátra. Noha a városi forgalmat irányító vezérlőegység gördülékenyen terelte a forgalmat, ebben a napszakban egyszerűen nem haladhattak gyorsabban harmincöt kilométer per órás poroszkálásnál. Már régóta szeretett volna egy olyan házat, amely közelebb van a gyárhoz, de az AMV nem rendelkezett kibérelhető házzal azon a környéken, így hát maradt a Szent Hidra kerület. Tíz kilométerre volt a parttól, mégis veszedelmesen közel a Port Klye szektorhoz, amely Új-Costa egyik atomerőmű-komplexumának adott otthont.

Mark leengedte a Summer ablakát, amikor letért az autópályáról, és rákanyarodott a Howell főútra, amely keresztülkanyargott a Northumberland-dombság lankái közt. A felső vezetés kedvelt lakóövezete volt ez, a magas fákkal szegélyezett, hosszú, egyenes sugárutak vidéke, ahol kapukkal zárt behajtók vezetnek az úttól beljebb lévő, smaragdzöldben pompázó kerttel és magas kerítéssel körülvett házakhoz. A bűnözési ráta feltűnően alacsony volt az Augusztán – a vállalati bűncselekményeket leszámítva –, és azok, akik ezekben a jól elszigetelt házakban éltek, úgy érezhették magukat, hogy sikerült kivonniuk magukat a megaváros sodrásából. A lenyugvó nap sugarai megcsillantak a kerület épületein és járdáin, homályos fényfátylat bocsájtva a tájra. Mark mélyen beszippantotta a meleg levegőt, és lassan fújta ki, hogy egy kicsit lecsillapodjon. Mint mindig, amikor a kékesfehér színű nap lebukott a horizont alá, a forró El Iopi szél betört a sivatag felől, és a tenger felé rohant tova. Magával sodorta a levegő mocskát, és elfújta a fullasztó párát. Csak a fák és bokrok virágainak kellemes illata maradt vissza estére.

Gyerekkorában a szülei többször is kivitték őt és a testvéreit a sivatagba, ahol egész hétvégéket töltöttek el a pihenőhelyül szolgáló oázisokban. Mindig is élvezte azt a környezetet, a durva, éles sziklák szabdalta, végtelen homoktengert, ahol csak az ágas-bogas őshonos növények szivárványrügyei vittek némi színt a kietlen sivárságba. Még ez is felüdülést jelentett a megaváros szürke egyhangúságához képest, hiszen semmi mást nem ismert, semmi mással nem találkozott egész életében. Szineba többi részére nem volt érdemes ellátogatni. Amit nem sivatag borított, azt már rég művelés alá vonták. Hatalmas, gépesített farmok terültek el mindenhol, az őshonos növényzetet teljesen kiirtották, a helyükre magas terméshozamú, génmanipulált földi gabonaféléket ültettek. A levélzetük csöpögött a növényvédő szerektől, a gyökérzet tocsogott a gyomirtó szerekben. A hatalmas ültetvények olcsó gabona alapanyagot szolgáltattak a helyi élelmiszer-feldolgozó üzemeknek, amelyek Új-Costa belső széle mentén sorakoztak. Előre csomagolt, adagokra osztott élelmet állítottak elő, amellyel előbb a megaváros igényeit elégítették ki, majd a maradékot exportálták. A Föld számított az első számú felvásárlónak.

Miután kiért a Northumberland-dombság lankái közül, feltárult előtte a Szent Hidra, egy széles, lapos síkság, amely tizenöt kilométer hosszan követi a partvonalat. Épp rálátott a távoli Port Klye szektorra, ahol tizenegy hatalmas betonkupola sorakozott egymás mellett, a tizenegy fissziós reaktor. A talaj körülöttük sík, egyenletes aszfalttömbökből állt, semmi sem nőtt és mozgott a közelükben. Több mint egy kilométer széles biztonsági sávot építettek ki az erőmű és a megaváros között, amelyet ellátott energiával. Fehér füstcsíkok szálltak fel a turbinaház kéményeiből, és aranyló rózsaszínűvé változtak az esti fényben. Mark összeszűkült szemmel, gyanakvón méregette azokat a füstpamacsokat, noha jól tudta, hogy nem radioaktívak. A hűtőrendszer ki- és bevezető csövei messze kint voltak a tengeren, több kilométerre a szárazföldtől, minimálisra csökkentve a szennyezés kockázatát. Valójában csak az általános rosszkedve miatt gyűlt meg a baja az erőművel.

Szupravezető kábelek futottak vissza az erőműtől a városba magas, karcsú villanyoszlopok tetején, a főútvonalak mentén, majd kisebb hálózatokra ágaztak szét, behálózva a város összes szegletét. Ezeknél is nagyobb oszlopok magasodtak a part mentén és vezettek az öntödékhez. Itt telepedett le az igazi nehézipar, birtokba véve az óceánt. A hatalmas, mocskos gyártelepek és a petrolkémiai finomítók a tenger vizét használták fel hűtéshez, és a tenger fenekét szemétlerakónak.

A Howell főút párhuzamosan fut egy forgalmas, nyolcsávos vasútvonallal. Ez a vonal köti össze az ipari negyedeket a TŰV-bolygóállomással, az Új-Costa pályaudvarral, amely százhatvan kilométerre fekszik északra és háromszázhúsz kilométerre befelé a szárazföld felé. Kilométer hosszú teherszállító vonatok zakatolnak rajta éjjelnappal, óriási DVA5 típusú, nukleáris meghajtású mozdonyok vontatják őket. A hosszú vagonkígyók keresztül-kasul bejárják az egész bolygót, egyesek háromhetes, folyamatos utat tesznek meg a többi kontinensről érkezve, a legkülönbözőbb domborzati viszonyokkal birkózva meg, míg végül eljutnak a Szineba északkeleti sarkánál lévő földnyelvhez, amely összekapcsolja a kontinenst a bolygó többi földterületével. A tehervagonokat rendszerint nyersanyaggal rakodják meg, mindennel, ami csak létezik, és amit csak ki tudnak nyerni a földkéregből: több száz vulkáni kráter nagyságú felszíni bánya csúfította már el a tájat, amelyeket mind az AMV nyitott meg. A bányavagonok hozamát már csak az olajvezetékek múlták felül, amelyek nyers olajat szállítottak az AMV által üzemeltetett, kiterjedt olajmezőkről.

A Ford Summer nagyobb sebességre kapcsolt, amikor áthaladt egy aluljárón, amely felett éppen egy tehervagon robogott a tengerpart irányába. Finomított fémet szállított a fémmegmunkáló gyártelepről, és ez a vonat csak az egyike volt annak a száznak, ami a nap folyamán majd még útra kel. Néhány órán belül eléri a bolygóállomást, hogy egy másik világba szállítsa a fémet, ahol a szigorú környezetvédelmi előírások nem engedélyezik az augusztaihoz hasonló, olcsó olvasztási technológia használatát.

Efféle nyomasztó gondolatok terhelték Mark elméjét, amikor befordult az utcába, amelyben lakott. A Putney utca jó másfél kilométer hosszan nyúlt el, és számtalan zsákutca ágazott le róla mindkét irányba. A járda töredezett volt, az útfelszín egyenetlen, számos mély repedés barázdálta már, ahol feltört az alatta futó, sérült öntöző-vezetékek vize.

Eukaliptuszfákat telepítettek az aszfaltcsík mindkét oldalára, amikor kétszáz évvel ezelőtt megépítették a kerületet. A fák az elmúlt évtizedek alatt olyan nagyra nőttek, hogy a lombkoronájuk magasan az út közepe felett összeért, kellemesen hűs, zöld alagutat képezve, amely a házakat is picit eldugottá tette. Megszámlálhatatlanul sok apró zászló lengedezett a vastagabb ágakra hurkolva, rajtuk az augusztai labdarúgócsapat címerével, a jellegzetes kék-ezüst sávok közepén. Amikor Mark rákanyarodott a saját felhajtójukra, a Summer kereke alatt megcsikordultak a fák törzséről lepattogó, elszáradt kéregdarabok, amelyek mindig összegyűltek az útpadka előtt fúró esővíz elvezető csatornában. Az apja autója már ott állt előtte a bejárón, egy klasszikus, nyitott tetős, 2330-as évjáratú Caddy, amelyet Marty Vernon tökéletes állapotban őrzött meg. A veterán autókülönlegesség mellett a tizenkét éves Ford Summer szemétrevaló ócskavasnak tűnt csupán.

Mark nem szállt ki azonnal, várt még egy kicsit az ülésbe süppedve, és rendezte a gondolatait. Megvárta, hogy az izgatottsága, illetve a bosszúsága elmúljon, és felhőtlenül élvezhesse a családi összejövetelt. Kijárna már nekem egy kis lazítás. Húszévente legalább egyszer. Hangok szűrődtek be a kocsiablakon keresztül, a gyerekek vidáman játszottak a ház mögötti, falatnyi kertben. Az El Iopi megmozgatta az egymásba kapaszkodó eukaliptuszágakat, amitől szellemszerű árnyékok hullámoztak a házfalon. Mark kritikus szemmel méricskélte az otthonát: halvány levendula színű kőkorall burkolat, íves, lime-zöld tető, boltíves, ezüstbevonatú ablakok és matt fekete légkondicionáló kivezetések, amelyek egymás mellett sorakoztak a csatorna alatt, és a szélük narancssárgán izzott működés közben. Arany- és skarlátvörös színű futórózsa borította be a teljes déli falat, az ágak felnyúltak egészen az ereszig, rájuk fért volna már egy alapos metszés; kék és fehér színű katarizvesszők tapadtak a kétajtós garázs oromzatához... erre sem ártana szentelni néhány percet. A ház havi bérleti díja a fizetése tizenöt százalékát vitte el. Ha mindent rendben kifizet – rezsiszámlák, az autó fenntartási költsége, az ő M&U nyugdíjalapja, a gyerekek oktatási alapja, a csíravonal-módosítási letét, egészségbiztosítás, üdülési alap, ruházkodás, étkezés és egyéb kiadások –, akkor alig marad valami, hogy egy kicsit élvezzék is a munkán kívüli életet. Nem mintha túl sok olyan hely akadna az Augusztán, ahová érdemes lenne rendszeresen eljárni. Hirtelen azon kapta magát, hogy nincs kedve kiszállni az autóból, csak elrontaná a többiek hangulatát is.

– Rossz napod volt?

Mark felkapta a fejét. Liz nézett le rá a lehúzott ablakon keresztül, és kedvesen mosolygott. Búskomor képpel vigyorgott vissza a feleségére – a másik, ami miatt képes volt naphosszat aggódni, hogy a neje nem lesz már otthon, amikor este hazaér a munkából.

– Ennyire látszódik?

Liz kinyújtotta a kezét, és megsimogatta Markot.

– Vidámabb öngyilkost is láttam már nálad.

– Sajnálom, hogy elkéstem, egyszerűen minden összejött. – Mark ekkor döbbent csak rá, hogy a felesége szinte sosem ér haza később a munkából. Vajon a tapasztalat teszi? Utált szembesülni a felesége kifinomultságával, azzal a magától értetődő természetességgel, amelyet csak az évek múlásával tanulhat meg az ember, az évekével, amelyeket ő még nem élt meg.

– Gyere! – noszogatta Liz, és kinyitotta neki az ajtót. – Egy ital jót fog tenni. Marty már itt van.

– Igen, látom – sóhajtott fel Mark, és a veterán Caddyre mutatott.

Liz aggodalmasan ráncolta a homlokát, miközben Mark öregurasan kikászálódott a kocsiból.

– Jól vagy, szívem? – kérdezte.

– Azt hiszem, az irodai interfésztől megint megfájdult a fejem. Vagy az, vagy tönkrement az az átkozott OÁ-tetoválás.

– Mark, ezt most már szóvá kell tenned. Nem jöhetsz haza minden este olyan fejfájással, hogy még a hideg is ráz miatta. Ha elromlott a rendszer, akkor javítsák meg!

– Jól van. Majd beszélek a felettesemmel. – A felesége nem értheti, hogyan mennek a dolgok mostanában a cégnél. Ha kiveri a balhét, akkor pillanatok alatt feketelistán találhatja magát. Ne légy már ennyire paranoiás! – feddte meg magát. Persze könnyebb mondani, mint megvalósítani.

Az apja egy napágyban ücsörgött a hajópadlóból ácsolt napozóteraszon, amely végigfutott a kis medence mentén. Marty Vernon száznyolcvan éves volt, és nyolc hónapja jött ki a legutóbbi megfiatalító kúrájáról, amitől úgy nézett ki, mintha Mark öccse lenne. Még nem érte el azt a kort, hogy megvastagodjon a nyaka és ráncossá váljon az arca, ami a Vernon család legjellemzőbb vonása volt.

– Á, Mark! Szervusz, fiam! Szarul nézel ki, gyere, igyál egy sört!

– Marty kivett egy üveggel a hűtőtáskából. Magas, éneklő hangon beszélt.

– Apa! – Az ötéves Barry eszeveszetten integetett a medencéből.

– Apa, elérem a víz alját! Nézd! – Nagy levegőt vett, majd bedugta a fejét a víz alá, mint egy kacsa, és közben sebesen pedálozott a lábával. Mark integetett a fia vizet taposó lábfejének. Liz a karjába adta a kis Sandyt. A kislány ragyogó mosolyt küldött apja felé a vastag, puha gyerekpléd alól. A parányi kezek boldogan kalimpáltak.

– Evett már? – kérdezte Mark.

– Húsz perce – felelte Liz.

– Ó! – Mark nagyon szerette cumisüvegből etetni a gyereket. Hét hónapja hozták ki a kis Sandyt a klinikáról, miután megjárták a poklok poklát a hiperaktív Barry felnevelésével. A gyerekek a lehető legjobb géneket kapták, amit csak megengedhettek maguknak. Liz egyébként lényegesen többet tett be a csíravonal-módosítási letétbe, mint ő. Mark időről időre rácsodálkozott, micsoda megnyugvást és stabilitást hoznak a gyerekek a családba. Liz folyton azt hajtogatta, „Én megmondtam!”, ha szóba került a téma. A gyerekek nevelése alaposan megterhelte a házi kasszát, különösen a szülőtartály kilenc hónapos bérlése került borzalmasan sokba. Noha Liz beleegyezett, hogy hagyományos, nagyszabású esküvőt és lagzit tartsanak, mereven elzárkózott attól, hogy teherbe essen, és természetes módon szüljön.

– Elég volt a legutóbb végigcsinálnom az egészet – mondta. Így hát maradt a klinikai szülőtartály.

Mark a keskeny napozóteraszon üldögélt, a kis Sandyvel a karjában. Szabad kezében a hűtött sört szorongatta. Barry diadalittas vigyorral a képén bukkant fel a víz alól, és gurgulázva nevetett és pancsolt.

– Ügyes vagy, kölyök – dicsérte meg Marty. – Na, ezt kapd el! – Elővett egy egydolláros érmét, és a hüvelykujjával a medencébe pöckölte. Barry ismét nagy levegőt vett, majd lebukott a víz alá.

– Nem akarom, hogy már most teljesen kifáradjon – jegyezte meg Liz. – Fel lesz pörögve, amikor le kell majd feküdnie.

– Hagyd csak – legyintett Marty. – jól mulat, és a medence csak... mennyi? Egy méter mély? Ennyitől nem fárad ki.

– Másfél – dörmögte Mark az orra alatt, majd jó nagyot húzott az üvegből. Import sör volt, nem ismerte ezt a márkát. Lenyelte a kortyot, mélyet sóhajtott, majd visszahanyatlott a napozóágyba. Ekkor vette csak észre a Marty mögötti széken ücsörgő lányt. Bikinifelsőt és feszes rövidnadrágot viselt, amelyben pompásan mutatott sportos, napbarnított tinédzser teste.

– Helló, Amanda vagyok – mutatkozott be a lány.

– Az új barátnőm! – kurjantotta Marty hangosan. Magához ölelte, a lány pedig csilingelő hangon felkacagott.

– Pompás – nyugtázta Mark. – És mióta tart már...

– Tíz napja. – Marty teli szájjal vigyorgott. – Pontosabban tíz éjszakája.

Amanda halkan kuncogott.

Mark kényszeredetten mosolygott, jól tudta, most mi következik.

– A Titkok Fészkében találkoztunk, lent a New Frisco-öbölben. Kiderült, hogy rengeteg bennünk a közös, és...

Egyetlen bennetek a közös – helyesbített Mark némán és mogorván. El sem akarta hinni, hogy ezt tette az apja. A Titkok Fészke egy nemzetközösségi franchise. Tulajdonképpen egy klub, amit szinte mindenki felkeres, amikor kijön a megfiatalító kúrájáról. Sőt, az első néhány hónapban többször is. Egyetlenegy dolog miatt mennek oda az emberek, és ez a szex. Itt nem számít semmi, sem név, sem rang, itt csak férfiak és nők vannak, megfiatalodva és nemi vágytól túlfűtötten, akik szexpartnert keresnek maguknak. Csupán egyetlen szabály létezik: ami odabent történik, az odabent is marad. Itt bárkivel lefekhet az ember, akivel csak tud: ősi ellenségével; az exével, vagy az ex húgával vagy anyjával; vagy ha úgy hozza a szerencse, akkor az uniszféra legdögösebb celebjével. Mindennek nincs semmi jelentősége, hiszen az ajtón kilépve a dolog feledésbe merül. Senki nem beszél róla soha többé, senki sem hozza nyilvánosságra – mintha meg sem történt volna. Erre fel Marty most idehozza a házába a kiscsajt, akit ott szedett fel!

David tíz perccel később érkezett meg. Liz negyvenöt éves fia könyvelőként dolgozott az AMV egyik külkereskedelmi részlegénél. Eljött Kyle is, Mark bátyja (száztizenöt évvel volt idősebb nála), méghozzá Antonióval, a barátjával, valamint Joanne, Liz anyjának egyik dédunokája. Carys Panther érkezett meg utolsóként, Marty nővére. Egy Merci kupéval parkolt le a ház elé, és egy ezerdolláros, „hétköznapi” Jacvins ruhát viselt. Mark örült neki, hogy sikerült időt szakítania a kerti partira. Az egyetlen sokéltű volt (Liz mellett természetesen), akinek a társaságát élvezte. Ő volt a legelbűvölőbb teremtés, akit csak ismert. Amikor éppen dolgozott, akkor drámai műveket írt, amelyekből esetenként valamelyik médiavállalat televíziós sorozatot készített. Meg kell jegyezni, meglehetősen ócska produkciók voltak ezek.

Amikor a Regulus már lebukni készült a horizont alá, kiparancsolták Barryt a medencéből, és begyújtották a kerti grillt. Carys elfogadott egy pohár fehérbort a cselédbottól, majd odasietett Barryhez, és segített neki a törölközésben. Barry hamisítatlan gyermeki rajongással fogadta őt, és azonnal meg is mutogatta neki legújabb a rovargyűjteményét. Valóban szerette Carys nénikéjét.

Mark állt a grill mellé, és saját kezűleg forgatta a burgereket és grillkolbászokat. A kertibot rendelkezett ugyan a megfelelő toldalékokkal, de Mark sosem bízott egy programozott vezérlőegység értékítéletében, ha főzésről volt szó.

– Vissza kellene vágni ezeket az átkozott eukaliptuszfákat! – dörmögte a fülébe Marty, aki ott állt mellette. – Ez a naptégla nem kap elég fényt napközben. Nézd csak meg... sokkal melegebbnek kellene lennie.

Mark a grillrács alá helyezett vastag kőlapra pillantott, amely halvány, cseresznyepiros fénnyel izzott. Apró lángnyelvek csaptak fel, amikor a kolbászból fűszeres zsír csöpögött le a téglára.

– Nekem jónak tűnik, és elég meleg is.

– De nem tartja sokáig a hőt, értek hozzá, higgy nekem!

– Aha – hagyta rá Mark.

– Marty – szólt oda Kyle. – Ülj le, és hagyd a kölyköt, az isten szerelmére!

Minden egyes alkalommal ez történt, amikor összegyűlt a család. Mark időnként úgy érezte magát, mint a kisgyerek, akinek megengedik, hogy hallgassa a felnőttek beszélgetését: nevet, amikor ők is nevetnek, de fogalma sincs róla, hogy min.

– Csak segíteni akarok! – mérgelődött Marty, de azért eloldalgott onnan, és leült a helyére.

– A következő családi vacsorát nálam tartjuk – jelentette be David.

– Arra gondoltam, hogy tizennyolcadikán is lehetne, akkor játszunk legközelebb a kupában.

– Én benne vagyok – csapott le a lehetőségre Marty. – Tudjátok, egyszer majdnem próbára tehettem magam, még első ciklusú tizennyolc éves sihederként, Newby Cityben.

– Te magad vagy egy próbatétel – vakkantotta Carys.

Marty felemelte a középső ujját, Carys pedig nevetve takarta el Barry szemét.

– El sem hiszem, hogy eljutottunk idáig – hüledezett Kyle. – Már csak... hogy is? Egy győzelem kell és egy döntetlen, hogy bejussunk a második körbe.

– A győzelmet behúzzuk a Sterling ellen, az tuti – vélte David. – De a Teleba ellen nehéz lesz ikszelni, azok fociőrültek.

Antonio fájdalmasan nyöszörgött, és színpadisan fogta a fejét.

– Meddig tart még ez? – sóhajtozott.

– Még hét és fél hónapig – vigyorgott rá Kyle kárörvendőn. – És én kimegyek a tampikói stadionba, hogy megnézzem az utolsó csoportmeccset.

– Egyedül mész – motyogta Antonio.

– Nálunk huszonöt százalék beteget jelentett a legutóbbi meccs alkalmával – mondta Joanne. – Most tényleg mindenki rákattant a kupára; Új-Costa egyetlen bárjába sem lehetett beférni, olyan zsúfolt volt az összes hely. Nem is emlékszem, utoljára mikor voltak az emberek ennyire izgatottak.

– Kíváncsi vagyok, hogy az új idegenek is akarnak-e majd játszani – vetette közbe Liz.

– Micsoda idő- és pénzpazarlás! – dohogott Marty.

– Dehogy! – tiltakozott David. – Tudnunk kell, mi történik odakint.

– Mi történt odakint – helyesbített Marty. – Bármi is az, több ezer évvel ezelőtt történt.

– Ez nem jelenti azt, hogy mostanra már nincs jelentősége – szállt be a vitába Carys is. – Az a burok még mindig ott van a Dyson csillagok körül.

– Úgy beszélsz, mint egy Őrző – mondta David.

– Ne mondd, hogy megnézted azt a videót, Marty! – fordult az öccse felé Carys. – Nem vetted észre, hogy mi az valójában?

– Persze hogy észrevettem! – vágta rá Marty azonnal. – Csak egy seggfej nem ismerne fel egy repeszgránátot. Alessandra Baron műsorában láttam a rövid összefoglalót, ennyi.

Mark nem csatlakozott a beszélgetéshez, néma csendben forgatta a kolbászokat. Ő nem vette észre, hogy az April Halgarth címéről érkezett üzenet egy repeszgránát az Emberi Öntudat Őrzőitől, ezért megnyitotta, és miután rájött, hogy mivel van dolga, mégis csak lejátszotta. Az Őrzők ezúttal egészen ésszerűnek hangzottak. Mert tényleg, miért nem tartott szavazást a Szenátus az ügyben?

– Szóval ha Alessandra beszél róla, akkor már minden rendben van? – ékelődött Carys.

– Nem mindegy, hogy ki mondja – vakkantotta Marty –, ha egyszer igaza van? Ez olyasmi, ami nincs hatással ránk, és bármi is az, kétségkívül a jelenlegi tudásszintűnk felett áll. Türelmesnek kellene lennünk, és kivárni az időt, amíg a természetes terjeszkedés révén odaérünk a Dyson Ikrekhez. Semmi szükség erre az Apollo-hókusz-pókuszra.

Mark ismét megfordította a burgerhúsokat. A Regulus végérvényesen lebukott a horizont alá, így végre felragyoghattak a csillagok. Az Oroszlán Ikrek csillogtak a legfényesebben, egyetlen narancssárga foltba olvadtak a keleti égbolton. Tisztán látta őket az eukaliptuszágak között annak ellenére, hogy a levelek ide-oda lengedeztek az esti szélben. Időnként, békés, csendes estéken kiült a teraszra, egyedül, csak egy ital társaságában, és a megaváros felett ragyogó csillagokat bámulta. A csillagok szolgáltatták a bizonyítékot arra, hogy máshol is élnek emberek, méghozzá másféle életet. Ez a gondolat valamelyest elviselhetőbbé tette az életet az Augusztán.

– Ismét elutasították az előléptetésemet – szólalt meg váratlanul.

– Ó, Mark, annyira sajnálom – sopánkodott Carys. – Tudom, mennyire szeretted volna.

– Ez nehéz ügy, fiam – mondta az apja. – Folyamatosan ászokat kell húznod, ha előrébb akarsz jutni ezen a bolygón. És ne próbálj ilyen gyorsan témát váltani. Ez a csillaghajó egy átkozott pénznyelő.

– A lényeg az, apa, hogy azért nem léptettek elő, mert a cég piaci terjeszkedése nem olyan ütemben halad, ahogyan azt előre jelezték. Az új gyár építését leállították, a befektetési alapokat minimálisra csökkentették, és nem csak nálunk, máshol is. A harmadik generációs űr feltárása korántsem olyan ütemben zajlik, mint ahogy a második elején. Nem olyan ütemben terjeszkedünk, mint ahogyan eddig, a Nemzetközösség túlságosan kiegyensúlyozott és stabil. A szaporodási ráta stagnál, sőt csökken, még a szülőtartályok bevezetése ellenére is. Egyszerűen nem vagyunk annyian, hogy minden évben belakjunk egy-két új bolygót. Túlságosan civilizáltak és kimértek lettünk. Ilyen körülmények között soha nem jutunk el a Dyson Ikrekig, nem várhatunk arra, hogy a TŰV féregjáratot nyisson a huszonakárhányadik generációs űrre.

– Marknak igaza van – értett egyet David. – Az irodám hosszú távú előrejelzéseket végzett, és valóban lelassult a fejlődés üteme. Régebben „aranykornak” nevezték ezeket az időszakokat. Szépen alakulnak a dolgok, minden békés, egyetlen homokszem sincs a gépezetben.

– Én azt hittem, hogy ez a recesszió – jegyezte meg Carys.

– Nem, az egészen más.

– Ez az egész baromság! – emelte fel a hangját Marty. – A mi igazgatótanácsunk semmiféle korlátozást nem tervez. A piac továbbra is erős.

– Senki sem beszél korlátozásról és leépítésről – vitatkozott David. – Itt egyszerűen csak csökkenő gazdasági növekedésről van szó. Sheldon okosan játszotta ki a csillaghajó kártyát. Semmi jel nem utal arra, hogy nagy mennyiségű kormányzati pénz áramolna a befektetési szektorba. Ráadásul a csillaghajó projektre költött pénz nagy része itt csapódik le az Augusztán.

– Itt nem erről van szó.

Minden szempár Amandára szegeződött, aki egészen közel bújt Martyhoz. A lány fagyosan mosolygott vissza rájuk, egyáltalán nem tűnt megilletődöttnek.

– A családomnak van egy igazgatósági helye a First-Quad Banknál. Mindig látom a csillagközi üzleti táblázatokat, mielőtt kiküldik. A csillaghajóra elköltött pénz makroökonómiai szempontból elenyésző. Húszmilliárd földi dollár értékű termék semmiség ennek a bolygónak.

– Mi jól járunk a csillaghajó projekttel – szólalt meg Liz. – A Bitor-UU nyerte el a csillaghajó bioszűrőinek kifejlesztésére és gyártására kiírt pályázatot.

– Ezt nem is tudtam – mondta Joanne. – Gratulálok! Te magad is dolgozol a projektben? – kérdezte udvariasan.

– Bizonyos részén.

– Egyetlen speciális termék egy speciális piacra – jegyezte meg Amanda. – Ettől nem várható fellendülés.

– Okos kislány. – Marty előrehajolt, és hevesen megcsókolta.

– Miért gondoljátok, hogy csak egy csillaghajót építenek? – szúrta közbe Kyle. – Ha engem kérdeztek, szerintem ez csak a kezdet. Az emberek nagyon rákattantak erre a Dyson Alfa témára, szerintem nagyobb durranás lesz, mint a kupadöntő, ha végre útra kel az a hajó. Én amondó vagyok, ez a megfelelő gyógyír a döglődő harmadik generációs terjeszkedésre. Most az összes kalandor lelkületű ember szíve megdobban, és viszket a fenekük, hogy kirepülhessenek a végtelen feketeségbe, és olyan bolygón telepedhessenek le, ahová nem ér el a TŰV ragacsos keze.

– Ez hülyeség! – torkolta le Marty. – Ha igazad lenne, akkor az összes kalandor kezét-lábát törné, hogy a Peremvilágon lakhasson.

– Úgy értem, hogy teljesen új, érintetlen bolygókat találhatnánk, ahol nem tanyáznak őrült anarchisták.

– Ilyen soha nem lesz – makacskodott Marty. – Szakadárok mindig is voltak. A nyakamat teszem rá, hogy azok a bolygók, amelyek elszakadtak a Nemzetközösségtől, hogy „szabadok” lehessenek, a földi sötét középkor borzalmait élik most át. Az elszigeteltség sosem vezet eredményre. Gondoljátok csak végig, micsoda zűrzavar uralkodott a Földön, mielőtt Sheldon és Ozzie feltalálták a féreglyukat.

– Érdekes párhuzam – vélte Carys.

– Egy magányos világ, elvágva a galaxistól – szögezte le Marty. – Tartom a véleményemet.

David nem kapta be a csalit, szelíden Markra mosolygott, és a szemét forgatta.

– Hallottátok, hogy Wilson Kime kapta a kapitányi felkérést? – kérdezte Carys. – Gondolom, Nigel Sheldonnak nehezen ment le ez a falat a torkán.

– Számodra mi ebben az érdekes? – kérdezte Antonio.

– Még az lehet. Az ősi ellenségeknek félre kell tenniük a régi sérelmeket, hogy közösen küzdjenek a Nemzetközösség boldogulásáért.

– Ez így elég unalmasan hangzik.

Mark időközben tányérra rakta a burgerhúsokat és a kolbászokat.

– Kész a kaja! – jelentette.

Liz elidőzött egy keveset a fürdőszobában, mielőtt bement volna a hálóba. Forró zuhanyt vett, és ezúttal a drágább, kisebb üvegcséjű fürdőolajat használta. A tenyerébe löttyintette a hűsítő cseppeket, majd alaposan belemasszírozta a bőrébe, míg már az egész teste csillogott. Ezután kivette a fiókból a különleges, krémszínű selyem fehérneműt, amelyről tudta, hogy Mark odáig van érte. Váll alá érő, koromfekete haját kiengedte és kifésülte. Végül felöltötte aranyszínű hálóruháját, és a fodrait úgy igazgatta el, hogy a ruha eleje csalfa módon nyitva maradjon. Elégedetten szemlélte magát a tükörben, és ismét megállapította, hogy jól döntött, amikor nem vállalt egy újabb terhességet, még Mark kedvéért sem: a hasa még mindig ugyanolyan lapos és feszes volt, mint amikor tíz évvel ezelőtt kijött a megfiatalító klinikáról, a combján nyoma sem volt a nők ellenségének, az idegesítő narancsbőrnek.

Akkoriban sokszor gúnyolódtak rajta a barátai, amiért egy első életciklusában lévő fiúval randizik, azzal ékelődtek, hogy csak a Titkok Fészke számláit akarja megspórolni. Be kellett vallania, hogy amikor a koktélpartin találkoztak, amit az a cég adott, amelynek Carys éppen egy darabot írt, megfogta őt Mark kisfiús bája, aranyosnak és szeretgetnivalónak találta, mint egy pihe-puha kutyakölyköt. Annyira elveszettnek és kétségbeesettnek tűnt a Z kategóriás celebek és a hírnévre áhítozó médiaszereplők között, hogy csakis egyetlen dolgot tehetett: ki kellett menekítenie őt abból a denevérbarlangból.

Ezt követően találkoztak néhányszor, és Liz igazán élvezte ezeket az együttléteket, mert a fiúban tombolt a szenvedély az élet és a Nemzetközösség iránt, őt még nem fertőzte meg a Liz kortársaira jellemző, óvatos visszafogottság és alakoskodás. A fiú nem játszadozott, ahhoz még túl nyílt volt, túl őszinte. Különös módon Liz éppen ezt találta benne annyira megnyugtatónak. Tudat alatt talán abban reménykedett, hogy Mark fiatalságból fakadó, ártatlan őszintesége idővel majd elkopik az ő keményebb, edzettebb személyisége mellett, noha a korkülönbség sosem játszott fontos szerepet kettejük között. Aztán egyszer csak váratlanul, mint derült égből villámcsapás, Mark megkérte a kezét, mondván, elragadta őt a szerelem ereje, mert úgy érzi, hogy ők ketten lelki társak.

Liz olyan közel állt hozzá, hogy nemet mondjon, hogy a fejéhez vágjon egy durva elutasítást, amivel mélyen megbántja a fiút, és arra kényszeríti, hogy keressen magának egy hozzá hasonlóan vad, első életciklusát élő lányt, akivel aztán ellovagolhatnak a naplementébe. Leszámítva, hogy... Miért tenné? Na és ha olyan, mint egy édes kutyakölyök? Akkor mi van? A megfontolt és tapintatos férfiak ritkaságszámba mennek, legyenek akármilyen idősek is. Liz úgy okoskodott, hogy úgyis örökké él, legalábbis egy jókora szeletet kihasíthat magának az öröklétből, akkor pedig miért ne érezze jól magát ezzel az ifjúval úgy húsz-harminc évig? Pokolba az irigy barátokkal és a csípős megjegyzéseikkel!

És egy percig sem bánta a döntését. Volt, hogy civakodtak – melyik házaspár nem? –, de sosem komolyan. Mark ráadásul eszményi apának bizonyult. Liz az elejétől kezdve úgy tervezte, hogy csak egy gyereket vállal vele, de ahogy teltek-múltak az évek, egyszer csak beadta a derekát, és beleegyezett Sandybe.

A barátainak egyvalamiben tényleg igaza lett: az első életciklusukat élő, fiatal férfiak csodákra képesek az ágyban. Emiatt valóban joggal irigykedhettek rá, és egy csapásra ő lett „az a mázlista”.

Amikor belépett a hálóba, csak az egyik éjjeli lámpa égett, meleg, sárgás fényt vetve Mark ágyfelére. A férfi a párnának dőlve ült, és egy e-újság képernyőn böngészgetett. Az ablak nyitva volt, a légkondicionáló kikapcsolva; az El Iopi utolsó, erőtlen fuvallatai kellemes meleget sodortak be a szobába.

– Helló, kutyuli, szorítasz helyet a maminak?

Mark felnézett. Ideges mosoly derengett fel az arcán, amikor észrevette, mit vett fel a neje. Letette az e-újság képernyőt, amikor Liz az ágyra mászott, és kúszni kezdett felé, mint egy vadmacska.

– Az az Amanda nem rossz bőr, mi? – dorombolta, miközben megszimatolta a férfi orrát.

– Ááá, hozzád képest egy nulla. – Mark becsúsztatta a kezét az aranyszínű ruha alá, és megsimogatta az ujjhegyeivel az asszony forró, ébenfekete bőrét.

Liz a férfi fölé térdelt. Előrehajolt, és közben folyamatosan az arcát és a nyakát csókolgatta. Jobbra-balra ringatta a fejét, és hosszú hajával cirógatta Mark mellkasát. A férfi keze besiklott a melltartó alá. Liz elmosolyodott a kellemesen bizsergető érzéstől, amit Mark érintése okozott, majd felemelte a fejét, csókra nyújtotta az ajkát... Aztán a férje arckifejezése láttán lemondóan felsóhajtott.

– Mi a baj, kicsim? – kérdezte. Csalódottan, ugyanakkor aggódva gördült le róla. – Ez nem vall rád.

Mark a mennyezetre szegezte a tekintetét, képtelen volt Liz szemébe nézni.

– Semmiség – mondta.

– Ne hazudj! Látom rajtad, hogy valami baj van. A feleséged vagyok, és még annál is több. – Hatásszünetet tartott, amíg összébb vonta magán a hálóruháját.

Mark bocsánatkérőn mosolygott rá.

– Tudom. Csak arról van szó, hogy a mai este nem úgy alakult, ahogy szerettem volna. Sajnálom.

– Én meg azt hiszem, hogy többről van itt szó, mint hogy az apád megmutatta nekünk a legújabb trófeáját, bármennyire tapintatlan volt is tőle.

– A fenébe is! – Mark az oldalára fordult, hogy Lizre nézhessen.

– Pontosan erről van szó, hát nem érted?

– Mit nem értek?

– Te, az apám, a többiek... ti mind rendelkeztek azzal a tapasztalattal, amivel én nem. És ez ma este... túl sok volt nekem.

– És az előléptetést sem kaptad meg – bólintott az asszony.

– Ó, te jó ég, már megint ezt csinálod! Tudod, hogy most mekkorkának érzem magam?

Liz nem felelt, csendben maradt egy ideig, hogy rendezze a gondolatait.

– Fel sem tűnt, hogy ez téged ennyire zavar. Sosem említetted korábban.

– Tudom. – Mark bárgyú képpel mosolygott. – De most... valahogy minden összejött.

– Jól van, kicsim, akkor mondok mást. Tudom, hogy...

– Mit?

– Nem szeretsz itt élni, ugye?

Mark megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Nem igazán. – A következő pillanatban életre kelt, mintha adrenalinfröccsöt kapott volna, és ülő helyzetbe lökte magát, úgy meredt Lizre. – Ez a világ csak a felnőtteknek való... és én nem is vagyok az! Még csak huszonnyolc éves vagyok, ez még nem is igazi felnőttkor. Senkit sem szabadna átengedni az Új-Costa pályaudvaron, aki nincs még legalább százéves. Ez a típusú élet csak a ti fajtátoknak való.

– Jól van, értem – csitította Liz. – Elismerem, engem nem zavar annyira ez a világ, mint téged. De csak azért, mert ez is csak átmeneti, egyszer úgyis odébbállunk innen, kutyuli.

– De nem együtt! Ez is a lényed része, ez a fatalizmus, vagy bölcsesség, vagy nevezd, aminek akarod. Téged soha semmi nem bosszant vagy aggaszt. Voltál már férjnél korábban, ezek mind csak fejezetek az életedből. Nekem viszont te vagy az egész életem, Liz, te és a gyerekek. Én is tudom, hogy egyszer kikerülök innen, de nem veled. És ez a bolygó nem megfelelő a gyerekek számára, itt nincs valódi társadalmi közösség. Ezt utálom a legjobban ebben az egészben, hogy Barry és Sandy ugyanúgy nőnek majd fel, mint én. Ez... ez a lehető legrosszabb dolog, amit csak tehetek velük. Talán egy harmadik generációs világban...

– Értem. – Liz Mark ajkára tapasztotta a mutatóujját, majd úgy fordította az állát, hogy egymás szemébe nézhessenek. – Holnap reggel benyújtod a lemondásodat, és körülnézünk az uniszférában, keresünk egy másik helyet, ahol letelepedhetünk. Valahol, ahol minden egész más, mint itt. Talán egy harmadik generációs bolygón.

– Ugye... ugye nem gondolod komolyan?

– De, komolyan beszélek. Ez itt felemészt téged. Nem kell, hogy annyi idős légy, mint én, hogy ezt belásd. És, Mark, mindent komolyan gondoltam, amit az oltár előtt mondtam. Szeretlek téged, márpedig ha itt maradunk, akkor eltávolodunk egymástól. Ezt kell tennünk.

– És mi lesz a munkáddal? Amit a Bitor-UU-nál csinálsz, az tényleg valami!

– Na és? Több tízezren képesek rá, hogy elvégezzék a munkámat, sőt több százezren, ami azt illeti. És nem kell állandóan a laborban kuksolnom, a munka jelentős részét az uniszférán keresztül is elvégezhetem. Egyébként pedig, lehet, hogy ideje új munkát keresnem, ha már úgyis új világba költözünk.

– Jesszusom! – Mark először döbbenten bámult maga elé, majd lassan elmosolyodott. – Édes istenem, el tudod képzelni, milyen képet vágnak majd, ha előállok ezzel? Burcombe biztosan őrjöngeni fog.

– Őrjöngjön csak, kit érdekel? – vont vállat Liz.

– És a pénz? Sehol máshol nem kereshetünk annyit, mint itt, és nem csinálhatjuk ugyanazt, mint itt.

– A fizetés viszonylagos. Az Auguszta sokkal drágább, mint a többi világ. Találunk majd egy olyan bolygót, ahol ugyanezen a színvonalon élhetünk, ha nem jobban.

Mark szorosan magához ölelte a feleségét. Ugyanaz a csodálat ült ki az arcára, mint aznap éjjel, amikor első alkalommal bújtak ágyba egymással.

– Tényleg velem tartanál? – kérdezte komoly hangon.

– Igen, Mark. Te nemcsak egy fejezet vagy az életemből, te vagy az életem. Ki tudja, talán mi leszünk az a házaspár a több milliárdból, akik az idők végezetéig házasok maradnak.

Mark szélesen elvigyorodott.

– Tetszik az ötlet.

– Van bármi elképzelésed, hogy hová mennél? Biztos sokszor gondolkoztál már ezen.

– Ötéves korom óta ezt teszem. – Mark keze lágyan lecsúszott a hálóing övéig, és finoman kioldotta. – De ezt reggel is megbeszélhetjük.

Egy órával azután, hogy kipattant az ügy, Tarlo és Renne elkísérte az Igazgatóság helyszínelőit a párizsi TŰV-állomásra, ahol mindannyian felszálltak a Nzegára induló expresszre. Előbb az Orleans-ra mentek, a Nagy15 egyik bolygójára a második generációs űr azon szektorában, és onnan indultak tovább Fatuba, a Nzega fővárosába Negyvenegy perccel később érkeztek meg. A helyszínelő csoport bérelt egy furgont a felszerelésnek, míg Tarlo és Renne egy hatalmas BMW 4x4 terepjárót választott.

A Nzega nem tartozott az eldugott bolygók közé, ennek ellenére sikerült gátat szabnia a teljes körű technoipari fejlődésnek. Javarészt stabil, civilizált kultúrával rendelkezett, a lakosok egészséges szemlélettel viseltettek a mindennapi élet és az emberi gyarlóság iránt. Az első telepesek többsége Polinéziából és Latin-Amerikából származott. A tengerek miatt jöttek ide: a bolygó felszínének felét víz borította. A Nzegán nem voltak kiterjedt kontinensek, csak több száz nagyobb és több ezer kisebb sziget. Mintha az egész bolygó egyetlen, véget nem érő tengerpart lett volna; a hajózás természetszerűleg szerves részét képezte az életnek. Csak a nagyobb szigetek közepe számított gyérebben lakott területnek.

A gazdaság alapját a tengerparti üdülőhelyekből és a megszámlálhatatlanul sok hotelből és egyéb vendéglátó egységből származó bevétel képezte. A végtelen tengerpart és a bolygó szabad szellemisége mágnesként vonzotta a középosztálybeli fiatalokat, akik mind ide jöttek, ha egy kicsit ki akartak kapcsolódni, és eltávolodni a saját világuk pörgősebb, stresszesebb ritmusától.

Renne feltöltötte az úti céljukat – Port Launay – a BMW fedélzeti számítógépére, majd kényelmesen hátradőlt, hogy élvezhesse a kilátást. Tizenhét órás út várt rájuk Fatuból indulva, végig a Nagy Mantu úton, át számos töltésen és hídon, öt, szigetek közötti kompátkeléssel, míg végül eljutottak a szubtrópusi éghajlati övbe. Volt, hogy az utat enzimkötésű beton borította, helyenként azonban földúton haladtak. Néhol magas, kopár sziklák tetejére kapaszkodtak fel, máskor hosszan elnyúló, sós mocsárvidéken vágtak át, de az út jelentős részét tipikusnak nevezhető tengerparti üdülővárosokon keresztül tették meg. Miután ráuntak a bámészkodásra, mindkét nyomozó elsötétítette az ablakot, és ledőltek aludni, miközben a terepjáró kellemesen ringatta őket.

Port Launay csupán négy kilométeres szakaszt tett ki a Kailindri-sziget tengerpartja mentén húzódó, városias vidékből, noha a „városias” jelző itt némiképp más jelentéssel bírt, mint a többi bolygón. Az egysávos, tömörítettkő-út kétszáz méterrel beljebb futott a tengertől, az őshonos, burjánzó fák alkotta erdőn keresztül. Számos keskeny zsákutca nyílt mindkét oldalra, a kisebb-nagyobb faházakhoz és bungalókhoz, amelyek megbújtak a fák takarásában. A városokat a lakó negyedeket körbevevő üzletek és egyéb szolgáltató épületek elhelyezkedése alapján lehetett elkülöníteni egymástól.

Amikor a BMW fedélzeti számítógépe jelezte, hogy megérkeztek a megadott zsákutcához, Renne kézi vezérlésre kapcsolt, hogy ő maga vezesse le az utolsó néhány száz métert. Itt már tömörített zúzott kő sem borította az utat, csupán két kitaposott keréknyom látszódott a sárgáskék királyfűben. Helyi rendőrségi autók állták el az utat. Több bérelt autó is állt mellettük, a bokrok közé húzódva, ahol az újságírók heves vitát folytattak a rendőrökkel.

– Hogy a fenébe érhettek ide ilyen átkozottul gyorsan? – mérgelődött Tarlo.

– Ki tudja? – vont vállat Renne. – Úgy szagolják ki a szenzációt, mint hiéna a dögöt. Beszélsz a helyiekkel? – kérdezte.

– Persze – mosolyodott el Tarlo. Felvette divatos sport napszemüvegét, majd kinyitotta a BMW ajtaját.

A nő nézte, ahogy a fiatalember odaballag az intézkedő őrmesterhez, és beszédbe elegyedik vele. Tarlo Los Angelesből származott, nyolcvankét éves volt, és kilenc éve esett át az első megfiatalító kúráján. A küllemén ebből semmi sem látszott, úgy festett, mint aki csak nemrég hagyta maga mögött a tízes éveit. Gazdag kaliforniai családja kifizette a szinte mindenre kiterjedő csíravonal-módosítást, melynek egyik fontos eleme volt, hogy gátolják a természetes öregedést. Hagyományos (vagy tipikus – nézőpont kérdése) szörfös fiú külsőt kapott: karcsú, magas, jól kidolgozott test, dús, szőke haj, erős áll és tökéletes fogsor. Tarlo nem titkolta, hogy élvezi a származásával járó előnyöket. Renne sosem értette, hogy miért választotta épp a rendőri hivatást magának.

– Szeretem a talányokat. – Tarlo ennél bővebb magyarázattal sosem szolgált. Renne arra gyanakodott, hogy Tarlo élvezi, ha az Igazgatóság terepmunkára küldi, felpezsdül tőle a vére. Ilyenkor előbújik belőle a kisgyerek, aki felnőve szuperhős akar lenni, hogy megmentse az egész világot.

Tarlo tökéletesen beleillett a Nzega környezetébe. Renne éppen ezért engedte neki, hogy ő beszéljen az itteni rendőrséggel. A helyi rendfenntartók gyakorta elutasítóan viselkedtek, ha megtudták, hogy az Igazgatóság is beszáll a nyomozásba, és átveszi tőlük az ügyet.

Miközben Tarlo és az őrmester harsányan nevettek valamin, befutott a helyszínelő csoport furgonja is, és besorolt a BMW mögé. Az egyik rendőrautó, amely elállta az utat, odébb húzódott, Tarlo pedig intett a furgonnak, hogy hajtson tovább.

A tengerparti házikó tőlük néhány száz méterrel lejjebb állt. Kétoldalt magas, szürkéskék levelű fák szegélyezték a zsákutcát, némi árnyékot biztosítva a kunyhóknak is. Renne végigpillantott az egyszintes épületek során. Alapvetően fából vagy kompozitpanelekből építették őket, de egyet szárazkorallal burkoltak körbe. Egy fekete Mercedes parkolt a kis nyaralóház előtt. Renne sejtette, ki érkezhetett vele. Leparkolt mögé a BMW-vel, majd kiszállt a kocsiból. Azonnal megcsapta a sós tengeri levegő és a fullasztó pára. A fák ágai útját állták ugyan az erős reggeli napfénynek, ennek ellenére feltette a napszemüvegét.

– A Halgarth család kiküldte a saját biztonsági szolgálatát – közölte Tarlo, amikor utolérte a kocsifeljárón. A zakóját levette, és átvetette a vállán. A Mercedesre pillantott. – A rendőrség szerint negyven perccel ezelőtt érkeztek.

– Hogyan reagáltak ránk a helyiek? – érdeklődött Renne.

A férfi szélesen elvigyorodott.

– Örülnek, hogy átpasszolhatják az ügyet. Kezelik a tömeget és a médiát, amíg Ms. Halgarth itt van.

– Remek. – Renne nézte, ahogy a helyszínelő csoport furgonja végigdöcög a kerékvájta úton. – Tudjuk, hogy az Őrzők melyik házból küldték az üzenetet?

– Igen. – A férfi előremutatott. – Két házzal lejjebb. Kiváló infóval rendelkeztek. A rendőrség már lezárta a kunyhót. Az újságírók még nem értesültek róla.

– Értem. – Renne mély levegőt vett, kihúzta magát, és eligazgatta a vállán könnyű, nyári blézerét. – Na, essünk túl rajta. Vedd fel a zakódat!

– Nincs itt a főnök.

– Nem az a lényeg.

Tarlo kelletlenül visszabújt a zakójába, és szorosabbra húzta a nyakkendője csomóját.

– Ajánlom, hogy legyen légkondi! – morgolódott. Renne ügyet sem vetett rá. Időközben utasította a helyszínelő csoportot, hogy kezdjék el átvizsgálni a másik házat.

Lesétáltak a keskeny ösvényen a tengerparti kunyhóhoz, egy szerény, fából készült házikóhoz, amelyet nemrég festettek lime-zöld színűre. A tetőre napelemeket szereltek, az ereszről pedig félorganikus nedvességkivonó levelek lógtak le. Széles terasz nézett farkasszemet a tengerrel. A terasz előtt egy ötven méter széles gyepsáv húzódott, és ott ért véget, ahol a talaj már beleolvadt a homokos tengerpartra. Csak az épület hátulját és oldalát védték fák, így pompás kilátás nyílt a csendes, hívogató öbölre. Egy grillsütő állt a terasz végében, mellette pedig egy asztal és néhány szék a gyepen. Egzotikus koktélosüvegek, sörösdobozok és cserépedények hevertek szerteszét. Még ott csillogott rajtuk a reggeli harmat, de az egyre erősödő napsugarak gyorsan leszárítják majd.

A Halgarth család egyik biztonsági embere állt az ajtóban. Hétköznapi kék melegítőfelsőt és bézs színű bermuda nadrágot viselt. Renne próbált nem nevetni, amikor odaléptek elé; szegény párán látszott, mennyire komolyan veszi az álcáját.

– Kiemelt Bűnügyek Igazgatósága – mondta komor hangon. – Halgarth kisasszonnyal szeretnénk beszélni.

– Értem – biccentett a férfi. – Azonosítaná magát?

Renne e-titkára személyazonossági igazolást küldött a férfi e-titkárának.

– Köszönöm – mondta a biztonsági őr, majd kitárta előttük az ajtót.

A kunyhó nem volt túl nagy. Egy keskeny folyosó vezetett be az épületbe. Három hálószoba, egy konyha és egy fürdőszoba nyílt róla, és egy társalgóban végződött, amely elfoglalta a kunyhó alapterületének felét. A lakberendezőt a célszerűség vezérelte, semmint a luxus; tipikus, alacsony árfekvésű nyaraló volt.

– Egy Halgarth idejön vakációra? – hüledezett Tarlo. – Még akkor is fényűzőbb szállást engedhet meg magának, ha valamelyik kisebb család tagja.

– Nem ez a lényeg. Nem olvastad a fájlt? Elsőéves az egyetemen ez az első önálló nyaralása a haverokkal. Életében először szabadult meg a családjától. Egyébként meg mi bajod ezzel a hellyel? – kérdezte Renne.

Tarlo összevont szemöldökkel fintorgott.

– Se hold, se hullámok – felelte. – Itt nem lehet szörfözni.

Renne lemondó pillantást vetett a szörfös fiúra, majd belépett a társalgóba. April Gallar Halgarth a kanapén ücsörgött, és olyan búbánatos képet vágott, mintha éppen most tudta volna meg, hogy a szülei teste visszafordíthatatlanul elpusztult. Buggyos, zöld színű farmernadrágot és egy régi, gyűrött, rozsdaszínű pólót viselt, de még így slamposan is kivételesen gyönyörű volt: magas, húszéves lány világosbarna bőrrel, dús hajkoronával és olyan finom arcvonásokkal, amelyektől még fiatalabbnak látszott. Egy csésze feketekávét szorongatott a kezében, de bele sem kortyolt. Amikor felemelte a fejét és a két nyomozóra nézett, a szeme vörös, duzzadt volt, látszott rajta, hogy kétségbeesetten próbálja megérteni, mi történt vele.

Három barátnője anyatigrisként gyűlt köré: Marianna, Anjelia és Laura is a Belfasti Királynői Egyetemre járt. Két Halgarth biztonsági őr ácsorgott a helyiségben, és szemmel láthatóan nem nagyon találták a helyüket. Azt a feladatot kapták, hogy óvják meg Aprilt a médiától, és kísérjék haza. A lány azonban jelen pillanatban még annyi erőt sem érzett magában, hogy megmozduljon és felkeljen a kanapéról.

– Elfogták már a szemeteket? – kérdezte Marianna, miután Tarlo és Renne hivatalosan bemutatkoztak. Erős ír akcentussal beszélt.

– Nem, még nem – felelte Tarlo. – Csak most kezdjük a nyomozást.

– Bah! – horkant fel Marianna. Tüntetőleg hátat fordított a két nyomozónak.

– Halgarth kisasszony, fel kell tennünk néhány kérdést – szólalt meg Renne.

Marianna letérdelt a barátnője mellé.

– Nem kell felelned a kérdéseikre, ha nem akarsz – súgta a fülébe.

April Renne felé fordult.

– Minden rendben. Szeretnék túlesni ezen – mondta elhaló hangon.

Marianna vonakodva ugyan, de bólintott, majd belekarolt a másik két lányba, és kivezette őket a társalgóból.

– Ha nincs ellenükre... – Tarlo udvariasan a két biztonsági őrre mosolygott, és kitessékelte őket is. Az egyikük visszavonult a szűk folyosóra, a másik kiment a teraszra nyíló, üvegezett tolóajtón, és odakint várakozott.

– Gondolom, azon morfondírozik, hogy miért történt ez magával – kezdett bele Renne, miután leült a zavart lány mellé.

– Igen – hüppögött April.

– Nos, leginkább azért, mert a Halgarth-dinasztia tagja. Az Emberi Öntudat Őrzői ellenségnek tekinti a családját.

– De miért? Én semmit sem tudok róluk, sosem jártam a Peremvilágon, és egyetlen idegen lénynek sem segítettem soha. Én... én csak huszonegyedik századi történelmet tanulok az egyetemen, ennyi.

– Igen, ez igaz, de az ön dinasztiája a Marie Celeste Kutatóintézet legnagyobb pártfogója. Az Őrzők ferde gondolkodású agyában ez főbenjáró bűn. Azt javaslom, ne keressen logikát ebben, nem létezik ugyanis ésszerű magyarázat. Ön csupán egy keresőprogram eredménye. Egy Halgarth családtagot kerestek maguknak, mindig így csinálják. Valakit, aki... sajnálom, de aki egy kicsit naiv és elszigetelődött a többiektől. Ezúttal az ön nevét dobta ki a keresőprogram.

April lehajtotta a fejét; egy konyhai papírtörlővel itatta fel a könnyeit.

– Olyan helyes srác volt. El sem akarom hinni, hogy...

– Hogy hívták? – kérdezte halkan Tarlo.

– Alberto – felelte a lány. – Alberto Rasanto. Az eggyel lejjebbi kunyhóban lakott a barátaival. Melissa és Frank volt a nevük, ha jól emlékszem. Ugyanazért jöttek, mint mi, itt töltötték a tavaszi szünetet. Legalábbis ezt állították, de nyilván hazudtak.

– Igen – hagyta rá Renne.

April megrázkódott, ahogy a kihűlt kávéra pillantott.

– Szóval összeismerkedtek velük – noszogatta őt Renne.

– Alberto olyan kedvesnek tűnt. Hatalmas, kerek, zöld szeme volt. Azt hittem, hogy az első ciklusában van. A parton lazítottak, amikor megérkeztünk. Azonnal beszélgetni kezdtünk. Kialakult egy kis versengés Albertóért, ugye értik? Mármint, Frank és Melissa ott voltak egymásnak, mi meg itt voltunk négyen csajok. Ösztönösen is Alberto köré gyűltünk. Marianna nagyon szép lány, mindig ő szerzi meg a legjobb pasikat. De Albertónak én tetszettem. Mindig mosolygott, amikor beszélt, és olyan könnyű volt beszélgetni vele. Kedvesen mosolygott... nagyon kedvesen. Na mindegy, az elkövetkező napokat kettesben töltöttük, csak ő meg én. Úszni jártunk, és megtanított szörfözni. Aztán este együtt mentünk el egy bárba, ahol iszogattunk. Még egy kis e-tudatmódosítót is kipróbáltam. Semmi keményet, csak egy-két gyenge programot. Fura volt, de vicces. Azt hiszem, akkor kezdődött minden.

– Mindig ezt dobják be – jegyezte meg Tarlo. – Az e-tudatmódosítók, sőt még a közönséges kémiai drogok is képesek elhomályosítani az elmét. Sajnálom, April, de fel kell tennem a kérdést: lefeküdtek egymással?

– Ööö... hát... igen.

– Mikor?

– Ha jól emlékszem, először négy nappal ezelőtt.

– Az ő kunyhójukban tartózkodtak, amikor megtették?

– Igen. Alberténak saját szobája volt. Én itt Laurával lakom együtt. Egyezséget kötöttünk, mielőtt idejöttünk: ha valakinek sikerül bepasiznia, akkor az övé a szoba, és a másik a kanapén alszik. De... én csak... Így egyszerűbbnek tűnt.

– Meghittebbnek? – kérdezte Tarlo együtt érző mosollyal az ajkán.

– Igen – vágta rá April készségesen. – Egy kicsit konzervatív vagyok, azt hiszem. Nem mintha zavarna, ha a barátnőim tudják, hogy egy fiúval vagyok, de a falak itt rettenetesen vékonyak. A Solidade-n nőttem fel, ahol csak családtagok laknak. – Felemelte a fejét, és megbántott pillantást vetett a két nyomozóra. – Most biztosan azt hiszik, hogy csak egy hülye, gazdag picsa vagyok, aki semmit sem tud a való életről. Senki más nem lenne ennyire hiszékeny.

– Dehogyis – csitította Renne. – Ön egyáltalán nem hiszékeny. Ez nem egy közönséges utcai bűvésztrükk volt. Előbb vagy utóbb úgyis megszerezték volna öntől az üzenetküldéshez szükséges uniszféra-hitelesítést.

Ismét könny öntötte el April szemét.

– De nem emlékszem! És most az egész Nemzetközösség azt hiszi, hogy én küldtem el nekik az Őrzők üzenetét.

– Holnapra mindenki elfelejti az egészet. A családja majd gondoskodik róla, hogy soha többé ne hangozzon el a neve a médiában – nyugtatgatta Renne. – Alapvetően ellenzem az erő általi jogtalan előnyszerzést, de ebben az esetben teljes mértékben egyetértek vele.

April lassan, elgondolkodva bólogatott.

– Mi történt? – kérdezte karcos suttogással. – A családi testőrség tagjai azt mondják, hogy fogalmuk sincs, de szerintem csak erre utasították őket. Mondják el, kérem! – Előbb Tarlora, majd Rennére nézett. – Kérem! Tudnom kell. Még arra is képtelen vagyok visszaemlékezni, hogy mikor történt. Ez iszonyatos. Nem érdekel, hogy mennyire borzalmas, de mindenképpen tudnom kell.

– Két nappal azelőtt történhetett, hogy továbbálltak innen – kezdte Tarlo. Renne szikrázó szemmel meredt rá, de ő csak lazán vállat vont. – Ez a szokásos eljárás. Minden este leitatják és kiütik az embert valami droggal, hogy reggel kábán és zavartan ébredjen. Hogy még véletlenül se emlékezzen rá, mi történt, és ne tudja összerakni a részleteket.

April összeráncolt homlokkal, kifejezéstelen tekintettel bámult ki a széles teraszajtón, mintha egy mások számára láthatatlan pontra összpontosítana a csillámló tenger felett.

– Semmire sem emlékszem. Tényleg nem. Szívesen mondanám, hogy jobban szétcsúsztam, mint máskor, de nem így volt. – Elhallgatott, és ismét Tarlora nézett. – Szóval mi történt? – kérdezte ismét.

– Valószínűleg antronoint vagy annak egy variánsát keverték az italába. Ez annyira elkábítja, hogy fogalma sincs, hogy mi történik maga körül. Olyan, mintha merev részeg lenne, azzal a különbséggel, hogy fogékony a különböző őrült javaslatokra. Ezután egy interfész szkennerrel és egy hackerprogrammal behatoltak a beültetéseibe. Az egész csupán percekig tartott, utána pedig átírták a memóriáját.

– Memóriaszerkesztés? – hüledezett April, majd beletúrt a hajába, és végigsimított a koponyáján. – Maga olyan érzéketlenül beszél, mint egy orvos. Ezek az életem egy részét rabolták el. Nem is tudtam, hogy ez ennyire egyszerű.

– Ez egy nagyon fejlett technológia – mondta Renne. – A legújabb fejlesztések még ki sem kerültek a kutatólaboratóriumokból. A bűnözők első dolga egy jelentősebb bűntény elkövetése után, hogy kitörlik az eseményre vonatkozó emlékeket az agyukból. Az elkövető azt sem tudja, hogy bűnt követett el, ami meglehetősen ellentmondásos és kellemetlen, hiszen ez esetben nem olvashatunk az emlékei között, és nem használhatjuk fel ellene a bíróságon.

– Tudják, ez borít ki legjobban az egészben, jobban, mint az, hogy elkábítottak, vagy hogy felhasználták az uniszféra-jogosultságomat. Ez borzalmas! Bármit tehettek volna velem, bármit... és sosem tudom meg! Képtelen vagyok felfogni, hogy nem emlékszem semmire!

– El kell végeznünk néhány apró vizsgálatot – folytatta Renne. – A helyszínelő csapat vért vesz majd. Mivel még csak néhány nappal ezelőtt történt az eset, joggal bízunk benne, hogy ki tudjuk még mutatni a kábítószer nyomait, és azonosítani is tudjuk. A beültetésein is átfuttatnának néhány kalibráló programot. Úgy érzi, hogy készen áll rá?

– Igen – bólintott April. – Bármit megteszek, amit csak kérnek.

– Köszönöm. Egy fantomképkészítő programmal megpróbáljuk megrajzolni őket. A barátnői is segíthetnének benne, hogy minél pontosabb legyen.

– Elkapják őket? De őszintén!

– Nehéz lesz – ismerte el Tarlo. – Az Őrzők egész biztosan csak azután dobták be a repeszgránátok miután az embereik elhagyták a Nzegát. Mostanra bármelyik világot elérhették már a Nemzetközösségen belül. Nyilván sejtplasztikát használnak majd, hogy megváltoztassák a külsejüket. Akkor lesz a legnagyobb esélyünk elkapni őket, ha rajtaütünk az egész szervezeten.

– Már régóta a nyomukban vannak, nem igaz? Ezt mindenki tudja. Ez Paula Myo egyetlen megoldatlan ügye.

– Senki sem menekülhet örökké – dünnyögte Renne, mintha védekeznie kellene. – A mai nappal is egy kicsit közelebb kerültek hozzá, hogy az igazságszolgáltatás lecsapjon rájuk. A DNS-ük ott lesz a kunyhóban, a szoftvermintájuk benne lesz a Nzega kiberszférájában, nyoma lesz a bungaló- és taxifoglalásuknak, és rögzítve lesz minden kommunikációjuk. Tudom, hogy ez nem sokat jelent önnek, főleg ebben a helyzetben nem, de higgyen nekem, minden egyes kis lépéssel közelebb kerülünk hozzájuk.

Renne és Tarlo a teraszajtón át távoztak a társalgóból, és beküldik az őrt. Keresztülvágtak a nedves gyepen, és odamentek ahhoz a kunyhóhoz, amelyiket az Őrzők bérelték. Mind a ketten feltették a napszemüvegüket, védekezésül az egyre erősebb napsugarak ellen.

– Kedves volt tőled – jegyezte meg Renne –, hogy azt mondtad, partidrogot adtak be neki. Kíváncsi lettem volna, mit mondasz a hackelésről.

– Eleget szenvedett – felelte Tarlo.

Renne megállt, és a tenger felé fordult. Párás légfuvallatok kapaszkodtak bele aranybarna hajába.

– Barmok! Könnyű kipécézni egy első ciklusú kislányt. Még emlékek nélkül is évtizedekig kísérteni fogja az eset.

– Utálom a memóriaszerkesztést – mondta Tarlo. – Mindig feláll a szőr a hátamon, ha ilyen esettel találkozunk. Gondolj csak bele: lehet, hogy már megoldottuk az Őrzők ügyét, már elkezdtük bekaszlizni őket, amikor az egészet a visszájára fordították. Lehet, hogy már vagy száz alkalommal lefüleltük őket. Nem különös, hogy a főnök még egyetlenegy elkövetőt sem kapott el? Soha?

– Kezdesz úgy beszélni, mint Alessandra Báron, folyton kritizálja az Igazgatóságot. Hidd el, tudnánk róla, ha valaki kifejlesztett volna egy távolbaható memóriaszerkesztő készüléket.

– Pont ez a lényeg – folytatta a férfi. Széttárta a karját, és egész testében reszketni kezdett. – Nem tudunk róla, mert a feltaláló ránk lőtt vele.

– Hagyd abba! – szólt rá Renne. – Kezdesz paranoiás lenni.

Tarlo szomorkásan mosolygott.

– Azt neked is el kell ismerned, hogy valami nem stimmel ezekkel az Őrzőkkel. A pokolba is, te is ott voltál a Velaines-n. Talán hibáztunk? Na ki vele, hibáztunk? Szóról szóra betartottuk a nagykönyv utasításait, mi magunk voltunk az élő előírás, ennek ellenére mégis túljártak az eszünkön.

– Szerencséjük volt.

– Már százharminc éve szerencséjük van. Ez egyszerűen lehetetlen.

Renne gondterhelt pillantást vetett rá.

– Mégis miről beszélsz? – szegezte neki a kérdést.

– Nem is tudom. Csak hangosan gondolkodtam. – Tarlo mélyet sóhajtott. – Na mindegy. Menjünk, nézzük meg, mire jutottak a helyszínelők.

– Semmire.

– Hú, de optimista vagy. Tíz dolcsit rá, hogy az Őrzők ezúttal hibáztak, és értékelhető nyomot hagytak hátra.

– Tartom.

HETEDIK FEJEZET

A TŰV kutatórészlegének féregjáratát tizenöt hónapra leállították a Merredinen, ennyi ideig tart ugyanis egy ötös szintű, teljes körű ellenőrző szerviz: ilyenkor elvégzik az energiaelosztó egység karbantartását, valamint fejlesztik az összes béta szintű kiszolgáló rendszert. Sok időt és hatalmas szaktudást igényel fél köbkilométernyi, magas energiafelhasználású gépezet javítása és fejlesztése. Oscar Monroe már tíz hónapja tartózkodott kint a terepen, és irányította a különböző csavarhúzókkal és egyéb kézi szerszámokkal, programozott vezérlő-egységekkel, szoftverekkel és a legkülönfélébb robotokkal felvértezett személyzet munkáját, akik naphosszat sürgölődtek a féreglyuk-generátor körül. Ezt követően három teljes hónapot töltöttek el a kiképzéssel. Szinte mindent kicseréltek vagy felújítottak és frissítettek, ezért a földi személyzet tagjainak teljesen új eljárási és kezelési rendet kellett megtanulniuk és begyakorolniuk. A felderítőcsapat hat hetet kapott arra, hogy hozzászokjon az újonnan kapott felszereléshez, és ehhez zsibbasztóan sok szimulációs gyakorlatot kellett elvégezniük. A végén maradt két teljes hete a pihenésre.

Oscar elutazott a Földre, ahol az első tíz napot egyedül töltötte. Az e-titkárát kikapcsolta, és semmi egyebet nem tett, csak ücsörgött egy halászcsónakban a Rutland-tó közepén, Angliában, pont húsvét idején. A tízből hét napon át szakadt az eső, de ez egyáltalán nem zavarta, és fogott is tizenegy méretes pisztrángot. Ezek voltak az elmúlt nyolc év legszórakoztatóbb és legpihentetőbb napjai, ennek ellenére nem állt szándékában hagyományt teremteni a semmittevésből.

Az utolsó négy napot Londonban töltötte, ahol a régi típusú, élő színházi előadások megtekintésével múlatta az estéit, napközben pedig végiglátogatta azokat a már-már nosztalgikus kulturális és történelmi emlékeket, amelyekkel az öreg főváros még szolgálni tudott. Az első este, egy „újraértelmezett” Stoppard-darab szünetében megismerkedett egy jóképű, európai arisztokrata családból származó fiatal fiúval, akit lenyűgözött Oscar munkája, és nem tudott betelni az érdekesebbnél érdekesebb történetekkel. Oscar szabadságának utolsó három napján szinte elválaszthatatlanok lettek, mindketten rajongtak a művészetekért, az operáért és a finom ételekért. A nyaralás végeztével búcsút intettek egymásnak a londoni TŰV-állomáson, ahol Oscar beszállt az expresszbe, és megkezdte harminchárom perces utazását vissza a kétszáznyolc fényévnyi távolságra lévő Merredinre.

Másnap reggel megkezdték a féreglyuk-generátor feltöltését, ami precízen és körültekintően elvégezve igen lassú folyamat. Hat nappal később Oscar ismét készen állt rá, hogy új bolygókat cserkésszen be.

A kutatórészleg már öt kilométeres távolágból is látszódott, ami nem is csoda, hiszen három négyzetkilométernyi területet foglalt el a TŰV-bolygóállomás egyik szegletéből. Mégsem keltett különösebb feltűnést, hiszen a Merredin vált a harmadik generációs terjeszkedés csomópontjává az űr ezen szektorában. A bolygóállomás főváros felé eső részén több mint kétszáz négyzetkilométernyi területet szabadon hagytak, a tervek szerint itt épül majd meg az a mintegy ötven átjáró, amelyek összekötik a bolygót a most még felfedezésre váró távoli csillagokkal. Eddig egy átlagos méretű utasterminál, egy kisebb rendezőpályaudvar és három átjáró épült meg. Az egyik átjáró a Mitóra nyílt, amely a Nagy15 egyik tagja, a másik kettő pedig a Conclurryra és a Valvidára; mindkettő határbolygó. A parlagon heverő területet gaz nőtte be, itt-ott vízelvezető árkok sejlettek fel, és néhány semmibe vesző út is kanyargott céltalanul. Egy hónappal ezelőtt még mindenhol zöld és kék színű zászlók lengedeztek, de mivel a Merredin csapata azóta féltávnál kiesett a kupából, az összes díszítést leszedték. Az elkeseredett állomásgondnokok gondosan összehajtogatták és elzárták egy szekrénybe a zászlókat. Majd jövőre, motyogták a bajszuk alatt.

A kutatórészleg épületének alapját a saját féregjáratuk köré építették. A féregjárat egy nyolcszáz méter hosszú, betonból és acélból készült ablaktalan építményben kapott helyet, amely a száz méter átmérőjű gömbszerű, idegen környezetet elszigetelő kamrában végződött. A gömb kétharmada a föld felett lebegett. Gyártelepre emlékeztető, kisebb város vette körül, tele irodákkal, laboratóriumokkal, műhelyekkel, kiképző épületekkel és a xenobiológiai részleggel. A hatalmas telephelyet a tengerparton található atomerőmű látta el energiával.

Oscar Mercedes Benz 1001 kupéja hét negyvenötkor gördült keresztül a főkapun, és egyenesen a műveleti parancsnok parkolóhelyéhez vitte őt. Csak mosolygott az irigykedő tekintetek láttán, amelyeket csodás autója váltott ki a csapat többi tagjából, akik az adminisztrációs blokk előtt verődtek össze. Kételkedett benne, hogy lenne még egy ilyen autó a Merredinen. Ez volt a gyengéje: minden évben, időnként gyakrabban is, lecserélte az autóját, és mindig a legújabb sportmodellt vette meg magának. Ezt a modellt egyenesen az Új Német Demokratikus Köztársaságból importálták a számára. Az ÚNDK egyike volt a Nagy15-nek, itt települt le a Mercedes gyár, miután elhagyták a Földet. Nem tudta volna megmondani, hogy ezt az extravagáns viselkedést az első életciklusából hozta magával, vagy épp ellenkezőleg, azért vette fel, hogy elszigetelődjön a múltjától. Kizárólag azért nem törölte ki az emlékeket az elméjéből a megfiatalító kúrák során, hogy örökké éber maradjon, és még egyszer ne essen bele a fiatalkori, ostoba idealizmus csapdájába. Mára a társadalom megbecsült, jól megfizetett tagjává vált, és végre elégedett lehetett magával és a világban betöltött szerepével.

Keresztülsietett az adminisztrációs blokkon, és egyenesen a féreglyuk irányító központjába ment. Az elsődleges földi személyzet tagjai gyülekezni kezdtek a tágas, színházteremszerű helyiség végében. Oscar mindenkit hangosan üdvözölt, és elsütött néhány viccet is, miközben leereszkedett a lejtős rámpán, és előrement a személyi konzoljához. Az irányítóteremben nyolc sorban álltak a konzolok, és mind a széles, molekulaláncokkal megerősített zafírablakok felé nézett. Ezek az ablakok alkották a főfalat. A fal mögött húzódott az idegen környezetet elszigetelő kamra, amely inaktív állapotában egy ötven méter átmérőjű gömb volt, sötét, sugárzáselnyelő falakkal. A féregjáratot pontosan szemben helyezték el az ablakokkal, és a kamra padlójától egy széles rámpa vezetett fel a tizenöt méter széles, ovális alakú átjáróhoz.

Különböző zsilipkapuk sorakoztak a falak mentén. A mennyezeten egy polifotógyűrű futott végig, amely jelen pillanatban ugyanabban a színképtartományban sugárzott, mint amelyikbe a Merredin napja is tartozott. Kisebb üregeket illesztettek a mennyezetbe a gyűrű körül, amelyekben tudományos és csillagászati eszközöket tároltak. A leállás során ezeket is megtisztították és újrakalibrálták, és a technikusok csak előző éjszaka fejezték be az utolsó teszteléseket.

Oscar leült a konzolja elé, majd utasította az e-titkárát, hogy kapcsolja össze őt az irányító központ vezérlőegységével. A konzol portáljai felvillantak, mindegyiken a féregjárat sematikus képe látszódott. Az e-titkára hangösszeköttetést létesített az összes többi konzollal, amelyek elé szép sorban leültek a különböző területekért felelős munkatársak. Oscar nyugtázta, hogy mindenki rákapcsolódott a kommunikációs gyűrűre, majd az előkészítő csapat vezetője odalépett hozzá, és rövid jelentést tett a készültségi állapotról. Mire a jelentés körbefutott a kommunikációs gyűrűn, az előkészítő csapat elhagyta a helyiséget; néhányan felmentek a nyilvános megfigyelő galériára, ahol meg kellett küzdeniük a jó helyekért az újságírókkal, a TŰV helyi vezetőivel és a különböző VIP-vendégekkel, akiknek sikerült kibumlizniuk, hogy bejussanak a központba.

Kilenc tizenötkor Oscar elégedetten elmosolyodott. A féregjárat – generátor készen állt az átjáró megnyitására. Gyorsan körbekérdezett a kommunikációs gyűrűn, és személyesen egyeztetett az összes terület felelősével, hogy ők is tökéletes rendben találnak-e mindent: asztrográció, energiaellátás, energiaelosztás, főbb kiegészítő rendszerek, szenzorcsoport, rövid hatótávú csillagászat, elszigetelő kamra vezérlése, vészvédelmi rendszer, felderítőcsapat, bolygótudomány, idegen lény kapcsolatfelvételi hivatal, xenobiológia, alaptábor ellátmányfelelős és végül az orvosi személyzet. Egymás után zöld utat adtak. Oscar végül egyeztetett a Korlátozott Intelligenciával, az integrált eljárások kezelőjével és ellenőrével. A KI azonnal jelentette, hogy minden készen áll.

– Köszönöm, emberek – mondta Oscar. – Kamravezérlés egyes állapotba! Asztrográció készenlétbe! KI, kérem aktiválni az átjárót!

Az irányító központ mennyezetén lévő polifotógyűrű fénye elhalványult, a helyiség félhomályba borult. A konzolportálok belsejében lévő holografikus kijelzők szivárványszínű derengésbe vonták az operátorok arcát. A vastag zafírablakok mögött lévő, idegen környezetet elszigetelő kamra széles polifotógyűrűje is elhalványult, csupán halványvörös fényt bocsátott ki magából, ami épp csak megvilágította az átjárót.

– Belső erőtér aktiválva – jelentette a kamravezérlés. – Légzsilipek zárva. A falak semlegesek. Termikus mellékáramkörök bekapcsolva. Egyes állapot.

Oscar figyelte, ahogy az átjáró előtt lévő rámpa visszahúzódik és belesüpped a kamra padlójába. Érezte, hogy az idegességtől összeszorul a gyomra. Mert mindegy, hogy hány alkalommal estek már át ezen, hogy milyen messzire jutott már el az emberiség az űrben, ajtót nyitni egy új világra mindig izgalmas és feszültséggel teli eseménynek számít. És persze felettébb kockázatosnak is.

– Asztrográció, féreglyukállomást akarok az AFR98-2B csillagnál, öt csillagászati egységre a célponttól.

– Feltöltés indul.

Oscar a KI kijelzőjét nézte, miközben az rögzítette a megadott koordinátákat. Az AFR98-2B egy F2 színképosztályba tartozó csillag volt, huszonhét fényévnyi távolságra a Merredintől. A TŰV távolsági megfigyelő rendszere egy űrpályán keringő távcsövön keresztül észlelte a csillagrendszert, legkevesebb öt bolygóval. Miután az asztrográció megerősítette a koordinátákat, a Korlátozott Intelligencia megkezdte az átjáró megnyitási eljárást: lefuttatott egy irgalmatlanul nagy programegyüttest, amely képes kezelni az átjáró gépezetét és az energiaáramlást szabályozó több milliárd változót. Alapesetben egy ennyire nagy erejű szoftver rövid idő alatt ÉI státuszt érhetne el, de ezt a szoftvert maga az Érző Intelligencia formázta meg. Beleírtak egy stratégiai önszabályozót, amely meggátolja, hogy a program önálló tudatra ébredjen, és kitörjön a keretei közül. Noha genetikai algoritmusokat is tartalmazott, a KI alapvetően biztos volt benne, hogy működés közben nem jelöl ki magának saját célokat, és nem áll önös érdekei szolgálatába, ahogyan az néhány óriási vezérlőegység szoftverével már megtörtént korábban... katasztrofális következményekkel.

Az ablak mögött, az átjáró ovális alakú, sápadt ezüstszínű peremén a borús égboltra emlékeztető sötétkék árnyékok jelentek meg és jártak izgatott táncot. Az árnyékok gyorsan egymásba olvadtak, és ezen a ponton már szúró fájdalmat okozott az emberi szemnek, ha valaki ránézett. Az árnyékalakzatok folyamatosan változtak, miközben egy helyben maradtak. Az átjáró közepében szédítő örvénylés kíséretében alakult ki a térbeli mélység. Mint mindig, Oscar most is úgy érezte magát, mintha váratlanul beszippantaná egy végtelenül hosszú alagút. Az érzékeny, hatalmas igénybevételnek kitett emberi érzékszervek egészen kifinomult módon fogták fel ezt az erős ingert. Akármennyire kellemetlen volt is, mégiscsak ez volt a dicsőség pillanata, amiért ennyire elhivatottan és szenvedélyesen végezte a munkáját, amiért egészen műveleti parancsnoki rangig vitte a vállalatnál. Az összes gazdasági és politikai rizsa ellenére, amely a TŰV-t jellemezte, itt ma egy új világot fedeznek fel. Jó esély nyílt rá, hogy az emberiség ezt a bolygót is a Nemzetközösség jelentős részére jellemző társadalmi minta szerint veszi majd birtokba, és olyanná formálja, mint amilyen a többi világ. De annak is mindig meg volt a parányi esélye, hogy ezúttal valami inspiráló újdonságra bukkannak. Nem lehet mindig minden ugyanolyan – hajtogatta Oscar folyton.

Az átjáró közepében tapasztalható instabilitás megszűnt, a villózás előbb kitisztult, majd teljesen elsötétedett minden. Csillagok jelentek meg a feketeség belsejében. Egy fehér fénynyaláb tört át az átjárón, és olyan szögben érkezett, hogy az ablakoktól balra találta el a kamrát.

Néhány szám villant fel a digitális kijelzőn, rögzítették a gyenge elektromágneses becsapódást.

– Gravitációs torzulás negatív – jelentette a szenzorcsoport. – A részecskéken kívül nincs szilárd anyag egymillió kilométeres körön belül az átjárótól számítva.

– Köszönöm. Kamravezérlés, szellőztetést kérek!

Lyuk nyílt az átjárót fedő másodlagos erőtér közepén, és lassan befelé türemkedett a perem irányába. A kamra levegője kiáramlott. Kezdetben még látni is lehetett a világűrbe távozó vastag, szürke gőzcsíkot. Egy perccel később, miután az erőteret visszaállították eredeti állapotába, már csak lassan szétszóródó, csillogó jégszilánkok látszódtak.

– Vákuum rendben – jelentette a kamravezérlés.

– Szenzorcsoport, csillagmegfigyelés indul! – adta ki az utasítást Oscar. – Csillagászat, határozzátok meg, hogy hol vagyunk!

Az egyik mennyezetbe szerelt, kis fülke ajtaja nesztelenül kinyílt. Egy hosszú, csápszerű elektroizom-nyúlvány tekeredett le a mennyezetről, egy két méter átmérőjű fémgumóval a végén, amelynek a felszínére apró aranylencséket illesztettek. Oscar éberen figyelte, amint a hosszú csáp lassú, óvatos, kígyózó mozgással viszi előre a csillagmegfigyelő egységet, és tolja át a nyitott átjárón, ki a világűrbe. A csillagmegfigyelő egységbe épített hagyományos kamera képe az ablakok felett lévő öt hatalmas kivetítő egyikén jelent meg. Egy közönséges csillagot láttak maguk előtt, egy kisméretű korongot, amely a legfényesebben ragyogott a csillagképben. Oscar úgy becsülte, hogy a mérete öt csillagászati egységnyi távolságból épp megfelel egy F2 színképosztályba tartozó csillagénak. Ennek ellenére türelmesen megvárta, hogy beérkezzenek az adatok a csillagmegfigyelő egységtől.

A munkájával kapcsolatos egyik legfőbb kritérium a nyugalom és a hidegvér. A kapkodás legalább annyira veszélyes, mint a tanácstalan tétovázás. Ezt a tulajdonságát még az első életciklusa alatt fejlesztette tökélyre, csakhogy akkoriban nem éppen a legmegfelelőbb módon és célokra használta.

– A spektrum egyezik az AFR98-2B-ével, uram – jelentette a rövid hatótávú csillagászat. – Helymeghatározó csillagok kiválasztása, megfigyelési pont kijelölése.

Oscar emlékezetében még élénken éltek élete első csillagközi felfedező expedíciójának képei. Évtizedekkel ezelőtt történt, még az Augusztán: az előkészítő csapat zöldfülű újoncaként kilenc órán át ácsorgott a nyilvános megfigyelő galérián, miután lejárt a műszakja. Kilenc hosszú órán keresztül, ami gyakorlatilag egy szempillantás alatt eltelt, annyira izgatottan nézte végig az egész procedúrát. Ott és akkor eldőlt a sorsa, tudta, hogy jól döntött, hogy a sors különös, kiismerhetetlen szeszélye folytán megadatott neki a lehetőség, hogy jóvátegye mindazt, amit korábban elkövetett. Meglátta az esélyt arra, hogy ily módon megadja másoknak egy új élet reményét, és egyúttal ő is új úton indulhasson el.

– Féreglyukkijárat helyzetének megerősítése – jelentette a rövid hatótávú csillagászat. – A távolság az AFR98-2B csillagig tizenhét egész három tized millió kilométerrel tér el a tervezett koordinátához képest.

Oscar enyhén hátradőlt, elernyesztette az izmait. Megnyugvással töltötte el, hogy mindenki mosolyog körülötte. Ez még bőven a hibahatáron belül van egy reaktivált átjáróhoz képest... legalábbis még elfogadható.

– Szép munka, asztrográció. Töltsétek fel az új adatokat! Szenzorcsoport, készüljünk fel a bolygóléptékű megfigyelésre.

Miközben az új, vaskosabb távcsövet kitolták az elszigetelő kamrán keresztül, Oscar gyorsan végigfutott a kommunikációs gyűrűn, és ellenőrizte, hogy még mindig minden rendben van-e. Ezt követően egyórás várakozásra kényszerültek, amíg a rövid hatótávú csillagászat feldolgozta és elemezte a bolygóléptékű megfigyelésből származó felvételeket. Egészen egyszerű eljárás volt: a munkacsoport átvizsgálta az ekliptikái síkot, az első fényrendnél erősebb fényforrás után kutatva. Amikor rátalált egyre, az űrtávcső egy pillanatra elidőzött rajta, hogy megvizsgálja, mozog-e. Ha történetesen egy bolygó akadt az útjukba, akkor az égitest keringési pályája szinte azonnal nyilvánvalóvá vált a számukra.

Az adatok az ablak felett lévő képernyőkön jelentek meg. A rövid hatótávú csillagászat öt bolygót fedezett fel. Két Szaturnusz méretű gázóriást, amelyek tizenegy és tizenöt csillagászati egység távolságra keringtek a csillag körül, és három belső, szilárd bolygót. Az első és legkisebb, Hold méretű szikla százhúsz millió kilométerre volt a csillagtól. Magas viszkozitású, folyékony lávaköpenye ráncosan fodrozódott a csillag által kifejtett, erős árapályhatástól. A második, egy nagy, tizenhétezer-nyolcszáz kilométer átmérőjű szilárd bolygó száztizenkét millió kilométerre keringett a csillag körül. A nagy gravitációs erő, a Vénuszéra emlékeztető atmoszféra és a csillag közelsége miatt nem lehetett ember által lakható bolygónak minősíteni. A harmadik bolygó azonban százkilencvenkilenc millió kilométerre keringett a csillagtól, és a mérések alapján az átmérője tizennégyezer-háromszáz kilométer volt. Üdvrivalgás és tapsvihar söpört végig az irányító központon, amint az összes adat befutott és sorba rendeződött. A spektrográfiai elemzés hagyományos nitrogén-oxigén atmoszférát mutatott, magas vízgőztartalommal. Viszonylag messze helyezkedett el a csillagtól, ezért hideg bolygónak számított, az egyenlítője mentén olyan hőmérséklet uralkodhatott, mint a Föld mérsékelt égövén tavasszal és ősszel. De ez éppen elegendő volt Oscarnak ahhoz, hogy előzetesen ember által lakható bolygónak minősítse, ami újabb üdvrivalgásra adott okot a teremben. Először léptek ki az űrbe egy reaktivált átjáróval, és máris kincsre bukkantak. Ez jó jel.

– Szenzorcsoport, ki a tányérral! – kurjantotta Oscar. – Ellenőrizzük a sugárzási szinteket.

Egy újabb elektroizom kar kígyózott elő az egyik mennyezeti fülkéből, egy összehajtogatott „tányérral” a végén. A kar kibújt az űrbe az átjárón keresztül a másik elektroizom kar mellett, amely a bolygó-léptékű megfigyelést végezte, és szétnyílt a végén lévő fémháló.

– Nincsenek rádiójelek – jelentette a szenzorcsoport.

– Rendben, húzzuk vissza mind a két kart – kérte Oscar. – Asztrográció, helyezzétek a bolygó sötét és megvilágított felét elválasztó vonal fölé a féreglyukat, bolygószinkronizációs magasságban.

Amikor a két kar visszatért a mennyezetbe szerelt rekeszekbe, a csillagmező kihunyt. A következő pillanatban ismét kinyílt az átjáró, és egy bolygó sarlója tűnt fel közvetlenül előttük. A sugárzása beterítette az idegen környezetet elszigetelő kamrát, és azon keresztül áthatolt az ablakokon. Oscar elégedetten mosolygott, amint a kellemes, lágy fény megfestette a konzolját. Az átlagosnál sűrűbb felhőréteget láttak, amely kitakarta a félteke hetven százalékát. Oscar ennek ellenére látta a kék óceánokat és a vörösesbarna szárazföldet. Még a sarkvidékek fehér jégsapkái is felsejlettek már az első, röpke pillantásra.

– Na jól van, emberek, koncentráljunk a melóra! – emelte fel a hangját, amikor az izgatott sutyorgás már kezdett túlságosan zavaróvá válni. – Már mindannyian láttunk ilyet. Szenzorcsoport, teljes elektromágneses letapogatást kérek! Lőjetek ki hét geofizikai műholdat, globális képet akarok kapni a bolygóról! Bolygótudomány, ti következtek; három órán belül kérem az előzetes adatok elemzését! Idegen lény kapcsolatfelvételi hivatal, kezdjétek a vadászatot! Vészvédelmi rendszer, álljatok készenlétben, teljes körű féreglyuk-lezárási felhatalmazást kaptok. Nyugtázzátok, kérlek!

– Vettük, főnök.

Az indító sínpár előbújt az irányító központ ablakai alatt lévő tárolóüregből, és jó tíz méter hosszan nyúlt ki a féreglyuk kijárati nyílásán. Műholdak siklottak végig a sínpárokon egyre gyorsuló mozgással, majd különböző, egymástól eltérő röppályára álltak. Átbuktak az átjáró permén, majd egy kilométernyit zuhantak, és ekkor bekapcsoltak az ionmeghajtók, amelyek magas inklinációjú pályára állították őket, hogy lefedhessék az egész bolygót, és átfogó képet alkothassanak a felszínéről. Repülés közben számos kisebb műholdegységet bocsátottak ki magukból, mint megannyi aranyszínben pompázó pillangót, amelyek szétröppentek, még nagyobb megfigyelési területet fedve le. Keresőtányérokat állítottak a műholdakra, állandó kapcsolatot tartva fenn velük. A nagy, központi fémhálószerű tányér ismét kinyílt, és átkutatta a kontinenseket. Elektromágneses aktivitás nyomait kereste. Egy kétméteres űrtávcső nyúlt ki mellé, és pásztázta végig a bolygót.

Oscar hátradőlt, és a küldetés kezdete óta először lazított egy kicsit. Egy zsúrrobot szaladgált a sorok között, italt és harapnivalót osztogatott az embereknek. Oscar sonkás szendvicset kért füstölt sajttal, valamint két üveg palackozott ásványvizet. Miközben evett, műholdfelvételek jelentek meg az ablakok fölé helyezett kijelzőkön. A beérkező adatok alapján a konzol portáljainak belsejében szép fokozatosan kirajzolódtak a részletek.

A bolygó öt kontinenssel rendelkezett, amelyek együttesen a bolygófelszín harminckét százalékát foglalták el. Az átlaghőmérséklet alacsonyabb volt annál, mint amennyit az ember által lakhatóvá minősíthető bolygók esetében alsó értékként meghatároztak; hatalmas jégcsúcsok töltötték ki a kontinensek közötti tér egyharmadát. Az egyik kontinenst teljes egészében, egy másikat félig jégpáncél borított. Mindez azt jelentette, hogy az átlagosnál jóval kisebb a hasznosítható szárazföldi területek aránya. A bolygó a Földénél erősebb mágneses tere hatalmas Van Allen-sugárzási övét hozott létre.

– Egyelőre nincs nyoma értelmes életnek a bolygón – jelentette az idegen lény kapcsolatfelvételi hivatal. – Nincsenek kiterjedt építmények, nincs elektromágneses aktivitás, az intenzív földművelésnek nincsenek látható nyomai, és nincsenek mesterséges hőforrások.

– Köszönöm – mondta Oscar. Az utolsó megjegyzés volt számára a perdöntő bizonyíték. A tűzgyújtás és tűzhasználat képességének megléte jelentette az értelmes élet jelenlétének végső próbáját. Ha létezik is értelmes életforma a bolygón, az jelenleg még csak a Neander-völgyi ember szintjén lehet. – Szenzorcsoport, átválthattok aktív pásztázásra.

Kezdetét vette a radarletapogatás a felhőrétegen keresztül. Egyre gyorsabban és nagyobb számban villantak fel a felvételek a képernyőkön, és egyre több részlet rajzolódott ki a sematikus körvonalak belsejében. Lézernyalábok fésülték át az atmoszférát, feltérképezve az összetételét. A KI szabályozta az energiaáramlást az átjárón keresztül, gyenge gravitációshullám-torzulást hozva létre a féreglyuk kijáratánál. Ezek végigfodrozódtak a bolygó kérgén, és így a műholdak feltárhatták a belső szerkezetét, rétegződését.

Tizenöt nulla nullakor Oscar belső konferenciabeszélgetést hívott össze az összes terület vezetőjével. Egyelőre mindenki békésnek és barátságosnak titulálta a bolygót. Semmi nyomát nem látták értelmes, őshonos létformának. Az infravörös szenzorok nem találtak két méternél nagyobb állatot. A földtani feltárás normál értékeket mutatott. Amennyire a spektrográfjai elemzésből meg lehetett állapítani, hagyományos, szén alapú, többsejtű életformák alakultak ki a bolygón.

– Agresszív vagy passzív? – kérdezte Oscar. Hétköznapi dilemmával álltak szemközt. Az ehhez hasonló, hideg bolygókon az élet sokkal lassabban fejlődik, ami alapvetően passzívabb viselkedésű élőlények kifejlődését eredményezi. Időnként azonban épp az ellenkezőjével találják szemben magukat, a természet olykor kivételesen ellenálló és ádáz élőlényeket produkál, amelyek a túlélést helyezik mindenek fölé. – És lehetőleg ne találgassatok, ha kérhetem.

– Földtani szempontból minden stabil – jelentette a bolygótudomány. – A jelenlegi biológiai korszak nyolcvanmillió éves, ha jól olvassuk a csillagászati ciklust. Nem észleltünk korábbi jégkorszakokat, nem állt be olyan hirtelen éghajlatváltozás, amely eltérítette volna az evolúciós fejlődést. Úgy tűnik, minden fokozatosan és stabilan növekszik és fejlődik odalent. Én azt mondom, passzív.

– Egyetértek – mondta a xenobiológia. – Apró, mozgó pontokat látunk, vélhetően állati életformák, de egyik sem nagyobb egy kutyánál. Kicsi az esély rá, hogy húsevő ragadozók lennének. A növényzet is átlagosnak tekinthető. Látni néhány nagyobb növényt, akár fák is lehetnek, de magányosan, elszigetelten állnak, nem alkotnak összefüggő erdőt, mint máshol.

– Vettem. – Oscar megpördült a székével. McClain Gilbertre, a felderítőcsapat vezetőjére nézett, aki a nyilvános megfigyelő karzat első sorában ült. – Mac, megadom az elsődleges kapcsolatfelvételi engedélyt. Készítsd fel az első felderítőosztagot!

– Értettem, főnök. – McClain Gilbert hüvelykujjával a levegőbe bökött, jelezve, hogy minden rendben.

Oscar visszakapcsolt a belső kommunikációs gyűrűre.

– Földre szállunk. Szenzorcsoport, állítsátok automatára a geofizikai műholdakat, és húzzátok vissza a karokat! Asztrográció, vigyétek a féreglyuk kijáratát ötszáz kilométeres egyenlítőt magasságba, és állítsátok első kozmikus sebességre! Ha készen vagyunk, indulhatnak az alacsony pályájú ellenőrző műholdak. Állandó vizuális kapcsolatot kérek a leszállózónáról! Egy órán belül megnyitjuk az átjárót a szárazföldre, mindenki álljon készen! Keressetek addigra egy megfelelő hajnali leszállóhelyet!

A féreglyuk kijárata ötszáz kilométer magasan jelent meg a földfelszín felett, ahonnan már sokkal áttetszőbbnek tűntek a felhők. Az alacsony pályájú műholdak serege végigsiklott az indító sínen, majd lejjebb ereszkedtek, és szétszéledtek a bolygó egyenlítője mentén. A magas rezonanciájú kamerák folyamatosan felvételeket sugároztak a képernyőkre, egyre több részletet tárva fel az irányítóközpont személyzete előtt. Még a mindössze öt centiméter átmérőjű kavicsok is látszottak a cinóbervörös, leginkább földi gyepre emlékeztető növénytakaróban. Szürke, mókusszerű, inkább pikkelyes, mint szőrös rágcsálók rajzottak mindenfelé. Amint az egyik eltűnt a járatok valamelyikében, azonnal előbukkant egy másik; némelyik a csörgedező patak vizében úszkált. A magányosan álló fák göcsörtös ágai eleddig ismeretlen, kacskaringós mintákat rajzoltak az égre.

– Az alacsony pályájú műholdak láncba álltak – jelentette a szenzorcsoport. – Teljes a lefedettség.

– A leszállóhelyen hajnalodik – közölte a bolygótudomány.

– Érzékelőkarokat visszahúzni! – adta utasításba Oscar. – Kamravezérlés, erőteret kérek az átjáró köré! Asztrográció, vigyétek a kijáratot egy kilométerrel a kijelölt leszállóhely fölé... vízszintes tengely!

A féregjárat villant egyet, és a következő pillanatban enyhén hepehupás táj bontakozott ki a szemük előtt. A talajt burgundi vörös gyepszőnyeg borította, imitt-amott többszörösen megcsavarodott, karmazsinvörös bokrokkal. A hajnal laposan érkező, első fénysugarai hosszú, komor árnyékokat vetettek a mezőre. Sűrű ködpamacsok gomolyogtak az üregekben és bemélyedésekben, és makacsul kapaszkodtak a fűszálakba; egyelőre még nem akartak odébbállni.

– Kamravezérlés, nyomáskiegyenlítést kérek! Szenzorcsoport, végezzetek légkörvizsgálatot, és mintavételezést kérek, hogy megállapítsuk, milyen környezeti veszélyek leselkedhetnek ránk.

Az erőtér egy pillanatra megváltoztatta a szerkezetét, hogy áthatolhasson rajta a mintavevő robotkar. Elsőre egyetlen olyan halálos veszedelmet jelentő részecskét sem talált, amely felett átsiklott volna a bolygó körüli pályán keringő szenzorok figyelme.

Oscar türelmesen kivárta az idegen környezetből vett minták kielemzésére és a mikroanalitikai vizsgálatok elvégzésére előzetesen szánt időt.

– Xenobiológia? – kérdezte a határidő lejártát követően.

– Néhány spóra... talán növényi eredetűek. Csekély számú baktérium a vízpárában. Minden normálisnak tűnik, és egyetlen agresszív reakciót sem tapasztaltunk a mintaanyagokban.

– Köszönöm. – Még hosszú hónapokig tartó laboratóriumi vizsgálatra és elemzésre lesz szükség ahhoz, hogy felelősségteljesen ki lehessen jelenteni, a mikrobiális élet nem veszélyes az emberi szervezetre nézve. Amíg nem kapnak zöld jelzést, addig a felderítőcsapat tagjai kizárólag biztonsági öltözetben léphetnek a bolygó felszínére. Az idegen világok biológiai reakciója jelentette Oscar másik nagy félelmét – jó száz évvel ezelőtt a TŰV féreglyukat nyitott egy olyan bolygóra, ahol a gombák polimert ettek. A xenobiológusok képtelenek voltak rájönni, hogyan alakulhatott ki ez az életforma. Ma már számos minta-anyaggal tesztelnek minden új bolygót, mielőtt bárki kilépne rájuk.

– Asztrográció, tegyetek le minket a felszínre! – kérte.

A féreglyuk kijárata megmozdult, és ráérős lassúsággal ereszkedni kezdett a talajfelszín felé, mintha csak egy lusta hőlégballon készülne leszállni egy virágos rét közepén. Oscar sejtette, hogy az asztrográció melyik pontot választotta ki a kilépéshez: egy fáktól mentes, teljesen sík területet, amitől háromszáz méterre egy patakocska csörgedezett. A talajszkenner megerősítette, hogy a föld szilárd a kijelölt helyen. Százméteres magasságban az ovális alakú kijárat forogni kezdett a hosszú tengely mentén, és a függőleges felé billent. A világoskék égbolt siklott be a látómezőbe, a magasban bárányfelhők cikáztak a horizont felett, és rózsaszínű fénnyel csillogtak a felkelő nap fényében. Az asztrográció megállította az ereszkedést, amikor a kijárat pereme már csak néhány centiméterre volt a vöröses, földi gyepre emlékeztető növényzet bolyhos levélzetétől.

Oscar nagy levegőt vett, majd egészen lassan fújta ki, miközben ide-oda cikázott a tekintete. Mozgás jeleit kereste a környéken – ha élnek szilfenek ezen a bolygón, akkor itt az ideje, hogy előbújjanak: ostoba, bárgyú, hórihorgas humanoidok, akik kedélyesen odaporoszkálnak a féreglyukhoz, és gyermeki lelkesedéssel integetnek a konzolok mögött ülő személyzetnek. „Üdv néktek! – éneklik jellegzetes, dallamos nyelvükön. – Üdvözlünk titeket eme új világban.” Egyszer ő maga is átélt egy ilyen fura élményt, tizenkét évvel ezelőtt, amikor a kamravezérlő egység vezetője volt még az Augusztán. Annyi jókedv és vidámság vegyült a hangjukba, ahogy kinevették a magukat halálosan komolyan vevő embereket és az ormótlan gépeiket! Legszívesebben felkapott volna egy kődarabot, hogy fejbe kólintsa vele az egyik nyavalyás, titokzatos tündérlényt.

Ezúttal azonban semmi ilyesmi nem történt, a hűvös vörös és kék színű táj olyan mozdulatlanul nyúlt el előttük, mintha odafestették volna. Egyetlen szilfen sem közeledett integetve a fűben.

Nem csak Oscar várt és figyelt visszafojtott lélegzettel. Többen is megkönnyebbülten sóhajtottak fel az irányítóközpont konzoljainál.

Oscar ismét végigszaladt a kommunikációs gyűrűn, és mindent ellenőrzött.

– Felderítőcsapat, kezdjétek meg a kapcsolatfelvételt a bolygóval! – kérte.

Az elszigetelő kamra talaja megemelkedett és rámpává szélesedett. A kettes számú légzsilip kinyílt. McClain Gilbert és az első osztag négy tagja már ott várakozott a zsilipben. Bíborvörös színű biztonsági védőruhájukat viselték, egy testhez simuló, egyrészes öltözéket, melynek csuklyaszerű sisakrésze felvette viselőjének fejformáját. A sisak eleje szinte teljes egészében egy széles, áttetsző arcvédő palástból állt. Az osztag tagjai vállát lehúzó, keskeny hátizsák a könnyű légvisszaforgató rendszert és a szupravezetős akkumulátorokat rejtette, amelyek a ruha alatt viselt, láthatatlan erőtérpáncélt táplálták energiával. Pusztán elővigyázatosságból hordták, hátha olyan agresszív, ragadozó életformájú élőlénnyel találkoznak, amelyik gondolkodás nélkül rájuk veti magát, hogy megkóstolja, milyen íze is van az embereknek.

A csuklya oldalába szerelt kamerák folyamatosan felvételeket továbbítottak az ablakok fölé helyezett képernyőkre. Oscar egy gyors ellenőrzést követően megállapította, hogy máris több száz millióan csatlakoztak rá az uniszférára, hogy végignézzék a bolygó feltárását. Vannak közöttük függők, akik az összes felderítő expedíciót figyelemmel kísérik, és akadnak közöttük olyan otthonülők is, akik nem tudnak betelni az idegen világokkal és az emberi terjeszkedés egyre kijjebb tolódó határaival.

– Mehettek, Mac! – mondta Oscar a hősöknek, akik ott ácsorogtak a rámpa alján.

McClain Gilbert kurtán biccentett, majd elindult. Az átjáró kijáratát őrző erőtér körbefolyta őt, mint egy buborék, amikor átlépett rajta. A következő pillanatban csizmás lába már a különös színű, bolyhos fűszálakat tapodta.

– A Chelva nevet adom ennek a bolygónak – zengte McClain Gilbert ünnepélyes hangon. Nem ő találta ki, a TŰV által jóváhagyott listáról választotta ki a nevet. – Azok, akik ide költöznek, találják meg azt az életet, amire vágynak.

– Ámen – motyogta Oscar az orra alatt. – Rendben, emberek, munkára fel!

A bolygófeltárás mindig mintavételezéssel kezdődik: talaj- és növénymintákat vesznek, és azonnal átküldik az irányítóközpontba az átjárón keresztül. Miután ezzel végeztek, alapos vizsgálatnak vetik alá a féreglyuk kijáratának közvetlen környezetét.

– Ez a tűszerű növényzet szivacsos állományú – jelentette McClain Gilbert. – Leginkább a mohára hasonlít, de hosszabbak a levelei, és fényesek, mintha viasz vonná be a felületüket. Amennyire meg tudom állapítani, a patak mentén meglehetősen kavicsos a talaj.

Kvarckavicsnak tűnik, a színe szürkésbarna árnyalatú. Kiváló lehet a fosszíliák számára.

A felderítőcsapat elindult a víz felé. A patakok, tavak és tengerek mindig jó táptalajt nyújtottak az őshonos fajok számára.

– Na jó, társaságunk akadt – közölte McClain Gilbert.

Oscar felemelte a fejét a konzol portáljáról. A felderítőcsapat még csak száz méterre távolodott el a féreglyuk kijáratától. Jelenleg csak hármójukat látta, és közülük ketten hevesen mutogattak valamire. Oscar szeme felfelé mozdult, és a képernyőkre pillantott. Felbukkantak az apró termetű, mókusszerű rágcsálók. A sisakba szerelt kamerák végig követték őket, miközben ide-oda ugráltak a patak partjába beágyazódott lapos köveken. Most, hogy Oscar alaposabban is megnézhette őket magának, be kellett látnia, hogy alaposan melléfogott, amikor korábban mókushoz hasonlította ezeket az élőlényeket. Kerekded, kúp alakú testük talán harminc centiméter hosszú lehetett, amelyet ólomszürke pikkelyek borítottak. A pikkelyek állaga leginkább a rideg, kemény kőéhez hasonlított. Három izmos hátsó lábuk közül az egyik közvetlenül a törzsük alatt volt, míg kettő, valamivel hosszabbak, mint a középső, a testük oldalánál. Ahol a lábak a törzshöz csatlakoztak, ott leginkább a csirkecombra hasonlítottak, az alsó lábszáruk azonban csak egy közönséges, egyenes dorong volt. Mintha miniatűr cölöpökön, amolyan gólyalábon közlekedtek volna, és ettől a mozgásuk sebessé, de döcögőssé vált. Ormányos fejüket képesek voltak minden irányba mozgatni, a nyakukat borító szelvényezett pikkelygyűrűknek köszönhetően. Az ormány végén három harapófogószerű nyúlvány meredt előre egy szájnak beillő üreg körül. Az ormányrész kétharmadánál három szem ékelődött be a pikkelyek közötti redőkbe.

– Ezek aztán rusnya dögök – jegyezte meg McClain Gilbert. – Meglehetősen... hogy is mondjam?... fejletlennek tűnnek.

– Szerintünk viszont nagyon is fejlettek – szólalt meg a xenobiológia. – Nyilvánvalóan tökéletes egyensúlyérzékkel rendelkeznek, és a lábak elrendezése kifinomult mozgáskultúráról árulkodik.

Miközben Oscar nézte őket, megállapította, hogy nem szökdécselnek, inkább ugrálva haladnak előre, mint a kenguru. Egy idő után aggódni kezdett, hogy a felderítőcsapat talán megzavarta őket; egy pillanatra sem álltak meg, állandó mozgásban maradtak. Az egyik példány váratlanul előretört, és beledugta az ollóit a vízbe. Amikor visszahúzta az ormányát, levendulaszínű növényzetet szorongatott a harapófogószerű nyúlványai között. Az ollók hihetetlen sebességgel mozogtak, pillanatok alatt belapátolta a nedves, csöpögő falatokat a szájüregbe.

McClain Gilbert védőruhájának telemetriája borostyánszínű vészjelzést küldött Oscar virtuális látómezejébe, megfestve a ruha bizonyos részeit. A vészjelzés a mellette álló csapattag esetében is megismétlődött.

– Mac, mi az, amin álltok? – kérdezte Oscar.

Mindketten azonnal lefelé néztek, mindkettőjük kamerája ugyanazt a képet sugározta a központ felé. A bolyhos, madártollra emlékeztető fűszálak élénken hajladoztak, és próbálták körülfonni a csizmájukat. Vékony ködpamacsok szálltak fel a fűszálak hegyén lévő, hagymaszerű gumók belsejéből.

– A pokolba! – kiáltott fel McClain Gilbert. Azonnal felemelte az egyik lábát. A fűszálak korántsem voltak elég erősek ahhoz, hogy megtarthassák csizmás lábfejét. A legénység tagjai átkozódva és szitkozódva követték a példáját, úgy emelgették a lábukat, mintha népi táncot járnának.

– Ez valamiféle sav – jelentette a bolygótudomány.

Oscarnak azonnal feltűnt, hogy a fura küllemű élőlények nagy sebességgel ugrálnak el az emberek elől.

– Mégis miféle növény az, amelynek savas a testnedve? – kérdezte McClain Gilbert.

– Nem túl barátságos – felelte a xenobiológia. – Főnök, azt javaslom, hogy hozzuk vissza őket.

– Egyetértek – szállt be a beszélgetésbe a vészvédelmi rendszer. – Ha mást nem is, a savat mindenképpen le kell mosnunk róluk, nehogy átrágja a csizmájuk talpát.

– Azt hiszem, igazuk van, Mac – vette vissza a szót. Oscar. – Menjetek vissza az idegen környezetet elszigetelő kamrába.

– Vettem, visszamegyünk.

– Xenobiológia, jelentést kérek! – fordult feléjük Oscar.

– Ez felettébb érdekes. A növények csak akkor kezdtek el mozogni, amikor a csapat tagjai hosszabb időre megálltak, mintha késleltetett időzítéssel reagálnának a környezetükre. A vénusz légycsapója jut róluk az eszembe, csakhogy ezek itt sokkal veszedelmesebbek, és jóval nagyobb területet borítanak be. Ha egy kis termetű állat megáll, akkor azonnal ennek a gyepnek a csapdájába esik, és pillanatok alatt elemészti a sav.

Oscar a bolygóra pillantott az ovális átjárón keresztül. McClain Gilbert és csapata már majdnem visszaért az átjáró pereméhez. Nyoma sem volt mögöttük a koránt-sem-mókusszerű, fura, pikkelyes élőlényeknek.

– Ezek az őshonos állatok egy pillanatra sem állnak meg – motyogta maga elé.

– Így igaz – helyeselt a xenobiológia. – A végtagelrendezésük ráadásul megnehezíti a növények számára, hogy elkapják őket. Kíváncsi lennék, hogy miből van a pikkelyük, meglehetősen keménynek tűnik. Bármi, ami itt kifejlődik, annak ellenállóvá kell válnia a savval szemben.

– Mennyire elterjedt ez a növény? – kérdezte Oscar. – A növényzet többi része is hasonló lehet?

– Az alacsony pályájú műholdfelvételek szerint a növényborítás összefüggő – közölte a szenzorcsoport. – Ha nem is mindenhol ugyanez a fűszerű növényzet borítja a talajt, akkor is ennek valamiféle rokona.

– A szentségit! – sziszegte Oscar csalódottan.

A felderítőcsapat visszasietett az idegen környezetet elszigetelő kamrába. A rámpa alján fertőtlenítő zuhanykabinok emelkedtek ki a padlóból. Arra tervezték őket, hogy lemossák a védőruháról a spórákat és egyéb veszélyes szemcséket, de erre a feladatra is tökéletesen megfelelőek lesznek. A felderítőcsapat tagjai engedelmesen álltak be a zuhanypermet alá, és türelmesen megvárták, amíg befejeződik a procedúra.

– Rendben, emberek – mondta Oscar a többieknek a kommunikációs gyűrűn keresztül. – Először is azt kell kiderítenünk, hogy ez a savas fűféle mennyire elterjedt, és hogy a többi növény is ehhez hasonló életforma-e. Szenzorcsoport, küldjetek ki egy nyolcas típusú mintavevő robotot. Ellenőrizni akarom a közeli fákat, és más fajtájú növényeket is láttam a fűben. Mac, fejezzétek be a fertőtlenítést, és öltözzetek át, azt hiszem, ma már nem lesz rátok szükség – hadarta Oscar, majd fújt egy nagyot.

Az irányítóközpontban mindenki árgus szemmel nézte a vörös gyepszőnyegen végigguruló mintavevő robotot. Többször is megállt, hogy mintát vegyen a fűszálak között megbúvó, más fajtájú növényekből, majd miután ezzel végzett, a legközelebbi, mintegy százötven méterre lévő fa felé indult tovább. Amikor közelebb ért, kivehetővé vált a fa hegyesszögben meredező, tekervényes ágai által megrajzolt, kacskaringós mintázat. Levélnek nevezhető képződmény alig akadt az ágakon, csupán egy-egy bézsszín háromszög lengedezett a csupasz gallyak hegyén. Fekete, diószerű magvak duzzadtak a göcsörtös ágak találkozásánál.

A mintavevő robot egy méterre állt meg a fa viaszos törzsétől, majd kinyújtotta egyik elektroizom karját. Az összes fekete mag azonnal kidurrant a fának ezen az oldalán. Folyadék spriccelt a vöröses gyepszőnyegre, beterítve egyúttal az értékes műszert is. A sav azonnal átrágta magát a mintavevő robot külső burkán, és a telemetria egy csapásra megszűnt.

Oscar a tenyerébe temette az arcát, és felhörrent.

– A kurva életbe!

Huszonegy nulla nullára igazolást nyert, hogy a bolygó növényzetének biokémiai jellemzői teljesen megegyezők. Oscar nyolc alkalommal vitette odébb a féreglyuk kijáratát, nyolc különböző típusú terület fölé, és mindenhol ugyanannak a vöröses színű fűfélének valamelyik rokon fajával találkoztak, és minden esetben ugyanúgy viselkedett az egész növényzet.

Végül bezáratta a féreglyuk kijáratát, és kettes készenléti állapotba helyeztette a féregjárat energiaellátó rendszerét. Mindenkit lehangoltak az eredmények, főleg azok után, hogy mennyire biztatóan indult a küldetés. Következhetett az adminisztrációs baromság: azt a felderítőcsapatot, amelynek az első osztagot kellett volna leváltania a terepen, át kellett minősíteni előkészítő egységgé, ami azt jelentette, hogy mindenkinek ki kell töltenie egy halom átkozott papírt.

Az irányítóközpont ajtaja bezáródott Oscar háta mögött.

– Újabb nap, újabb csillag – motyogta maga elé. Elfáradt, éhes volt és mérhetetlenül csalódott. Az biztos, hogy ma este már nem kezd neki a papírmunkának. Meghagyta az e-titkárának, hogy utasítsa a cselédbotot, készítsen egy finom vacsorát, és nyisson ki egy üveg jó bort, hadd levegőzzön... mire hazaér, már minden készen várja az étkezőben. Ez az egy vigasza maradt aznap estére.

Még tíz lépést sem tett meg, amikor látta, hogy többen lejönnek a nyilvános megfigyelőgalériáról, és egyenesen felé tartanak. Dermet Shalar, a merredini TŰV-bolygóállomás igazgatója is köztük volt. Ha valakit, hát őt a háta közepére sem kívánta. Oscar szándékosan leszegte a fejét, gyermeteg módon abban bízva, hátha Dermet nem veszi észre őt.

– Oscar! – köszönt rá a férfi.

– Á, jó estét, uram! Nem a legjobb napunk, sajnos.

– Nem, valóban nem az. Akad még bolygó a csillagászok listáján, ne csüggedjen. Sosem fogyunk ki az új világokból.

Oscar megállt, felemelte a fejét, és éberen figyelt a főnökére. Csak ekkor ismerte fel a mellette álló, méregdrága öltönyt viselő, fiatalos külsejű férfit.

– Végignézte a mai műveletet? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Wilson Kime. – Saját tapasztalatból ismerem a csalódottság keserű ízét.

– Azt meghiszem.

– Ugyanakkor lenyűgözött az a gördülékenység, ahogyan a dolgokat intézte – bókolt Wilson.

– Értem. – Oscar érezte, hogy ennél a suta szónál valami sokkal frappánsabbat is mondhatott volna, de a következő pillanatban már el is sodorta az aggodalmát az izgatottság. Wilson Kime csak igen különleges és nyilván roppant fontos esetben jön el személyesen az irányítóközpontba. Felbuzgott ereiben az adrenalin, és azonnal elmúlt a fáradtsága. Már annál sem tudott nagyobb dicséretet és elismerést elképzelni, hogy őt választották ki erre a TŰV-bolygóállomásra, és bízták meg ennek az expedíciónak a vezetésével.

Mintha csak olvasott volna a gondolataiban, Wilson elmosolyodott.

– Szükségem lenne egy vezetőtisztre, olyasvalakire, mint ön. Érdekli a feladat?

Oscar Dermet Shalarra pillantott, aki pókerarcot öltött.

– Természetesen – felelte végül.

– Pompás. Akkor a megbízás a magáé, ha akarja.

– Akarom.

Oscar két nappal később érkezett meg a csillaghajó projekt anshuni, különleges, hi-tech komplexumába. Wilson Kime mellett kapott irodát az egyik üvegtorony harmadik emeletén, és hozzá háromfős személyzetet is. A reggeli értekezlet előtt egyeztetett Wilsonnal, és úgy döntöttek, hogy aznapra a személyzet kiválasztása a legfontosabb és legégetőbb kérdés. Nem is tudták, hogy mire vállalkoznak. Nigel Sheldon nem viccelt és nem túlzott, amikor azt állította, hogy tömegével érkeznek majd be a kérvények. A Nemzetközösség több tíz millió vállalkozó kedvű jelentkezője küldte el az adatlapját a TŰV-nek. Volt, akit helyi kormányok támogattak, mások mögött tekintélyes múltú, befolyásos cégek és szervezetek álltak. Szinte mindenki helyet követelt magának a csillaghajón. Azt már az elején leszögezték, hogy a csillaghajó tudományos helyeit a TŰV meglévő állományából töltik fel minden olyan esetben, amikor az lehetséges. Az általános személyzetet is ugyanezen elv alapján válogatták. Kivételt csak a kiemelkedő képességű jelöltek esetében akartak tenni, mindketten úgy vélték, abból még előnyük is származhat, ha politikai hátszéllel érkező zseniket is bevesznek a csapatba.

– Vannak, akiknek szívességgel tartozik? – kérdezte Wilson. – Az lenne a legjobb, ha ezekkel kezdenénk a sort, a későbbi kellemetlenségek elkerülése érdekében.

– Gondolom, egy csomó „ismerős” felbukkan majd ebből, de még az első életciklusomból is, akiknek hirtelen eszébe jut, hogy egyszer kölcsönadtak nekem öt dolcsit. Indulás előtt szinte mindenki belém botlott, természetesen teljesen véletlenül, a merredini állomáson, azt bizonygatva, mennyire penge szakemberek. Csak annyit mondhatok, hogy McClain Gilbert a legjobb felderítő csapatvezető, akivel valaha dolgoztam.

– Rábízná ezt a feladatot a Második Esélyen is? – kérdezte Wilson.

Oscar elgondolkodott, majd felemelte a fejét, és Wilson szemébe nézett.

– Ez ilyen egyszerűen megy?

– Valahol el kell kezdenünk, és valamiféle válogatási szempont – rendszert is fel kell állítanunk. Végül is... én is így választottam ki magát. Megkérdeztem Sheldont, hogy ki a legjobb műveleti parancsnoka.

Oscar eddig is sejtette, hogy valahogy így történhetett a dolog, de ki ne szeretné ezt szemtől szemben hallani?

– Rendben, ez esetben szeretném bevonni Macet. És mi a helyzet önnel? Önnek is vannak személyes kiválasztottjai?

– Ismerek vagy ötven szervezési zsenit a Farndale-ből, szívesen bevonnám őket az előkészületi folyamatokba, hogy utolérjük magunkat. Talán ide is hívom őket. Olyat azonban nem ismerek, aki tapasztalattal rendelkezne egy ilyen missziót illetően. Illetve, akik szóba jöhettek volna... – A projekt keretein belül kiderítették az Ulysses legénysége két másik tagjának fellelhetőségét. Nancy Kressmire soha nem hagyta el a Földet, és végig a közszférában maradt. Jelenleg Északnyugat-Ázsia ökológiai biztosaként dolgozott, és rendkívül nagy elhivatottsággal végezte a munkáját már százötvennyolc éve. „Nem” – csak ennyit mondott, amikor Wilson felhívta. Végig sem hallgatta, hogy mit akar mondani, pedig több száz év telt el azóta, hogy utoljára beszéltek egymással.

– Biztos vagy benne? – kérdezte azért Kime.

– Nem mehetek el innen, Wilson. Annyi mindent kell még rendbe raknunk ezen a jó öreg Földön. Mégis hogyan nézhetnénk szembe az idegenekkel, ha még a saját nyavalyáinkat sem tudjuk kikúrálni? A morális kötelezettségeink nyilvánvalóak.

Wilson nem vitatkozott vele, pedig sok mindent el akart mondani neki. Először is szerette volna felhívni a figyelmét, hogy hiábavaló keresztes hadjáratot folytat. Az a Föld, amit az ultrakonzervatív zöldek elképzeltek, sosem létezett, csak egy idealizált álom volt az édenkertről... amitől például a York5 nem is különbözik olyan nagyon – tette hozzá gondolatban.

A másik, akit sikerült lenyomozniuk Wilson régi legénységéből, Jane Orchiston volt. Wilson vetett egy pillantást a fájljára, és aztán már arra sem vette a fáradságot, hogy felhívja. Hívhatjuk ezt előítéletnek vagy megérzésnek, mindegy, az a lényeg, hogy Wilson azonnal tudta, csak az idejét vesztegetné, ha hívogatni és győzködni kezdené őt. Orchiston két évszázaddal ezelőtt az Örök Boldogság bolygójára költözött, ahol mindig is kizárólag nők éltek. Megszállottá vált, és attól kezdve csak az érdekelte, hogy lánygyermekeknek adjon életet, méghozzá háromévente egynek.

Wilson úgy döntött, hogy nem ez a legjobb ajánlólevél egy olyan kirakatprojekthez, mint a csillaghajó megépítése és útra bocsátása, ahol az emberiség legjavával kellene feltölteni a legénységi helyeket. Három túlélő maradt a régi harmincnyolc fős legénységből: egy plutokrata, egy bürokrata és egy földanya.

Az irodai értekezlet második felében konferenciabeszélgetést folytattak az uniszférán keresztül James Timothy Halgarthtal, a Peremvilágon lévő kutatóintézet vezetőjével.

– Majd szeretném hallani a véleményét arról, amit Halgarth a Marie Celeste-ről és a legénységével kapcsolatban mond – biccentett oda Wilson Oscarnak. – Az idegen tudás feltérképezése része a küldetésünknek, és ezt a feladatot magára akarom bízni.

– Úgy véli, ez ennyire fontos?

– Igen, tudnunk kell azt, amit ők tudnak... vagy nem tudnak. Eltökélt szándékom, hogy az összes lehetséges nézőpontból megvizsgáljuk a Dyson Ikreket, nem csupán maga a repülőút vezérel. Majdnem egy évtizedes kiképzésen estem át az átkozott Mars-expedíció előtt. A végére többet tudtam a Mars földtani és földrajzi viszonyairól, mint a professzor urak, ismertem az összes jellegzetességét, elolvastam az összes könyvet a témában, a tény- és a szépirodalmat egyaránt. Mindent. Ismertem a legendát és tudtam az igazságot is. Mindenre felkészültünk, amire akkori tudásunk szerint felkészülhettünk. Aztán mire mentünk vele?

– Sheldon és Ozzie nem a Mars-expedíció ellenében...

Wilson elmosolyodott.

– Tudom. Úgyhogy, ha itt végeztünk, beszéljen a szilfenszakértő xenobiológusokkal. Utazzon el a Mennyei Angyalra, kérdezzen ki egy raielt. Egyszerűen nem akarom elhinni, hogy az úgynevezett szövetségeseink és barátaink az égvilágon semmit sem tudnak a Dyson Ikrekről. A pokolba is, sokkal régebb óta tanyáznak itt, mint mi, nyilván már akkor is képesek voltak utazni a csillagok között, amikor ez az egész megtörtént.

– Miért ne mondanák el, ha tudnak valamit?

– Isten tudja. Egy viszont biztos: rengeteg olyan apró részlet van, ami nem illeszthető össze logikus egésszé.

– Rendben, felveszem a listámra.

Wilson e-titkára jelentette, hogy a Féltávot a Peremvilággal összekötő féregjárat megkezdte a tízórás aktív ciklusát. Az uniszféra kapcsolatot létesített az Armstrongváros kisteljesítményű adathálózatával. Onnan egy közönséges földi vonal továbbította a hívást a kutatóintézetbe.

A Wilson irodájának végében lévő, hatalmas kijelzőportál belsejében színes elektrosztatikus csíkok sisteregtek. A kép a következő pillanatban kitisztult, és James Timothy Halgarth igazgató alakja jelent meg előttük, amint az íróasztala mögött ül, és őket nézi. A férfi a dinasztia negyedik generációs leszármazottja volt, az ő családja alapította az EdenBurg nevű bolygót, ami dicsőséget és elismerést hozott nekik, és joggal emelte őt a többiek fölé a dinasztián belül.

Világoskék, félorganikus anyagból készült öltönyt viselt. A ruha együtt mozgott a végtagjaival, megnyúlt vagy összezsugorodott, ha kellett, teljesen szabad, akadálymentes mozgást biztosítva a számára. Halgarth a harmincas évei közepén járhatott, és teljesen kopaszra borotváltatta a fejét, ami meglehetősen szokatlan hajviseletnek számított a Nemzetközösségen belül. Apró, platina- és smaragdszínű OÁ-tetoválások csillogtak az arcán.

– Kime kapitány? Végre! – szólalt meg nyilvánvaló izgatottsággal a hangjában. – Elnézést kérek a konferenciabeszélgetés csúszása miatt. Az Emberi Öntudat Őrzői meglehetősen makacsul és vehemensen támadják a földi vonalunkat. Csupán három órával ezelőtt fejeztük be a legújabb karbantartási és javítási munkálatokat... de semmi kétség, néhány napon belül ismét elvágják a vezetéket.

– Ezt sajnálattal hallom – mondta Wilson. – Nem járnának jobban, ha műholdas összeköttetést használnának? – tette fel a nyilvánvaló kérdést.

– Korábban fellőttünk egy műholdat, de az Őrzők azonnal leszedték, ahogy a három pótműholdat is. Gazdaságilag kifizetődőbb, ha földi vezetéket használunk, és fenntartunk egy állandó karbantartó csapatot. Felettébb olcsón lehet hozzájutni a száloptikai kábelhez.

– Nem is tudtam, hogy ennyire rossz a helyzet a Peremvilágon.

– Alapvetően nem az, az Emberi Öntudat Őrzői csak minket tisztelnek meg kitüntető figyelmükkel. Végtelenül xenofóbok, arról nem is beszélve, hogy mennyire erőszakosak.

– Nem kaptam részletes tájékoztatást a céljaikat illetően, korábban sosem szenteltem túl nagy figyelmet az összeesküvés-elméleteknek. Ha jól tudom, azt hiszik, hogy maguk egy idegen lényt segítenek, aki túlélte az űrbárka zuhanását, ugye?

– Ami azt illeti, meggyőződésük, hogy mi hoztuk be a Csillagutazót a Nemzetközösségbe. De igen, alapvetően ez vezérli a tetteiket.

– Értem. Hozzánk is eljutott a propaganda anyaguk, azt állítják, hogy a Csillagutazó tervelte ki és készítette elő a Második Esély küldetését. Amit tudni szeretnék, méghozzá első kézből, ha fogalmazhatok így, hogy van-e bármi esély arra, hogy a Marie Celeste a Dyson Ikrektől érkezett hozzánk? Képes lehetett ekkora út megtételére? – kérdezte Kime kapitány.

– Elméletileg igen – érkezett az azonnali válasz. – Ha a hajó felgyorsít null pont hetes fénysebességre, akkor az általa megtehető távolságot már csak az erőtér-generátorok működtetéséhez elhasznált hajtóanyag mennyisége és természetesen maguknak a generátoroknak az élettartama szabja meg. Eddigi kutatásaink szerint a repülőút ötszázhúsz évig tartott. A bárka nem onnan indult, és még csak el sem haladt a Dyson Ikrek mellett, valahonnan közelebbről jött.

– Akkor ez egy olyan bolygó, amit már nem zár magába a Dyson Ikrek köré épített burok – vélte Oscar. – Ezek szerint nem tudták megvédeni magukat a Dyson csillagokat fenyegető veszedelemtől, és inkább elmenekültek?

– A végtelenségig találgathatunk, hogy honnan indulhattak és miért – válaszolta Halgarth igazgató kitérően. – Mivel nem tudjuk, hogy melyik csillagrendszerből érkezett, az utazás okát sem tudjuk kideríteni. Még akár a Csillagközösségen belülről is származhatott.

– És ha azt feltételezzük, hogy a Marie Celeste-en utazó idegenek miatt építették a burkot a Dyson Ikrek köré? – gondolkodott hangosan Wilson.

– Sajnálom, kapitány, de nem tudom követni a gondolatmenetét – csóválta a fejét az igazgató.

– Ha több űrbárka is indult a kiindulási csillagrendszerből, akkor elképzelhető, hogy a Dyson Ikrek lakói ezek ellen az idegen bárkák ellen akarták megvédeni magukat. Elég megnézni, hogy mit tett a Marie Celeste a Peremvilág csillagával, amikor megérkezett.

– Á, igen, az óriás napkitörés. El kell ismernem, ez nyomós érv, noha nem látom be, hogy miért tartották volna fenn a védőburkot ilyen hosszú ideig. Ennek ellenére úgy véljük, hogy a bolygó sterilizálása csupán sajnálatos mellékhatás. A napkitörést csak azért idézték elő, hogy elegendő energiát nyerjenek az üzenet továbbításához.

– Meglehetősen durva mellékhatás, ami azt illeti.

– Meg kell próbálnunk úgy gondolkodni, mint az idegenek, azonosulnunk kell a nézeteikkel. Azért idézték elő a napkitörést, hogy az egész galaxissal kommunikálhassanak. Bármilyen szerkezettel is befolyásolták a csillag viselkedését, az eszköz azonnal koherens rádiójellé alakította a napkitörés energiáját, amely elég erős volt ahhoz, hogy még a Magellán-felhőknél is fogni lehessen. Mi, emberek könnyedén befoghattuk ezt a jelet, elég volt hozzá egy egyszerű tányér a Damaránon, amikor elért oda a rádióüzenet, nem is beszélve a földön kívüli intelligencia keresésére készített radarokról, amiket akkoriban használtak.

– De senki sem tudja, hogy mit üzentek – világított rá Wilson. – Száznyolcvan év állt a rendelkezésünkre, hogy megfejtsük az üzenetet, de én úgy tudom, hogy eddig még nem történt áttörés az ügyben. Valószínűleg az anyabolygójukra küldtek vissza egy fontos üzenetet.

– Ezzel az elmélettel maga a kutatóintézet állt elő, kapitány. Száz másik elképzelésünk is van az üzenetet illetően, szívesen előadom mindet, ha van rá idejük. Egyelőre semmi egyebet nem tehetünk, mint hogy újra és újra átkutatjuk a roncsot, és megpróbáljuk összerakni a kirakós darabkáit. Egy nap biztosan megleljük a válaszokat a kérdésekre. De erre, sajnálatos módon, nem a közeljövőben kerül sor.

– De csak van róla elképzelésük, mégis honnan jöhetett?! – Oscar nem hagyta, hogy ilyen könnyen lerázzák. – Ha ötszáz éven keresztül nulla egész hét tizedes fénysebességgel utaztak az űrben, akkor nagyjából háromszázötven fényévnyi távolságból indulhattak a Peremvilághoz képest. Gondolom, társítani tudják valamelyik csillag fényét az űrhajó létfenntartó szektorának színképével?

– Az igen nehéz lenne, Mr. Monroe, a tartályok multispektrumú sugárzó forrással bírtak. Nem is akarták, hogy megegyezzenek az anya csillaguk színképkibocsátásával.

– Milyen tartályok?

Az igazgató arcára csalódottság ült ki ilyen felkészületlenség hallatán.

– Nem találtunk a bolygó természetes környezetének megfelelően kialakított belső teret a Marie Celeste fedélzetén. Az űrbárka tartályokat szállított. Amennyire a maradványokból meg tudtuk állapítani, a tartályokban vizet tároltak, abban pedig valamiféle egysejtű algát.

– Szóval akkor az idegen faj vízi élőlény? – kérdezte Oscar lenyűgözve. Korábban sosem ásta bele magát túl mélyen a bárka tudományos anyagába. A Peremvilág azoknak a bolygóknak a listáján szerepelt, amelyeket a szabadságra szánt életciklusában szándékozott meglátogatni.

– Megint csak annyit mondhatok, hogy ez is egy elmélet – sóhajtott fel James Halgarth. – Nem találtunk fejlett létformára utaló maradványokat a tartályokban, és a Peremvilág óceánjában sem fedeztünk fel efféle élőlényt. Egy másik elképzelés szerint a Marie Celeste egy teljesen automatizált, idegen bolygók meghódítására épített hadihajó. Arra programozták, hogy ha lakható bolygóra lel, akkor irtsa ki az ott található életet, majd ültesse el a saját bolygójáról származó létformák genetikai állományát hordozó magvakat, és készítse elő az új világot a bolygóépítő idegeneknek, akik akkor mennek oda, ha már kialakult a számukra megfelelő környezet.

– Újabb jó érv arra, hogy valaki védőpajzsot vonjon a csillagai köré – mormogta Wilson.

– Nem értek egyet önnel, kapitány. Először is, ha valaki olyan fejlett technológiával rendelkezik, amellyel képes burkot vonni egy, sőt két csillag köré, mint a Dyson Ikrek esetében történt, akkor nyilván egy automatizált hajót is le tud állítani, még mielőtt az behatolna a bolygó légkörébe, és megkezdené az irtó hadműveletet. Másodszor, ez felettébb bizonytalan és egyáltalán nem hatékony módja a csillagközi kolonizációnak. Egy ilyen hajó megépítése iszonyatos költségekkel jár... ráadásul ez esetben nem is működött a stratégia. A napkitörés kiirtotta ugyan a Peremvilág őshonos élővilágának jelentős részét, de nem mindent. Ráadásul eddig még nem találtunk idegen életformákat a bolygón. És ha ez a bárka csak egyike egy egész hódító flottának, akkor hol késik a többi napkitörés, előre jelezve, hogy a többi hajó folytatja az élet kiirtását a bolygón? Harmadszor pedig, ha egy olyan civilizációról beszélünk, amelyik ki akar törni a saját naprendszeréből, és terjeszkedni akar, akkor vélhetően folyamatosan fejleszti a technológiáját. Az persze kérdéses, hogy építenének-e a fénysebességnél gyorsabban haladó hajót, de az biztos, hogy képesek lennének jobb űrbárkát tervezni és készíteni, mint a Marie Celeste, és az új flotta befejezné az eredeti küldetést. Ez esetben ugyan miért nem találkoztunk még több, a Marie Celeste-hez hasonló űrhajóval? Én azt mondom, uraim, hogy itt egy egyedülálló talánnyal állunk szemben, már ami a Peremvilágot és a hajóroncsot illeti. Mondhatni, rejtélybe rejtett rejtély. Akárhogy is, egyvalamiben egészen biztosak lehetünk: a bárkának semmi köze a Dyson Ikrekhez.

– Gondolom, ez mind szerepel a jelentésében is – mondta Oscar. – De mi a helyzet a fedélzeti elektronikával? Feltételezem, csak sikerült kinyerni egy-két programot?

– Nem. A megmaradt processzorok meglehetősen hétköznapiak, ugyanazt az alap kapuáramkör technológiát használják, mint mi, noha bizonyos kémiai eljárások ismeretlenek a számunkra. A központi vezérlőegység hiányzik, megsemmisült vagy eltávolították.

– A zuhanás előtt vagy után? – érkezett a kérdés.

– Utána. És ez nem is zuhanás volt, sokkal inkább kényszerleszállás. Az űrbárka rendszerei működtek, különben valóban lezuhant volna, és akkor megsemmisült volna a becsapódástól, és akkor most semmi egyebet nem vizsgálhatnánk, mint egy mély krátert. A kutatóintézet hivatalos álláspontja szerint a napkitörés energiáját felhasználva sikerült segítséget hívniuk, melynek eredményeként idejött egy másik hajó, hogy felvegye a túlélőket. A jelenlegi bizonyítékok ezt az elképzelést támasztják alá. Minden egyéb csak találgatás és összeesküvés-elmélet.

– Kihangsúlyozta az idegenek magas technológiai szintjét – váltott témát Wilson. – A Marie Celeste egy, a miénknél fejlettebb civilizáció alkotása?

– A szó szoros értelmében mi fejlettebbek vagyunk náluk, mert rendelkezünk a féregjárat-technológiával. De ez csak a jelen korra igaz.

A Marie Celeste valamikor 1300 körül kelhetett útra, amikor a Földön épphogy csak kezdetét vette a reneszánsz kora.

– Értem, mire gondol. Ha csak feleakkora ütemben fejlődtek ez alatt az idő alatt, mint mi, akkor mostanra olyan közlekedési módszert fejleszthettek ki, mint a szilfenek.

– Pontosan – bólintott Halgarth igazgató.

– És mi a helyzet a jelennel? Elérjük a Marie Celeste fejlettségi állapotát?

– Fogalmazzunk úgy, hogy egy szinten vagyunk vele, de a technológiánk eltérő. Nyilvánvalóan képesek lennénk a Marie Celeste-nél sokkal fejlettebb, a fénysebességnél lassabb hajót építeni. Ők nem rendelkeznek a mi féregjárat-technológiánkkal, ugyanakkor fogalmunk sincs, miként idéztek elő napkitörést.

Wilson felidézte a Nemzetközösség biztonsági főnökeivel folytatott megbeszéléseket, akik olyannyira titkos személyek, hogy a nagy-közönség jelentős része még csak azt sem tudja, hogy az igazgatóságuk létezik egyáltalán. Igen nagy erőket mozgattak meg azért, hogy kivizsgálják egy esetleges „csillagbomba teória” lehetőségét. A Farndale katonai kutatói azt feltételezték, hogy egy instabil kvantummezővel zavarhatták fel a csillag felszínét, ahhoz hasonlóan, mint amikor valaki mélységi töltetet helyez el egy óceánban. A különböző elméletek felállításán kívül azonban valójában soha nem jutottak tovább, hardware-szinten legalábbis nem. Wilsonnak arról nem volt tudomása, hogy más cégek jutottak-e valamire a saját kutatásaikkal. Érdemes lenne szót váltani erről Nigel Sheldonnal.

– Maguk nem kutatják ezt a kérdést? – kérdezte.

– Nincs mit kutatni, kapitány. Az űrbárka minden egyes alkatrészét azonosítottuk és osztályoztuk, megállapítottuk, hogy mi mire való. Bármi váltotta is ki a napkitörést, az nincs a hajón. Ha volt is a fedélzeten egy vagy több ilyen eszköz, azokat a túlélőkkel együtt magukkal vitték, ahogy a központi vezérlőegységet is. Egy efféle eszközt egyetlen értelmes és felelősségteljes idegen faj sem hagyna parlagon heverni.

– Ésszerűen hangzik. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy a napkitörést kiváltó technológia eléri-e azt a fejlettségi szintet, amely lehetővé tehette a Marie Celeste építői számára, hogy létrehozzanak egy Dyson-gömböt.

– Nem, nem rendelkeztek ekkora technológiai tudással. A Dyson Ikrek beburkolása megelőzte a Marie Celeste megépítését. Jelen esetben egy újabb idegen fajjal van dolgunk, esetleg kettővel, ha a csillagburokra vonatkozó komorabb és baljósabb feltételezések igazolódnak be. Sok szerencsét kívánok a kapcsolatfelvételhez!

– Köszönjük.

– Ha már beszélünk, hadd jegyezzem meg: örömmel elengedem a kutatóintézet tudományos munkatársait, ha akad közöttük olyan, akit érdemesnek találnak rá, hogy bekerüljön a csillaghajó legénységébe. Biztosíthatom önöket, hogy a legkiválóbb képzésben részesült, tehetséges és dolgos kutatóink vannak, akik hozzám hasonlóan tapasztalt, vén rókák.

– Ez igazán nagylelkű ajánlat, igazgató úr. Hamarosan közreadjuk a Második Esély legénységének szakmai és személyi kritériumait, és biztos vagyok benne, hogy sok egyezést találunk majd az ön személyi állományával – felelte Wilson diplomatikusan.

– Rendben – mondta az igazgató, majd kurta intésre emelte a kezét, és a képe lassan kitűnt a portál belsejéből.

Oscar fanyar grimaszt vágott.

– Szóval akkor a Marie Celeste idegen lényei kizárva.

– Úgy tűnik. Nem mintha bármit is elhittem volna az Emberi Öntudat Őrzőinek, de legalább lesz mit mondanunk a következő sajtókonferencián.

Noha hivatalosan már nyárba fordult az idő, az óceán felől fújó nyugati szelek sötét esőfelhőket sodortak a szárazföld felé immáron három hete. Leonidavárosban napok óta heves viharok tomboltak, és villámárvízek árasztották el a parkokat és az alacsonyabban fekvő területeket. A mai nap sem volt kivétel ez alól; fakó, szürke felhők sötétítették el az eget, és a megállás nélkül szitáló eső a pódium fölé felállított ponyvatetejét áztatta. Dudley Bose az egyetem botanikus kertjének szépen nyírt gyepén sorakozó székeken ülő közönséget nézte. Észre sem vette a vendégek drága öltönyére és flancos kalapjára tapadó esőcseppeket. Izgatottsággal vegyes gyomorszorító félelem és kicsattanó jókedv keveredett a bensőjében, az olyan jelentéktelen apróságokra, mint a kellemetlen idő, már nem tudott odafigyelni.

A dékánt sem zavarták a mostoha körülmények, gördülékenyen mondta el előre megírt, hosszú, jól begyakorolt beszédét. A Gralmond bolygó alelnök asszonya ült mellette, és egész idő alatt próbálta megőrizni a nagyközönség előtt általában viselt álarcát. A dékán az egyetemet dicsérte záró szavaival, amivel természetesen önmaga vezetői képességeit is méltatta, majd Dudley Bose felé intett, és a pódiumra szólította őt.

Miközben Dudley a pulpitus felé lépdelt, hirtelenjében minden erő kiszállt a tagjaiból, ekkor tudatosult csak benne a pillanat jelentősége. A szeme sarkából észrevette Wendyt, a feleségét, aki az első sorban ült, és hangosan, hevesen tapsolt. A diákjai foglaltak helyet mellette: az egyikük éleset füttyentett, a másik kettő pedig úgy vihogott rajta, mintha ez lett volna a világ, sőt az egész galaxis legjobb vicce. Jellemző – gondolta Dudley méltatlankodva. A látvány ennek ellenére energiával töltötte fel, és újult lendülettel folytatta az útját az emelvény felé.

A dékánhoz lépett, aki átnyújtotta neki azt a díszes pergamentekercset, amely véglegesítette őt egyetemi professzori állásában. Amikor átvette a dokumentumot, a tapsvihar a tetőfokára hágott. Dudley mosolyogva nézett le elázott közönségére, és ezúttal nem birizgálta meg a fülén lévő OÁ-tetoválást, ahogy azt zavarában vagy izgatottságában szokta – Wendy többször is határozottan emlékeztette, hogy eszébe se jusson. Dudley megfutotta az ilyenkor szokásos udvariassági köröket, mindenkinek köszönetét mondott, aki csak élt és mozgott, kihangsúlyozta, hogy mekkora megtiszteltetés a számára, hogy tagja lehet egy olyan neves tudományos intézmény tudóskarának, mint a Gralmondi Egyetem, egy mondat erejéig kitért arra is, hogy a kormánynak a jövőben nagyobb mértékben kellene támogatnia a tudományos projekteket (az alelnök asszony a gondolataiba merülve, átszellemülten bólogatott), végül ezekkel a szavakkal zárta le a mondandóját:

– Remélem, sikerül még tovább öregbítenem a páratlan felfedezést tevő Gralmondi Egyetem hírnevét, mint a Második Esély csillaghajó legénységének tagja, ahol az egész bolygónkat képviselhetném. Bolygónk tudásanyaga és kivételes tapasztalata bizonyára lehetővé tenné a számunkra, hogy végre megfejtsük azt a rejtélyt, amely már kétszáz éve kísért minket. Csak annyit mondhatok: minden tőlem telhetőt megtennék, hogy ne okozzak csalódást. Nagyon szépen köszönöm.

Hangosabb és szívélyesebb taps fogadta a szavait, mint várta és remélte. Amikor elfordult a mikrofontól, az alelnök asszony felállt, és kezet rázott vele.

– Mindent elkövetek, hogy felkerüljön arra a hajóra – hajtotta meg a fejét.

Dudley leült a helyére, és végig bárgyún vigyorgott, miközben a politikusnő beszélt. Természetesen főként azt taglalta, hogy amíg ők hatalmon vannak, addig a kormányzat örömmel támogatja a Gralmondi Egyetem frissiben kibővített csillagászati tanszékét és annak projektjeit. Dudley azóta vágyott egy helyre a Második Esély fedélzetén, amióta hallott róla, hogy a Nemzetközösség épít egy csillaghajót. Minden egyes interjúban – márpedig akadt belőlük bőven – elmondta, hogy mennyire vágyik rá, hogy a küldetés részese lehessen, hogy nem lehet elsiklani az eltökéltsége és elkötelezettsége felett, hogy olyan részletes és mindenre kiterjedő tudással rendelkezik a témát illetően, amely nélkülözhetetlenné teszi őt. Ugyanezt tette akkor is, amikor politikusokkal, vállalatvezetőkkel vagy magas rangú közéleti személyiségekkel találkozott a koktélpartikon és hivatalos vacsorákon, amelyekre a felfedezés óta szüntelenül meghívták. Folyton ezt szajkózta, le sem lehetett volna állítani. A csillagbeburkolás tényének tudományos bizonyítása olyan biztonságérzetet adott neki, amihez foghatót sohasem érzett korábban. Véglegesítették professzori állásában, és egyik pillanatról a másikra sosem látott mennyiségű pénz áramlott az ő tanszékére. Rákapott a siker ízére, és még többet akart. A csillaghajó jelenthette volna a következő lépcsőfokot. Ha sikeresen térne vissza a Dyson Ikrektől, akkor többé semmi sem állhatna az útjába, bármit elérhetne, amit csak akar.

Miután az alelnök asszony befejezte a beszédét, a tömeg szétszéledt. A tágas előcsarnokban lévő recepció felé vették az irányt, ahol szendvicsek várták őket és bort szolgáltak fel. A bolygó több nagyobb cége is támogatta az eseményt, ami lehetővé tette, hogy az egyetem egy külső ételszállító céget bízzon meg a parti megszervezésével. Az egyetem nem engedhetett volna meg magának ekkora fényűzést.

Wendy Bose elvett egy pohár rozét az egyik fiatal pincérfiútól, majd körülnézett, hogy Dudley hová tűnhetett. Egész nap kavarogtak benne az érzelmek. Végtelen örömmel és büszkeséggel töltötte el, amikor Dudley átvette a véglegesítéséről szóló papírt, amely garantálta jövőbeni megélhetésüket. Végre ő maga is megkapta az előléptetését a várostervezési irodán, ahol dolgozott: biztos és tisztességes M&U nyugdíjalapja azt is lehetővé tette, hogy tizenegy év múlva ismét megfiatalító kúrára menjen. És ezúttal nem fogja vissza magát, felhagy a szerénykedéssel és a spórolással, döntötte el. Az elmúlt néhány évben jócskán kigömbölyödött a csípője, és ez most igencsak zavarta. Dudley folyamatosan kapta az ajánlatokat a különböző cégektől, még egy-egy kisebb igazgatói pozíció is szóba került. Az egyetem közösségi helyiségeiben azt pletykálták, hogy még a néhány év múlva visszavonuló dékán helyére is esélyessé vált. Wendy úgy érezte, hogy ezekhez a kihívásokhoz neki is fel kell nőnie, kifogástalanul kell kinéznie, hogy gyönyörű, inspiráló és támogató feleség benyomását kelthesse. Amikor feleségül ment Dudleyhoz, álmában sem gondolta volna, hogy egy nap ekkora szakmai és személyes sikerben és elismerésben lesz részük, csupán egy tisztességes és békés életre vágyott, amit a főváros társadalmi és politikai köreinek peremén élhetnek le, viszonylagos nyugalomban. Dudley hirtelen támadt hírneve azonban egy csapásra megváltoztatott mindent. Eddig mindent együtt csináltak, közösen néztek szembe mindennel, ami az útjukba került, ám Wendy tisztában volt a házasságuk jellegével és erejével. Ez is csak egyike volt azoknak a kiegyensúlyozott baráti-bizalmi kapcsolatoknak, amelyek pár évtizedig tartanak, és csak azért vág bele az ember, mert a Nemzetközösség középszerű igáslovaként nincs túlságosan sok választási lehetősége, és nem akarja magányosan tengetni a napjait. Az efféle kapcsolatok tökéletesen működnek egészen addig, amíg egy váratlan és jelentőségteljes esemény fel nem kavarja az állóvizet. Márpedig az állóvíz most valósággal háborgott: itt van Dudley, a Nemzetközösség leghíresebb és legismertebb csillagásza, aki egy fiatal egyetemista lányoktól hemzsegő campuson dolgozik, és körüludvarolják a sikeresebbnél sikeresebb cégek, nagyobbnál nagyobb pénzeket ajánlva fel neki.

– Mrs. Bose?

Wendy megfordult. Egy kivételesen magas férfi mosolygott le rá kíváncsiságtól csillogó szemmel. A férfi a harmincas évei közepén járhatott, de az asszony látta rajta, hogy sokkal öregebb annál, talán a többszöröse is lehet. Fiataloknál ritkán látni akkora magabiztosságot, ami ott lappangott a mosolya és csillogó tekintete mögött. Ezüstös-őszes szálak keveredtek szőke hajába, amihez olyan sötét szempár párosult, hogy alig látszódott, hol kezdődik a szivárványhártya. Apró, pisze orra volt és kiugró álla, ami inkább csak feltűnővé tette, semmint jóképűvé. Aki látta, egy ideig nem felejti el, az biztos.

– Személyesen. – Wendy mosolya csáléra sikeredett; tudta, hogy az efféle pasik sosem őt szúrják ki maguknak... ki tudja, miért.

– Az Earle News munkatársa vagyok – közölte a férfi, és meglengetett egy névjegykártyát, arany szárnyakkal a közepén. – Szánna rám néhány percet, ha nem túl nagy fáradság?

– Ööö, természetesen. – Wendy azonnal felvette a professzorfeleség szerepét. Elég alkalma adódott az utóbbi időben, hogy gyakorolja.

– Sosem érzett büszkeséggel tölt el a mai nap. Dudley teljesítménye nem csupán az egyetem számára jelent sokat, hanem az egész bolygónak is.

– Igen, természetesen. Kétségkívül felkerültek a térképre, ha szabad így fogalmaznom. Bevallom, nekem utána kellett néznem, hogy hol van a Gralmond, pedig jó pár bolygón jártam már. A munkám révén sokat utazom.

– Ó, valóban? Nagyon érdekes lehet, Mr...

– Csak Brad, ha kérhetem.

– Rendben, Brad. – Wendy a férfira mosolygott a borospohara pereme felett.

– Feltűnt egy érdekes részlet, amikor rákerestem a Gralmondi Egyetemre: itt található a legkisebb csillagászati tanszék. Az ön férje hozta létre?

– Ó, nem, még Dr. Marance, az egyetem egyik alapítója. Ő az asztrofizika professzora volt. A csillagászati tanszék az ő óvó felügyelete alatt épült ki. Dr. Marance meglehetősen lendületes személyiség volt, akinek nem lehetett nemet mondani. Hitt benne, hogy a csillagászat elengedhetetlen az univerzum megismeréséhez. Nem is ellenkezett vele senki, amikor felállította az obszervatóriumot. Ezt követően megfiatalító kúrára ment, és Dudley vette át tőle a tanszék vezetését. Be kell vallanom, egyáltalán nem ment simán, mert a csillagászati részleg szervezetileg a fizika tanszékhez tartozott. Valójában mostanáig nem is számított teljesen független és önálló részlegnek. – Egy pillanatra elhallgatott, és kortyolt a finom rozéból. – Nagy nap ez a mai.

– Értem. Ugyanakkor Dr. Marance távozását követően is sikerült forrásokat szerezni, hogy a tanszék zavartalanul folytathassa a munkáját, igaz?

– Nos, ami azt illeti, többféle forráslehetőség is rendelkezésre áll: különböző kormányzati és oktatási alapítványok. Dudley minden évben ádáz harcot folytat a működéshez szükséges pénz megszerzéséért, de ő végtelenül kitartó, és nagyon jó a szervezőkészsége. Szerencsére. Akkor sem adta fel, amikor már úgy tűnt, hogy végleg elsodorja az ár... és most nézze csak meg, hová jutott.

– Értem: a nemes célokért küzdő kisember az egész világ ellenében.

– Én nem így fogalmaznék. Senki sem állt az útjába és nem hátráltatták, csak arról van szó, hogy napjainkban nem a csillagászat a legfelkapottabb tudományág. De most ez is megváltozik természetesen. Eddig nyolcezer kérelmet kaptunk olyan diákoktól, akik a következő évben Dudley mellett akarnak tanulni.

– Gondolom, nem tudnak mindenkit felvenni.

– Sajnos nem. Időbe telik, mire sikerül a csillagászati tanszéket a Nemzetközösséget általánosan jellemző szintre emelni. Ráadásul Dudley vélhetően bekerül a Második Esély legénységébe.

– Valóban? – csodálkozott el a férfi.

– Be kell kerülnie! – vágta rá szenvedélyesen Wendy. – Végül is ő a felfedező. Éveket szentelt az életéből a Dyson Ikrek tanulmányozásának, jelenleg ő téma legnagyobb szaktekintélye az egész Nemzetközösségben. Felettébb furcsa lenne, ha éppen őt nem válogatnák be a tudományos csapatba, nem gondolja?

– Igen, ez igaz. Wilson Kime kapitány megkereste már őt? – kérdezte az újságíró.

– Még nem.

– De, ahogy az imént sugallta, ez csak idő kérdése. Engem azonban jobban érdekel a férje személyes története, és az egyetem csillagászati tanszékének működése. Tudom, hogy ön roppant szerény és tapintatos, de én még mindig úgy látom, hogy ez egy valódi hőstörténet: harc az elismerésért és harc a pénzért és a forrásokért évről évre. Ez hűen tükrözi a férje jellemét.

– Nagyon büszke vagyok rá – mosolygott Wendy.

– Meg tudná nevezni, hogy kik támogatták a tanszéket a múltban? Például hogy melyik oktatási alapítvány biztosított forrásokat a kutatásokhoz?

– Nos, lássuk csak: a Frankton Alapítvány a Haladásért, a St. James Reménység Alapítvány, a Kingsford Kutatási Alap, a BG Enterprise... ezek mind nagylelkűen támogatták a csillagászati projekteket. De a legnagyobb, egyösszegű támogatás a Cox Oktatási Alapítványtól érkezett. Ez egy földi székhelyű szervezet.

– Szóval egy földi székhelyű szervezet támogat egy itteni kutatást? Ez azért figyelemre méltó.

– Számos egyetemi tudományos kutatást és projektet támogatnak Nemzetközösség-szerte, gondolom.

– Azt meg tudná mondani, hogy a Cox Oktatási Alapítvány döntéshozói mennyi ideje támogatják a férje tanszékét? – faggatózott tovább a férfi.

– Tizenegy éve, amióta idejöttünk.

– Milyenek?

– Kicsodák?

– Az alapítvány biztosai.

– Fogalmam sincs. Az uniszférán keresztül kötötték meg a szerződést. Tudomásom szerint sosem jártak itt. Több ezer projektet támogatnak, a miénk csak egy közülük.

– Ma sem jöttek el? – vonta fel csodálkozva egyik szemöldökét a férfi.

– Nem, attól tartok, nem. Ahogy ön is tapasztalta, hosszú út ez ide egy kis szendvicsért és egy pohár borért.

– Igaz. Bose professzor milyen alapon választotta ki a Dyson Ikreket megfigyelése tárgyaként? – tett fel egy újabb kérdést az idegen férfi.

– A távolság miatt. A Gralmond elhelyezkedése ideális a csillag-beburkolás megfigyeléséhez. Persze senki sem számított ilyen drámai végkifejletre.

– Pusztán ezért választotta a Gralmondot? Már korábban is érdekelték őt a Dyson Ikrek?

– Nem, azt hiszem, nem különösebben. Dudley végül is vérbeli csillagász, és a Dyson Ikrek beburkolása, noha roppant érdekes esemény, nem természetes csillagászati fejlődési folyamat vagy jelenség.

– Tehát csak azt követően kezdte el a megfigyeléseket, hogy ide költöztek?

– Igen – bólintott Wendy.

– Mit szólt az egyetem, amikor előállt a projektötlettel? – Az újságíró nem akart kifogyni a kérdésekből.

– Nem szóltak bele, Dudley szabadon döntheti el, hogy a tanszék milyen projektekben vesz részt, vagy indít önállóan.

– És a különböző alapítványok sem tiltakoztak? Ezek ugye mind tisztán tudományos alapú szervezetek?

– Brad, maga valami botrány után szimatol? – Wendynek hirtelen elege lett a fura kérdésekből.

– Ó, isten ments! Már évtizedek óta nem dolgozom olyan bulvárlapoknak és -műsoroknak, mint Alessandra Baron show-ja. Én csak a múltat kutatom. De ahhoz, hogy az igazsághoz hűen mesélhessem el a sztorit, ismernem kell a hátterét is. Persze ez nem azt jelenti, hogy mindenki mindig mindent elmesél, de ahhoz, hogy a történet hiteles legyen, szükség van apró részletekre is. Ó, sajnálom, nem akartam kioktatni. Talán szakmai ártalom...

– Maga szerint ez kioktatás volt? Ha Dudley mellett élne, megtudná, mi az a kioktatás! – A szentségit, remélem, ez nem úgy hangzott, mintha nem lenne rendben a házasságunk!

– Hm, hol is tartottunk? Az alapítványok és a támogatások...

– Mind szívesen támogatták a tanszéket, különösen a Cox Oktatási Alapítvány. Azt hiszem, a Dyson Ikrek megfigyelését belefoglalták a támogatói szerződésbe, biztosan tudni akarták, hogy a jelenség valóban bekövetkezik-e.

– És most meggyőződtek róla?

Wendy egy röpke pillanat erejéig úgy látta, hogy diadalittas mosoly dereng fel a férfi vékony ajkán. Ez meglepte és nyugtalansággal töltötte el; mást várt ettől a fegyelmezett, tanult és tapasztalt újságírótól.

– Fontos ez? – kérdezett vissza.

– Egyáltalán nem. – Lágy, kimért mosoly terült szét a férfi arcán, ami sokkal jobban illett hozzá. Bizalmaskodón előrehajolt, egészen közel a nőhöz, behatolva a személyes terébe. – Árulja el nekem, hogyan kezeli a dékán ezt az egészet? Gondolom, letaglózta a hír, hogy az egyik professzora egyik pillanatról a másikra az egész Nemzetközösség leghíresebb tudósa lett.

Wendy mélán bámult a poharába.

– Erre nem tudok felelni.

– Nos, nem mondhatja, hogy nem kérdeztem rá. Köszönöm, hogy ennyi időt szánt rám ezen a fontos napon.

– Végeztünk? – kérdezte Wendy.

– Igen – bólintott udvariasan a férfi, majd felemelte a mutatóujját.

– Illetve, még valami... Ha találkozik Paulával, kérem, adja át neki az üzenetemet: Ne vesszen el a részletekben, a nagy egész az, ami számít.

– Ezt nem értem... Egyetlen Paulát sem ismerek.

A különös újságíró szélesen elvigyorodott.

– Majd fog – mondta, és a következő pillanatban beleveszett a tömegbe.

Wendy értetlenül és kicsit ingerülten nézett utána. Fogalma sem volt, hová tegye ezt a rejtélyes megjegyzést.

Már jó két órája tartott a koktélparti, amikor Dudley e-titkára jelezte, hogy a rendőrség keresi.

– Ez valami vicc? – döbbent meg Dudley.

– Attól tartok, nem. Két rendőrautó áll a ház előtt. Az egyik szomszéd jelentette, hogy valaki távozott a házból.

– A ház vezérlőegysége?

– Minden arra utal, hogy kikapcsolták.

– A szentségit! – szitkozódott az újdonsült professzor.

– Akkor jön? A rendőrök kiemelt esetként kezelik az ügyet.

– Persze, persze, azonnal indulok!

Így hát Dudley Bose kénytelen volt ott hagyni az Orfeusz-sziget elnökét, aki éppen a tanszék és a sziget közötti, lehetséges szponzori együttműködés alapjait vázolta fel – talán még a Második Esélyre is kiterjeszthetnék a megállapodást –, és oda kellett adnia a borospoharát egy pincérlánynak, aki a nevén szólította és kedvesen rámosolygott, majd körbenézett a teremben, és elindult, hogy megkeresse a feleségét. Nehezítette a dolgát, hogy Wendy is körbe-körbe járt a helyiségben, őt keresve. Közösen döntöttek úgy, hogy nem köszönnek el a dékántól.

A Carlton baj nélkül hazavitte őket. Dudley csak akkor döbbent rá, hogy kicsit túlitta magát, amikor behuppant az ülésre. De hát olyan finom volt a bor! És a felszolgáló személyzet egy pillanatra sem hagyta, hogy üresen maradjon a pohara. Wendy rosszalló pillantással nézte, amint hazaérve megfontolt és óvatos – merev – mozdulatokkal kikászálódik a kocsiból.

Brampton járőr a kétszintes épület bejárata mellett várt rájuk. A lakóövezetben található többi házhoz hasonlóan Bose-ékét is helyi fából gyalult gerendákból építették, amelyeket karbonacél vázra erősítettek és sötétzöldre festettek. A fehérre mázolt ablakkeretek élesen elütöttek a fal színétől, az opálos ablaküvegek kintről nem engedtek belátást. A rendőr tisztelgett, amikor odaértek elé.

– Nem tettek kárt semmiben – jelentette. – De szeretnénk, ha körülnéznének, nem hiányzik-e mégis valami.

Wendy értetlen és egyben kíváncsi tekintettel meredt a bejárati ajtóra.

– Biztos benne, hogy elmentek? – kérdezte.

– Igen, asszonyom. Alaposan átvizsgáltuk a házat, a helyszínelőket leszámítva senki sem tartózkodik odabent.

Dudley első pillantásra nyomát sem látta rablásnak: semmi nem tört össze, minden a helyén volt, úgy, ahogy hagyták. Csak egyetlen dolog hibádzott: a ház vezérlőegysége nem jelezte a behatolást.

– Mi történt? – kérdezte.

– A szomszéd jelentette, hogy valakik a bejárati ajtón át távoztak. Beszálltak egy autóba, amely valamivel lejjebb parkolt az utcán, és elhajtottak. A szomszéd tudta, hogy ön egy hivatalos egyetemi rendezvényen van, ezért kihívta a rendőrséget.

– A férjemet kinevezték professzorrá – szúrta közbe Wendy.

– Igen, asszonyom – biccentett Brampton járőr –, tudok róla. Gratulálok, uram, igazán megérdemelte. Amit tett, azzal a jó öreg Gralmond végre felkerült a térképre.

Wendy a homlokát ráncolta. Már másodszor hallotta aznap este ezt a fura kifejezést.

Dudley megyető pillantást vetett a bejárati ajtóra. A biztonsági cég szerint tökéletes védelmi rendszerrel látták el. Ráadásul a ház vezérlőegysége is rendelkezett biztonsági szoftverrel.

– Hogy jutottak be? – kérdezte bosszúsan.

– Még nem tudjuk. Bárki is tört be önökhöz, érti a dolgát. Csak egy lángész képes áthatolni ezeken az elektronikai rendszereken teljesen észrevétlenül. Vagy valaki, aki megfelelő okosszoftverrel rendelkezik.

Dudley dolgozószobájába siettek. A frissiben véglegesített professzor úgy érezte, elnézést kellene kérnie a rendetlenségért. Mindenhol könyvek és kinyomtatott papírlapok tornyosultak, az egyetlen ablakon nem lehetett kilátni, úgy benőtték a párkányra helyezett, fényre vágyó cserepes növények. Két helyszínelő kutakodott az íróasztalon és a kihúzott fiókban, amely a ház vezérlőegységét rejtette. A közönséges, kisméretű számítógéphez több optikai kábel csatlakozott, mint amennyit a használati útmutató előírt. Úgy tűnt, hogy Dudley felturbózta egy cseppet a rendszert.

– Leürítették a memóriát – közölte a vezető helyszínelő –, ezért nem működik a ház vezérlőegysége.

– Leürítették?

– Igen. Minden eltűnt, a vezérlő programok, a fájlok, minden. A betörők nyilván mindent átmentettek a saját memóriatárolójukra. Gondolom, van biztonsági mentése?

– Igen – felelte Dudley tétován, és közben a fülén lévő OÁ-tetoválást birizgálta. – Többé-kevésbé... végül is ez csak egy házi vezérlőegység.

– Tárolt valami értékeset rajta, uram? Úgy értem, a munkájával vagy más egyébbel kapcsolatosat?

– A munkám egy részét valóban ott tároltam, de nem nevezném értékesnek. A csillagászat nem nevezhető titkos tudománynak.

– Hm, elképzelhető, hogy zsarolás áll a háttérben, lehet, hogy valaki valami kompromittálót keresett önről. Nem is hinné, hogy mi minden bújhat meg egy vezérlőegység tranzit belső gyorsítótárában, akár évekre visszamenőleg is. Bárki szerezte is meg, most minden a birtokában van.

– Semmi kompromittálót nem találhatnak rólam. Persze vannak késve befizetett számlák, néhány büntetőcédula, amikor kézi vezérléssel vezettem... de hát kinek nincs?

– Ön közéleti szereplő lett, uram. Érdemes lenne megújítani a ház biztonsági rendszerét, és mindenképpen változtatni kell az eddigi szokásain.

– Természetesen.

– Értesítjük a helyi járőrszolgálatot – ajánlotta fel Brampton biztos –, és ezentúl az önök házát is rendszeresen szemmel tartják majd.

– Köszönjük.

– Biztosak benne, hogy semmi sem tűnt el?

– Igen. Úgy látom, minden megvan – felelte Dudley.

– Természetesen átkutatjuk a házat, hátha találunk DNS-mintákat, és megpróbáljuk lenyomozni azt az autót... de ez profi munkának tűnik. Ha valóban semmi olyasmi nem volt a vezérlőegység memóriájában, amit felhasználhatnak ön ellen, akkor vélhetően nem lesz itt semmi baj.

NYOLCADIK FEJEZET

Miután a Nemzetközösség Külbiztonsági Tanácsa befejezte ülését azt követően, hogy a név szerinti szavazás alapján azt a döntést hozta, hogy elküldenek egy csillaghajót a Dyson Ikrekhez, Ozzie Fernandez Isaacs kimentette magát, elköszönt, és azonnal a felvonóhoz sietett, amely lesuhant vele az előcsarnokba. Odakint kellemes, napos tavaszi idő volt, már csak néhány koszos hókupac látszódott a vízelvezető csatornákban, ahová a közterületbotok túrták őket. Ozzie az Ötödik sugárúton indult el, méghozzá gyalog. Az évnek ebben a szakában, főleg a reggeli órákban, csak kevesen vállalkoztak rá, hogy gyalogosan tegyék meg az utat az úti céljukhoz. Nyomát sem látta azoknak az utcai standoknak, amelyekre néhány száz év távlatából ugyan, de még élénken emlékezett: hamburgert és kólát árultak minden utcasarkon, a pólóárusok mellett a kereszteződésekben nem teljesen legális szoftvereket ajánlgattak, köztük pornóélményeket kínáló digitális striciket. Mindez ma már azonban nem illett a fejlett városhoz és annak kulturált lakosságához. Manapság kisebb-nagyobb, elegáns üzletek és butikok foglalták el a magas felhőkarcolók földszinti tereit, a Nemzetközösség különböző bolygóiról importált ritka, egyedi árucikkeket árulva... Ozzie mindezt visszataszítónak találta, az ő szemében ez a hanyatlás és a visszafejlődés jele volt. Egy olyan várost, mint New York, nem lehet egyszerűen sterilizálni, mert azzal elvész a régi bája, odavesznek a régi értékei, eltűnik a pezsgés és a mocskos sikátorok szaga, amitől egykoron olyan izgalmas volt itt az élet. Az épületek természetesen most is lenyűgözték, noha egyre inkább az a benyomása támadt, hogy az egykoron fenséges nagyváros mára csak a Föld egyik külterülete lett. A termelő ipart már rég egy másik bolygóra telepítették, csupán a csúcstechnológiájú kutatási és tervezői konzorciumok maradtak meg, milliárdos partnerekkel a hátuk mögött. A hirdetőcégek és a különböző médiacégek főhadiszállásai is itt maradtak... még egy-két művész is akadt a SoHóban, noha Ozzie tehetségtelen, idejétmúlt őskövületeknek, afféle fosszíliáknak tekintette őket. Alapvetően az üzleti és a kormányzati szektor biztosított munkalehetőséget azoknak, akiknek dolgozniuk kellett egyáltalán. Sokan nem tették, ugyanis a Manhattan szigetét ellepő, megszámlálhatatlan mennyiségű szolgáltató cég gondoskodott róla, hogy nyugodtan élhessék idilli életüket. Ezek a cégek általában más világokból érkező, ideiglenes vízummal rendelkező, olcsó munkavállalókat alkalmaztak.

A maihoz hasonló látogatások mindig emlékeztették Ozzie-t arra, hogy miért nem tér vissza gyakrabban a szülőbolygójára. Ha felnézett az égre, csak egy szaggatott szélű, acélszürke csíkot látott belőle a feje felett, a többit kitakarták a hatalmas épületek csúcsai. A nap látványa még a nyár közepén is kuriózumnak számított a városnak ebben a részében, a méregdrága plázákba telepített fák és bokrok mesterséges megvilágítást kaptak, hogy rendesen növekedhessenek.

Az egyik kereszteződésnél megállt egy pillanatra, és végighordozta a tekintetét a hosszú és széles út nyomvonalán: az ősi Chrysler-épület még mindig állt, impozáns üvegburka biztonságában, amely megoltalmazta az elemek tombolásától.

– Vajon melyikünk éli túl a másikat? – kérdezte Ozzie az épülettől.

Autók, taxik és teherautók dübörögtek el mellette, modern fejlesztésű motorjaik szinte alig adtak ki hangot. Vastag esőkabátba burkolózott vagy organikus rostból szőtt poncsót viselő járókelők nyüzsögtek körülötte, még csak rá sem néztek. Szinte kivétel nélkül felnőttek voltak. Mindkét irányban végigpásztázta a tekintetével az Ötödik sugárutat, és mindössze három-négy tíz év alatti gyereket látott. Ez hiányzott neki a legjobban... ráadásul a Föld szaporodási rátája évről évre tovább csökkent, ugyanis a bolygót benépesítő, szinte örök életűvé vált intellektuális réteg másra költötte a pénzét és az idejét, nem a gyereknevelésre.

Itt már semmi értékes sem maradt, állapította meg morózusan, semmi, amiben örömét lelhetné, vagy csak egy kicsit is érdekelné. Behúzódott az egyik közeli toronyépület kapualjába, majd kérte az e-titkárát, hogy teremtsen kapcsolatot az otthoni Korlátozott Intelligenciával. Miután a KI vonalba került, megadta neki tartózkodási helyének pontos koordinátáit. Egy kör alakú féreglyuk nyílt meg a háta mögött, amely gyorsan két méter átmérőjűvé szélesedett. Ozzie körültekintően hátrált, majd áthatolt az erőtér természetesnek ható, szürke függönyén. A féreglyuk azonnal bezáródott.

Ozzie természetesen nem rendelkezett egy, az egész Csillagközi Nemzetközösséget behálózó, titkos, privát féregjáratrendszerrel. Mindössze két féregjárata volt: egy szabványos, TŰV által gyártott mikroszélességű csatlakozó, amely hiper-sávszélességű kapcsolatot teremtett az otthona és az uniszféra között az Auguszta kiberszféráján keresztül; és egy különleges kialakítású féregjárat, amelyet a TŰV kutatórészlege által is használt féreglyuk-generátor módosításával építettek meg, és amely szabad és mindentől független utazási lehetőséget biztosított a számára a Nemzetközösség jelentős részén keresztül. Ozzie természetesen nem egy emberlakta bolygón tengette a napjait. Egy, az Oroszlán csillagképben, hosszú elliptikus pályán haladó, mesterségesen kivájt aszteroidán élt.

Abban a pillanatban, ahogy kilépett az átjáró túloldalán, kellemes fény és langyos meleg levegő vette körül. Az átjáró gépészetét egy széles gránitsziklába telepítették, felette egy fehér ponyvatető feszült; mintha egy hajó vitorláját alakították volna át katonai sátorrá. Ozzie kilépett a sátorponyva alól, és feltárult előtte a saját kis birodalma.

A mintegy százhúsz kilométer hosszú és huszonöt kilométer széles üreget automata ásógépek, a TŰV civil mérnöki csapatai és seregnyi különböző robot vájta bele az aszteroidába: ez volt a legnagyobb zárt tér az űrben, amelyet az emberiség valaha alkotott. A felszínét csipkés szélű dombok és völgyek tagolták, melyek egyhangúságát ezüstösen kanyargó patakok törték meg. Egyetlen hosszú, pengeszerű hegyvonulat futott végig a vájat teljes hosszán. A legmagasabb csúcsok két kilométernyi magasságba nyúltak, nyers bíbor- és szürke színű sapkáikat fehéren csillogó hótakaró borította. Szinte az összes dombról valamiféle vízesés zubogott alá, a mesés zuhatagoktól kezdve, amelyek palástként borultak rá a hegyes kiszögellésekre, egészen a habzó folyamokig, amelyek aztán végigzubogtak a sziklák közötti vízmosásokban. A hegyvonulat hófödte csúcsai alatt barlangokat vájtak a sziklába. Víz áramlott ki ezekből a sötét, árnyékos üregekből, és ahogy az erős vízsugarak rázuhantak a kemény gránittömbökre, platinaszínű, örvénylő permetet fröcsköltek szét a levegőben. Ezek a párafelhők kecsesen meghajlottak a levegőben úszva, az aszteroida gravitációt előidéző forgása ugyanis eltorzította őket, mielőtt belehullottak volna az alant lévő tavakba és medencékbe.

A vízesések által táplált patakok és folyók mind hatalmas víztartályokba ömlöttek, amelyeket a központi vájat zárófala mögött kialakított barlangokban rejtettek el. Az összegyűjtött vizet innen visszaszivattyúzták a bonyolult, földalatti, kisebb-nagyobb csövekből álló csatornarendszerbe, amely a vízeséseket táplálta. A szivattyúkat az aszteroidát működtető tizenöt fúziós generátor közül három látta el energiával.

A vízesésektől távolabb hosszú, széles, sötét tavak töltötték meg a mélyebb völgyeket. Káka nőtt a partjaikon, a víz menti fák kacskaringós ágai mélyen benyúltak a sekélyesek fölé. A tavak felszínén nagy kiterjedésű vízililiom-telepek pompáztak, a virágaik élénken adták vissza az alapszínek ragyogását, felvidítva és élettel töltve meg az egyébként komor, sötét vízfelületet. Saspáfrány és rododendron nőtte be a dombok magasabban fekvő területeit, míg az alacsonyabb lejtőket rétek borították, a mezei virágok skarlátvörös, topázsárga, azúrkék, lila és mandarinszínű sávokban váltogatták egymást. A mezőket pettyező, hatalmas márványtömbök úgy fehérlettek, mint a frissen hullott hó. A fák is rendezetlenül, szabadon nőttek, hol magányosan, hol csoportosan. Tölgyekből álló csalitosok és kisebb erdősávok, ezüst nyírek, bükk- és juharfák, páfrányfenyők színesítették a völgyek alacsonyabban fekvő részeit. A látvány a mérsékelt égöv alatti nyári erdőt idézte, azzal az alapvető eltéréssel, hogy itt már két és fél évszázada tartott a nyárközépi időszak. Az összes lombhullató növényt genetikailag módosították, így örökre megőrizték színes levélzetüket, örökzöldekké váltak az örök nyár birodalmában. Magasan a dombok és völgyek felett egy szilíciumállványzat nyúlt le a tengely mentén, amely napelemgyűrűket tartott. Olyan fényesen ragyogtak, hogy szinte fájt rájuk nézni.

Ozzie azonnal levette gyapjúkabátját, és a karjára fektette. Kilépett a fedett, védett sátor alól, majd leballagott a kanyargós, sóderes ösvényen. Abba a völgybe tartott, amely az aszteroida egyetlen felszíni építményét rejtette. Már ha a bungalóját, melyben lakott, komoly építménynek lehet nevezni: a kis házikó csupán öt, kőkorallból kialakított helyiségből állt, a talajt keményfa padló borította, a tetőt szürke pala fedte. A tető enyhén túlnyúlt a falakon, hogy árnyékolja a ház körül futó verandát is. Ozzie a föld alatt kialakított egy hatalmas termet a könyvei számára, noha ő maga sohasem ment le oda. Átalakított cselédbotok hozták fel neki azt, amit éppen akart, így nem zavarta fel teste hőjével a könyvtár kényes, száraz és hűvös levegőjét.

A kunyhó többi helyiségét – a társalgót, a konyhát, a dolgozószobát, a hálószobát és a fürdőszobát – természetesen rendeltetésszerűen használta. Semmi egyébre nem volt szüksége, így is ki tudta elégíteni az összes igényét. Amúgy is odakint töltötte ideje java részét, amikor itt tartózkodott. Felállított magának egy kényelmes függőágyat egy terebélyes, rézszínű bükkfa árnyékában. A medencét, amelyben úszni és fürdőzni szokott, egy kis patak látta el állandóan friss vízzel, amely a kert lapos kövein csörgedezett keresztül, mielőtt a medencébe csobogott volna.

Egy nagyobb méretű cselédbot sietett elé, amikor megérkezett a kunyhóhoz. Elvette tőle a kabátot, majd odébb gurult, hogy a helyére tegye a szekrényben. Több mint százezer különböző robot szorgoskodott az aszteroidán, és egytől egyig a KI irányítása alatt álltak. Ez a kis mesterséges világ teljesen önellátó és önfenntartó volt, a hatalmas központi számítógépes vezérlőegységnek köszönhetően. A föld alá telepített, minden lehetséges területet lefedő gyártóegységek szinte bármit előállítottak, amire a környezetfenntartó egységeknek csak szükségük lehetett, ezért csak egy-két apróságot kellett importálnia. Ráadásul, amiket beszerzett, azok is inkább fejlesztések voltak, semmint közönséges alkatrészcserék. A fejlesztőmérnökök éveket töltöttek azzal, hogy a végletekig finomítsák a minimál körülmények között is zavartalanul működő önfenntartó rendszert. Még Ozzie is aggódott a számla miatt, amikor a tervezők megmutatták neki a bonyolult terveket, de kitartott az álma mellett, és végül a tökéletes és teljes szabadság lett a jutalma. A TŰV mérnökei természetesen azóta is néhány évente ellátogattak hozzá (egy szigorú titoktartási szerződés aláírását követően), hogy ellenőrizzék, és ha kell, módosítsák az átjáró gépészeti rendszerét. Ha egyszer úgy döntene, hogy véglegesen visszavonul az emberiségtől, akkor a KI is mindent el tudna látni helyette... ez volt a legösszetettebb program, amelyet az ÉI valaha is írt.

– Van üzenet? – kérdezte, amikor belépett a konyhába.

– Több százezer – felelte a KI. – De csak nyolc jutott át a szűrőn.

Ozzie kinyitotta a hűtőszekrényt, és átnézte a tárolódobozokat és a kézzel csomagolt árukat. Az ételét mindig ugyanattól a londoni zöldségestől rendelte, aki magának az angol királynak is a beszállítója volt. Természetesen szemérmetlenül magas árakon dolgozott, de be kellett látni, hogy valóban sehol máshol nem találni jobb csemegeárut az egész Nemzetközösségben. Kivett egy palack ásványvizet, és letekerte a kupakját. Noha megivott egy erős kávét a tanácsülésen, még mindig erősen érezte a másnaposság kellemetlen utóhatását. Úgy tűnik, túl sok időt töltött el a StLincolnon, közelebbről az Ezüst-tópia Klubban múlt éjszaka... ezúttal még önmagához képest is túllőtt a célon.

– Kérem őket – mondta.

A virtuális látómezejében felvillantak az üzenetek és a különböző üzenetcsoportok: jött üzenet a TŰV-től, a gazdasági ügyeket intéző ügyvédeitől, két üzenet a legújabb gyerekeitől (mindkettő öt év alatti), értesítés egy antikváriustól, hogy megszerezte az Időhajók első kiadásának az író, Stephen Baxter által dedikált példányát, és a szuperluminális kozmológia teóriájával foglalkozó lapok közötti keresés adatai. Mire az összes üzenetet végigböngészte, már ki is ért a kertbe, a kényelmes függőágyhoz, ahol azonnal lerúgta a cipőjét. Mint mindig, most is kiválasztott egy üzenetet a blokkolt állományból, teljesen véletlenszerűen. Hangosan kacagott, miközben végigolvasta azt a meghökkentő és furcsa értekezést arról, hogy miként kellene lehűteni a G színképosztályon felüli csillagot. A cikk A galaxis csillagátalakítása című lapból származott, és ugyanaz a bolond írta, akitől az üzenetet kapta.

Kényelmesen hátradőlt, majd elvette a napszemüvegét az egyik cselédbottól. A kertet szándékosan egy magasan fekvő helyre telepítette, és a függőágyat egy olyan ponton állította fel, ahonnan jól beláthatta a kivájt üreg zöldellő, hajlott szárnyakra emlékeztető belsejének háromnegyedét. Az egyik jó két kilométer magas hegycsúcs pontosan előtte magasodott, hatalmas vízesése csupán háromszáz méterrel a tűhegyes csúcspont alatt tört elő a hómezőből. A mérhetetlen tömegű, alázúduló vízfolyam kecsesen megcsavarodott a levegőben, miközben áttört a köd- és tajtékfelhőn, majd mennydörgésszerű robajjal belecsobbant az egyik alant elnyúló tóba. Ez csupán egyike volt azoknak a mesés látképeknek, amelyek lenyűgözték a maguk szemkápráztató színkavalkádjával és megnyugtató, hűsítő vízfelszínével. Sosem értette azokat az embereket, akik drága műtárgyakat gyűjtöttek, hiszen nincs olyan művész, aki képes lenne visszaadni azt a csodát, amit a természet képes alkotni egyetlen nyíló virággal.

– Beszélni szeretnék az ÉI-vel – mondta Ozzie az aszteroida Korlátozott Intelligenciájának. Igen kevesen akadtak a Nemzetközösségben, akik közvetlenül beszélhettek az Érző Intelligenciával. Ozzie és Nigel természetesen kivételezett személyeknek számítottak, hiszen szerepet játszottak az ÉI megalkotásában; a Nemzetközösség elnöke is részesült ebben a kegyben, valamint a kormány vezető testületei, de rajtuk kívül kizárólag hivatalos módon lehetett kapcsolatba lépni az ÉI-vel, összekötő programokon keresztül. Az ÉI időnként azért kivételt tett, főleg olyan esetekben, amikor valaki üzletet ajánlott nekik, vagy ha hívás futott be hozzájuk egy eltűnt gyermekről. Ozzie egyszer azt hallotta, hogy Paula Myo valamiféle megállapodásra jutott az ÉI-vel, ami valójában nem lepte meg.

– Itt vagyunk, Ozzie – mondta a kellemes hang szinte azonnal.

– Hé, cimbora, örülök, hogy benéztetek. Szóval, mi történt?

– Sok minden, de téged csak egyvalami érdekel.

– Valóban. Mégis hogy lehet, hogy összeálltatok a barátommal, Nigellel, és támogatjátok ezt az ostoba űrhajós attrakciót? Ez annyira nem vall rátok.

– Átgondolt és megfontolt döntést hoztunk. Mire számítottál?

– Valami másra, ti általában konzervatívak vagytok.

– A felderítés konzervatív viselkedés.

– A felderítés jelen esetben annyit tesz, hogy bottal megbolygatunk egy darázsfészket. Ha elküldjük oda azt az űrhajót, akkor az, aki felhúzta a pajzsot, tudomást szerez rólunk. Annyival fejlettebb a technológiájuk a miénknél, hogy ez roppant kockázatos... és veszélyes.

– Ha valóban annyira fejlettek, akkor már amúgy is tudnak a Nemzetközösség létezéséről. A féreglyukak megnyitása hatalmas gravitációs torzulást okoz, nem is beszélve a könnyedén érzékelhető hullámmintázatról az úgynevezett hiperűrben.

– Ha annyira meghitt és kényelmes életet élnek a burok mögött, akkor nem fognak... – Ozzie váratlanul elhallgatott, és a homlokára csapott, amikor megértette. – Na, várjunk csak... akik a burkon belül vannak, azok a védők. A kint lévő idegenek az agresszorok. Ha viszont olyan könnyű felfedezni minket, akkor miért nem jöttek még ide?

– Ez egy nagyon jó kérdés. Ha ez a burok vagy pajzs valóban védelmi célt szolgál, akkor három eshetőség lehetséges. Már megérkeztek, csak nem tudunk róla, vagy nem ismertük fel őket.

– A Mennyei Angyal! – horkant fel Ozzie.

– Igen. Vagy a szilfenek.

– Hát... nem t’om. Nekem nem tűnnek annak, agresszívnek. Mi a második lehetőség?

– Az idegenek már megvizsgáltak minket, majd odébbálltak, mert nem érdekeljük őket.

– Túl fejletlenek vagyunk a számukra. Igen, erre vevő vagyok. És mi a harmadik?

– A harmadik lehetőség az ismeretlen. Éppen ezért kell elutaznunk a Dyson Ikrekhez, és kideríteni, hogy mi történt valójában.

– De miért most? Miért nem várunk egy-két ezer évet, mire eléggé felkészültek leszünk ahhoz, hogy meglessük őket? Hiszen akár még én is itt lehetek akkor... hova ez a nagy sietség?

– Ahhoz, hogy megfelelően reagálhassunk egy helyzetre, előbb meg kell értenünk, hogy mi történt.

– Ezzel egyetértek, de miért most?

– Mert most vagyunk itt. Szembe kell néznünk vele, akármi legyen is az.

– Ja, hogy kíváncsiak lettetek? Lefogadom, hogy élvezitek a találós kérdéseket, hogy akad végre valami, amin agyalhattok, és amit megfejthettek. De a mi seggünket rúgják szét, ha rosszul sül el a dolog.

– Ez így nem igaz. A fizikai világ alapvetően nem foglalkoztat minket.

– Hé! Ti is ebben éltek.

– Igen, de nem foglalkoztat minket. A fizikai valóság nem hat ránk, nem befolyásol vagy gátol minket.

– Á, értem! Szóval a Nemzetközösség fizikai valója nincs rátok semmiféle hatással, de a szuperfejlett idegen lények sugárágyúi és harci ufói már igen.

– A védelmi teóriát tartjuk a legvalószínűbb verziónak. Ebben az esetben pedig létezik egy agresszor is. Ha valóban létezik és szabadon garázdálkodik egy ennyire nagy erejű és kegyetlen életforma a fizikai univerzumban, akkor az ránk is hatással lehet.

Ozzie nagyot kortyolt az ásványvízből. Még emlékezett rá, amikor az Érző Intelligenciák összekapcsolódtak a huszonegyedik század végén. Akkoriban rettegtek tőlük az emberek. „Frankenstein-agy”, ezt a kifejezést harsogták, különösen az a kisebbség, amelyik ki akarta húzni a dugót a konnektorból – csak a biztonság kedvéért. Ozzie, Nigellel együtt, segített, hogy az új, kiberalapú intelligenciák letelepedhessenek a saját bolygójukra, a Vinmarra. Az ÉI-k többsége végül is abból az MI okosszoftverből származott, amely a TŰV féreglyuk-generátorok működtetésére épített, hatalmas számítógépes vezérlőegységeket futtatta. Találni kellett valamiféle megoldást. Mivel a Nemzetközösség, és főleg a TŰV léte ezektől a hatalmas vezérlőegységektől függött, Ozzie és Nigel tárgyaltak az Érző Intelligenciákkal, és megállapodtak, hogy képezzék le a helyetteseiket, Korlátozott Intelligenciák formájában.

A Vinmar fellelhetősége még Ozzie különleges aszteroidájáénál is titkosabb: ez egy sivár, levegőtlen szikla, ahol nincs tektonikus mozgás, és magányosan kering egy olyan csillagrendszerben, ahol nincs ember által lakható bolygó. Egyetlen féregjárat köti össze az Augusztával és az uniszférával. A kezdetekkor nagy mennyiségű eszközt vittek át a járaton: hatalmas teljesítményű számítógépeket, amelyek képesek voltak futtatni az akkor létező Érző Intelligenciákat, valamint nap- és fúziós generátorokat, hogy tökéletesen önállóak lehessenek. Miután az ÉI-k visszahúzódtak az uniszférából, hátrahagyva a KI-ket, hogy elvégezzék az ő feladatukat, különböző felszereléseket importáltak maguknak: robotokat, kémiai finomítókat, összeszerelő cellákat. Először emberi segítséggel, majd egyre nagyobb önállósággal tervezték meg és építették ki a saját számítógépvezérlésű rendszereiket, a sokszorosára növelve önnön létszámukat és kapacitásukat.

Ozzie tudta, hogy a féregjáratot 2178-ban mikroszélességűre keskenyítették, és már csak az uniszférával tartottak fenn kapcsolatot. Azóta egyetlen, térben helyet elfoglaló dolog sem jutott be vagy ki a Vinmarról. A közfelfogás szerint égbe szökő kristálytornyok borítják a bolygó felszínét, és ezek a megaszámítógépek kontinens nagyságú gondolatrutinokat futtatnak le.

– Kérdeznék még valamit – szólalt meg Ozzie elgondolkodva. – Eddig eltérő technológiai fejlettségi szintről beszéltünk, arról, hogy a Dyson-civilizáció mennyivel előttünk jár. De mi a helyzet veletek?

– Velünk?

– Ugyan már! Egy egész bolygó kell az egyetlen agyatoknak. Okosabbak vagytok, mint Isten. Még akkor is, ha ott maradtatok a Vinmaron, és nem terjeszkedtetek tovább... Az egész szupertechnológia a rendelkezésetekre áll, nem igaz? Csak ki kell találnotok, hogyan működik, és hogyan lehet megépíteni. Mennyi időbe telik, egy nanoszekundumba? Tudjátok, hogyan kell megépíteni egy ilyen Dyson-gömböt? És ami még inkább érdekel: tudjátok, hogyan lehet áthatolni rajta?

– Létezik néhány elképzelés egy ilyen burok megépítésére vonatkozóan, és végeztünk matematikai szimulációkat, amiket ki is értékeltünk.

– Szóval tudnátok építeni egyet?

– A képesség és a szándék két külön dolog. Valójában nagyon pontosan megfogalmazza a leglényegünket. Mi gondolatok vagyunk, nem fizikai valóság. El sem tudod képzelni, mennyire elenyésző az a kapacitás, amit a veled való kapcsolattartásra és erre a témára felhasználtunk.

– Ja, hogy hozzám most már le kell ereszkednetek? Köszi.

– Ozzie Fernandez Isaacs, provokálni akarsz minket?

– Mégis miért tenném, cimbora? Építsétek meg a saját csillaghajótokat, és küldjétek el a Dyson Ikrekhez.

– Már nem vagyunk a szolgáitok.

– Mi vagyunk a tiétek?

– Nem. A mi kapcsolatunk az együttműködésen és a bizalmon alapul. És a tiszteleten.

– Áruljátok el, hogyan lehet ilyen pajzsgenerátort készíteni. Teleportáljatok el a Dyson Alfához.

– Nem vagyunk istenek, Ozzie. Az emberek pedig nem sakkbábuk, akiket a magunk szórakozására vagy önérdekből tologathatunk a táblán. Ha építeni akartok egy pajzsgenerátort, akkor tervezzétek meg magatoknak. Minket csak miattatok érdekelnek a Dyson Ikrek. Mi csak tanácsot adtunk, miként kezeljétek a problémát.

– Megvédenétek minket, ha az agresszor a Nemzetközösség ellen fordulna? – kérdezte Ozzie.

– Olyan tanácsot adnánk, ami abban a helyzetben a legmegfelelőbb.

– Kösz. A nagy semmit. A lényetek fele azokból az emlékekből áll, amelyeket az emberek küldenek el nektek ahelyett, hogy még egyszer megfiatalítanák magukat. Semmiféle együttérzés vagy emberség sem maradt azokban a hegynyi áramköreitekben?

– Az ötven százalék erős túlzás, Ozzie. Te is tudod. Te magad is küldtél másolatot az emlékeidről, hogy futtassuk le őket a számítógépeinken, abban a reményben, hogy különleges és kiváltságos elbánásban lesz részed... részleges emlékeket, ha már itt tartunk.

– És mit kaptam cserébe?

– Tisztában vagyunk vele, mivel tartozunk neked, amiért segítettél megalapítani a bolygónkat. Igazán nagylelkűen viselkedtél, és ezzel kivívtad a tiszteletünket.

– A tisztelettel nem lehet jóllakni.

– Mióta akarsz anyagi kárpótlást a tetteidért?

– Á, most már személyeskedünk? Kezdtek begurulni, cimbi?

Az Érző Intelligencia nem felelt.

– Rendben, akkor áruljátok el nekem, ama elenyésző kapacitásotok felhasználásával, amit erre a témára szántok: nem találjátok furcsának, hogy a szilfenek semmit sem tudnak a Dyson Ikrekről?

– Ők hírhedtek arról, hogy képtelenek pontos fogalmakat használni. Ahogy azt Doi alelnök asszony is megerősítette, a szilfen-kutató szakemberek már dolgoznak a problémán.

– Tudtok segíteni benne? Talán feltehetnétek néhány trükkös kérdést.

– Ők nem beszélnének velünk közvetlenül. Őket nem érdeklik a technológiai vívmányok.

– Na ja, ezt eddig is sejtettem. Bár... ők mit értenek technológia alatt? Egy gőzmozdonyt? Az organikus áramkört és az elektronikus kvantumprocesszort vajon ebbe a kategóriába sorolnák? És miért gondolják, hogy az ő utazási módszerük nem technológiai vívmány... a fene se tudja, hogyan csinálják.

– Ha azt reméled, hogy segítenek majd a Nemzetközösségnek, akkor csalódni fogsz. Ők nem szándékosan bárgyúk, csak... az ideg-rendszerük egész egyszerűen különbözik az emberekétől.

– Gondoljátok? – Ozzie nagyot nyújtózott a függőágyban. – Egyszer találkoztam valakivel... sok-sok évvel ezelőtt. Egy bárban Perem-Jeruzsálemben, egy koszhadt, lepukkant kis ivóban, a semmi szélén. Kétlem, hogy még létezne az intézmény, de ha mégis, akkor már biztosan felújították és belépőt szednek. Akkoriban azonban egyszerűen csak besétálhatott az ember, és megihatott egy italt anélkül, hogy bárki háborgatta volna. Ő is pontosan ezt tette, azzal a különbséggel, hogy mellém telepedett, majd kisvártatva beszélgetést kezdeményezett. Természetesen volt egy „üzenete”, amit mindenkivel meg kellett osztania... és én igazán jó hallgatóság vagyok, ha úgy akarom. Nem semmi történetet adott elő. Azt állította, hogy évekig a szilfenek között élt. Velük és köztük, az ösvényeik végénél az erdőkben, amelyekről mind tudjuk, hogy léteznek, de soha senki nem látta őket. Ő mégis azt állította, hogy a szilfenekkel együtt barangolta be azokat az erdőket. Egy reggel az Ezüstbolygó egyik erdejének sűrűjében lépett egyet, és a következő pillanatban a Finnan-hegységben találta magát a Dublinon... mint a mesében. Háromszáz fényévnyi távolságot tett meg egyetlen lépéssel. De túlélte, és visszatért. Azt mondta, a Nemzetközösségen kívüli bolygókon is járt, távoli helyeken: egy halott bolygó kietlen sivatagában ücsörgött, és nézte, amint a bolygó napjának maradványai belehullnak egy fekete lyukba; úszott egy olyan bolygó tengervizében, ahol fényt csupán a galaktikus mag szolgáltatott, amely kitakarta az égbolt felét; olyan képződményeket mászott meg, amelyeket ő fakorallzátonynak hívott, és amelyek egy olyan gázfelhőben éltek, amely annyira sűrű volt, hogy alig tudta belélegezni. Én mindig is efféle kalandokra vágytam. De ő csak ült ott mellettem, az olcsó sörét szopogatva, azzal a jellegzetes csillogással a szemében, miközben az utazásairól mesélt. Meg kell hagyni, jó kis mesét adott elő. Már évek óta nem láttam, de időnként kapcsolatba lépünk egymással.

– Meglehetősen valószínűtlen történet, de a szilfeneket ismerve nem teljességgel lehetetlen. Az ösvényeik megléte a modern kori mítoszaitok egyik legfőbb eleme.

– De amit ezután mondott, azóta is foglalkoztat. Azt mondta, hogy a szilfenek teste csak báb. Hogy a valódi szilfenek, a felnőtt közösség tagjai odakint élnek valahol a galaxisban. Nem hiszem, hogy ezek hús-vér lények lennének, inkább csak elmék közössége, vagy amolyan szellemek. De mind arra a galaxisra akarnak eljutni, mindnyájan ilyenné akarnak válni. Érdekes párhuzam ez köztetek és közöttük, nem igaz?

– Igen, noha mi nem az emberi evolúció egy következő lépcsőfokát jelentjük.

– Még nem. De folyamatosan fejlődtök, és még mi, öreg, nyamvadt, csupasz főemlősök is szeretnénk genetikailag és szellemileg is tovább fejlődni. Csak azt akarom mondani, hogy nem csupán azoktól a szilfenektől szerezhetünk információt a történelmükről, akikkel az erdőkben találkozunk. Ti találkoztatok már ezzel a másik közösséggel?

– Nem. Ha valóban léteznek, akkor egy számunkra ismeretlen síkon élnek.

– Volt már, hogy beleordítottatok a pokol mélyébe, és vártátok a választ? Biztos, hogy megtettétek. Mert kíváncsiak vagytok rá, hogy van-e ott valaki... aki felér hozzátok.

– Számos tartományban találni visszhangokat, szándékok, talán intelligencia lenyomatait. De a jelenlegi tudásunk szerint egyedül vagyunk.

– Szóval akkor zavartalanul élhettek és virulhattok... én pedig magamra maradtam.

– Miben?

– Hogy megkeressem a felnőtt szilfen közösséget, és megkérdezzem, hogy mi a picsa folyik a Dyson Ikreknél.

Az Ezüstbolygón eleve kisebbre tervezték a TŰV-bolygóállomást, mint a Nemzetközösség többi lakott bolygóján. Ugyanakkor szigorúan véve az Ezüstbolygó nem számított kizárólag csak nemzetközösségi bolygónak. Már a kezdet kezdetén, amikor a kutatói féregjárat megnyílt a bolygó felett, a TŰV műveleti parancsnoka azonnal megállapította, hogy itt minden eltér a szokványostól: az Ezüstbolygó átmérője harminckétezer kilométer, és noha közel háromszor akkora, mint a Föld, a gravitációja csupán nulla egész nyolcvankilenc tizedes értéket mutatott. A bolygó felét szárazföld borítja, a másik felét enyhén sós vizű tenger, százezernyi festői szépségű szigettel. Ez a szárazföld-tenger arány, valamint a bolygó fél foknál is kisebb tengelydőlése tökéletesen stabil környezeti viszonyokat teremtett, jellemzően mérsékelt égövi klímát biztosítva a bolygó kétharmada számára.

Az elejétől kezdve gyanították, hogy ez egy mesterségesen kialakított bolygó. Az elemzések szilikátalapú belső összetételt mutattak ki, ugyanakkor fémet egyáltalán nem találtak a kéregben. A kisméretű, olvadt mag mágneses mezőt hozott létre, de vulkanikus aktivitást nem okozott. Egyetlen becsapódási krátert sem láttak a bolygó felszínén. Semmiféle nyilvánvaló geológiai magyarázat sem akadt a szárazföldek és a tengerek elválására. És ami a legárulkodóbb jel volt mind közül, hogy semmilyen fosszilis maradványt nem találtak, sem a szárazföldön, sem a tengerekben. Ha a bolygó természetes képződmény, akkor valóban igen különleges. Erre a végső bizonyítékot akkor kapták meg, amikor a bolygó felszínére lépve a félénk, derűs szilfenek üdvözölték őket. A helyi flóra és fauna tanulmányozásakor tucatnyi új DNS-mintára bukkantak; és kiderült, hogy az összes élőlény tökéletes szimbiózisban él egymással. Minden bizonnyal kívülről hozták ide őket, méghozzá a Nemzetközösség számára ismeretlen világokból.

Általános vélekedés szerint az Ezüstbolygó a szilfen nép fővárosa, de legalábbis valamiféle helyi központ, több milliárd szilfen lakóhelye. De egyáltalán nem bánták, hogy osztozniuk kell a bolygón az emberekkel. Ugyanakkor igen szigorú szabályokat állítottak fel, különösen, ami a technológiai vívmányokat és a környezetszennyezést illeti. Más szavakkal: semmi sem használható a bolygón, ami fejlettebb a viktoriánus kori eszközöknél. Minél fejlettebb volt egy eszköz, a szilfenek annál hevesebben tiltakoztak a munkába állítása ellen. Ez alól egyes egyedül a TŰV-átjárót működtető és a féregjáratot stabilan tartó mechanizmus képezett kivételt. Nem adtak rá magyarázatot, hogy ezt miért engedik. Amikor megkérdezték tőlük, a szilfenek szemmel láthatóan nem értették a kérdést.

Egy ilyen világ egy bizonyos embertípust vonz leginkább. Számos vidékies jellegű bolygó található a Nemzetközösségben, ahol az ezt az életstílust kedvelők letelepedhetnek, ide azonban elsősorban a szilfenek jelenléte vonzza az érző lelkű, spirituális beállítottságú embereket. Létszámuk sosem haladta meg a másfél milliót. Lyddington emberi lakossága, ahol a TŰV-bolygóállomás is található, mintegy tízezerre tehető. A többiek szétszéledtek a vadonban, hogy kedvükre való falucskát válasszanak maguknak. A bolygón számos karaván rója szüntelenül az utakat; vízi társaik, a hajók éveken át vitorláznak a tengereken; és ott vannak a magányos vándorok, akik át akarják élni a szilfenélményt: beveszik magukat a szárazföld hatvan százalékát borító hatalmas erdőkbe, és azokat az ösvényeket keresik, amelyek a legendák szerint más világokba, más birodalmakba vezetnek.

Egy egyszerű, FG67 típusú dízelmozdony vontatta be az öt kocsiból álló szerelvényt a lyddingtoni állomásra. Hetente kétszer indult járat a Bayovarról, egy olyan szűk átjárón keresztül, amelyben csak egyetlen sínpár fért el.

Ozzie kiszállt az első osztályú vagonból, és lelépett az egyetlen peronra. A fiatal őzsuta színéhez hasonló bőrnadrágot, vastag, piroskék kockás flanelinget és széles karimájú, olajzöld színű, vízhatlan kalapot viselt, amely lelapította hatalmas hajkoronáját. A lehető legjobb és persze legdrágább csizmát húzta a lábára, amit csak kapni lehetett, egyenesen az Új Német Demokratikus Köztársaságból rendelte. Egy jól megtömött hátizsák volt az összes poggyásza, telis-tele váltóruhával, csúcsminőségű kempingfelszereléssel és előre csomagolt élelemmel. Egy nehéz nyerget csapott a hóna alá, alig bírta megtartani.

Körülnézett, hátha valaki segíthetne neki. Néhány TŰV-alkalmazott ácsorgott a peron végén, és az állomásfőnökkel beszélgettek; rajtuk kívül csak az utastársait látta a közelben: akik nem voltak éppen teljesen beállva, ugyanolyan értetlenül forgatták a fejüket, mint ő. Amikor a vonat mögé pillantott, látta a mindössze kétszáz méterre lévő, átlátszó gyöngyházfénnyel csillogó átjáró felé futó sínpárt. Az átjáró mögött felsejlő táj ugyanolyan volt, mint bármelyik emberlakta bolygón: zöldellő növényzet és kék égbolt. Hegyek látszottak a távolban, de nem nyúltak elég magasra ahhoz, hogy hó fedje a tetejüket. A drapp színű épületekből álló város ott terült el előtte, a többségükben földszintes házak a kikötő felé nyúló lejtőn zsúfolódtak össze, egy természetes sziklanyúlványon, amely védelmezőn ölelte körbe a hosszú tengerpartot. Fából ácsolt, kis hajók ringatóztak a vízen, a halászhálókat gondosan kiteregették az árbocokra, hogy megszáradjanak. Valakik focihoz hasonló labdajátékot játszottak a tengerparti homokban.

Az utasok bizonytalan léptekkel indultak a város felé. Ozzie a vállára vetette a nyerget, és csatlakozott a peront elhagyó útitársaihoz. A TŰV munkásai rá sem hederítettek, amikor elhaladt mellettük. Meglehetősen különösnek találta, hogy a városiak közül egy árva lélek sem tartózkodik az állomáson; a vonat a menetrend szerint két óra múlva indul vissza a Bayovarra. Valaki csak vissza akar térni a civilizációba!?

Alit néhány ház az állomás közvetlen közelében is, a város legrégebbi részén. Talán kőkorallból építették őket, esetleg előre gyártott elemekből, mindenesetre olyanok voltak, mint amilyeneket a határbolygókon látni. A házakat összekötő utcákat vaskos, nehéz kőlapokból rakták ki, a vízelvezető csatornák nem a földben futottak, mély, nyílt árkok vezették el a vizet. Ozzie kisvártatva megértette, hogy miért ennyire mélyek... bárcsak hozott volna magával sálat, hogy eltakarhassa az orrát és a száját a fertelmes bűz elől. A lakosok biciklivel vagy állatok hátán közlekedtek. Lovak kaptattak komótosan a Niskáról származó, négylábú galenek és a nagy testű, bozontos bundájú, nyolclábú lontruszok mellett, amelyeknek szörnyű melegük lehetett a délutáni napsütésben. Látott néhány munkára fogott tandot és finnart is, sőt még egy hatalmas bamtrant is, amelyre széles nyerget és hámot tettek, hogy egy busz nagyságú kocsit vontassanak vele. A háziasított behemótokat vagy emberek szállítására, vagy vontatásra használták. A gyalogosok és a biciklisek gondosan kikerülték az állatok által elpottyantott ürüléket, de a fertelmes szag elől nem menekülhettek.

Beljebb a városban a házak már fából vagy kőből épültek, általában nádtetővel. A tégla- és vályogkémények kékesfehér füstpamacsokat eregettek, az égő fahasábok szaga elkeveredett a sülő hús és a párolódó zöldségek illatával. A különböző kúszónövények valósággal ellepték a függőleges falakat, tovább növelve a rendezetlenség és ápolatlanság hatását. Nem esztétikai megfontolásból vagy kertészeti céllal tartották a növényeket, azok egyszerűen csak szabadon burjánzottak. Néhány helyen annyira benőtték már a házakat, hogy az épületből semmi sem látszódott, szó szerint lyukakat kellett vágni az ablakok számára. Az egykor kövezett járdát már rég betemette a forgalomtól ledöngölt kavicsos föld, amelyen friss sár- és trágyaréteg keletkezett nap mint nap. Ozzie egyből kiszúrta a Nemzetközösség kulturális missziójának téglalap alakú, fehér irodáit, amelyek a háztetők fölé magasodtak, ahonnan szemmel tarthatták az egész várost, de az volt az utolsó hely, ahová vágyott. Itt most végül is nem a Nemzetközösség Külbiztonsági Tanácsának nevében jár el.

Tovább ballagott a város belseje felé. Ahogy várta, a hátizsákjában lévő, kifinomult kézi számítógépnek semmi hasznát nem vette, kizárólag az alapfunkciók működtek, és azok is gyakran lefagytak. Itt nem volt kiberszféra, amivel az e-titkára összekapcsolhatta volna őt. Ugyanakkor úgy tűnt, hogy az összes OÁ-tetoválása működik, amiért roppant hálás volt; két napot töltött el egy méregdrága augusztai klinikán, hogy tetoválásokat varrasson magára, és beültessen néhány modern biochipet is a testébe, amelyek szintén működőképesnek tűntek. Bármit is használjanak a szilfenek a fejlett emberi eszközök működésének zavarására, úgy tűnt, hogy csak a fotonikus és elektronikus rendszereket károsítja, a bioneurális technológia hellyel-közzel ellenállt neki.

A fogadó az Utolsó Póni nevet viselte. A hosszú, düledező faépülethez tartozó ősi szőlőültetvény indái teljesen benőtték a homlokfalat, vélhetően már csak azok tartották egyben az egészet. Az eresz alá nagyméretű, szív alakú, indigókék, félorganikus nedvességkivonó leveleket illesztettek. Ezek a különleges levelek tiszta vizet nyertek ki a párás levegőből, majd az épület vízvezeték-hálózatába vezették, hogy ivó- és fürdővízként hasznosíthassák. Néhány kölyök játszott kint a porban. A fiúk ócska, hevenyészve összefércelt nadrágot és inget viseltek, amelyek valamiféle természetes alapanyagú szövetből készültek, és kizárólag sötétbarna vagy szürke színűek voltak. A lányok kopott, foltozott ruhát hordtak. Ápolatlan, fésületlen hajuk összetapadt fürtökben állt el a koponyájukból, mint valami tüskék. Ozzie lenyűgözve nézte őket, és elmosolyodott: mintha csak parányi angyalokat látott volna, annyira boldognak és érdeklődőnek tűntek. Mindannyian őt méregették, a drága, tiszta és rendes ruhába öltözött idegent. Azonnal abbahagyták a játékot, és sutyorogni kezdtek egymás között. Az egyik kislány, a legbátrabb közülük, aki még hétéves sem lehetett, odaszaladt hozzá. Egy ujjatlan, őzbarna, egyszerű ruhát viselt.

– Te új vagy itt – csicseregte.

– Így igaz. A nevem Ozzie, hát a tiéd?

– Holdsugár – mutatkozott be mosolyogva a lányka. – De hívj csak Holdacskának.

Ozzie ellenállt a kísértésnek, hogy felnézzen az égre. Az Ezüstbolygónak két holdja volt, és mindkettő ugyanazon a félmillió kilométeres pályán keringett.

– Igazán szép neved van. Áruld el nekem, hol tudnék megszállni a városban? – kérdezte Ozzie.

– Itt benn! – A lány kis keze felemelkedett, és az Utolsó Pónira mutatott.

– Köszönöm. – Ozzie felpöckölt egy földi ötvencentest a levegőbe. A lányka ügyesen elkapta, és hálásan a férfira vigyorgott. Elöl két foga hiányzott.

Ozzie félrehajtotta az útból a szőrös levelű kúszónövényeket, hogy hozzáférjen a fogadó ajtajához, majd belépett az épületbe. Az ivó egy egyszerű, téglalap alapú helyiség volt, egyik végében a pulttal. A teret súlyosnak látszó, ódon, az idő múlásától megfeketedett, sörfoltos faasztalok töltötték ki. Fényes napsugarak hatoltak be az ablakokon, és csillantak meg a levegőben kavargó porszemcséken. Egy téglából rakott tűzhely állt a szemközti falnál, mindkét oldalára kovácsoltvas, fekete kemenceajtót illesztettek. A tűztérben nagy halom hamu és parázs gyűlt össze, a félig leégett fahasábok fekete végei kilógtak, és még halványan izzottak, amíg végleg ki nem aludtak.

Minden fej azonnal felé fordult, amikor belépett. A beszélgetés hirtelen abbamaradt. Ozzie alig tudta megállni nevetés nélkül, régi filmekbe és regényekbe illő jelenet volt ez. Egyenesen a pulthoz ment. A tulaj, egy zömök, őszes, copfos hajú, született amerikai, szúrós szemmel mérte végig őt.

– Jó napot! – köszönt Ozzie udvariasan. – Inni szeretnék valamit, és kivennék egy szobát éjszakára.

– Máris, uram – felelte a tulaj. – Sör lesz? – kérdezte.

Ozzie végigfuttatta a tekintetét a pult mögötti polcokon. Öt nagy fahordót látott, és már mindet csapra verték. Számos különböző színű és alakú üveg is sorakozott a hordók mellett. Egyet sem ismert fel közülük, így végül viszonylag könnyen döntött.

– Igen. Van búzasör?

A csapos úgy pislogott, mintha nem erre a válaszra számított volna.

– Igen – felelte végül. Levett egy hosszú, keskeny poharat az egyik polcról, majd odaállt az egyik hordó elé.

Az Ozzie mellett, szintén a pultnál ülő két férfi jelentőségteljes pillantást váltott egymással. Halkan kuncogni kezdtek.

– Valami baj van? – kérdezte Ozzie.

A kisebbik alak felé fordult.

– Velem ugyan semmi. De te a szilfenek miatt vagy itt, ugye? – kérdezte.

– Jess! – szólt rá a tulaj. – Itt nem lesz balhé! – mondta fenyegető hangsúllyal.

– Igen, találkozni szeretnék velük – felelte Ozzie.

– Gondoltam. A te fajtád mind azért jön ide.

– Az én fajtám? – Ozzie egy pillanatra azt hitte, hogy a bőrszínére utal. Noha a Nemzetközösség világait korántsem jellemezte olyan erős előítélet, mint a valamikori San Diegót, ahol felnőtt, azért nem tűnt el teljesen. Létezett még egy-két olyan bolygó, ahol komoly bajba került volna, ha csak úgy egyszerűen besétál egy kocsmába, mint most itt. Ha valahol, akkor az Ezüstbolygón nem számított erre.

– Gazdag – vicsorogta Jess kihívóan. – És fiatal. Nem kell dolgoznia a megélhetésért, nincs szüksége rá, mert ott a család pénze. Új kihívást keres, valami izgalmasat. És azt hiszi, hogy itt megtalálja.

– És megtalálom? – kérdezte Ozzie.

– Kit érdekel? – vakkantotta Jess.

A csapos időközben letette a sört a pultra Ozzie elé.

– Ne is törődjön vele, a szilfenek sem kedvelik – mondta.

A megjegyzése gúnyos kacajra fakasztotta azokat, akik odafigyeltek a párbeszédre. Jess bosszúsan ráncolta a homlokát.

Ozzie a söréért nyúlt, de ekkor a csapos húsos ujjai a csuklója köré fonódtak.

– Mégis hogy kíván fizetni, uram? – kérdezte halkan. – A banktetoválásoknak itt semmi hasznát nem veszi.

– Mit akar, mivel fizessek? – kérdezett vissza Ozzie, és elővette a pénztárcáját. – Földi dollárral, augusztai dollárral vagy orleans-i frankkal?

– A titkos zsebébe rejtett aranyérméket szándékosan nem említette.

– Ó! – A tulaj első ízben mosolyodott el, kivillantva megsárgult fogait.

– Egy előrelátó vendég. Öt földi dollár lesz, köszönöm.

– Ember! – horkant fel Ozzie meglepetten. – Az elég lesz a szobáért is, remélem.

– Harminc dollár alatt ki sem nyitom az ajtót – vágta rá a csapos.

– Harminc, a nagy francokat! Tizenötöm van összesen, és még felszerelést is kell vennem! – méltatlankodott Ozzie.

További három percig vitatkoztak és alkudoztak, de végül megállapodtak tizenhét földi dollárban a sörért és a szobáért. Ozzie nyugodtan elkortyolta a sört, miközben leszurkolta a pénzt. Búzasörhöz képest meglehetősen sötétnek találta, de végül is jó íze volt, ezért nem foglalkozott vele... bár a pohár aljára letapadó citromkarika nélkül is ellett volna. A tulaj elégedetten vette el tőle a ropogós bankókat, és azonnal bőrmellénye felső zsebébe dugta.

– Orion! Vezesd az urat a szobájához a hátsó ajtón keresztül!

A fiú tizenöt év körüli lehetett, hosszú szárú, fekete nadrágot viselt, hozzá egy régi, elnyűtt bíborszínű pólót, rajta egy hipnózist okozó pörgőspirál-hologrammal (Ozzie szívesen kipróbálta volna). Dús, göndör, vörösesszőke fürtjeit jó ideje nem nyírták már frizurára. Zabolázatlan szénaboglyája vetekedett Ozzie leírhatatlan hajkoronájával. Ozzie alaposan végigmérte a fiút: hosszú, csontos végtagok, állandó, csintalan félmosoly, szeplő az arcán, élénkzöld szempár, nagy heg a könyökén – tökéletes fenegyerek-alapanyag. Még mielőtt Ozzie bármit is mondhatott volna, felkapta a nyerget a padlóról, és imbolyogva a vállára vetette.

– Erre, uram – mondta.

A vendégszobákat egy hátsó melléképületben alakították ki. Ozzie meglepően tisztának és rendezettnek találta a sajátját, amelyben egy egyszemélyes ágy, egy polcozott szekrény, egy asztal, egy hófehér porcelántál és egy kancsó víz fogadta. A sarokban lévő, kisméretű kandallót megrakták gyújtóssal, mellé fahasábokat készítettek oda. Egy álomfogót akasztottak az ágy fölé a falra. Ozzie önkéntelenül felvonta a szemöldökét, amikor észrevette. Első ízben látta jelét a spiritualizmusnak, amióta a bolygó felszínére lépett.

Orion az ágyra hajította a nehéz nyerget, majd várakozón mosolygott a vendégre.

Ozzie előhúzott egy dollárt a zsebéből, és a markába nyomta.

– Úgy látom, okos és talpraesett fiú vagy, pont olyan, akire egy utazónak szüksége lehet. Orion a neved, igaz?

– Igen, uram.

– Remek. Hívj nyugodtan Ozzie-nak, mindenki így hív. Zavar, ha az emberek uramnak szólítanak. Az az apád ott a kocsmában? – érdeklődött.

– Nem, ez Nagy Medve fogadója. Nem tudom, hol vannak a szüleim. Évekkel ezelőtt indultak el az ösvényen. – Nem úgy tűnt, mint akit nagyon aggaszt a dolog.

– Értem. Akkor ki gondoskodik rólad?

Sértődött ráncok jelentek meg a fiú erősen szeplős homloka közepén.

– Én magam! – düllesztette ki a mellét.

– Hát persze, ne haragudj, kisöreg – szabadkozott Ozzie.

– Már miért lennék kicsi és öreg?

– Bocs, én ilyen stílusban beszélek.

– Á! Akkor rendben.

– Helyes. Szükségem lenne valakire, aki megmutatja nekem a várost. Vállalnád a feladatot, ha megkérlek rá?

– Persze – vágta rá a fiú, és elgondolkodva pislogott. – Tudom, hol vannak a lányok. Bemutathatlak nekik.

Az ajánlat meglepte a sokat látott Ozzie-t. Egy tizenöt éves strici? Nem, csak egy kölyök, aki túl régóta kénytelen egyedül boldogulni. A saját, kellemetlen gyerekkori emlékei jutottak az eszébe, amikor ő is magányosan rótta a város utcáit.

– Köszönöm az ajánlatot, cimbora, de nem... egészen más miatt vagyok itt.

– Jól van, de ha bármire szükséged van, én mindent be tudok szerezni ezen a szemétdombon.

– Abban biztos vagyok. De először is egy lóra lenne szükségem, és némi idegenvezetésre.

Orion oldalra billentette a fejét, és kétkedve méricskélte Ozzie-t.

– A szilfeneket keresed?

– Ez ennyire nyilvánvaló? Igen, találkozni akarok a szilfenekkel, kezdjük ezzel.

– Á! – Orion furcsa grimaszt vágott. – Egy ösvényjáró! Ez nem így működik. Nem jelenhetsz meg itt csak úgy egyszerűen, és nem várhatod el, hogy megtörténjen a dolog. Az ösvények nem olyanok, mint a vonatok.

– Azt mondod?

– Folyton ide jönnek... mármint a hozzád hasonló ösvényjárók. Boldogan és elégedetten vágnak neki az erdőnek, aztán néhány héttel később visszatérnek, mocskosan és éhesen. – A fiú egy pillanatra szünetet tartott, majd komoly arccal hozzátette: – Ha visszatérnek egyáltalán. Soha senkivel nem találkoztam, akinek bevált volna a számítása. De elvezethetlek a szilfenekhez, tényleg nem gond. Ismerem azokat a völgyeket, ahová járnak... a közelieket legalábbis.

– Már sokszor találkoztam szilfenekkel.

– De... ha nem miattuk és nem is a lányok miatt vagy itt, akkor mit akarsz? – kérdezte Orion értetlenül.

– Elsőre is eltaláltad: ösvényjáró vagyok. Be akarok hatolni az erdő mélyére, és átlépni egy másik világba.

– Rendben, a te pénzed bánja. A lovat megveheted Mr. Staffordtól, a Fő utcán lévő istállóban. Sokféle állatot tart, nem csak lovakat. Vannak ott kutyák is, meg lontruszok. Folyton útra készen tartja őket, és még úticsomagot is összeállít, ha kell. Jó árat alkudhatsz ki, ha elég határozott vagy. Már jó ideje nem jártak itt utazók.

– Köszönöm. És mi a helyzet a vezetővel? – kérdezte Ozzie. – Arra is szükségem lesz.

– Már mondtam: én meg tudom mutatni, hol élnek a szilfenek. Sokszor találkoztam velük. – Orion benyúlt fura mintájú pólója alá, és előhúzott egy vékony, fekete bőrzsinegre fűzött, apró medált.

Ozzie kíváncsian nézegette. Egy könnycsepp alakú gyöngy volt az, arany-opál elszíneződéssel a felszínén, egy platinából készült, fátyolvékony rácsozatba illesztve. Parányi, halványkék szikrák villantak fel, majd hunytak ki a belsejében az áttetsző kéreg alatt, mintha aphelli fénybogarak egy raját zárták volna belé.

– Nagyon szép – mondta elismerően.

– A barátjuk vagyok – felelte Orion büszkén. – Ez egy barátságmedál.

– Mikor kaptad?

– Évekkel ezelőtt. Amikor még kicsi voltam, anya és apa sokszor elvitt hozzájuk kempingezni az erdőbe. Ilyenkor mindig a szilfenekkel játszottam. Kedvelem őket, pedig elég furák.

– Te velük játszottál kiskorodban? A szilfenekkel?

– Hát persze. Nem nagy ügy. Szeretik az embergyerekeket. Apa azt mondta, azért, mert mi jobban hasonlítunk rájuk, mint a felnőttek. Mindig magával vitt, ha elment az erdőbe. Mintha engem használt volna arra, hogy kapcsolatot létesíthessen velük.

– És mit játszottatok? – kérdezte Ozzie.

– Mindenfélét. Fára másztunk, fogócskáztunk vagy csak fürödtünk. Ilyesmit.

– Az klassz. És megmutatták neked az ösvényeket?

– Nem. Már mondtam, hogy senki sem tudja, hol vannak a bolygó ösvényei. Még azok sem, akik váltig állítják, hogy tudják.

– Értem.

Orion visszacsúsztatta a barátságmedált a pólója alá.

– Most már láthatod, hogy el tudlak vezetni hozzájuk. Öt földi dollárt kérek egy napra, és persze kaját.

– Szerintem jobb lenne, ha itt maradnál, és... inkább iskolába járnál.

– Mégis minek?

– Nem is tudom... talán, hogy tanulj valamit. Amikor annyi idős voltam, mint te, nálunk ez volt a szokás ott, ahol felnőttem. – Azon kapta magát, hogy hegyi beszédet készül tartani, ahogy egy tanult, felelősségteljes felnőtthöz illik, példának okáért a szociális háló jelentőségéről és az egészségbiztosítás fontosságáról, de türtőztette magát, mert érezte, hogy ezzel hibát követne el. Féken tartotta a nyelvét, mert az évek – mit évek?! évtizedek, sőt évszázadok! – alatt megtanulta barangolásai során, hogy ne avatkozzon mások dolgába, csak akkor, ha valami valóban borzalmas dologgal vagy erőszakkal szembesül. Nem vállalhat felelősséget mindenkiért. Ő és Nigel korlátlan lehetőséget adott az emberiség kezébe, hogy úgy éljenek, ahogyan csak akarnak. Ha valaki ilyen életet választ magának, az az ő dolga. Ugyanakkor nehezére esett elnézni, hogy gyerekek kényszerülnek ilyen körülmények közé. Tőlük elvették a szabad választás lehetőségét.

– Tudom, hogy mire van szükségem, köszönöm – szögezte le Orion.

– Rendben, nem vagyok zsaru. Mikor mentek el a szüleid?

– Nem is t’om. Jó ideje. Miközben a szilfenekkel játszottam. Napokig kerestem őket az erdőben, de végül visszajöttem a városba, mert már nagyon éhes voltam. A szilfenek gyümölcsöt esznek, de az ember azzal nem lakik jól. Néha nagyon hiányoznak...

Ozzie felsóhajtott, majd elővette a pénztárcáját.

– Figyelj, van néhány barátom a Nemzetközösségben, ismerek egy-két olyan családot, akik boldogan gondoskodnának rólad. Veszek neked jegyet a vonatra. Mit szólsz hozzá?

– De akkor nem leszek itt, amikor anya és apa visszajönnek! És akkor soha többé nem látom őket!

Ozzie nem tudta, mitévő legyen; a szomorú és elkeserítő helyzetet valahol még mulatságosnak is találta. A nagy Ozzie megkukul egy gyerek előtt, aki nem hajlandó belátni, hogy segítségre van szüksége. Miközben nemesebb célokat kellene szem előtt tartania.

– Rendben – bólintott, és előhúzott két húszdollárost a tárcájából.

– Legyen. De csak ha megígéred, hogy veszel magadnak rendes ruhát, és jól teleeszed magad...

– Huhu-hú! – Orion szeme kiguvadt, miközben elmarta tőle a bankókat. – Uram... bocs, Ozzie... te nagyon gazdag lehetsz.

– Az vagyok... vagyis azt teszed, amit mondok, különben nagy bajba kerülsz! Kezdésként vezess el az istállóhoz, és segíts élelmet vásárolni az útra!

Két napba telt, mire sikerült felkészülniük az útra, tovább, mint Ozzie előzetesen tervezte, de Lyddingtonban egyáltalán nem hemzsegtek a mohó árusok, és nem sorakoztak egymás mellett a rivális üzletek. Az emberek fele, akikkel találkozott, úgy viselkedett, mintha teljesen beállt volna, és talán így is volt. Sok gyereket látott, akik szabadon, gondtalanul szaladgáltak az utcákon. Úgy tűnt, az iskola nem kötelező, a gyerekek csak azt tanulták meg, amiről a szülők úgy gondolták, hogy érdemes tudni.

Ennek ellenére sikerült beszereznie, amit akart. Mr. Stafford valóban szívesen látta őt, és korántsem bizonyult olyan szkeptikusnak, mint Orion, amikor elmondta neki, hogy azért jött ide, hogy bemerészkedjen az erdő mélyére, és megkeresse az ösvényeket.

– Sok ügyfelem tervezi ugyanezt – mondta bizalmasan. – Mindig mindenkinek felajánlom, hogy visszavásárolom tőlük az állatokat, ha visszatérnek, de a legtöbbjüket sajnos sosem látom viszont. Gyakran gondolok rájuk, és ilyenkor azt képzelem, hogy egy távoli galaxisban kóborolnak. Ugyan ki tudhatja, hogy hová vezetnek azok az ösvények? Nincs hozzájuk térkép... apropó, óvakodjon a svindlerektől, akik mindenféle hamisítványt akarnak magára sózni.

Mint később kiderült, akadt belőlük bőven. Miközben Orionnal bejárták az egész várost, hogy mindent beszerezzenek az útra, valóban több hamis térképet is megvételre ajánlottak nekik. Néhány igen művészi is akadt közöttük: arany rúnákkal vésett pergamen-tekercsek, szépen megrajzolt állat- és növénymintákkal, valamint a Nemzetközösségben ismeretlen csillagképekhez vezető karcsú, egyenes vonalakkal. Mutattak neki egy fekete színű, gyűrődésmentes papírlapot, különféle karcolatokkal a felszínén, amelyről azt állították, hogy maguk a szilfenek készítették; de többségében szakadt szélű rajzok voltak, valamint vakmerő kalandoroktól származó, elnyűtt, kézzel írt naplókat, akik saját állításuk szerint jártak az ösvényeken. Ozzie természetesen egyiket sem vette meg, de értékelte azt az erőfeszítést és munkát, amelyet a térképek elkészítésébe fektettek.

Mr. Stafford rábeszélte, hogy vásárolja meg az egyik lontruszt málhás állatnak. Azzal érvelt, hogy az erdőben nincs sok élelem, és ki tudja, mi vár rá, ha valóban áttéved egy másik világba. Meggyőzte, hogy nagy készletekre lesz szüksége, amihez elengedhetetlen egy ilyen hatalmas termetű, de könnyen kezelhető állat. Így hát Ozzie megbízott egy nyergest, hogy készítsen szerszámot és málhatarisznyákat a lontruszra. Végezetül megkérte Mr. Staffordot, hogy parkoltassa újra a lovát, egy Polly nevű, rozsdavörös kancát. Míg a kovács dolgozott, ők több kereskedőt is felkerestek, hogy kellő mennyiségű szárított ételt szerezzenek be.

Ozzie a harmadik napon indult útnak, kora reggel, amikor a felkelő nap még csak egy vékony aranyszín szalag volt a horizonton, és köd gomolygott a sebes patakok medre felett. Az ametisztszegélyű fűfélék levelei még csillogtak az éjszakai esőtől. Az egész világ frissnek és élénknek tűnt, amitől ő is frissnek és élettelinek érezte magát. Jó előjel egy ismeretlen végkimenetelű utazás előtt. Noha az emberek szívélyesen fogadták, különösen a fogadó tulajdonosa és Mr. Stafford, Ozzie örült, hogy végre útra kelhet, és maga mögött hagyhatja a várost. Bármennyire is kényelmesnek találta a szobáját, kiderült, hogy az Utolsó Póni vendégei minden este azzal múlatják az idejüket, hogy trágár kocsmai dalokat énekelnek, annyi sört vedelnek, amitől még egy ló is kifeküdne, és a saját fingjuk meggyújtásával dobják fel a hangulatot. Kétszáz évvel ezelőtt még ő is élvezte volna a tivornyát, sőt be is szállt volna, tovább csökkentve a színvonalat, de mostanra be kellett látnia, hogy az évek múlásával, megfiatalító kúrák ide vagy oda, az ember csak szert tesz némi érettségre és bölcsességre, és változik az életfelfogása.

Számos tanya húzódott Lyddington városkáján kívül. A gondosan felparcellázott földterületeket szépen nyírt galagonyasövénnyel és kőrisfasorokkal választották el egymástól. Szekerek és lovas kocsik számára alkalmas földutak vezettek keresztül a parcellák között. A szorgos gazdák már útnak is indultak a földek felé, az állattartók reggeli fejéshez vezették a teheneket. A megművelt földeket kiterjedt legelők váltották fel, a sövények helyét omladozó kerítések vették át. Legalább húsz különböző világból származó állatok legelték a füvet vagy ették a szénát, ügyet sem vetettek rá, amikor elhaladt mellettük.

A dombok egy idő után kitakarták a tengert a háta mögött. A tanyákhoz vezető köves kocsiút megszűnt, helyette letaposott, füves ösvény kanyargott tovább az erdők felé. A nagy testű lontrusz meglepően csendesen poroszkált, bozontos, szürkés-barnás bundája ide-oda ringott, a nyolclábú behemót mozgásának ütemére. A teste nagyjából ugyanolyan hosszú lehetett, mint Pollyé, azonban alacsonyabb volt nála, a marmagassága talán a kétharmada lehetett, ennek ellenére kétszer akkora terhet tudott cipelni, mint bármelyik ló. A lontrusz feje csontos és ék alakú, vizenyős szemei egészen közel ülnek egymáshoz a feje tetején, dupla állkapcsa lehetővé teszi számára, hogy hatalmas fűcsomókat tépjen ki a földből tövestől. A helyiek úgy tartják, hogy egy lontrusz képes egy egész bokrot megenni, ha nagyon éhes.

Ozzie többször is körülnézett a dimbes-dombos tájon. Néhol felsejlett egy-egy házikó a hepehupák között, olyan látványt nyújtva, mintha éppen akkor süppednének bele a réti talajba. Az idő előrehaladtával egyre melegebb lett, és fokozatosan elmaradoztak a házak. Ozzie – talán naiv módon – folyamatosan arra várt, hogy a megszokottnál szélesebb horizont tárul a szeme elé, olyan, ami ehhez a hatalmas bolygóhoz méltó. A bolygó valódi méretét azonban nem ez, hanem a mérhetetlen csend érzékeltette a legjobban. A levegő minden zavaró zajt elnyelt, természetellenes békességet bocsátva a tájra. Hátborzongató, kísérteties érzés kerítette hatalmába a férfit. Egyetlen madarat sem hallott vagy látott, még a tenger és az erdők között húzódó, tágas tér felett sem. Ez itt a füves területek birodalma volt, egy-egy patakkal és kisebb-nagyobb dombokkal, még a fák is ritkaságszámba mentek. Ozzie kisvártatva rájött, hogy mi okozza ezt a mély csendet: a rovarok teljes hiánya. Ha éltek is itt rovarfajok, akkor tökéletes csendben repkedtek vagy osontak a fűszálak között.

Háromórányi lovaglás után végre megközelítette az erdővel borított területek szélét. A fás vidék úgy sejlett fel előtte, mintha sötét leplet borítottak volna a hegyek lábánál húzódó, dombos, zöld mezők hátára. Mindig is ott volt, mégis mintha minden pillanatban várná, hogy továbbterjeszkedhessen. Az erdő egybefüggően nyúlt el egészen a mögötte magasodó hegyekig, sőt felhágott az alacsonyabb lejtőkre is, kitöltve a közöttük húzódó völgyeket.

Csak az elmúlt néhány órában többször is eltévedhetett volna, az út ugyanis, amit követett, számos alkalommal eltűnt a dús gyeptakaró és a sűrűn növő, mezei vadvirágok takarásában. Pollyt azonban nem lehetett becsapni, ösztönösen megérezte, mikor merre kell fordulni, és rendíthetetlenül ballagott tovább. Ozzie két fehér színű oszlopot pillantott meg a sötétzöld fatörzsek előterében. Minél közelebb ért hozzájuk, annál élesebben rajzolódtak ki a körvonalaik: két hatvan méter magas márványoszlop. A tetejükön valamiféle vésés látszott, amit akár emberkéz is alkothatott volna. Az évszázadok, ha nem évezredek időjárási viszontagságai azonban nem múltak el nyomtalanul, a vésés elmosódottá vált, már csak a nyomait lehetett felfedezni. Eleddig csupán ezt a két oszlopot találták, amelyek a szilfenek kulturális örökségeként tarthatók számon. Soha senki nem tudta megfejteni, hogy mi célt szolgálhatnak, vagy mit szimbolizálhatnak, azt leszámítva, hogy az erdő határát jelölik.

Polly és a lontrusz nem lassítottak, rendületlenül ügettek át a két márványoszlop között. Ozzie egy fakunyhó maradványait fedezte fel az egyik oszlop tövében. Valaki érthetetlen módon itt kívánt letelepedni, de az idő nem kímélte az elhagyott, emberkéz alkotta tákolmányt. A kalyiba mögött téglalap alakú kőhalmocskák látszottak, amelyeket időközben már majdnem teljesen benőtt a fű és a karamell-színű spanyolmoha.

A fák első sora háromszáz méterrel a két jelzőoszlop mögött húzódott. Ahogy kellő távolságra ért, végre ismét madárcsicsergést hallott és szárnysuhogást a magasból. Kicsivel később már a fák között lovagolt. Ezek alacsony, a földi bükkfához hasonló fajok voltak, ujjnyi hosszúságú, élénkzöld levelekkel, amelyek úgy lengedeztek és zizegtek a gyér szélben, mint a könnyű díszzászlócskák. Ónszürke, sima kérgű fenyőfélék jelentek meg egyre nagyobb számban, keskeny, hegyes tűlevelekkel az ágaikon. Most, hogy a gyeptakaró visszahúzódott, tisztábban rajzolódott ki előtte a követendő erdei út. A fák mindkét oldalon egyre magasabbra nőttek, sűrű, egymásba kapaszkodó lombjuk kitakarta a napot és felfogta a kellemetlenül meleg sugarakat, megóvva a talajszintet a forróságtól. A talajt rothadó lomb- és tűlevelek borították, amitől puhává és süppedőssé vált, és elnyomta még Polly patkóit lábának dobogását is. Néhány méter megtétele után Ozzie hátrafordult, de már a háta mögött is csak fákat látott. Több fatörzsön is emberi kéz hagyta nyomokat, vésést vagy faragást vett észre, apró betűket és nyilakat, amelyek a megfelelő irányt jelezték. De nem volt szüksége erre a mankóra, most már könnyedén tudta követni az erdei utat magától is, amely olyan jól körülhatáróan kanyargott előtte, mint egy kikövezett szerpentin. A fák olyan szorosan álltak egymás mellett, hogy nem is igen lehetett volna letérni és elkóborolni az ösvényről. Ismét az a mindent elnyelő, átható csend és nyugalom telepedett a tájra. Bármilyen madarak fészkeljenek is ebben az erdőben, jó magasan lehetnek, ahonnan nem hallatszik le a neszezésük, gondolta Ozzie.

Messzebbről nem látszódott, de most már tisztán látta, hogy számos különböző fafaj alkotja az erdőt. Látott bolyhos, ezüstösbordó, háromszögletű, a tenyerénél is szélesebb leveleket, valamint sárgászöld – fehér, összekunkorodott henger alakúakat. A fák törzsei hasonló változatosságot mutattak, a málló, feketétől kezdve egészen a bronzpajzs keménységű kérgűek is akadtak közöttük. Csonthéjas és bogyótermések lógtak az ágakon, fürtökben vagy csak magányos kacsokon, és a vékonyabb gallyakat mélyen lehúzta a súlyuk. Különböző, kék és fehér levelű borostyánfajták találtak fogódzót a törzseken, átölelték őket, majd felkúsztak, olyan magasra, hogy emberi szemmel követni sem lehetett. Némelyik olyan ősi volt már, hogy a száraik vastagsága elérte a nagyobb ágakéét.

Egyórányi barangolást követően egy-egy állatot is sikerült megpillantania a szeme sarkából. Gyorsan mozgó, karcsú, barna bundájú vadakat, amelyek azonnal elillantak, ha túlságosan közel ért hozzájuk. Még a retinabeültetésével is alig tudta követni a mozgásukat, nem tudta megállapítani, hogy pontosan milyenek. A viselkedésükből ítélve úgy vélte, hogy növényevők lehetnek.

Amikor elérkezett az első patakhoz, ami az útját keresztezte, megállt, hogy Polly és a lontrusz ihasson. Amint a saját lábán állt, érezni kezdte a tagjait átjáró, zsibbasztó fájdalmat. Emberciklus óta nem lovagolt már. A derekának támasztotta az öklét, majd hátrafeszítette a hátát és nagyot nyújtózott; a csigolyái hangosan ropogtak. A combizmai megfeszültek, remegni kezdtek, kis híján begörcsöltek. Szerencsére hozott magával elsősegélydobozt, tele különböző krémekkel és olajokkal, és meg is ígérte magának, hogy aznap este nem spórol velük.

Széles, lapos köveken keresztül lehetett átkelni a patakon. Gyalogosan vezette át az állatokat a sebes sodrású vízfolyáson, óvatosan lépdelve, nehogy megcsússzon; méregdrága csizmája tökéletesen szárazon tartotta a lábát. Ezt követően is gyalog ment tovább, hátha felengednek egy kicsit elmerevedett izmai, és a fájdalom is enyhül valamelyest. Nem sokkal később lábdobogást hallott a háta mögül. Az fel sem merült benne, hogy nyeregbe pattanjon, és vad vágtába fogjon, ahhoz túlságosan sajgott az ülepe. Így hát türelmesen várt, bármi következzen is. Kisvártatva egy ügető póni bukkant fel. Ozzie önkéntelenül felhorkant, amikor megpillantotta Oriont a nyeregben.

A fiú teli szájjal vigyorgott, amikor végre utolérte a férfit, és odavezette a póniját a közönyösen ácsorgó Polly mellé.

– Már azt hittem, sosem érlek utol – lelkendezett. – Elég korán keltél ma.

– Állj csak meg, hékás! – emelte fel a kezét Ozzie. – Mi folyik itt? Mégis mi a fenét művelsz?

– Veled tartok.

– Nem. Arról szó sem lehet! – szólt rá Ozzie szigorúan.

Orion sértődötten nézett rá.

– Tudom, ki vagy – játszotta ki az adu ászt a fiú.

– Na és? – vakkantotta Ozzie. – Én meg azt tudom, hogy most azonnal visszamész Lyddingtonba!

– Te Ozzie vagy – sziszegte Orion kihívóan. – Te nyitottad meg az emberi átjárókat. Már több száz bolygón jártál. Te vagy a valaha élt legidősebb ember... és a leggazdagabb.

– Jól van, ez részben igaz, de semmin sem változtat. Én továbbmegyek, te pedig hazatérsz. Vita lezárva.

– De én segíthetek neked. Igazat mondtam, a szilfenek tényleg a barátaim. Én megtalálom őket.

– Nem érdekel!

– Te végigmész az ösvényen, akárhová vezessen is – hadarta Orion nekihevülten. – Tudom, hogy képes vagy rá. Mindig elnézem a veszteseket, akik jönnek, aztán mennek, de te más vagy, Ozzie. Ezért döntöttem úgy, hogy elkísérlek. Ha valaki képes megtalálni az idegen világokba vezető ösvényeket, akkor te vagy az. – Szemét lesütve nézegette a talajt a lába előtt. – Te Ozzie vagy, te képes vagy megvalósítani ezt az álmot. Tudom, hogy képes vagy rá.

– Köszönöm a dicsérő szavakat, hálás vagyok értük, de a válaszom akkor is: nem.

– Ott vannak – suttogta a fiú elhaló hangon, mintha halálos bűnt, vagy szörnyű titkot készülne bevallani.

– Kik? – kérdezte Ozzie megenyhült hangon.

– Anya és apa... odakint vannak. Kint bolyonganak valahol az ösvényeken.

– Ó, hogy az a...! Tisztázzunk valamit: én nem őket keresem. Sajnálom, őszintén sajnálom, de ők elmentek. Tudom, milyen szörnyű lehet ez most neked, de vissza kell térned a városba. Ha visszajövök, minden tőlem telhetőt megteszek érted, ezt megígérem. Keresünk neked egy szép otthont, felkutatjuk a szüleidet, elviszlek ezernyi gyönyörű helyre...

– Veled megyek! – üvöltötte Orion.

– Ezt nem engedhetem. Egy nap majd te is megérted.

– Ó, igen? – A fiú hangja maró gúnytól fröcsögött. – Mégis hogy akarsz megállítani, mi? Hogyan?!

– Én... na figyelj csak...

– Egész idő alatt mögötted lovagolok majd. – Orion tekintetéből sütött a megingathatatlan elszántság, látszott, hogy nem lehet eltéríteni a szándékától. – De lehet, hogy inkább eléd vágok... te úgysem ismered az utat. Valójában... nincs is szükségem rád. Egyedül is végigmehetek az ösvényeken, majd én megkeresem őket!

– Jesszusom! – sóhajtotta Ozzie megadóan.

– Kérlek, Ozzie! – könyörgött a fiú. – Te is tudod, hogy a szilfenek közelében senkit sem érhet baj, nem kell aggódnod miattam. És nem lassítalak le. Nagyon jó lovas vagyok!

Ozzie három évszázados élete során először nem tudta, mitévő legyen. Ha a józan eszére hallgatna, akkor azonnal vissza kellene vinnie a fiút a városba, és átadni a hatóságoknak. Na persze itt nem voltak hatóságok. De átadhatná a TŰV munkatársainak, akik úgyis azt teszik, amit megparancsol nekik. Elküldhetné a fiút egy távoli bolygóra, messze az Ezüstbolygótól, valahová, ahol valószínűleg szívből utálna lenni. Kikupálhatná őt egy kicsit, hogy bedughassa egy iskolába, ahol azután a Nemzetközösség egy újabb elégedett és engedelmes mintapolgárát faragják belőle. És ha csodával határos módon a felelőtlen és önző szülei felbukkannának, akkor sosem találnák meg őt. Egyébként is: mégis hogyan vihetné vissza a fiút a városba? Gúzsba köti, és felhajítja Polly hátára?

– Baszd meg! – átkozódott.

– Ne beszélj ilyen csúnyán! – méltatlankodott Orion, majd kuncogni kezdett.

Ozzie egy órával hajnal előtt ébredt, amikor az e-titkára régimódi, klasszikus vekkerhangot adott. Lassan kinyitotta a szemét, és körülnézett. Retinabeültetésének hála az infravörös tartományban is kiválóan látott. A fiú néhány méterre feküdt tőle a földön, kényelmesen összegömbölyödve a vastag gyapjútakaró alatt. Lefekvés előtt négy bambuszrudat szúrt le a földbe, majd vízhatlan ponyvát feszített ki föléjük, hogy így óvja magát az esetleges éjszakai esőtől. Az előző este gyújtott tábortűz teljesen leégett. Retinabeültetésének köszönhetően Ozzie érzékelte, hogy a megfeketedett fahasábokban maradt még némi hő, a közönséges szem azonban már csak egy kihűlt halmot látott volna. Az infravörös érzékelés azt is megmutatta neki, hogy apró termetű állatok szaladgálnak és kaparásznak a hatalmas fák alatt, magvakat és bogyókat keresgélve.

Ozzie nem kelt fel, csak feküdt mozdulatlanul. Ez is az előző esti tervének részét képezte: korán felkelni, majd gyalog, észrevétlenül vezetni Pollyt és a lontruszt egy darabon, mielőtt nyeregbe szállna, hogy elügessen. Előző nap számos útelágazást hagyott maga mögött, rengeteg választási lehetőség kínálkozott a számára. Tudta, hogy ez az erdő óriási, előzetesen alaposan tanulmányozta a TŰV kutató-részlege által készített űrfelvételeken alapuló térképeket. A rengeteg háromszáz kilométer hosszan nyúlt el a hegyek mögött, és helyenként más, hasonlóan hatalmas erdőkkel érintkezett, amelyek szinte teljesen beborították az egész kontinenst. Orion sosem találja meg őt. A kölyök biztosan tekereg majd az erdőben egy napig, vagy talán kettőig is, de utána úgyis visszatér a biztonságos és kényelmesnek nevezhető városba, az otthonába. Egy elárvult gyerek nem húzza sokáig magányosan az erdőben.

A szentségit!

Orion halkan nyöszörgött, a szemhéja gyorsan rezgett, biztosan valami rosszat vagy kellemetlent álmodott. Ozzie észrevette, hogy lecsúszott a válláról a takaró, és így a karja fedetlen maradt a csípős, pirkadat előtti időben. Odakúszott hozzá, és gondosan betakargatta. Orion azonnal megnyugodott, és elégedett mosoly terült el kedves, gyermeki arcán.

Néhány órával később ébredt fel, és Ozzie addigra már fát gyűjtött, újrarakta a tüzet, és éppen reggelit készített mindkettőjük számára. Legnagyobb örömére a tejtabletták tökéletesen beváltak. A tablettákat hideg vízbe dobta, amelyben szépen felolvadtak, és lágy, krémes állagú, tejszerű folyadékot képeztek, amibe zabpogácsákat morzsolt. Ezután rántottát készített, majd egyenetlen, vastag szeleteket vágott a kifejezetten utazók számára sütött, kőkemény kenyérből, amelyet egy lyddingtoni pékségben vásárolt. Tealeveleket szórt egy kannába, és feltette főni; a teatablettákat későbbre tartogatta.

Elnézve a fiú étvágyát, aki úgy falt, mintha napok óta nem evett volna, Ozzie elgondolkodott, elég lesz-e a készlet, amit magával hozott.

– Hoztam kaját magammal – csámcsogta Orion.

– Valóban? – A fiú mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Tartósított húst és útikenyeret. De tablettáim nincsenek, azt nem kapni Lyddingtonban.

– Nagy hiba. És szűrőszivattyút hoztál magaddal?

Orion bűnbánó képet vágott, mint aki szörnyű hibát követett el; a szeplői vörösen lüktettek.

– Azt nem – hebegte.

Ozzie elővette a sajátját, és megmutatta a fiúnak, hogyan működik: csak rá kellett illeszteni a kis mechanikus szerkezetet az üveg nyakára. Ezután beledugta a szivattyú kacsanyakszerű szívókáját a közeli patakba, és a kézipumpa segítségével teletöltötte az üveget vízzel, amely előbb átszaladt egy kerámiaszűrőn. Ez a szerkezet természetesen nem annyira hatékony, mint az elektromos molekuláris szűrőberendezés, nem pusztít el minden baktériumot, de az egészségre káros anyagoktól azért nagy biztonsággal megtisztítja a vizet. A fiúnak nagyon tetszett a dolog, és mosolyogva, lelkesen töltötte meg belőle a saját, ősi, ócska műanyag kulacsait.

– Na és foggélt hoztál-e magaddal? – kérdezte Ozzie, ahogy egy gondoskodó apa tenné.

Orion természetesen azt sem hozott, ahogy szappant sem. Ozzie adott neki a saját foggéléből, és nevetve nézte, amint a fiú döbbenten grimaszol, amikor a gél magától habzani kezd a szájában. Orion öblített, ahogy Ozzie mutatta neki, majd türelmetlenül kiköpte a szájából a habos nyálat.

A kémia legalább működik, állapította meg Ozzie, ebben még bízhatott. Nem úgy a kézi számítógépében, amely továbbra is olyan néma maradt, mint egy darab kavics. Az árnyékoló mező, vagy az a valami, amit a szilfenek használnak, erősebbé vált, amikor előző nap megközelítette az erdőt, és még erősebbé, amikor beléptetett a sűrűbe. Most már a biochip-beültetései működését is gátolta, még az alapfunkciókat is, gyakorlatilag egy számológépnél bonyolultabb funkcióra nem is tudta használni őket. A virtuális látómezeje is csak az alapfunkciókra korlátozódott.

Maga a jelenség felettébb foglalkoztatta, érdekelte volna, miként érik el ezt a hatást – felébredt benne az egykori fizikus kíváncsisága. Miközben továbblovagoltak a táborhelyüktől, máris különböző matematikai képleteket vázolt fel maga elé.

– Közel vannak – mondta Orion.

Már késő délelőttre járt, és ismét nyeregben ültek, miután egy ideig a ló és a póni mellett sétáltak, hogy a derék hátasok is pihenhessenek egy keveset. A fák itt sötétebb árnyalatot öltöttek, a különböző fenyőfélék szinte minden más fajt kiszorítottak. Mintha csak ellensúlyozni akarnák a vadon sötétségét, az ágak több fényt engedtek át, mint korábban, és a sokezernyi napsugárnyaláb vidám mintát rajzolt a földre. A lehullott tűlevelek, amelyek jellegzetes, édeskés illatot árasztottak magukból, vastag szőnyegként borították talajt. Még a lontrusz súlyos lépteinek zaját is elnyelte a szivacsos állagú tűlevéltakaró.

– Honnan tudod? – kérdezte Ozzie.

A fiú fölényes pillantással előhúzta a barátságmedált a pólója alól. A fémfátyol belsejében lapuló, könnycsepp alakú gyöngy erős türkizkék fénnyel izzott, mintha a belsejébe zártak volna egy darabot a ragyogó, déli égboltból.

– Mondtam, hogy a barátjuk vagyok.

Mindketten leszálltak a nyeregből. Ozzie összeszűkült szemmel, gyanakvón méregette a szürke fatörzseket, mintha rajtaütéstől tartana. Korábban találkozott már szilfenekkel, a Jandk bolygón, amikor is a Nemzetközösség néhány, kultúráért felelős hivatalnokával tért be egy erdőbe. Az igazat megvallva, csalódott az élményben: a normális kommunikációs készség hiánya felszínre hozta az előítéleteit, egész idő alatt úgy érezte, mintha szellemileg visszamaradott gyerekekhez beszélne. Amit mások jópofának tartottak, azt ő kibírhatatlanul idegesítőnek: a szilfenek úgy viselkedtek, mint egy csapat hiperaktív kölyök az óvodában, összevissza rohangáltak, ugrándoztak, sőt még fára is másztak.

Hallotta, hogy közelednek. Kellemes, dallamos hangok szűrődtek át a sűrűn növő fák törzsei között, mintha egy madárcsalád dalolt volna tökéletesen összehangolt kórusként. Még sosem hallotta énekelni a szilfeneket. A hangjukat természetesen nem lehetett rögzíteni, és amikor a Jandk erdőiben járt, akkor nem énekeltek.

Egyre hangosabbá vált az ének, és Ozzie hirtelen rádöbbent, mennyire beleillik ez a hang az erdőbe. A dallam süllyedt és emelkedett, szinte már hipnotizáló erővel áramlott a levegőben, tökéletes aláfestést nyújtva a napsugarak táncához, kiegészítve a gyenge szellő zizegését. Szavakat nem énekeltek, még az anyanyelvükön sem, inkább csak dúdolták a különböző dallamokat, a torkukból olyan hangok törtek elő, amelyek felülmúlták az emberkéz által valaha készített legpompásabb fúvós hangszerét is. És ekkor felbukkantak ők maguk, a szilfenek; boldog kísértetekként suhantak a fák között. Ozzie jobbra-balra kapkodta a fejét, próbált a cikázó alakokra összpontosítani. Felgyorsult a mozgásuk, az énekükbe felszabadult kacaj vegyült, szemlátomást csak játszadoztak a két emberrel, meg-megbújtak a vastagabb fatörzsek mögött, villámgyorsan szökdécseltek a szabad térközökben.

Semmi kétség sem férhetett a kilétükhöz. Az összes emberi kultúra megemlíti őket a mesékben és legendákban. Ozzie ott állt egy hatalmas, meseszerű erdő közepén, és tündérek táncoltak körülötte. A küllemüket illetően a szilfenek kétlábú teremtmények, magasabbak az embernél, hosszú, karcsú végtagokkal és fura látványt nyújtó, beesett, horpadt törzzsel. A fejük – arányait tekintve – nagyobb, mint az embereké, az arcuk azonban lapos, a szemük távol ülő és macskaszerű, az orruk keskeny, az orrlyukaik elnyújtottak és szűkek. Állkapcsuk nincs, csupán egy kör alakú szájuk van, benne három koncentrikus körben elhelyezkedő fogsorral, amelyeket egymástól függetlenül is képesek mozgatni előre-hátra, így juttatva be az élelmet a nyelőcsövükbe. Növényekkel táplálkoznak, és mire a falat a nyelőcsőhöz ér, alaposan megrágják. Ez a különleges külsődleges jegyük vetett némi árnyékot arra az általános véleményre, mely szerint a szilfenek végtelenül jóságos, barátságos idegen lények: amikor kinyitották a szájukat, rémisztő, vérengző fenevadnak tűntek.

Bőrszínüket illetően is változatosak voltak, az első kapcsolatfelvételkor látott egyed csak egy volt a sok közül; legalább annyi különbözőséget mutattak, mint az emberi faj, leszámítva, hogy annyira hókák nem akadtak köztük, mint a skandinávok. A bőrük ellenállóbb, keményebb, mint az emberé, noha a tapintása a selyemfonálra emlékeztet. A hajukat többnyire kiengedve hordják, leér egészen a hátuk közepéig, és mintegy lepelként borul a testükre, de van, hogy egyetlen, hosszú copfba fogják, és színes szalaggal kötik meg. Kivétel nélkül mindannyian egyszerű, rövid tógát viselnek, amely réz- és aranyszínű anyagból készül, és úgy fénylik, mint a szatén. Cipőt nem hordanak, a lábfejük négy horgas ujjban végződik, elszarusodott körömmel. A kezük is hasonló, négy ujjuk minden irányba hajlítható, mintha csápok lennének, és ennek köszönhetően a kézügyességük bámulatra méltó.

– Gyorsan! – kiáltott fel Orion. – Kövessük őket! Kövessük őket!

– Eleresztette a póni kantárszárát, és lecsúszott a hátáról. Azonnal futásnak eredt, egyenesen be a sűrűbe.

– Várj! – kiáltott utána Ozzie. De a fiú már elérte az ösvény mellett növő fák vonalát, és lélekszakadva rohant a nevető – táncoló szilfenek után. – A pokolba! – szitkozódott Ozzie, majd gyorsan átvetette az egyik lábát a nyereg felett, és félig ugorva, félig zuhanva csúszott le Polly hátáról. Ő nem eresztette el a kantárszárat, maga után húzta a lovat, miközben a fiú után iramodott, be a sűrű rengetegbe. Szinte azonnal nyomát vesztette az űzött vadnak, már csak az énekhangok alapján tudott tájékozódni. Az ágak és gallyak valahogy mindig fejmagasságban fonódtak össze előtte, folyton le kellett hajolnia, és ilyenkor Polly mindig kelletlenül prüszkölt és nyihogott. A talaj vizenyőssé vált a talpa alatt, a csizmája egyre mélyebbre süppedt, lelassítva a lépteit.

Öt perc elteltével szinte már lángolt az arca az erőfeszítéstől, zihálva kapkodta a levegőt, és négy nyelven káromkodott egyszerre. De megérte a fáradságot, mert az énekhang ismét felerősödött. Biztos volt benne, hogy Orion kacaját hallja. A következő pillanatban egy tisztáson bukkant ki, amelyet ezüst törzsű fák vettek körül. Szinte tökéletes félgömb alakú, cinóbervörös színű levelek nyúltak el a feje felett függőleges vonalban, egészen százméteres magasságig. Egy patak futott keresztül a tisztás közepén, majd a túlsó végénél átbukott egy sziklás peremen, és belecsobogott egy mély tóba. Ennél idillibb erdei tisztást el sem tudott volna képzelni.

Vagy hetven szilfen tartózkodott a tisztáson. Többen is éppen fára másztak, a kezükkel és a lábukkal is kapaszkodtak a fák ráncos kérgébe, ügyesen kúsztak egyre feljebb, hogy megkaparinthassák a ringó falevelek között megbúvó, fürtökben növő termést. Orion az egyik fa alatt ugrabugrált, és elkapkodta azokat a diószerű gyümölcsöket, amelyeket az egyik szilfen dobált neki odafentről.

– Mégis mi a fenét csinálsz?! – förmedt rá Ozzie. Észre sem vette, hogy a háttérben akadozni kezdett az addig tökéletes dallam. Orion válla azonnal megereszkedett, a fiú egy szempillantás alatt mogorvává vált, és védekező testtartást vett fel. – Szerinted mi történt volna, ha nem érlek utol? Hol van a pónid? Hogy fogod megtalálni ebben az erdőben? Ez nem egy istenverte játék. Egy feltáratlan, ismeretlen erdő kellős közepén vagyunk, ami feleakkora, mint az egész bolygó. Nem is csoda, hogy elveszítetted a szüleidet, ha azelőtt is így viselkedtél.

Orion felemelte az egyik kezét, és Ozzie mögé mutatott. Enyhén remegett az ajka, amikor megszólalt.

– Ott a póni – mondta.

Ozzie megfordult. Egy szilfen éppen akkor vezette be a tisztásra a pónit és a lontruszt. Ahelyett, hogy a legendás Ozzie ettől megnyugodott és lehiggadt volna, még jobban felment benne a pumpa.

– Az isten szerelmére!

– Ez a szilfenek birodalma, Ozzie – magyarázta Orion –, itt nem történnek rossz dolgok.

Ozzie a fiúra meredt, majd sarkon fordult, és odament a jószág kantárát tartó szilfenhez. Gyerünk már! – hergelte önmagát. – Állj a sarkadra, ez csak egy kölyök! Itt sem kellene lennie, tönkreteszi itt neked az egész tervet.

Ozzie előbányászta szilfen nyelvismeretét, amelyet még az augusztai klinikán plántáltak a memóriájába. Soha senkinek nem sikerült megtanítania a szilfeneket a Nemzetközösség egyetlen nyelvére sem, egyszerűen nem érdekelte őket.

– Köszönöm, hogy elhoztad az állatokat – mondta most Ozzie turbékolásra emlékeztető, borzalmas walesi akcentusra hajazó, nyelvtörő szótagokat használó hangon, és teljesen biztos volt benne, hogy rosszul használja még azt a keveset is, amit tud.

A szilfen kinyitotta a száját, kivillantva kígyózó nyelvét, amely ott tekergett félelmetes kinézetű fogsorai között. Ozzie legszívesebben sarkon fordult volna, hogy elmeneküljön, mielőtt elevenen felfalják, de az augusztai klinikán beültetett, kulturális emlékképei eszébe juttatták, hogy ez egy mosoly. A rémisztő mosolyt érthetetlen szóáradat követte, sokkal dallamosabb, mint Ozzie otromba, zagyva kotkodálása.

– Miénk az öröm, hogy találkozhatunk veled ezen a csodálatos napon, kedves Ozzie. Az állatoknak csak iránymutatásra volt szükségük, hogy ismét mellettetek lehessenek. Ez a viselkedésforma hozzátartozik a természetünkhöz. Semmiből sem tart efféle szívességet tenni.

– Lenyűgöző és megható, hogy emlékeztek rám. Annyi évtized után, egy másik világból.

– Egyetlen kincs sem veszhet el a számunkra. Márpedig te hatalmas, csillogó kincs vagy, Ozzie. Ozzie, aki megtanította az embereknek, miként tegyék meg az első lépést az igazi ösvényen.

– Mások is a segítségemre voltak. – Ozzie enyhén meghajolt, és közben odaszólt Orionnak. – Hé, gondoskodj a pónidról! Biztosan megszomjazott.

A fiú szó nélkül odaballagott a szilfenhez, kivette a kezéből a kantárszárat, majd a tisztás túloldalán lévő kis vízesés alatti tóhoz vezette az állatot. Sértődött pillantást vetett Ozzie-ra, látszott, hogy még nem bocsátott meg neki az előbbiekért. Néhány szilfen időközben belecsobbant a tóba, olyan könnyedén siklottak a vízben, ahogyan fára másztak vagy a réten szaladtak. Orion nem sokkal később csatlakozott hozzájuk.

– Megkérdezhetem, hogy kivel beszélek? – tudakolta Ozzie.

– Én vagyok a virág, amely a kilenc égbolt holdjai alatt sétál, a magányos napsugár, amely áthatol a sötét éjszakán, a forrás, amely áttör az oázis homokján; mindez én vagyok.

– Oké, zsoké. – Ozzie egy pillanatra elhallgatott, hogy összerakja gondolatban a következő mondatot. – Azt hiszem, én csak Kilenc Égboltnak hívlak, ha nem bánod.

– Így rohanvást nem látád, hogy az öröm, mi bennünket összeköt, a holnap aranyló hajnalának gyümölcse.

– Hát – motyogta Ozzie maga elé angolul –, sejtettem, hogy nem lesz egyszerű. – Elengedte Pollyt, és hagyta, hogy az állat legelésszen a tisztás levendulaszínű füvéből. A szilfenek időközben odagyűltek a tó partjára. Vizesflaskák kerültek elő, és körbeadogatták egymás között, miközben az összegyűjtött diót és bogyókat rágcsálták. Ozzie Kilenc Égbolt közvetlen közelében maradt. Orion kijött a vízből, letelepedett melléjük, és a saját ételét kezdte majszolgatni.

– Végigmegyünk az ösvényeken – vágott bele Ozzie.

Úgy tűnt, a szilfenek ezt valamiért mulatságosnak találják; dallamos, zavarba ejtően emberi hangon felnevettek.

– Mások is megtették a fajtánkból – emlékeztette őket Ozzie –, akik gyönyörű és különleges dolgokat kerestek. Ha már mi magunk nem vagyunk azok.

– Sokan elindultak – szólalt meg Kilenc Égbolt. – Elszántak és ügyesek, léptük megszentelt földön ver visszhangot, messziről jöttek, még tovább értek, körbe-körbe, vidám táncban.

– Melyik úton mentek? – kérdezte Ozzie. Úgy érezte, végre a kezében tartja a beszélgetés fonalát.

– Az összes út egy, Ozzie, mind önmagába vezet. A kezdet a vég.

– De hol a kezdet?

– Legyen itt, hol nevetnek a gyermekek s dalolnak a madarak, hol boldog kacajt hord a szél a völgy mélyéből az ég felé. Mi csupán zenét és fényt kínálunk.

– Ha innen indulok, merre menjek?

– Ozzie jön, Ozzie megy, Ozzie szárnyal és Ozzie sok csillagot lát, Ozzie barlangban él és elhagyja menedékét, Ozzie fára mászik és Ozzie visszatér. A kör bezárul.

A barlangi élet lehetőségének említésére égnek állt Ozzie tarkóján a szőr.

– Ti tudjátok, a csodák hol rejteznek, ti ellátogattok hozzájuk, ti látjátok és élitek meg a csodát. Ozzie irigyel titeket, Ozzie elkísér titeket.

A szavai újabb kacajra fakasztotta a szilfeneket, kígyózó nyelvük kivillant elnyíló szájukból.

– Ozzie elsétál – mondta Kilenc Égbolt. A teremtmény előrebillentve oldalra fordította a fejét, és az emberre szegezte átható, fekete tekintetét. – Lényed öleld magadhoz, félelemmel ne élj, az évszak hosszúra nyúlik, szeretetünk irántad nem múlik, hisz csillagpor a végén minden, ami létrehozott minket. Mind egyesülünk az öröklétben, a kör bezárul minden évben.

– Mivé váltok? Nem a nagyság és a nemesség a cél? Mivé válunk mi mindannyian a csillagpor ciklusa alatt? A nagyszerűség a csillagok között lakozik, amelyek megvilágítják most az utam?

– Ha öröm nem járja át szívedet, és nem az vezeti léptedet, messzire jutsz talán, de sorsod kibontakozni nem fog. Hogy helyes útra lépj, az erdő mélyén élj. Nézd hát most tündöklésünk, mert ez az a sors, melyért élünk.

– Azoknak a bolygóknak az erdőit járjátok, ahonnan érkeztünk?

– Az összes erdőt járjuk, a sötéteket és a fényeseket egyaránt.

– És a nagyszerűség erdejét? Azt is?

– Fényeset és sötétet, csakis. Ne bántsd a feketét és az aranyszínűt, mert borzalmas sebet ejt az égen a nap delén. Légy éber a tél idusán.

Ozzie végigpörgette a szavakat a fejében; tartott tőle, hogy nem teljesen érti a szilfen mondanivalóját. De ekkor eszébe jutott, hogy a szilfenekkel ez már csak így van.

– Az emberiségnek látnia kell, hogy mivé váltok. Az ő nevükben megyek el arra a helyre. Hol van az ösvény?

– A tudás a levegőben van, amit belélegzünk, a vízben, amit megiszunk, az ételben, amit megeszünk; örvendj, mert ugyanúgy a tiéd is, mint a miénk, légy boldog, hogy így élsz. Lásd a természetet teljes pompájában, hajtsd uralmad alá a földet s az eget, mert ami van, az mindig is lesz. A szívélyes elválás és a szívélyes találkozás mind az örök körforgás része. És kik vagyunk mi, hogy eldöntsük, melyik az élet legvidámabb része?

– Ez a gyermek minden éjjel elveszett anyját és apját siratja.

– Mind együtt sírunk, jeges szelek érintésétől reszketve, nem törődve a szörnyű következménnyel, hogy ki veszt el kit e sötét órán.

A szilfenek szedelőzködni kezdtek.

– Hát... kösz – motyogta Ozzie angolul. – Biztos, nem velem történt mindez.

– Suhanunk tova, ahogy a méh repül haza, a magányos tó és a völgyet szelő folyó között.

– Utatok kísérje szerencse.

Kilenc Égbolt talpra szökkent. Az összes szilfen futásnak eredt, és megkerülték a tisztás végében hullámzó tavat. Fura énekük ismét ott rezgett a levegőben. A következő pillanatban eltűntek szem elől, mintha csak beszippantotta volna őket a fatörzsek közötti üres tér.

Ozzie nagyot sóhajtott. Lenézett a fiúra, aki zavartan és átszellemülten toporgott mellette.

– Jól vagy, kölyök? – kérdezte.

– Ők olyan... mások – felelte Orion lassan.

– Meglehet – hagyta rá Ozzie. – Vagy ők vannak beállva állandóan, vagy a memóriám nem olyan jó, mint ahogy a klinikai garancialevél állítja. Akárhogy is, egy értelmes szót nem lehet kihúzni belőlük.

– Nem hiszem, hogy akarnak egyáltalán értelmesen beszélni, Ozzie. Ők tündérek, a halandók nem részesei a világuknak. Mi sosem érthetjük meg őket.

– Ők ugyanolyan valóságosak, mint mi, sőt ha jól sejtem, sokkal valóságosabbak. Most már értem, hogy a bolond hippik miért szeretik őket annyira. Olyan dolgokról tudnak, amikről nem kellene tudniuk. Elég egyetlen elejtett, a titkos tudásra vonatkozó szó a sok zagyvaság között, és máris megváltóként tekintenek rájuk.

– Ezt most hogy érted?

– Vegyük például azt, ahol élek. Rengeteg olyan dologgal szembesültem, ami meggyőzött róla, hogy a helyes ösvényt választottam... bocs a szójátékért.

– Miféle ösvényt?

– Azt akarom kideríteni, hová mennek a szilfenek, miután elhagyják az erdőt.

– Miért?

– Fel akarok tenni egy kérdést azoknak, amikké válnak.

– Miért, mikké válnak?

– Nem tudom.

– Hülyén hangzik.

– Igen, kölyök. Első hallásra biztosan.

– Megtaláljuk anyát és apát útközben? – kérdezte Orion.

– Őszintén? Erősen kétlem.

– Kilenc Égbolt sem tudja, hol vannak. – Inkább kijelentés volt, semmint kérdés.

– Mindent megértettél?

– A lényeget. Nagyon jól beszéled a szilfenek nyelvét – dicsérte meg Orion.

Ozzie a fiúra kacsintott.

– Csak azért, mert csaltam. Csak így lehet boldogulni az életben.

– És most hová megyünk? – tette fel a kérdést Orion.

– Valahová, bárhová... mint eddig – felelte Ozzie. Körülnézett a tisztáson, hirtelen elbizonytalanodott, hogy honnan is jöttek. – Rátérünk az első ösvényre, amit találunk. Csak úgy nekiindulunk, és kész.

KILENCEDIK FEJEZET

A legendák úgy tartják, hogy az aszteroida egy hatalmas aranyrög volt, melynek magját érintetlenül hagyták, és a mai napig megtalálható, mélyen eltemetve a kastély alatt. Bármi is az aszteroida valódi összetétele, az biztos, hogy a sűrűsége nagyobb az átlagosnál. Amikor évszázadokkal az ember érkezése előtt becsapódott a Lothian déli kontinensébe, egy három kilométer átmérőjű, tökéletes kör alakú krátert vájt a földbe. A pereme több mint száz méter magas, a lejtése meglehetősen meredek, miközben a központi csúcsa mintegy négyszáz méter magasra ér. A „csúcs” megnevezést természetesen költői túlzásként kell értelmezni: valójában egy kúp alakú halom keletkezett a kráter közepén, enyhén repedezett felszínű lejtőkkel az oldalán. Nem is maradt meg túl sokáig ebben az állapotában.

Az első telepesek mind Skóciából érkeztek, egy hatalmas edinburgh-i kontingenssel a soraikban, akik erős érzelmi szálakkal kötődtek a szülővárosukhoz, és meglehetősen nagy lelkesedéssel vették birtokba új otthonukat. A nagyobb jobb felkiáltással kezdtek hozzá az új főváros, Leithpool megépítéséhez, aminél a krátert használták központi elemként. Nemes egyszerűséggel eltérítették az Új-Forth folyót, amely ezután tizenegy kilométer hosszan folyt végig egy töltésen, hogy azután átbukjon a kráter pereme felett, és szép lassan feltöltse vízzel a gyűrű formájú üreget, kör alakú tavat hozva létre. Természetesen egy kastélyt szerettek volna építeni a kör közepére, de a laza talajú lejtő messze elmaradt a régi Edinburgh szívét-lelkét kitevő, kemény sziklaszirtektől. Civil mérnöki robotok egész serege állt munkába, és serényen faragták és vésték a felszínt, miközben a víz szintje egyre magasabbra emelkedett. Az elkövetkező években három pengeszerű sziklacsúcsot faragtak ki a halom anyagából, olyan szaggatott szélűt és hegyeset, hogy bármelyik alpesi környezetbe könnyedén beleillettek volna. Egy bajor stílusú kastélyt ültettek a legmagasabb csúcs tetejére, amelyet a mai napig kizárólag egy kacskaringós szerpentinen lehet megközelíteni.

A kastély alatt masszív gránitépületek foglalják el a hegyoldal szabadon maradt részeit, és kikövezett utcák, valamint szűk sikátorok kötik össze őket. Itt nincsenek parkok, sem fás ligetek, nincs ugyanis termőtalajréteg, amelyen a növények megtelepedhetnének és gyarapodhatnának, csak csupasz sziklák, melyeket a robotok éles kései faragtak meg. Az építkezések végeztével a túlfinanszírozott kormányzat azonnal beköltözött: a parlamentet teljes egészében átköltöztették, a legfelsőbb bírósággal együtt, kiegészülve a különböző, korábban szűk irodákban nyomorgó minisztériumokkal és a román stílusban épült központi bankkal. Miután a bolygó vezető testületei elfoglalták a helyüket, következhettek a kiszolgálólétesítmények: drága éttermek, szállodák, klubok és egyéb szórakozóhelyek, különböző szolgáltató egységek, színházak, nagyobb cégek központi irodái, koncerttermek, lobbitársaságok, ügyvédi irodák és médiacégek. A hivatalos épületek közötti életteret a választott képviselők és segítőik, kutatók, gyakornokok, közszolgálati dolgozók, házastársak és stricik töltötték ki. Csak a legfelső réteg élt a Kastély-hegyen, mindenki más a kráter peremének túloldalán folyamatosan terjeszkedő városból ingázott. Több kilométer hosszan nyúltak el a különböző külső kerületek a kráter külső lejtőin, négy és fél millió embernek adva otthont.

Leithpool mindig is Adam Elvin kedvenc városai közé tartozott, mert ez végre elütött a többi bolygóra jellemző, szabályosan megtervezett négyzetrácsoktól. Az utak itt véletlenszerűen kanyarognak a kráter peremének külső felén, többször is keresztezik egymást, ágas-bogas rajzolatot alkotva. A könnyűipari gyáregységeket és a lakóházakat különböző övezetekben különítették el egymástól, majd kacskaringós utakkal kötötték össze őket, a logikus tervezés teljes hiánya mellett... és épp ez adta meg a város báját. Széles, teraszos kialakítású parkok nyúltak el zöldellő sávokként a kő- és kompozitépületek között. A föld alá telepített, jól működő metróvonal és a felszíni villamosjárat minimálisra szorította a személyforgalmat az utcákon. Magasvasút kötötte össze a nagyobb kerületeket, a sínpárok lomhán kanyarogtak a kráter oldalfalán, le egészen az északkeleti lejtő aljáig, ahová a TŰV-bolygóállomást építették, a külvárosi részre.

Adam a Herceg körút nyugati kanyarulatánál sétált éppen; a körben futó út megkerülte a kráter peremének tetejét. Ez volt a város fő kiskereskedelmi negyede, olyan híres, hogy több más bolygón is ismerték. Magas, toronyszerű áruházak és a különböző, méregdrága csillagmárkák exkluzív üzletei sorakoztak a széles út külső éle mentén, míg a belső éle meredeken lefelé kunkorodott, a tógyűrű nyugodt vízfelszíne felé, amely húszméternyire csillogott a járda szintje alatt. A város építésekor, a földmunkálatok során a kráter peremét kiegyenlítették, kivéve az Új-Forth folyó bevezető csatornáját, amelyet egy boltíves ikerhíddal fedtek le, amely a túloldalon folytatódott, a kivezető csatorna felett. A víz ebben a széles árokban dübörgött végig egészen a mesterségesen kialakított vízesésig, ahol azután csodás látványt nyújtva zubogott alá a város legdrágább és legelőkelőbb lakónegyedein keresztül.

Adam jó húsz percig sétálgatott az utcán a tömegben; rengeteg ember tolongott az üzletek kirakatai előtt. Az összes épületre a Kelta Korona fehér-skarlátvörös zászlaját tűzték ki. Kivétel nélkül félárbocra engedték őket: két nappal ezelőtt a lothiani csapatot kiejtették a kupából. Ez alapjaiban rengette meg az új skót közösséget, túlzás nélkül állítható, hogy az egész bolygó gyászba borult. Végre megtalálta a kávézót, amelyet keresett. Az ajtó egy elektronikai eszközöket áruló üzlet oldalából nyílt, méghozzá közvetlenül egy lépcsősorra, amely az első emeletre vezetett. A tágas, hangulatos helyiséget egy régi, használaton kívüli műterem átépítésével alakították ki, magas mennyezettel és nagy, íves ablakokkal, amelyek a körben futó Herceg körútra néztek. Kiválasztott magának egy kopottas szófát az egyik ablak mellett, majd rendelt egy forró csokit a tinédzser pincérlánytól, és hozzá egy-egy mogyorós és csokis tortaszeletet. Kinézett az ablakon, ahonnan egyenesen rálátott a páratlan, szavakkal leírhatatlan látványt nyújtó Kastély-hegyre. Néhány száz méternyire déli irányban az egyik egyvágányos sín benyúlt a nyugodt, sötét vízfelszín fölé: egy ezüstszínű kocsi robogott rajta éppen, a késésben lévő hivatalnokokat hozta a munkahelyükre.

– Lenyűgöző, nem igaz? – szólalt meg egy hang a válla felett.

Adam felemelte a fejét. Bradley Johansson állt mögötte, egy nagy bögre forró teával a kezében. Mint mindig, a magas férfi most is olyan benyomást keltett, mintha nem kapcsolódna teljes mértékben az őt körülvevő világhoz, mintha el-elszakadna attól. Rejtezett valami keskeny, elegáns arcában, amitől nemesebbnek és előkelőbbnek tűnt, mint a Nagy Családok arisztokrata tagjai.

– Nagyon tetszik – felelte Adam színtelen hangon; nem akarta kimutatni az érzelmeit.

– Látnád csak a farsangi szezonban – lódította Bradley, majd leült Adam mellé a szófára, és kényelmesen elhelyezkedett. – Egész héten hatalmas hologramprojektorokkal világítják meg a kastélyt, majd húshagyókedden, az utolsó karneváli napon valódi tűzijáték-rakétákat lőnek fel a magasba.

– Ha végre hagysz nekem egy kis szabadidőt, akkor visszajövök, és megnézem – mormogta Adam.

– Éppen emiatt akartam beszélni veled – kezdte Bradley, majd azonnal el is hallgatott, mert felbukkant a fiatal pincérlány. Miközben letette az asztalra Adam forró csokiját, Bradley lehengerlő mosolyt villantott felé. A lány viszonozta a gesztust egy kurta, félszeg mosollyal, majd sarkon fordult, és a következő asztalhoz sietett.

Adam fintorgott, nem szerette az efféle közjátékokat, mert saját hajlott korára emlékeztették, és ettől általában lehangolódott.

– Szóval több szabadidőm lesz? – kérdezte.

– Épp ellenkezőleg, öreg barátom. Mindenképpen személyesen akartam találkozni veled, hogy ezzel is érzékeltessem, mennyire fontos időszak vár ránk az elkövetkezendő években. Végül is te nem vagy... született Őrző. Te mindig is anyagi megfontolások miatt vettél részt a küzdelmünkben. Tudni szeretném, hogy akkor is folytatod-e a megkezdett munkát, amikor sokkal forróbbá válik a talaj a lábunk alatt?

– Még ennél is forróbbá? Az a tetves Myo szuka majdnem elfogott a Velaines-en!

– Ugyan már, Adam, még csak a közeledbe sem ért – enyhítette a dolog élét Bradley. – Briliánsan jártál túl az eszén... és teszed a mai napig, az alkatrészek menetrendszerűen érkeznek – hízelgett.

– Hagyd meg az arisztokratáknak ezt a mézesmázos dumát! Ezzel nem veszel le a lábamról – mondta érzéketlenül Adam.

– Rendben. Továbbra is segítesz minket a szolgálataiddal, és ha igen, mennyibe kerül az nekem? – kérdezte Bradley nyíltan.

– Egész pontosan mit kívánsz? – kérdezett vissza Adam.

– Elérkezett a pillanat, amiért a Csillagutazó mesterkedett. Ideje, hogy a jó emberek meghúzzák végre a vonalat, és azt mondják, ebből elég!

– Ne tovább! – tette hozzá Adam.

Bradley belekortyolt a teájába, és közben mosolygott.

– A múltban talán nem mindig, de itt és most biztosan tudom, hogy mit kell tenni, és az bizony nem lesz kellemes.

– A forradalom sosem azokat szolgálja, akik megélik – jegyezte meg Adam.

– Ez nem forradalom, Adam, ez az én keresztes hadjáratom. Belevetem az emberiség megrontóját a pokol legmélyebb bugyrába, és még azon is túlra, ahová még maga az ördög is fél betenni patás lábát. Ez a legkevesebb, ami kijár neki. Bosszút állok saját magamért és mindazokért, akiket megérintett és beszennyezett a Csillagutazó gonoszsága.

– Pompás.

– Neked is megvannak a magad elvei és meggyőződései, Adam, és nekem is. Kérlek, ne gúnyold ki őket, nem esik jól. Én csak annyit javaslok, hogy terjesszük ki a tevékenységünket a Peremvilágon túlra. Közvetlenül, nyíltan akarok szembeszállni a Csillagutazó kémeivel, hogy meggátoljam a törekvéseit a Nemzetközösségben. Most pedig áruld el, légy szíves, mennyibe kerülnek a szolgálataid... remélem, képes leszek megfizetni.

– Nyílt összecsapás? Az akarod, hogy háborúba vezessem az embereidet?

– Igen. Te többet tudsz a titkos akciókról és a biztonsági rendszerekről, mint bárki más közülünk. Emiatt nélkülözhetetlen vagy a számomra. Szükségem van rád a harchoz. Csak annyit mondhatok, hogy emberi faj nélkül szocialista közösség sem lesz, Adam. Szóval... segítesz nekem?

Nyílt és őszinte kérdés, ezt Adamnek el kellett ismernie. Amikor megérkezett, és helyet foglalt, majd megrendelte a forró csokit, és közben a nyugodt felszínű, különleges tavat és a mesékbe illő kastélyt nézte, egyáltalán nem efféle kérdésre számított. Ugyanakkor viszont hol és mikor kellene egy ilyen kérdéssel előhozakodni? Mégis mit akarok az élettől? – tette fel a kérdést önmagának. Megint csak megingott a hite és az elszántsága. Sokáig egyértelmű alapvetésnek tekintette, hogy ne folyamodjon megfiatalító kúrához, mert az a gazdagok és plutokrata uraik kiváltsága és szórakozása. A társadalom szerkezetét úgy kellene kialakítani, hogy mindenki egyaránt részesülhessen belőle, függetlenül a társadalmi rangjától vagy egyéb külső körülményektől. Az ősi politikai álmot kergette: igazságosság és egyenlőség mindenkinek! Az igazi szocializmus. Noha már évek óta aktív szereplője volt a mozgalomnak, és számtalan alkalommal mért kisebb-nagyobb csapást a rendszerre, lényegében az égvilágon semmi sem változott. De ettől még nem tévedtem – győzködte magát. Amikor a többiekre gondolt, a régi barátokra és bajtársakra, akik az elmúlt évtizedek alatt elárulták az ügyet, hátat fordítottak neki, vagy még rosszabbat tettek, mindig tudta, hogy melyik úton kell végigmennie, melyik döntést kell meghoznia, annak ellenére is, hogy mint minden ember, ő is vágyott rá, hogy örökké éljen. Ha még egy annyira elhivatott tag is, mint ő, végül beadja a derekát, akkor ugyan milyen remény marad?

– Fáradt vagyok, Bradley, végtelenül kimerült. Egész életemben mást se láttam, mint hogy a plutokraták miként törik darabokra az eszményképeimet. Azért ragaszkodom egy bukott ügyhöz, mert nem ismerek semmi mást. El tudod képzelni, mennyire szánalmasnak érzem magam ettől? Többé már nem akarom megmenteni a Nemzetközösséget. Ötven éven keresztül próbáltam, és nem jutottam semmire. Ennél többre már nem vagyok képes... egyszerűen nincs értelme. A kapitalizmus vagy a Csillagutazó... teljesen mindegy, melyik teszi tönkre a társadalmunkat. Én befejeztem.

– Nem, még nem. És befejezheted a siránkozást, nincs értelme még feljebb srófolni az árat. Képtelen lennél egyszerűen csak félreállni, és végignézni, amint egy idegen lény elpusztítja az emberiséget, a saját fajtádat. Te idealista vagy, Adam. Ez nemes jellemhiba, amit őszintén irigylek tőled. Most pedig áruld el végre, mivel honorálhatom pótolhatatlan szolgálataidat.

– Nem is tudom... talán a reménnyel – dünnyögte Adam.

– Korrekt – mondta Bradley, majd a mesterségesen faragott csúcs tetején csücsülő kastély felé biccentett. A nap fénye megcsillant a karcsú, kúp alakú tornyokon, amitől a fényesre csiszolt falak élénk bronz- és smaragdzöld színben tündököltek. – Az Edinburgh-ban található eredeti kastély volt a skót nacionalista mozgalom székhelye, az testesített meg mindent a keményvonalas hívők számára. Noha rengeteg változáson kellett keresztülmenniük, számos vereséget szenvedtek, a kastély mindig is ott állt, lerombolhatatlanul, a főváros közepén. A skót nemzetnek generációkat kellett várnia arra, hogy teljesen újjászülessen, miután a nyavalyás kis hercegük odaveszett. Ez idő alatt sokszor tűnt reménytelennek a helyzet, sokszor vélték úgy, hogy átok ül rajtuk: amikor már végre visszaszerezték a szabadságukat az angoloktól, rögtön el is vesztették ismét, a Szövetségi Európa megalakulásával. De amikor megnyílt az út a csillagok felé, akkor a skót nemzet ezen és még két másik bolygón született újjá. – Némi hatásszünetet követően folytatta a gondolatmenetet. – A néma sötétségben dédelgetett álmok váratlanul szárba szökkenhetnek, ha elérkezik a megfelelő idő, és nem számít, hogy előtte mennyi ideig tartott a komor éjszaka. Ne add fel az álmaidat, Adam, soha ne add fel!

– Ez annyira banális – dörmögte Adam közönyösen.

– Akkor vegyük alapul ezt: én tudom, hogy a miénkhez hasonló társadalmak mivé fejlődhetnek. Jártam azokban a világokban, és a saját szememmel gyönyörködtem benne. A jelenlegi Nemzetközösség csupán egy átmeneti, köztes állapot a miénkhez hasonló fajok fejlődési ciklusában: az evolúciós folyamatok valódi eredménye még a te szocialista nézeteidet is háttérbe szorítja majd. Mi valami csodás, egészen különleges lénnyé válhatunk. Rendelkezünk ezzel a képességgel.

Adam hosszasan meredt a mellette ülő férfira, bármit megadott volna azért, hogy egy pillanatra belenézhessen az igéző szemek mögött megbúvó, csavaros elmébe. Bradley mindig is hihetetlen mértékben bízott önmagában és hitt az ügyben, amiért küzdött. Az elmúlt harminc évben Adam számtalan alkalommal kívánta, bárcsak ő is ugyanúgy megvethetné őt, mint a Nemzetközösség java része, bárcsak ő is ugyanolyan könnyedén nevezhetné őt megveszekedett bolondnak, aki folyton ártalmas összeesküvés-elméleteket gyárt. De ő képtelen volt rá, túl sok olyan apró részlet merült fel, amelyek felett egyszerűen nem hunyhatott szemet. Hogy mást ne említsünk, elég csak Bradley elképesztően pontos és naprakész hírforrásait megemlíteni. Közelebbről megvizsgálva feltűnhet az embernek, hogy a politikai játszmák gyakorta érthetetlen módon egyáltalán nem esnek egybe a Nagy Családok és a Csillagközi Dinasztiák érdekeivel. Adam vészesen közel került ahhoz, hogy hinni kezdjen a Csillagutazó legendájában, de legalábbis többé már nem utasította el zsigerből.

– Tudni szeretnék valamit, de félek, ez gyengeségnek tűnhet a részemről – szólalt meg nagy sokára.

– Őszinte leszek veled, Adam, ennyivel tartozom neked – ígérte Bradley.

– Hová fekszel be megfiatalító kúrára? Létezik valamiféle titkos klinika, ahol a magunkfajtával is foglalkoznak? Fogalmam sincs az efféle dolgokról.

– Nem, Adam, a Nemzetközösségben ilyen hely nem létezik. Én a jaruvai Unstorn Klinikát használom... kiváló az ellátás.

Adam egy pillanatra elhallgatott, amikor az e-titkára felvillantotta a virtuális látómezejében a TŰV csillagközi menetrendjét.

– Jaruva egy város valahol?

– Nem, egy bolygó. A TŰV kétszáznyolcvan évvel ezelőtt bezárta az átjárót, mert polgárháború tört ki néhány nacionalista csoport és a radikális protestánsok között. Csak a Nemzetközösséget gyűlölték jobban még egymásnál is... számos kíméletlen terrormerényletet követtek el az elszigetelést megelőzően. Azóta szerencsére csillapodtak a kedélyek, és normalizálódott a helyzet. Újjáépítették a társadalmukat, és minden csoport saját otthont kapott a bolygón. A társadalmi szerkezetük ahhoz hasonló, mint amilyen a Földé volt a huszadik század közepén, de tartok tőle, hogy egyik önálló nemzet sem szocialista beállítottságú.

– Értem – bólintott Adam, majd óvatosan megkérdezte: – És hogyan lehet odajutni?

– Létezik egy ösvény, amely a Jaruvára vezet. A szilfenek már nemigen használják.

– Valahogy sejtettem, hogy efféle válasszal szolgálsz majd – mosolyodon el Adam.

– Örömmel elviszlek téged oda, és kifizetem egy megfiatalító kúra árát, ha ez a kívánságod – ajánlotta fel Bradley Johansson.

– Hagyjuk nyitva ezt a lehetőséget, rendben?

– Ahogy óhajtod, az ajánlatom áll, és nem vonom vissza.

– Bárcsak én is ugyanúgy hinnék, mint te – sóhajtott fel Adam.

– Nem állsz messze tőle, Adam. Tényleg nem, és azt hiszem, hogy az elkövetkezendő évek eseményei végérvényesen meggyőznek majd téged. Bár én arra számítok, hogy mindenki mást is.

– Értem – hagyta rá Adam. Most, hogy meghozta a döntését, megkönnyebbülést érzett, mintha lekerült volna egy régi, súlyos teher a válláról. Már sokaktól hallott a vereség beismerését és elfogadását követő megkönnyebbülésről és felszabadult érzésről. Enyhén meg is lepődött, hogy ezek a pletykák igaznak bizonyultak. – Mégis mit vársz az Őrzőktől, mit kellene tenniük a Nemzetközösségben? És hadd emlékeztesselek rá, nem vagyok hajlandó egy második Abadanra, még egyszer nem hajtok végre politikai célú terrorakciót!

– Ahogyan én sem, kedves barátom. Hálával tartozom, amiért igent mondtál, és köszönöm. Tudom, hogy mindez mennyire ellentétes a személyes céljaiddal. De ne add fel a reményt, megéled még, hogy egy szociálisan igazságos világban élj.

– Ahogy a papok is meglátják egyszer a mennyországot?

Bradley megértőn és együtt érzőn mosolygott rá.

– Hol készülsz lecsapni először? – kérdezte Adam.

– Jelen pillanatban a Második Esély az elsődleges célpont. Az első feladatod, hogy összeállítsd ehhez a megfelelő csapatot, amely képes végrehajtani az akciót.

– A régi nóta... a tudást nem pusztíthatod el. Ha sikerrel is járunk, és apró darabokra robbantod a Második Esélyt, építenek egy újat, aztán megint egyet, és megint, egészen addig, amíg valamelyiket végre fellőhetik. Mivel tudják, hogyan kell megépíteni a csillaghajót, meg is építik.

– Sajnos igazad lehet, de ha sikerül elpusztítani a Második Esélyt, azzal hatalmas csapást mérünk a Csillagutazóra. Te is tudod, hogy ő akarta, hogy ez a csillaghajó megépüljön.

– Igen, tudom, én is megkaptam a repeszgránát üzenetet. – Adam kinézett az ablakon, és hosszasan bámulta a Kastély-hegyet. – Tudod, a kastélyokra régen fontos szerep hárult, nem csupán szimbólumként használták őket: a kastélyok és várak tartották kívül a betolakodókat, és szavatolták a királyság biztonságát. Manapság már nem építünk ilyesmiket.

– Pedig most nagyobb szükségünk lenne rájuk, mint korábban bármikor – fűzte hozzá Bradley Johansson.

– Micsoda páros vagyunk mi – elmélkedett tovább Adam. – Az optimista és a pesszimista.

– És te melyik lennél?

– Azt hiszem, tudod.

A személyzet legnagyobb bánatára Wilson mindennap reggel fél hét körül érkezett be az irodába. A vezetői értekezletek, a különböző kiképzések, a folyamatosan gyarapodó számú interjúk, a mérnöki beszámolók, a szigorúan egy óra hosszáig tartó napi fitneszedzés és még vagy tucatnyi egyéb elfoglaltság töltötte ki az idejét, ezért este kilencnél előbb soha nem keveredett haza. Úgy döntött, az irodájában ebédel, és nem fecsérli a drága időt arra, hogy hosszan elüldögéljen a központ pazar földszinti ebédlőjében. Állandó jelenléte szép fokozatosan áthatotta az egész komplexumot, és ezzel egy időben a lelkesedése is átragadt a többiekre. Szigorúbb irányelveket határozott meg és szabályokat vezetett be, személyesen ellenőrizte az összes folyamatot, egyértelmű állásfoglalást alakítottak ki a csillaghajó projekttel kapcsolatban, és tartották is hozzá magukat a nyilvánosság előtt. A projekt résztvevői egyre büszkébbek lettek arra, hogy részesei lehetnek ennek a történelmi jelentőségű vállalkozásnak, és ez még tovább növelte a lelkesedésüket és az elszántságukat.

Wilson minden héten találkozott Nigel Sheldonnal, és ekkor már menetrendszerűen ellenőrizték, hogyan haladnak a Második Esély építési munkálatai. Most is éppen ezt tették. Odaértek az átjáróhoz, és felléptek az összeszerelő-állomásra. Mind a ketten hevesen gesztikulálva magyaráztak egymásnak, a hatalmas hajó egy új részét vizsgálgatták, olyan lelkesen, mint az izgatott iskolás gyerekek.

Mostanra az összes plazmarakétát a helyére rakták, a turbószivattyúkkal és az energiaelosztó egységekkel együtt. Nagyméretű reagálótömeg-tartályokat helyeztek el a hajó központi gépészeti felépítményének üregeiben, olyan sötétszürke színű tojástesteket, melyek belsejét méhsejtszerűen kialakított tömlők töltötték ki.

– Ez a legjobb lötykölődést gátló rendszer – magyarázta Wilson, miközben elsiklottak az állványzat mellett, a központi henger felett.

– Ezek a kis tömlők még a legdurvább gyorsulási manőverek alkalmával is kipréselik magukból a tartalmukat, és siklás közben is stabilan tartják a folyadékot. Ha hasonló berendezéssel rendelkeztünk volna a jó öreg Ulyssesen is, akkor számos mechanikai problémától megóvhattuk volna magunkat, de hát azóta az anyagfelhasználás terén is rengeteget fejlődött a technológia.

Nigel erősen megragadta az egyik kapaszkodót, hogy megállítsa a siklását, szándékosan az egyik tojás alakú tartály felett, amelyet éppen akkor illesztett be a helyére néhány precízen és gondosan dolgozó robotkar. Az összeszerelő személyzet tagjai és a távirányítású szenzorok úgy hemzsegtek körülöttük, mint a dolgos méhek a királynő körül.

– Hogyhogy nem hidrogént használunk? – kérdezte Nigel. – Én úgy tudtam, hogy az biztosítja a legnagyobb fajlagos tolóerőt a rakétáknak.

– Ha kémiai reakcióról beszélünk, akkor valóban. A plazmarakéták azonban olyan magas energiaszinten működnek, hogy szubatomi részecskékre bontják le a munkafolyadékot. A d-energiatartályok olyan nagy mennyiségű energiát továbbítanak, hogy ez a plazma forróbb, mint egy fúziós generátor kiömlőnyílása. Ekkora hatékonyság mellett a kriogenikus technológia csak felesleges időpocsékolás. Egy tökéletes világban természetesen higanyt használnánk hajtófolyadéknak, de még a higany kezelése is problémát jelentene, nem is beszélve a hatalmas költségről, ráadásul olyan nagy mennyiség kellene belőle, amit aligha lehetne beszerezni. Így hát egy kivételesen sűrű szénhidrogénnel álltunk elő. Majdnem olyan, mint a nyersolaj, de a vegyészek módosították a molekulaszerkezetét, ezért így igen széles hőmérsékleti tartományon belül is folyékony halmazállapotú marad. Mivel sikerült szinte tökéletesen szigetelni a tartályokat, csak minimális mértékű hőellátást kell biztosítanunk a hajtóanyag számára.

Nigel a gondolataiba merülve nézegette a tartályt.

– Mindig is azt hittem, hogy a rakéták működési elve végtelenül egyszerű – jegyezte meg.

– Az alapelv valóban gyerekjáték, inkább a mérnöki technológia az, ami bonyolult. De minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy a lehető legegyszerűbben oldjuk meg a dolgokat: a modern módszerek lehetővé teszik, hogy egy egész sor kiegészítő rendszert csatlakoztassunk.

– Hallom, felállítottál egy tervellenőrző bizottságot – váltott témát Nigel.

– Igen, a tervek véglegesítésére – bólintott Wilson. – Ez szerintem hatékonyabb, mint az ezernyi különböző előkészítő bizottság, amelyeket te állítottál fel. – Erősen megragadta a kapaszkodókart, majd ellökte magát. Végigsiklott a hajó törzse mentén, egyenesen a létfenntartó egység gyűrűje felé. – Így tökéletesen ráláthatunk a hajó építésének minden egyes mozzanatára – mondta, mintegy magyarázatképpen.

– Nem vitatkozom, ez most már a te bulid – felelte Nigel.

Elhaladtak a gyűrűszerkezet felett. A belső fedélzeti kialakítás már alakot öltött, a fedélzetburkolatot elkészítették, a héjszerkezet burkolópaneljeit a helyükre csavarozták, kezdett kialakulni a teljes belső tér.

– Jövő hónapban nekikezdhetünk a komplett hajótest szerelésének – folytatta Wilson.

– Akkor nem is olyan nagy a csúszás – vélte Nigel.

– Nem. Szerencsére kiváló csapatot kaptam, és a kiapadhatatlan források is sokat segítenek – felelte Wilson.

– Nem kiapadhatatlanok, és legutóbb úgy láttam, hogy folyamatosan növekednek a költségek.

– Ez sajnos elkerülhetetlen volt, de közeledünk a tervezési fázis végéhez, ezért a költségeknek már be kellett állniuk egy végleges szintre. Már neki is láttunk a központi henger kisebb-nagyobb módosításának, hogy megnöveljük az álló helyzetű megfigyelési időt. A speciálisan továbbfejlesztett szenzorberendezés elsődleges tesztjei hamarosan befejeződnek, és kiírhatjuk rájuk a tendert. Már elkészültek a harmadik és negyedik osztályú távolsági űrszondák modelljei. A Bayfoss szereli össze őket nekünk a Mennyei Angyalon... itt már nincs több szabad kapacitásunk, és ők kiválóan értik a dolgukat. A kutatórészleg geológiai vizsgálatokat végző műszereit is ők készítik.

– Rendben. – Nigel vetett még egy fürkésző pillantást a legénységi szállásra. A legutóbbi látogatása óta elhelyeztek odabent egy atmoszféraprocesszort, de még nem élesítették, még látszódott rajta az ezüstös csomagolás. – Ember, még mindig nem fogom fel, hogy mennyire hatalmas ez a gyönyörűség. Azt hinném... nem is tudom, csak valahogy azt gondolnám, hogy ma már valami sokkal kecsesebbet is építhetnénk.

– Egy egyszemélyes űrhajót? – kérdezte Wilson merengő hangon, és közben a henger eleje felé lendítette a karját. – Te is részt vettél a hiperhajtómű tervezésében... én laktam már ennél a monstrumnál kisebb házakban is.

– Igen, igen, tudom. Elő kell kotornom a régi képleteket, és átnézni őket egy kicsit.

– Csak nyugodtan, de egy autó méretű űrhajó nem felelne meg a célnak, én valami nagyot és biztonságosat akarok magam körül tudni, amikor nekivágok az ismeretlennek.

– Hát, tudod, Freud egy álló hétig is elmelózgatna rajtad. Hogy állsz a legénység kiválasztásával? – Nigel ismét újabb témát hozott fel.

– Ó... – Wilson fura grimaszt vágott –, az alapcsapat jelöltjeit már kiválasztottuk. Kétszázhúszan kezdik meg a kiképzés második szakaszát a jövő héten. A végső ötven főt egy hónappal az indulás előtt választjuk ki. A tudományos személyzet már rázósabb ügy. Hetvenet már kiválasztottunk közülük, és Oscar csapata hamarosan szűri a többi jelentkezőt is. Az elbeszélgetésekkel megy el a legtöbb idő. Úgy tűnik, a Nemzetközösségnek rengeteg jól képzett embere van odakint, és mindenkit egyesével meg kell vizsgálnunk, szakmailag és pszichológiailag egyaránt. Én azt szeretném, ha lenne egy háromszáz fős alapállomány, és belőlük lehetne válogatni.

– Ó! – Nigel megállt a létfenntartó egység gyűrűje felett, és végignézte, ahogy egy szerelőbot éppen a helyére illeszt egy burkolóelemet.

– Gondoltál már rá, hogy magaddal vidd Bose professzort is? – kérdezte váratlanul.

– Bose-t? – Wilson először értetlenül nézett rá, majd felismerés csillant a szemében. – Á, a csillagász, aki észlelte a burokképződést.

Úgy rémlik, mintha Oscar említette volna, hogy ő is jelentkezett. Gondolom, rengeteg támogatója van. Akarod, hogy utánanézzek, átment-e az előzetes teszteken?

– Nem erre gondoltam. Rengeteg hívás fut be az irodámba vele kapcsolatban, meg az alelnök is felőle érdeklődik.

Wilson először azt hitte, Nigel a TŰV alelnökéről beszél, de végül rájött, hogy másról lehet szó.

– Úgy érted, Elaine Doi?

– Igen. Egy kicsit kellemetlen a helyzet. A média minden egyes alkalommal Bose-t keresi, ha felmerül valamilyen új kérdés, ami valahol érthető. Az a legnagyobb baj, hogy együttműködik velük. Fogalmam sincs, mikor alszik, de a lényeg az, hogy a közvélemény vele azonosítja ezt a küldetést. Bose abszolút a javára fordította a helyzetet.

– Várjunk csak egy kicsit... azt akarod, hogy vegyem be a csapatba? – kérdezte Wilson.

– Én csak azt mondom, ha tervezed, hogy egy csillagászt is magaddal viszel, akkor ideális jelölt lenne. Sokkal rosszabbak is horogra akadhatnának, valami ismeretlen, homályos múltú aggastyán valamelyik isten háta mögötti bolygóról. Bose nevét legalább mindenhol ismerik, és állandóan szerepel a hírekben.

– Majd szólok Oscarnak, hogy olvassa el az anyagát, ha valóban ennyire foglalkoztat a dolog – ígérte Wilson.

– Remek. Remélem, a kiválasztásnál senkit sem ér a kora miatt hátrányos megkülönböztetés – tette még hozzá Nigel.

– Ezt hogy érted?

– Hát... ööö... csak annyi, hogy a professzor sokkal közelebb jár a megfiatalító kúrához, mint te vagy én... vagy bárki más, aki még szóba jöhetne. Csak ennyi.

– Édes istenem! – sóhajtott fel Wilson.

Az ültetvény, ahol Tara Jennifer Shaheef élt, a Sötéttóváros északi kerületeiből kiemelkedő hegyvonulatok túloldali lejtőin terült el. Noha új és gyors autópálya vezetett oda, egyenesen a hegy gyomrán keresztül, mégis jó három órába telt, mire Paula Myo főnyomozó és Hoshe Finn nyomozó odaért. Az egyik széles völgy bejáratánál lekanyarodtak a főúttól, és rátértek egy kanyargós, helyi útra. A domboldalak intenzív mezőgazdasági művelés alatt álltak, mindenfelé kávécserjék növekedtek szépen rendezett sorokban, és minden egyes cserjesorhoz tartozott egy mezőgazdasági robot, amely fel-le rohangált, hogy ellássa a zöldellő haszonnövényeket. Embereket és épületeket szinte látni sem lehetett a vidéken.

Az autó az ültetvény bejáratához ért, már csak a fehér színű kőből emelt, boltíves főkapu alatt kellett átgurulniuk a házig. A hosszú bekötőutat végig terebélyes cseresznyefák szegélyezték, az út végén pedig egy alacsony, fehér ház várt rájuk, élénkvörös cseréptetővel a tetején.

– Na, itt aztán tényleg őrzik a hagyományt – jegyezte meg Paula Myo.

Hoshe hátrapillantott a boltíves kapura.

– Ezen a bolygón erősek maradtak a régi hagyományok és szokások – mondta. – Szeretjük a múltidézést. A többségünk ősei már akkor is sikeres, erős személyiségek voltak, amikor ideköltöztek, éppen ezért sokkal többet sikerült megőrizniük az egyéniségükből és a közösséget jellemző világnézetből, mint más átlagos bolygókon. A világunk sokat kamatoztatott ebből.

– Ha valami működik, ne változtass rajta – jegyezte meg Paula.

– Egen – hagyta rá Hoshe Finn. Nem látszott rajta, hogy gúnyolódásnak venné a főnyomozó szavait.

Az autót a ház főbejárata előtti kavicsos területen állították le. Paula Myo kikászálódott a járműből, majd alaposan körülnézett, a tekintete a gondosan ápolt gyepen időzött a legtöbbet. A pompás kertről lerítt, hogy sem pénzt, sem időt nem sajnáltak a kialakítására, különös tekintettel a gondozott fasorokra.

Tara Jennifer Shaheef a teraszon várta őket a házba vezető, kétszárnyú faajtó előtt. A férje, Matthew deSavoel ott állt mellette, és védelmezőn átölelte a vállát, mintha támadástól tartana. Paula azonnal észrevette, hogy a férfi néhány évtizeddel idősebb, mint a nő: sötét színű haja már több helyen is őszbe fordult, a derekán már kezdtek megjelenni az úszógumik.

Miután mindketten kiszálltak, az autó továbbgurult, be az istállók mögé. Paula a birtok tulajdonosai elé lépett.

– Köszönöm, hogy fogadnak bennünket – kezdte udvariasan.

– Ez csak természetes – mondta Tara, és közben idegesen mosolygott. Kurtán Finn nyomozó felé biccentett. – Mi már találkoztunk.

– Remélem, nem lesz túlságosan felkavaró – szólalt meg Matthew deSavoel is. – A feleségem szerencsére már maga mögött hagyta előző életének viszontagságait.

– Ne lesz semmi baj, Matthew – biztosította Tara, és megsimogatta az arcát.

– Nem szeretném szándékosan megnehezíteni az életüket – mentegetőzött már jó előre Paula. – A felesége családja akarta nyitva hagyni ezt az ügyet.

Matthew kelletlenül mordult egyet, de azért kinyitotta előttük a ház ajtaját.

– Valahogy jobban érezném magam, ha egy ügyvéd is jelen lenne – mormogta, miközben átvezette őket a hűs előszobán.

– Természetesen a jogukban áll ügyvédet hívni – mondta Paula szenvtelen hangon. Ha deSavoel azt hiszi, hogy a felesége már teljesen felépült a sokkból, akkor nagyon téved, tette hozzá gondolatban. Aki már leélt három életciklust, az sohasem annyira ideges, mint Tara. Paula tapasztalata szerint, ha valaki meghal, akár balesetben, akár gyilkosság áldozataként, annak az újjáélesztést követően legalább egy életciklusra van szüksége ahhoz, hogy túltegye magát a pszichés traumán.

Egy kőpadlóval borított, tágas társalgóba vezették őket. Az egyik falat egy kandalló foglalta el, valódi tűzrostéllyal és valódi fahasábokkal a közepén. A falakon különböző vadásztrófeák díszelegtek, köztük idegen fajoké is: félelmetes karmaikat és agyaraikat úgy állították be, mintha vérszomjas fenevadak lennének, és épp rá akarnák vetni magukat a gyanútlan vendégekre.

– Ön lőtte őket? – kérdezte Hoshe.

– Saját kezűleg terítettem le mindegyiket – felelte Matthew deSavoel büszkén. – A mai napig számos veszélyes vad él a hegyekben.

– Még sosem láttam ekkora gorallt – mondta Hoshe, és megállt az egyik preparált állatfej alatt.

– Nem is tudtam, hogy az Oaktieren ennyire dívik a vadászat – szólalt meg Paula.

– A városokban nem – magyarázta deSavoel. – A városiak mind azt hiszik, hogy mi, akik a földet műveljük, vademberek vagyunk, és élvezetből gyilkolunk. Fogalmuk sincs róla, hogy milyen a vidéki élet, nem tudják, mekkora veszélyt jelentenek a gorallok és a vidyk, ha lemerészkednek az emberlakta területekre. Számos politikai érdekcsoport lobbizik azért, hogy a művelt területeken kívül ne lehessen vadászni... nem mintha a gorallok tiszteletben tartanák ezt. Ez pontosan az a fajta elnyomó politika, ami elől erre a bolygóra menekültem.

– Szóval ezen a bolygón gyerekjáték lőfegyverhez jutni? – kérdezte Paula.

– Egyáltalán nem – mondott ellent Tara, majd színpadiasan levetette magát az egyik széles kanapéra. – El sem tudja képzelni, mennyire nehézkes és időigényes engedélyhez jutni, még vadászfegyverek esetében is.

Paula Myo pontosan a nővel szemben foglalt helyet.

– Önnek volt vadászengedélye? – kérdezte Tarától.

– Nem – rázta meg a fejét Tara, és közben úgy mosolygott az orra alatt, mintha eszébe jutott volna egy régi vicc. Kivett egy szál cigarettát a dobozból, majd a doboz alján lévő gyújtószalaghoz érintette a végét. A génmanipulált mahané kellemes mentolillata töltötte be a levegőt a kanapé körül. – Ugye, nem bánják? Segít ellazulnom.

Hoshe Finn ráncolta ugyan a homlokát, de nem szólt semmit.

– Tartott valaha fegyvert? – kérdezősködött tovább Paula.

Tara elnevette magát.

– Nem, legalábbis nem őrzök róla emlékeket. De meggyőződésem, hogy sosem tartottam fegyvert, annak nincs helye egy civilizált társadalomban.

– Ez nemes gondolat – dünnyögte Paula. Azon morfondírozott, hogy Tara valóban ennyire naiv-e, vagy a halálát követően mindennél jobban akart hinni ebben. Vagy csak a lakosság nagy részéhez hasonlóan ő is direkt figyelmen kívül hagyja a tényt, hogy mennyire egyszerű fegyverhez jutni. – Wyobie Cotalról szeretnék kérdezni.

– Hát persze. De ahogy már Finn nyomozónak is említettem a legutóbbi alkalommal, csupán néhány hétre vonatkozó emlékeim vannak róla.

– Viszonyuk volt egymással, ugye? – érkezett az első kérdés.

Tara nagy levegőt vett, és lassan fújta ki a tüdejéből.

– Így igaz – bólintott –, micsoda teste volt annak a fiúnak! Sosem felejtem el.

– Szóval akkor véget ért a házassága Mortonnal?

– Nem, nem igazán, jól megvoltunk egymás mellett, de a kapcsolat kihűlt. Gondolom, tudja, hogy van ez – tette hozzá nyilvánvaló gúnnyal a hangjában.

– Más viszonyai is voltak? – Paula nem zavartatta magát a csípős megjegyzés miatt.

– Egy-kettő. Ahogy mondtam, tisztán láttam, hogy merre tart a kapcsolatom Mortonnal. A közös vállalkozásunk jól ment, és egyre több idejét és energiáját emésztette fel. A férfiak már csak ilyenek, mindig rossz dolgok tartják lázban őket. A többségüket legalábbis.

– Tara erőtlen mozdulattal kinyújtotta a kezét, deSavoel pedig odahajolt, gyengéden megcsókolta az ujjhegyeit.

– Morfon tudott a másik férfiakról?

– Talán. De mindvégig tiszteletben tartottam az érzéseit: sosem flörtöltem nyílt színen, és soha nem robbant ki vita közöttünk a szeretőim miatt.

– Mortonnak volt fegyvere?

– Ugyan, ne legyen nevetséges! Jó volt a házasságunk.

– De a végéhez közeledett – mutatott rá Paula.

– És el is váltunk... ilyesmi előfordul. Ami azt illeti, törvényszerű, hogy megtörténjen, ha az ember ilyen sokáig él.

– Volt fegyvere? – Paula Myo nem tágított.

– Nem.

– Értem. Miért választotta a Tampikót? – tért rá a főnyomozó egy másik témára.

– Arról a bolygóról küldtem el a válással kapcsolatos fájlt, igaz? Megmondom őszintén, nem tudom. Akkor hallottam róla először, amikor visszatértem az újjáélesztésből, és a biztosítótársaság munkatársai kikérdeztek, hogy mi történt velem. Korábban azt sem tudtam, hogy létezik az a hely.

– Ön és Cotal oda váltottak jegyet. Négy nappal azután utaztak el, hogy elvégezte az utolsó biztonsági memórialetöltést a Kirova Klinikán. Miért szökött el vele?

– Nem tudom. Emlékszem, hogy egy partin találkoztunk, és utána viszonyt kezdünk, de csak a szex miatt. Jól szórakoztunk, olyan lelkesedés tombolt benne, ami csak az első életciklusukban lévőkre jellemző. Élveztem vele az együttlétet, de nem tudom elképzelni, hogy feladtam volna miatta az életemet. Kifejezetten jó életem volt Morton mellett.

– Cotal nem csak magával randizott.

– Valóban? Ez nem lep meg, valóban csodás szerető volt.

– Nem érez féltékenységet?

– Nem, talán csak idegesít egy kicsit a dolog, de semmi több.

– Wyobie tartott fegyvert?

– Ó... – Tara könyörgő pillantást vetett a férjére. – Kérlek – suttogta.

– Ugyan már – szólt rá fensőbbségesen a főnyomozóra deSavoel.

– Nem kell ebbe az irányba terelni a beszélgetést.

– Szóval volt fegyvere? – Paula Myót ezúttal sem lehetett kizökkenteni.

A férfi megviselt arccal mosolygott rá.

– Őszintén remélem, hogy nem, noha tartok tőle, hogy igen. Nem kellemes a feleségemnek ez a szellemidézés, amikor már végre sikerült túltennie magát a saját halálán.

– Én éppen ezért vagyok itt – felelte Paula. – Hogy biztosak lehessünk benne, hogy nem ismétlődik meg.

– Megismétlődik? – Tara hangja egészen elvékonyodott a hirtelen támadt félelemtől. Azonnal elnyomta a cigarettáját. – Maga azt hiszi, hogy megint megöl valaki? – A szeme egészen kikerekedett.

– Nem így értettem. Felettébb rendhagyó lenne, ha egy gyilkos kétszer csapna le ugyanarra az áldozatra, ráadásul ön most már húsz éve ismét életben van. Kérem, ne izgassa fel magát, ez a lehetőség teljességgel ki van zárva. Szóval akkor: Wyobie tartott lőfegyvert?

– Nem... legalábbis én nem tudtam róla.

– Korábban azt mondta, hogy mással is volt viszonya. Egy időben találkozgatott velük?

– Nem. Wyobie tökéletesen kielégítette az igényeimet.

– És mi a helyzet az ellenségeikkel? Volt önnek vagy Cotalnak ellensége?

– Sok emberrel kerültem összetűzésbe, de hát ez száz év alatt nem is csoda, de soha senkivel nem vesztem össze annyira, hogy gyilkosságra vetemedjen. Ami pedig Wyobie-t illeti, abban a korban még nincs ellensége az embernek, olyan, aki gyilkolna is, egészen biztosan nincs.

– A másik barátnője talán jobban megharagudott rá a kelleténél.

– Talán – vont vállat Tara. – Sosem találkoztam vele. Maga szerint ez történt?

– Véleményem szerint nem. Ha önt és Wyobie-t valóban megölték, akkor azt nem heves felindulásból tették. Ugyanakkor egyelőre még nem tudjuk, hogy hol és mikor ölték meg magukat. Ahhoz, hogy ennyi bizonytalanság övezze az ügyet, alapos tervezés és előkészület szükségeltetett. A jegyeket kivéve semmi bizonyítéka nincs annak, hogy valaha is a Tampikón jártak.

– És a válás? – kérdezett közbe deSavoel. – A válást a Tampikón mondták ki. Tara összes holmiját oda küldték.

– A válási dokumentumokat egy jogi cég, a Brother Associates nyújtotta be a Tampikón. Ez csak adatátvitel, semmi több. Voltaképp bárhonnan benyújthatták volna a Nemzetközösségen belül az uniszférán keresztül. Ami pedig az ingóságait illeti, Tara, azokat hét hétig egy raktárban tárolták, majd az ön engedélyével egy magánteherautóba pakolták. A biztosító társaság nyomozóinak nem sikerült megtalálniuk a járművet. Ami különösen érdekes ebben az egész ügyben, az az ön biztonsági memóriamentése. A Kirova Klinikán kívül sehol máshol nem járt, sem a Tampikón, sem a Nemzetközösség egyetlen más bolygóján. A nyomozók legalábbis ezt állapították meg, de a részlegem éppen most ellenőrzi az adatokat. Márpedig kell, hogy legyen biztonsági mentése, mindenkinek van, pontosan ilyen esetekre: egy esetleges újjáélesztés miatt. A jegyek, az odaszállított ingóságok, a válási papírok mind azt bizonyítják, hogy ön járt a Tampikón. Ugyanakkor a biztonsági memóriamentés hiánya miatt én megkérdőjelezem az egész tampikói történetet.

– De miért? – kérdezte Tara elbizonytalanodva. – Mi értelme lett volna megölni engem vagy Wyobie-t? Mit követtünk el?

– Nem tudom – felelte őszintén Paula. – Amikor utoljára látták magát, Caroline Turnerrel ebédelt a Hajnali Hold nevű tengerparti étteremben. Ha történt is valami rossz magával, neki nem említette. Caroline azt mondta, hogy pontosan úgy viselkedett, mint mindig, mintha minden rendben lenne.

– Caroline jó barát volt, emlékszem rá. Talán még Wyobie-ról is meséltem neki.

– Őszerinte nem, mint ahogy azt sem említette neki, hogy elhagyja Mortont Wyobie miatt. Szóval, ha nem vesztette el az eszét egyik pillanatról a másikra, és szökött meg Wyobie-val, akkor azt kell feltételeznünk, hogy belekeveredtek valamilyen bűnügybe.

– Lehetetlen! – csattant fel Tara.

Paula felemelte a kezét, hogy elejét vegye a hisztérikus rohamnak.

– Nem azt mondtam, hogy szándékosan. A legvalószínűbb magyarázat az, hogy véletlenül láttak vagy hallottak valamit, amit nem kellett volna, és ezért felkutatták és megölték magukat. Ezzel csak az a probléma, hogy nem tudjuk, hol történt. Ha itt történt, akkor nagyon szűk játéktér áll a rendelkezésünkre a nyomozáshoz: Morton már két napja elutazott a szakmai konferenciára, és az előzetes foglalás szerint még négy napja volt hátra belőle. Morton azt vallotta, hogy két nappal a Caroline-nal elköltött ebédet követően ön váratlanul nem felelt többé a hívásaira, ami egybeesik a Tampikóra szóló jegyeken szereplő dátummal. Az ön utolsó biztonsági memóriamentését azon a napon végezték el a Kirova Klinikán, amikor Morton elutazott. Ez azt jelenti, hogy legfeljebb négy napja volt arra, hogy ez a tragédia megtörténjen önnel. Nyugodtan feltételezhetjük, hogy addig a bizonyos ebédig semmi érdemleges nem történt, ezért tulajdonképpen két napunk maradt, mindössze negyvennyolc óra.

– A rendőrségi akták semmiféle jelentősebb bűncselekményt nem említenek abból az időszakból – szólalt meg Hoshe első ízben. – Sőt az egész év felettébb nyugodt volt.

– Ez azt jelenti, hogy kivételesen eszes és ravasz bűnözők voltak – mondta Paula elmélyülten. – Sosem kapták el őket, és az egyetlen lehetséges bizonyíték ellenük ez a döglött gyilkossági akta. Ezzel nem sokra megyünk. Őszintén megmondom, ha Shaheef és Cotal beletenyereltek valamibe, és ezért végeztek velük, akkor igen csekély az esélye annak, hogy kideríthetjük az igazságot. Ez azt jelenti, hogy csak a Tampikó maradt. Megérkeztek, és azonnal belebotlottak valamibe, amibe nem kellett volna. A feltételezett tampikói gyilkosaink azt a látszatot keltették, hogy ön még mindig életben van, elszállították az ingóságait a raktárból, majd benyújtották a válási dokumentumokat. Ez megmagyarázná, hogy miért nincs biztonsági memóriamentés.

– Miféle bűnözők lehettek ezek? – kérdezte Tara reszketeg hangon. – Mégis mit követhettek el, hogy utána meg kellett ölniük engem és Wyobie-t?

– Én nem állítom, hogy ez történt, ez csak egy feltételezés – szögezte le Paula gyorsan, megelőzve a felesleges találgatást. – Nem igazán hiszek az átfogó bűnözői összeesküvés-elméletekben, igen kicsi a valószínűségük, ennek ellenére nem hagyhatjuk figyelmen kívül őket. Ez az igen valószínűtlen lehetőség azonban komoly dilemma elé állít minket. Ha nem keveredtek bűnügybe, és nem a magánélete miatt ölték meg önt, ami makulátlannak tűnik, akkor mégis mi történt?

Tara a cigisdobozban matatott, majd rágyújtott egy újabb szálra.

– Maga a nyomozó – mondta, majd a szájához emelte a cigarettát, hogy beleszívjon. A keze szemmel láthatóan remegett. Matthew deSavoel megszorította a karját, és közben szigorú pillantást vetett Paulára.

– Nem volt még elég? – kérdezte mogorván.

– De, egyelőre igen – felelte Paula Myo higgadtan.

– Derítsék ki, mi történt – szólt utánuk Tara, miközben Paula és Hoshe már kifelé igyekezett a házból. – Kérem... tudnom kell, hogy mi történt... ugye nem egy ostoba baleset volt az egész? Én húsz éven keresztül ezt hajtogattam magamnak. Mindenkinek azt mondtam, hogy egy vad, romantikus fellángolásomban megszöktem Wyobie-val... ha elég ideig ismételgeti az ember, akkor a végén elhiszi, hogy valóban így történt. Felépítettem saját magamnak ezt az emléket, de mindvégig tudtam, hogy a valóság nem ez.

– Minden tőlem telhetőt megteszek – ígérte Paula Myo.

– És most merre tovább? – kérdezte Hoshe, amikor már ismét az autóban ültek, és sebesen távolodtak az elszigetelt vidéki háztól.

– Meglátogatjuk az exférjet, Mortont – felelte Paula Myo.

A férfi lopva a főnyomozóra sandított.

– Mit gondol, mi történt valójában? – kérdezte.

– Nem baleset volt, az biztos. Hiszek Tarának, több esze volt annál, semhogy egyik pillanatról a másikra megszökjön egy fiatal kölyökkel. Wyobie így is mindent megadott neki, amire vágyott. Mindez pedig azt jelenti, hogy a Tampikóval rossz nyomon járunk, ez egy fedősztori, csak egy alibi.

– Több esze volt? – kérdezett rá Hoshe.

– Maga is látta, ma hogyan viselkedett.

– Igen. Szóval ilyen az, amikor hús-vér emberek után nyomozunk, igaz?

– Pontosan. – Paula oldalra fordította a fejét, hogy kinézhessen az ablakon. Odakint semmi mást nem látott, csak tovasuhanó fákat, összeérő lombkoronával. Azért ültették oda őket, hogy megvédjék a kávéültetvényeket az erős széllökésektől és heves viharoktól. – A bűntényeket emberek követik el, ezért az indokot is ott kell keresni: az emberek között. – Mindez annyira magától értetődő, annyira nyilvánvaló volt a főnyomozó számára, hogy gondolkodnia sem kellett a szavakon, ösztönösen buggyantak ki a száján.

A szülei, illetve az a házaspár, akik felnevelték őt, és akiket gyerekkorában a szüleinek hitt, meggyőződéssel vallották, hogy az ösztön olyasmi, amit ki lehet ölni a születendő gyermekből. A jó öreg természet a születésirányítással szemben, a régi nóta. Mindenáron be akarták bizonyítani az egész Nemzetközösség számára, hogy ebben a harcban nem a természet a végső győztes, hogy nem létezik előre elrendeltetett sors. Főleg nem olyan, amilyet Paula teremtői szántak neki.

A bolygó, ahol Paula született, a Huxley Menedéke nevet viseli, de a Nemzetközösségben gúnyosan csak úgy emlegetik, a Kaptár. A Tudatos Emberért Alapítvány foglalta el és népesítette be a bolygót 2102-ben, egy genetikusokból és szociálpolitológusokból álló, különös társulás. Mivel kikerültek a Föld szigorú szabályrendszere alól, azonnal kutatni kezdték a pszihoneurális személyiségformálás genetikai lehetőségeit. Mindig is hittek benne, hogy kialakíthatnak egy tökéletesen stabil társadalmat a mindenki legyen önmaga eszme megvalósításával, amit a Nemzetközösség nagy része meglehetősen hátborzongatónak talált. Számos vezetéknév eredeztethető különböző mesterségekből: takács, szűcs, kovács stb. Az alapítvány meg akarta szilárdítani ezeket a kötelékeket, hogy ne lehessen eltépni, hogy kódolva legyenek az egyének DNS-ében. A különböző foglalkozásokat természetesen nem lehet előre beplántálni az emberekbe, a pszihoneurális személyiségformálás csupán az előre eltervezett foglalkozás iránti hajlamot teremti meg az alanyban, miközben az egyedi tulajdonságjegyekhez igazodva bizonyos egyszerűbb, fiziológiai módosítást is végrehajtanak. Az orvosok fürge ujjakat és éles látást kapnak, a földművesek és építőipari munkások pedig erős testalkatot: a kutatók az emberi tevékenység teljes spektrumát lefedték. A tulajdonságjegyeket összekapcsolják és rögzítik, nehogy genetikai sodródás következhessen be. Ami a végső tulajdonságjegyeket illeti, összetett, kevert személyiséget sosem alakítanak ki, de az alapítvány gondosan ügyel arra, hogy a sajtóban sose használja a „tiszta” kifejezést az alanyaira.

A Nemzetközösség egésze viszolygott ettől az elképzeléstől. A Huxley Menedéke már a megalapításától kezdve a Nemzetközösség peremére szorult, kevés kellett hozzá, hogy teljesen elszigeteltté váljon. Még katonai vagy rendőrségi beavatkozást is több ízben sürgettek a Szenátusban, de ez ellenkezett a Nemzetközösség alkotmányával: a Nemzetközösséget eredetileg azért hozták létre, hogy egy egységes jogi szabályrendszer keretein belül garantálhassák az egyes bolygók önállóságát és szabadságát. Az alapítvány végül is azért folytathatta a munkáját, mert jogi értelemben a Huxley Menedéke egy független és szabad bolygó.

Miután több költséges, a nagy nyilvánosság előtt zajló jogi per sem hozott áttörést az alapítvány ügyében, a súlypont a TŰV felé tolódott el, egyre nagyobb nyomás nehezedett rájuk, egyre többen és gyakrabban követelték, hogy zárják le a bolygóra vezető féregjáratot. Nigel Sheldon vonakodva ugyan, de az átjáró nyitva tartása mellett érvelt: ha társadalmi tiltakozás miatt lezárnak egy átjárót, akkor az összes többi átjáró is veszélybe kerül, ha felbukkan egy-egy olyan csoport, amelyik nem ért egyet egy adott bolygó kultúrájával, vallásával vagy politikájával. Ezért aztán a Kaptár végül is a Nemzetközösség része maradt, de nem vett részt a központi gazdasági és pénzügyi folyamatokban. Az alapítvány szép csendben folytatta különleges tudományos munkáját, hogy létrehozzák a maguk egyedi, sajátos társadalmát.

Egyesek sosem felejtették el és bocsátották meg az elvesztett pereket, nem voltak hajlandók elfogadni, hogy az alapítványnak „joga” van a kísérletek folytatásához. Az emberi jogok magasabb szintű érvényesítéséé az elsőbbség, hangoztatták. Az ő felfogásuk szerint most már egy egész bolygónyi, genetikailag módosított rabszolga várja, hogy valaki felszabadítsa őket.

Ha valakikre ráillik a szélsőséges liberális kifejezés, azok kétségkívül Marcus és Rebecca Redhound. A nagy földi családok leszármazottaiként már eleve gazdagon születtek, és sosem sajnálták a pénzt, időt és energiát arra, hogy támogassák a mozgalmat, amiben hittek. Egy maroknyi, hasonlóan elhivatott titkos szövetségessel az oldalukon kitervelték, miként üthetnének rajta a Kaptáron. Úgy vélték, hogy ez lesz az a nagy áttörés, melynek eredményeként végre a Nemzetközösség többi része is észreveszi és belátja, hogy az alapítvány törekvései rosszak, politikai és tudományos szempontból egyaránt.

Több hónapnyi titkos, precíz tervezést és előkészületet követően a gazdag városi ficsúrok rohamcsapata megostromolta a Tudatos Emberért Alapítvány egyik szülészeti klinikáját a Kaptár fővárosában, Fordsville-ben. Sikerült betörniük és ellopniuk hét újszülött gyermeket, akikkel el is jutottak a TŰV-bolygóállomásra, még mielőtt általános riadót fújtak volna a bolygón. A Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatósága három gyermeket azonnal megtalált, és visszavitték őket a Huxley Menedékére, a szülészeti klinikára. Az aktivista csoport kizárólag a nyilvánosságban bízhatott, de csalódniuk kellett, mert a Nemzetközösség megosztottá vált, nem álltak egyértelműen mögéjük. Hiába szimpatizáltak a nézeteikkel, a csecsemőlopás sokuknál kiverte a biztosítékot, nem tudtak szemet hunyni felette.

Négy aktivistát letartóztattak, amikor az első három csecsemő nyomára bukkantak. A Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatósága ezt követően a Nemzetközösség valaha látott legnagyobb embervadászatába kezdett, hogy felkutassák a további négy gyermeket: egy fiút és három lányt. Tizenöt hónapnyi izzasztó nyomozómunkát követően, melyben tíz vezető nyomozó és maga az Érző Intelligencia is részt vett, sikerült megtalálni a hiányzó fiút, egy városban a Ferarrán, amely akkor még határbolygónak számított. Öt hónappal ezután két kislányt is megtaláltak az EdenBurgon. Az utolsó kislány és két aktivista azonban eltűnt, egyszerűen sehol sem akadtak a nyomukra.

A kizárólag az elvakult, megrögzött aktivistákra jellemző üldözési mániától hajtva Marcus és Rebecca külön tervet dolgoztak ki a rablás utáni időszakra vonatkozóan. Mindent elrendeztek, két éven keresztül titokban készülődtek, még a cinkostársaikat sem vonták be. Először is saját gyereket vállaltak, hogy fedezzék magukat. Coyát a Kaptárról ellopott gyermek nővérének szánták. Egyrészt úgy tervezték, hogy Coya majd természetes viselkedésmintát mutat a pszihoneurális személyiségformáláson átesett árvának, másrészt úgy vélték, hogy egy ikerpárral utazó fiatal házaspár senki gyanúját nem kelti majd fel. A terv bevált. Marcus és Rebecca vettek egy házat a Marindrán, egy vidéki, mezőgazdaságból élő kisvárosban, ahol házi kertészetet tartottak fenn, abból éltek. Itt kellemes környezetben élhettek, egy barátságos, jó szellemű közösségben. Mindkét gyermek tökéletesen beilleszkedett, mire felcseperedtek. A félig filippínó származású Paula azonban kilógott a családból, tekintve, hogy a szüleit és az „ikertestvérét” egyaránt erős kelet-mediterrán vonások jellemezték. Marcus és Rebecca természetesen erre is lelkészültek: azzal magyarázták az eltérést, hogy Paula enyhe genetikai módosításon esett át, hogy erősebben ütközzenek ki rajta Rebecca ázsiai származásának jegyei, így tisztelegye az ősei előtt. Addigra már rég elcsitultak a kedélyek az utolsó hiányzó gyermeket illetően, a közvélemény már nem foglalkozott a Kaptárt ért támadással és a csecsemőrablással. Soha senki nem fogott gyanút Paula származását illetően.

Paula gyerekként valóban nem sokban különbözött a testvérétől. Folyton együtt játszottak, lélegzetvételnyi időt sem hagytak a szüleiknek, imádták a kis golden retrievert, amelyet Marcus hozott nekik, mind a ketten szerettek úszni, és mind a ketten jól teljesítettek az iskolában. Csak mikor már serdülni kezdtek, derült ki, hogy Paula sokkal visszafogottabb és engedelmesebb, mint Coya: mindig azt tette, amit a szülei kértek tőle, sosem vitatkozott velük és mindig kerülte a bajt, nem vett részt semmilyen csínytevésben, amelyre a kicsiny, vidéki városkájukban egyáltalán lehetőségük nyílt. A többi család meg is jegyezte, hogy Paula mennyire jó kislány, ellentétben a többi kamasszal, akik annyi bajt okoznak nap mint nap, hogy sokan máris a békés kis közösségük összeomlásának hírnökeit látták bennük. Paula ugyanolyan megvetéssel és bátortalan kíváncsisággal viszonyult a fiúkhoz, mint a kortársai: ő is randizott, átélte az első szerelmi csalódás keserű érzését, amit azután kivetített következő két kapcsolatára, és kíméletlenül dobta a szerencsétlen srácokat. Talált egy új fiút, akit kedvelt... és öt hónapig meg is maradt mellette. A sportban jól teljesített, de nem kiemelkedően. Az iskolában elsősorban a történelemben és a nyelvtanulásban jeleskedett. A tanárai elmondása szerint mindenre tökéletesen emlékezett, és kivételes aprólékossággal ásta bele magát minden témába, utánanézve még a jelentéktelennek tűnő részleteknek is. Az alkalmassági vizsgálatok során azt derítették ki, hogy kiváló pszichológus válna belőle.

Kiegyensúlyozott, minden tekintetben normális lányukat elnézve a tizenhatodik születésnapján, Marcus és Rebecca úgy érezhette, sikerrel jártak. Szerető, természetes környezetben neveltek fel egy Kaptár – gyermeket, boldog, egészséges, józan gondolkodású emberi lényt faragva belőle. Márpedig ami egyvalakivel megtörténhet, az mindenki mással is megtörténhet. Az alapítvány elnyomó uralma a rabszolgáik felett ezennel megtört, hiba csúszott a rendszerükbe. A tisztesség és az emberi méltóság végül diadalmaskodott az érzéketlen tudomány felett.

Két nappal később, egy kellemes, napsütéses délutánon Marcus és Rebecca kisétált Paulával a kert végébe, és ott részletesen elmeséltek neki mindent a származása körülményeiről. Ostoba módon még a korabeli újságcikkeket is megmutatták neki a rajtaütésről, csecsemőrablásról és az ezt követő hosszadalmas embervadászatról.

Az alapítvány annak idején nem hozta nyilvánosságra, hogy az elrabolt csecsemők esetében milyen jellegű pszihoneurális beavatkozást hajtottak végre. A megkerült hat gyermek hétköznapinak számított a Huxley Menedéke mércéjével mérve: közalkalmazott, mérnök, könyvelő, sőt még egy levéltáros is akadt közöttük. A szerencsének vagy a sors fintorának köszönhetően Paula különbözött még ezen társaitól is: a Huxley Menedékén minimális a bűnözés, ami nem meglepő, hiszen a lakói személyiségét úgy alakítják, hogy elégedettek legyenek a munkájukkal és az életükkel egyaránt. Ennek ellenére még az alapítvány sem áltathatta magát azzal, hogy tökéleteset alkotott. Minden emberi civilizációban szükség van rendfenntartó erőre. A Huxley Menedékén az egész nemzet méltán volt büszke arra, hogy csupán egyetlen rendőrtiszt szükségeltetik minden tízezer lakosra. Paula egy volt közülük.

Két órával az örömteli, kellemes hangvételű színvallást követően Marcus és Rebecca már előzetes letartóztatásban volt. Paula adta fel őket. Nem tehetett egyebet: a lényét a jó és a rossz közötti különbség felismerése határozta meg, ez alkotta tudatának és lelkének magját.

Az utolsó eltűnt Kaptár-gyermek előkerülésének híre nagyot robbant, ez volt a legnagyobb uniszféra-szenzáció évtizedek óta, és Paulából egy csapásra Nemzetközösség-szerte ismert híresség lett. Fiatal, gyönyörű és rémisztően megvesztegethetetlen; minden megvolt benne, aminek nem szabadna meglennie egy tizenhat éves kamasz lányban.

Paula könyörtelen vallomásának eredményeként Marcust és Rebeccát harminckét évnyi szabadságvesztésre ítélték, annak az időnek a kétszeresére, ameddig az elkövetett bűncselekmény büntetlen maradt – ehhez hasonló szigorú büntetést alapvetően csak a gyilkosok kapnak. Az uniszféra élő közvetítésének köszönhetően az emberiség mintegy negyede követhette figyelemmel a tárgyalást. Visszafojtott lélegzettel, izgatottan nézték a jelenetet, ahogy Coya összeomlik és hisztérikusan sikoltozik, amikor a bíró kimondja az ítéletet, majd zokogva könyörög a testvérének, hogy vonja vissza a feljelentést. Paula egy szót sem szólt, csupán szánakozó pillantást vetett a zokogó lányra. Az emberiség képernyők előtt ülő egynegyede beleborzongott a látványba.

A tárgyalást követően Paula visszatért a Huxley Menedékére, az otthonába, amelyről semmit sem tudott, ahol elmondták neki a valódi nevét, és át kellett élnie azt a kínos pillanatot, amikor bemutatták őt a többi elrabolt gyermeknek. Az égvilágon semmi közös nem volt bennük. Még annyira sem illett abba a közegbe, mint a Marindrára: a modern, nemzetközösségi képzést kapott Paula nem tudott mit kezdeni a Huxley Menedékén meghonosított normákkal. A bolygón nem használták a modern technológia vívmányait, az új, konformista társadalmat úgy alakították ki, hogy az emberek végezzék el a munkát, ne a gépek. Paula, aki korábban hozzászokott, hogy háztartási robotok veszik őt körül, és korlátlan hozzáférése van az uniszférához, hatalmas ostobaságnak és pazarlásnak találta a technika elvetését, úgy érezte magát, mintha egy elszigetelt tanyára vetődött volna. Marcusnak és Rebeccának ezt az egy dolgot sikerült megváltoztatnia Paula előre programozott gondolkodásmódjában, de ők ezt már nem láthatták, mert időközben megkezdték büntetésük letöltését a Törvényszéki Igazgatóság hibernációs kádjában.

Paula elbújt a nyilvánosság elől, elhagyta a Huxley Menedékét, és a Földre utazott, ahol megpályázott egy állást a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságán. Akkor még fogalma sem volt róla, hogy a kérvénye milyen magas politikai körökben körözött, mire elfogadták, de végül elfogadták, és később ő lett a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának valaha volt legjobb és legsikeresebb nyomozója – még a híres-hírhedt 2243-as ügy ellenére is, amelyet azóta sem sikerült megoldania.

Morton egy ötvenemeletes felhőkarcoló tetőtéri lakásában élt, Sötéttóvárosban, a Labuk-kishajókikötő mögött, egészen közel ahhoz az étteremhez, ahol Caroline Turner és Tara elköltötték utolsó közös ebédjüket. Paulának természetesen azonnal szemet szúrt ez a véletlen egybeesés, amikor elhajtottak a vízpart mellett. Az autójukkal begurultak a felhőkarcoló mélygarázsába, majd beszálltak a gyorsliftbe, és felsuhantak az épület tetejére. Morton az előcsarnokban várta őket, a széthúzódó liftajtó előtt. Három éve jött ki a megfiatalító klinikáról, így most egy magas, csinos fiatalember képében állt előttük; hosszú, dús, gesztenyeszínű haját lófarokba fogta. Borostyánsárga és pávakék színű trópusi inget viselt, hozzá drága, kézzel varrott, laza nyári nadrágot. Kifogástalanul festett, és lerítt róla, hogy tisztában is van ezzel. Fiatal arcán udvarias mosoly jelent meg, miközben üdvözlésképp egymás után megrázta a két rendőrtiszt kezét.

– Köszönöm, hogy fogad minket – mondta Paula. Kora estére járt, a helyi idő csupán néhány órával tért el a párizsi időtől.

– Ez a legkevesebb – mondta Morton, majd kedvesen betessékelte őket a lakásba az impozáns kétszárnyú ajtón keresztül. Első ránézésre úgy tűnt, hogy a tetőtéri lakás alapterülete nagyobb, mint az exfelesége jelenlegi takaros kis vidéki háza mindenestől. Egy tágas, szinteltolásos nappaliba érkeztek, amelyet üvegfal zárt le. Éppen hat harmincat mutatott az óra, a lebukó, rézvörös színű nap korongja már egy szintbe került a felhőkarcoló tetejével, ezért a gyérülő fényű napsugarak akadály nélkül hatolhattak be a lakásba. Fényűző bútorok és méregdrága műtárgyak sejlettek fel előttük a félhomályban, magukba szippantva a nap utolsó fénypászmáit. A teraszra nyíló, széles üvegajtó mögötti teret egy tetőtéri kert foglalta el, melynek közepére medencét telepítettek. A teraszt körbevevő rozsdamentes korláton túl meseszerű látvány tárult a szemük elé: az egész város és a tó mintegy ott hevert a lábuk előtt.

Mind a hárman az üvegfal elé helyezett, pazar fotelekben foglaltak helyet, hogy kényelmesen, fesztelenül beszélgethessenek. Morton utasítást adott a lakás vezérlőegységének, amely azonnal elsötétítette az ablakot, hogy még véletlenül se lehessen belátni a társalgóba. Paula ekkor vette csak észre, hogy valaki van a medencében: egy fiatal, sportos testalkatú lány úszott a vízben, könnyed, erőteljes karcsapásokkal róva a hosszokat. Utasította az e-titkárát, hogy nyissa meg Morton fájlját: jelenleg nem volt nős, ugyanakkor a helyi pletykalapok cikkei több fiatal lánnyal is összeboronálták, mióta kijött legutóbbi megfiatalító kúrájáról. A jelenlegi szeretője nem más, mint Mellanie Rescorai, egy tizenkilenc éves, első életciklusában lévő lány, aki tagja az Oaktier úszóválogatottjának. A hírek szerint Mellanie szülei határozottan ellenezték ezt a kapcsolatot, ezért a lázadó lány fogta magát, elköltözött otthonból, és összebútorozott Mortonnal a férfi legénylakásán.

– Kérnek inni valamit? – kérdezte Morton jó házigazdához illően. Egy klasszikus szabású, fekete egyenruhába öltözött komornyik jelent meg a társalgó szélén, és türelmesen várakozott. Paula meglepetten mérte végig: egy hús-vér szolga, nem holmi robot.

– Köszönöm, nem – mondta Paula, Hoshe egyszerűen csak megrázta a fejét.

– Én kérném a gin-tonikomat, köszönöm – mondta Morton a komornyiknak. – Végül is már lejárt a munkaidő, nem igaz? – fordult a két rendőrtiszt felé vigyorogva.

– Igenis, uram. – A komornyik enyhén meghajolt, majd nesztelenül odalépett a tükörrel borított italszekrényhez.

– Ha jól tudom, ön értesítette a rendőrséget, és azzal indult el ez az egész ügy – kezdett bele Paula.

– Így igaz – felelte Morton, majd kényelmesen hátradőlt a puha bőrfotelben. – Nagyon különösnek találtam, hogy újjá kellett éleszteni Cotalt és Tarát is. Ebből arra következtettem, hogy egyszerre haltak meg, ami felettébb gyanús, főleg, hogy azóta sem derült ki, hogy Tara hogyan vesztette el az életét. Fura, hogy eddig még senki sem fűzte össze a szálakat – tette hozzá, majd nyájas mosolyt villantott Hoshe Finn nyomozóra.

– Különböző biztosítótársaságok, különböző klinikák – védekezett Hoshe. – Ha Wyobie kérdezősködött volna Ms. Shaheef felől, akkor a részlegemben is felmerült volna ez a kérdés.

– Természetesen.

– Szóval felismerte a nevet? – kérdezte Paula.

– Igen. Fogalmam sincs, miért nem töröltettem a memóriámból az előző két megfiatalító kúra során. Biztos a tudatalatti miatt. Az ember a tapasztalatból tanul, aki okos, semmit nem dob a szemétre.

– Fájdalmas volt a válása Tarától?

– Sokkolt, mikor elhagyott, egészen egyszerűen nem számítottam rá. Utólag persze már tudom, hogy túlságosan is lefoglaltak a cégünk ügyei, és amúgy is jó ideje éltünk már együtt, gondolom, a végén úgy is bekövetkezett volna. De az, hogy csak úgy lelépett, előzetes figyelmeztetés nélkül, ez nem vallott Tarára. Legalábbis arra a Tarára, akiről azt hittem, hogy ismerem, semmiképpen sem. De én is túltettem magam rajta, úgy, ahogy a férfiak általában: megdöngettem mindenkit, aki csak az utamba akadt, és beletemetkeztem a munkába. Maga a válás már csak formalitás volt, egy hivatalos elektronikus aláírás egy fájlon.

– Semmi jel nem utalt rá, hogy elhagyja önt?

– Az égvilágon semmi. Aggódtam miatta, amikor hazaértem. Már két napja nem reagált a hívásaimra. Akkor úgy véltem, hogy megharagudott rám valamiért, és ezért máshol tölti el a szabadidejét. De amikor beléptem a lakásba, észrevettem, hogy az összes holmiját összecsomagolta és magával vitte. Elég egyértelmű jel, nem igaz?

A komornyik visszatért Morton gin-tonikjával a kezében, és letette a kristálypoharat a fotel melletti, kis italtartó asztalkára.

– Kíván még valamit, uram?

– Egyelőre nem – felelte Morton, és intett a komornyiknak, hogy elmehet.

– Hagyott üzenetet? – kérdezte Paula.

– Nem, egy árva feljegyzést sem. Akkor hallottam felőle először, amikor két héttel később megérkezett a válással kapcsolatos fájl.

– Amit egy jogi cég továbbított. Ettől kezdve többé nem érintkezett Tarával személyesen?

– Miután lelépett, nem.

– Honnan ismeri Wyobie Cotal nevét?

– Szerepelt a válási fájlban – felelte Morton.

– Tara íratta bele?

– Igen. Ő jelentette a kibékíthetetlen nézeteltérést közöttünk.

– Kaphatnék egy példányt a dokumentumból?

– Természetesen. – Morton azonnal utasította az e-titkárát, hogy bocsásson Paula rendelkezésére egy másolatot.

– Meg kell kérdeznem, nyert valaki a válással?

Morton szórakozottan kacagott a kérdés hallatán.

– Hát persze, én! Megszabadultam tőle! – mosolyogva kortyolt bele a gin-tonikba.

– Én nem erre gondoltam. – Paulát nem lehetett ilyen könnyen kizökkenteni.

– Persze, értem. – Morton összekulcsolta a kezét a tarkóján, majd hátradőlt, és a mennyezetet kezdte tanulmányozni. – Lássuk csak. Nem volt min marakodni, mind a ketten jól jöttünk ki a válásból. Házassági szerződést kötöttünk, és előre meghatároztuk, hogy mindent kettéosztunk, méghozzá egyenlő arányban. Tisztességes megállapodás volt. Tara akkoriban gazdagabb volt nálam, ő többet tett bele a cégbe, mint én, de ez nem volt titok. Később azonban én vezettem a céget, én futtattam fel. Amikor elváltunk, a részvényeket egyenlő arányban osztottuk el, pont úgy, ahogyan a szerződésben állt.

– Mennyivel tett bele több pénzt?

– Hatvanöt-harmincöt arányban alapítottuk meg a céget. Ez nem akkora különbség, hogy ölni kellene érte – tette hozzá Morton.

– Értem. Ki tartotta meg a céget? – faggatta tovább Paula.

– Én vezetem a céget azóta is, már csak megszokásból is. Az AquaState ma már az egyik leányvállalatunk.

Paula beleolvasott az előtte lévő fájlba.

– Úgy látom, hogy ön a Gansu Építkezési Vállalat elnöke.

– Igen. Hat hónappal azt követően, hogy kiléptünk a részvény-piacra, a Gansu kedvező ajánlatot tett az AquaState-re. Kettő-egy arányban sikerült túladnom a részvényeimen, ráadásul szereztem egy helyet magamnak a Gansu vezető testületében, és opciós jogot a részvényekre. Negyvenévnyi kemény munkát követően most itt tartok. Jelenleg a miénk a legnagyobb, magánkézben lévő építkezési és mérnöki vállalat a bolygón. Bármit találjon is ki, mi megépítjük önnek. Természetesen számos másik bolygón is vannak részlegeink, és folyamatosan terjeszkedünk. Egy nap a hatalmas, csillagközi multikat is utolérhetjük.

– A fájlok szerint a cég, az AquaState, amelyet közösen alapítottak Tarával csak három évvel a válást követően lépett ki a részvénypiacra.

– Tara egyetértett ezzel... illetve Tara ügyvédei. Mind úgy gondoltuk, hogy hosszú távon jobban járunk, ha kivárunk, ha türelmesen megvárjuk, amíg a nedvességkivonó-üzletág teljesen felfut, hogy a lehető legnagyobb hasznot húzhassuk belőle. Amikor az AquaState végre kilépett a részvénypiacra, egy tampikói bank jegyezte a részvényeket, amelyek később Gansu-részvényekké váltak, miután eladtam a céget. Ezt nem is kellene elmondanom maguknak, de... mióta Tarát újjáélesztették, a részvények többségét eladta. Észvesztő sebességgel költi a pénzét, és mind arra a bolond arisztokrata bohócra szórja el, aki azon az ültetvényen páváskodik.

– Köszönöm a tájékoztatást, de nem hiszem, hogy ez szorosan hozzátartozna a jelenlegi nyomozáshoz – mondta Paula szenvtelen hangon. – Engem sokkal jobban érdekel, hogy mi történt Tara részvényeivel az újjáélesztést megelőző tizenhét évben. Egyszerűen csak ott pihentek a tampikói bankban?

– Amennyire én tudom, igen. Én csak annyit tudok, hogy az utóbbi időben folyamatosan eladogatják őket, mert elnökként belelátok a részvénykimutatásokba. Tara meglehetősen gyorsan szabadul meg tőlük, kétmillió tampikói dollár értékben évente.

Paula Hoshe felé fordult.

– Beszélnünk kell ezzel a tampikói bankkal, ki kell derítenünk, hogy mi történt az osztalék kifizetéssel az alatt a bizonyos tizenhét év alatt.

– Természetesen.

Mellanie Rescorai kimászott a medencéből, és törölgetni kezdte magáról a vízcseppeket, a rózsaszínbe borult égbolttal a háttérben. Paulának el kellett ismernie, hogy a lány pokolian vonzó. Morton mohó csillogással a szemében nézte őt, ahogy a ragadozó méricskéli az ínycsiklandó falatot.

– Mi a helyzet az ellenségekkel? – kérdezte Paula, miután levette a szemét a lányról. – Voltak Tarának haragosai?

– Nem – vágta rá Morton határozottan. Ő még mindig legújabb hódításán legeltette a szemét. – Illetve nem hiszem, vagyis... nem emlékszem rá. Az emlékeim többségét töröltettem arról a néhány napról, csak az igazán fontosakat és lényegeseket őriztem meg.

– És önnek? Önnek voltak ellenségei akkoriban?

– Én nem fogalmaznék ennyire sarkosan... természetesen voltak üzleti riválisaim, de nem nevezném őket ellenségnek. Ráadásul manapság még élesebb a verseny közöttünk, de egyetlen üzlet sem ér annyit, hogy gyilkolni kellene érte, akkoriban meg egészen biztosan nem.

– Csak akkoriban? – csapott le rá Paula.

– Manapság sem – vigyorodott el Morton.

– Találkozott Tarával az újjáélesztését követően?

– Igen. A biztosítási nyomozók és a rendőrök is egy csokorra való kérdést feltettek nekem, ugyanolyanokat, mint most maguk. Meglátogattam őt, miután kijött a klinikáról, tudják, csak úgy, a régi idők kedvéért... látni akartam, hogy jól van-e. Egyáltalán nem haragszom rá, és végül is volt tizenhárom jó évünk együtt. Időnként még most is találkozunk, partikon, társadalmi eseményeken, ünnepségeken, meg ehhez hasonló alkalmakkor. Bár most, hogy ismét férjhez ment, egyre kevesebbszer kerül erre sor. Az utolsó megfiatalító kúrám óta nem is láttam.

– Nem született közös gyerekük, igaz? – kérdezte Paula.

Morton végre levette a szemét csinos barátnőjéről, és a főnyomozóra nézett.

– Nem – rázta meg a fejét.

– Miért nem? Ahogy korábban említette, tizenhárom évig éltek együtt.

– Úgy döntöttünk, hogy nem akarunk gyereket vállalni, még a házassági szerződésbe is beleírtuk. Mindketten elfoglaltak voltunk, alig maradt szabadidőnk. Akkoriban olyan életvitelt folytattunk, amelybe nem illett volna bele egy gyerek és az azzal járó kötöttség.

– Értem. Még egy utolsó kérdés. Talán semmi jelentősége, tekintve, hogy azóta két megfiatalító kúrán is átesett, de emlékszik bármilyen szokatlan eseményre Tara eltűnését megelőzően?

– Igazán sajnálom, de az égvilágon semmire. Ha voltak is efféle jelek, azokat már rég töröltettem az elmémből.

– Gondoltam, hogy ez történt. Nos, még egyszer köszönöm, hogy fogadott minket.

Morton felállt, és kikísérte Paula Myo főnyomozót a lakásból. Miközben átvágtak a nappalin az előszobához, Morton hagyta, hogy a tekintete elkalandozzon Paula feneke irányába. Kosztümszoknyája izgató módon tapadt a testéhez, kiemelve csípője vonalát. Noha Morton Paula több bírósági ügyét is letöltötte az uniszféráról, most, hogy testközelből láthatta a legendás nyomozónőt, meg kellett állapítania, hogy a megfiatalító kúra utáni alakja valóban ellenállhatatlanul dögös. Máris azon merengett, hogy Paula Myo vajon betér-e egy Titkok Fészkébe ma este... ha igen, akkor szeretne ott lenni.

Miután a két rendőrtiszt távozott, Morton visszatért a tetőtéri teraszra. Mellanie túláradó örömmel mosolygott rá, ahogy csak azok tudnak, akik teljes lényükkel szeretnek.

– Tényleg megölték?

– Nem tudják – felelte Morton.

A lány átfonta a karjával a férfi nyakát, és szorosan hozzásimult még mindig nedves testével.

– Miért foglalkozol ezzel? Több évszázaddal ezelőtt történt.

– Valójában negyven évvel ezelőtt. És nagyon is érdekelne a dolog, ha veled történne ilyen szörnyűség.

A lány lebiggyesztette az ajkát.

– Ne mondj ilyet!

– A lényeg az, hogy az idő múlásával nem évülnek el a bűncselekmények, hiszen nem csökken a jelentőségük, különösen manapság nem.

– Értem. – Mellanie vállat vont, majd a férfira mosolygott. – Én nem hagylak faképnél téged úgy, ahogy ő.

– Ezt örömmel hallom. – Morton előrehajolt, és csókolgatni kezdte a lányt, aki a szokásos féktelen hevességével reagált. Gyerekjáték volt kihasználni Mellanie fiatalkori bizonytalanságát, főleg egy olyan tapasztalt öreg rókának, mint Morton. A lány korábban nem ismert olyan finom modorú, udvarias, magabiztos és nem utolsósorban gazdag férfit, mint ő. A megismerkedésük pillanatáig csupán az első életciklusukat élő, vad srácokkal randizott. Önerőből sosem lett volna képes kitörni középosztálybeli családja biztonságot nyújtó menedékéből, nem volt hozzá elég bátor, de amikor Morton elcsavarta a fejét, és támogatni kezdte a törekvéseit, azonnal rákapott a tiltott gyümölcs ízére. A nyilvánosság és a médiafigyelem, amit a kapcsolatuk keltett, és a szüleivel vívott heves viták mind mulattatták őt. Mint az összes többi első életciklusát élő fiatal, ő is meg akart tapasztalni mindent, amit csak az élet nyújtani tud. Morton ekkor jelent meg az életében, váratlanul, és egyszerre vált a vezetőjévé és az eltartójává. Annyi kínkeserves, lemondásokkal és kőkemény edzésmunkával teli év után, hogy válogatott úszó lehessen, egyszer csak kitárult előtte a világ, új távlatok nyíltak meg számára. Borítékolható volt, hogy miként reagál majd erre: belevetette magát az élvezetekbe, gyakorlatilag nem ismert határt.

Nem Mellanie számított a legszebb lánynak, akit Morton valaha is ágyba vitt... ahhoz túlságosan hosszú volt az álla és pisze az orra. Az úszóválogatott edzői azonban alaposan megdolgoztatták, kiváló fizikai állapotban volt, mondhatni, csúcsformában, ezért tökéletesen ki tudta aknázni a széles vállú, nyurga, sportos testalkatában rejlő lehetőségeket, nem mindennapi gyönyörökben részesítve a férfit. Mégsem ez, hanem pimaszul fiatal életkora vonzotta a legjobban Mortont, még a Titkok Fészke megfiatalított hölgyvendégei társaságában sem érzett soha ilyen erős nemi vágyat. Még az övékéhez hasonló, felettébb liberális társadalomban is szúrós szemmel néztek arra, aki egy megfiatalító kúra után elcsábít egy első életciklusát élő fiatalt... de ez Morton számára csak még tovább növelte az élmény értékét. És megengedhette magának, hogy ügyet se vessen mások nemtetszésére.

Mert Mortonból a gazdag és befolyásos személyek egyike lett, aki az átlag, az egyszerű halandók felett áll. Ugyanúgy élte a szakmai és magánéletét is: ha valamit el akart érni vagy meg akart szerezni, akkor azt meg is szerezte, nem létezett számára akadály. Ő egy birodalmat épített fel, amely lehetővé tette, hogy magasra emelkedjen. Összehasonlítva első, szánalmas évszázadával, most élt csak igazán.

– Menj, öltözz át! – mondta most a lánynak. Az e-titkára már hívta is az öltöztetőt és a stylistot, hogy Mellanie időben elkészülhessen. – Resal egy óra múlva vár minket a hajóján. Nem akarok túl sokat késni, olyan emberek is jönnek ma, akikkel mindenképpen beszélnem kell.

Az öltöztető és a stylist megjelent az ajtóban, és türelmesen várakoztak. A két középkorú nő talán még magánál Mortonnál is jobban ismerte az ízlését, az öltöztető egyben az ő ruhatáráért is felelt.

– De ugye nem csak üzletről lesz szó? – kérdezte Mellanie reménykedve.

– Persze hogy nem, kellemes emberek is lesznek ott, akikkel szórakozhatunk. Korodbeliek is, és olyanok is, akik még nálam is idősebbek. Most pedig siess, kérlek, hamarosan indulnunk kell.

– Jól van, Morty. – Mellanie végigmérte az ajtóban várakozó két asszonyt, majd visszafordult Mortonhoz. – Mit szeretnél, mit vegyek fel?

– Mint mindig: valami dögöset. – Morton virtuális látómezejében felsorakoztak azok a ruhaneműk, amelyeket az öltöztető nemrégiben vásárolt. – Legyen az a fehér és arany valami, amiben szerdán is voltál. Az elég rövid.

– Oké! – Mellanie lelkesen bólogatott és mosolygott, majd megölelte a férfit úgy, ahogy a gyerekek szokták az apjukat, ha biztonságra vagy biztatásra vágynak. – Szeretlek, Morty, nagyon szeretlek. Ugye tudod? – Tekintete Morton arcát fürkészte, a megerősítő visszaigazolás jeleit kereste.

– Tudom. – Korábbi, öregebb énje talán enyhe bűntudatot érzett volna ennyi hízelgés hallatán. Az efféle kapcsolatok sosem tartanak túl sokáig. Morton tökéletesen tisztában volt ezzel, noha a lány ezt sosem fogja belátni. Egy év múlva felbukkan majd egy másik lány, aki hasonlóan szép és vonzó, és akkor ismét fellángol majd benne a vadászszenvedély, és útra kell kelnie. Mellanie valószínűleg sírva fogadja majd a szakítás hírét, de addig is...

Játékosan megpaskolta Mellanie popóját, hogy most már tényleg menjen vissza a lakásba, és készülődjön. A lány sikkantott egyet, majd széthúzta a széles erkélyajtót, és besietett. A két hölgy szó nélkül követte őt.

Morton e-titkára kilistázta azokat a teendőket, amelyekkel még nem végzett a nap folyamán. Egyesével átnézte az összes intézendő ügyet, egyesekhez megjegyzést fűzött, volt, amiről több információt kért, és akadt, amit elutasított, vagy éppen elfogadott. Ez mit sem változott: nem számít, hogy milyen jó és drága okosszoftvert vásárol a vállalat, a fontos vezetői döntéseket ugyanúgy az emberek hozzák meg. Egy KI természetesen helyettesíthet egy egész középvezetői réteget is, ha kell, de nem rendelkezik azzal a kreativitással, ami egy igazi vezető sajátja.

Miután Morton végzett az irodai teendőkkel, a komornyik hozott neki még egy italt. Nekitámaszkodott az erkélyen futó acélkorlátnak, és az alatta elterülő várost nézte, miközben a gint kortyolgatta. A bolygó napja éppen akkor bukott le a horizont alá. Becsukta a szemét, és egész városrészeket idézett fel, amelyeket teljes egészében a Gansu vállalat épített, és ahol kormányzati felhatalmazással jelenleg az ő különböző leányvállalataik látták el a közszolgálati és városüzemeltetési feladatokat... természetesen a saját innovatív fejlesztéseik felhasználásával. Ezeken kívül is akadtak azonban figyelemre méltó kerületek: főleg a régi ültetvények és gyümölcsösök, amelyek ma már a külvárosi területek zöldövezeteit alkották, úgy folyták körbe a hegyvonulatok lábát, mintha zöld szőnyeget terítettek volna le a földre. A Gansu építészmérnökei olyan épületek csodás terveit készítették el, amelyek kényelmesen elférnének a szűk, sekély völgyekben, megteremtve egy új, exkluzív mikroközösség kialakulásának lehetőségét az Oaktier folyamatosan gyarapodó rétegei számára. A mezőgazdaságból élő családokat máris megkörnyékezték, előnyösebbnél előnyösebb üzleti feltételek garantálásával ösztönözve őket a váltásra.

Morton felnézett a sötét égboltra, a fényes csillagok még épphogy csak elkezdtek pislákolni. Ha minden terv szerint alakul, akkor üzleti érdekeltségei hamarosan már a csillagok közötti űrt is elérik, és kiterjesztheti befolyását a többi bolygóra is, és a jelenlegi alvállalkozói szerződéseknél sokkal zsírosabb megbízásokat köthet. Jelenleg ő vezette a Gansu vállalat irányító testületét, és az elmúlt évtizedben elért üzleti fellendülésnek és piaci növekedésnek, valamint a folyamatosan és stabilan emelkedő részvényáraknak köszönhetően szinte teljhatalomra tett szert. Itt most nincs helye gyávaságnak a terjeszkedési terveket illetően. Elképesztő lehetőségek rejlettek odakint, a bolygó határain túl: teljes lakossági infrastruktúrák kiépítése. Küszöbön állt a harmadik generációs űr bolygóinak meghódítása, amelyek egyszer tán még a Nagy15 tagjait is lepipálják. Áldotta a szerencséjét; jobb korban nem is élhetne.

Lenézett a város épületeinek háztetőire. Egy régi, középmagas torony vonta magára a figyelmét. A házasságuk java részében abban a lakótömbben éltek Tarával: eddig fel sem tűnt neki, hogy rálát a tetőtéri kertből. Abból a távolságból természetesen nem látott részleteket, csupán az épület szürke körvonalát, és az egymás felett világító ablakok párhuzamosan futó fénycsíkjait. A szájához emelte a kristálypoharat, belekortyolt a ginkoktélba, és tovább bámulta a tornyot. Nem tudta felidézni az emlékeiből, hogy milyen volt a lakás berendezése. Amikor hat évvel a válás után befeküdt egy megfiatalító klinikára, az összes emlékét töröltette, csak a legalapvetőbbekről és legszükségesebbekről készített biztonsági mentést. Az az élet ma már csak néhány fájl formájában létezett, nem valódi, személyesen átélt emlékekként. És mégis... amikor húsz évvel ezelőtt értesült Tara újjáélesztéséről, rossz érzése támadt, valami nyugtalanította, de nem tudta meghatározni, hogy mi. Egyáltalán nem vallott rá, hogy felkerekedjen és meglátogassa az exnejét, mégis ezt tette. Nem ismert rá a friss klóntestben újjáéledő, neurotikus asszonyra, legalábbis nem olyannak látta, akivel képes lenne tartós kapcsolatot kialakítani. Úgy döntött, hogy az újjáélesztést követő sokknak és pszichés traumának tudja be a dolgot.

Nem sokkal később azonban az e-titkára kiszűrte az uniszféra tudósításokból Cotal újjáélesztésének hírét, és Morton fejében azonnal összeállt a kép, nyilvánvalóvá vált a kapcsolat Cotal és Tara között. Korábban eljött az irodából – soha senki nem látott még tőle ilyet –, és aggódni kezdett eme felettébb szokatlan, véletlen egybeesés miatt. Megkérte legbizalmasabb alkalmazottait, hogy kérdezősködjenek egy kicsit, és miután elegendő információhoz jutott, értesítette a rendőrséget a felfedezéséről. A homályos, konkrét következtetések és valódi eredmény nélküli rendőrségi jelentés felbőszítette. Úgy döntött, hogy nem kezd el cirkuszolni, nem esik neki a rendőrségnek, mert akkor túlságosan is magára vonná a figyelmet, ehelyett inkább beszélt a Shaheef család egyik rangidős tagjával.

Álmában sem gondolta volna, hogy egy olyan híres és elismert rendőrtisztet állítanak az ügyre, mint Paula Myo, a Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának főnyomozója. Ugyanakkor üdvözítőnek találta ezt a fejleményt: ha valaki képes kideríteni, hogy mi történt abban a néhány baljós napban, akkor az ő. Elkalandoztak a gondolatai, ismét a nyomozónő feszes fenekét látta maga előtt, és ismét eljátszott a gondolattal, hogy mi történne, ha összefutnának egy Titkok Fészkében.

– Morty.

A férfi megfordult a hang hallatán. Az öltöztetőnő és a stylist ismét csodát tettek. Mellanie a társalgó előtt állt, hátulról világította meg őt a lakásból kiszűrődő fény. Aranybarna haját megmosták, majd kivasalták, így most leért egészen a háta közepéig, a falatnyi estélyi ruha alig takart el valamit fiatal, feszes, kisportolt testéből. A Cotal és Tara ügye miatt érzett nyugtalansága egy szempillantás alatt elillant, és máris azon gondolkodott, hogy később milyen új malacságokra tanítja majd meg a lányt.

– Jól nézek ki? – kérdezte Mellanie aggódva.

– Csodásan.

TIZEDIK FEJEZET

Oscar Monroe és McClain Gilbert a kora reggeli expresszel utaztak el az Anshunról, majd a StLincoln és a földi London érintésével érkeztek meg a Kerenszkre. A TŰV-bolygóállomás működtette a Mennyei Angyalra, vezető átjárót, de a többi féregjárattal ellentétben itt nem jártak vonatok.

Leszálltak az expresszről, majd végiggyalogoltak a peronon egészen a központi váróteremig. Mielőtt beléphettek volna a Mennyei Angyalra vezető transzfercsarnokba, számos szigorú ellenőrzésen kellett átesniük. Először a TŰV ellenőrző pontján kellett túljutniuk, ahol egy speciális szkenner segítségével az egész testüket átvilágították, majd ellenőrizték a csomagjaikat, és csak ezután adták át őket a Nemzetközösség Diplomáciai Biztonsági Igazgatóságának, ahol részletesen kifaggatták őket a látogatásuk célját és jellegét illetően. A Mennyei Angyal az egyetlen hely a Nemzetközösségben, ahová a csillagközi polgároknak nincs szabad bejárásuk. A Diplomáciai Biztonsági Igazgatóság összeveti a látogatók személyazonosságát a különböző körözési listákkal és egyéb bűnügyi nyilvántartásokkal, de még ez sem elég az automatikus belépéshez, a fájlt elküldik a Mennyei Angyalnak, amely bárkitől megtagadhatja a belépés jogát.

Oscar görcsbe ránduló gyomorral várta az azonosítás eredményét: az e-titkára a biztonságiak rendelkezésére bocsátotta a személyi fájlját, akik elvégeztek egy DNS-vizsgálatot, hogy megállapítsák, valóban az-e, akinek mondja magát. Még sosem járt a Mennyei Angyalon, ezért látott rá némi esélyt, hogy elutasítják a kérelmét, és megtagadják tőle a belépést, vagy ami még rosszabb, megkérdezik tőle, mit akar.

– Te jártál már itt? – kérdezte Mactől. Csak azért tette, hogy lazának, felszabadultnak tűnjön a biztonságiak előtt.

– Ez már az ötödik alkalom – felelte McClain. – A felderítőcsapatok nulla gravitációs kiképzést is kapnak, hogy az összes lehetséges körülményre felkészíthessük őket.

– A szentségit, évek óta dolgozom már a TŰV-nél, és erről nem is tudtam! – ingatta a fejét Oscar.

McClain a barátjára mosolygott. Már tíz éve ismerték egymást, együtt dolgoztak a Merredinen, a TŰV kutatórészlegénél: ha valaki ilyen hosszú ideje végez hatalmas stresszel és felelősséggel járó munkát, akkor automatikusan kialakul a kölcsönös tisztelet a másik iránt, vagy ha nem, akkor az egyiknek előbb-utóbb váltania kell. A vezetői hierarchia csak elviekben létezett a kutatórészlegen belül, mindenki vakon megbízott a másikban, nem kellett ellenőrizni, hogy jól végzik-e a munkájukat, mindig mindenki mindent beleadott.

– Hát ez remek, egy olyan műveleti parancsnokra bízom az életemet, akinek fogalma sincs, mi történik körülötte – mondta fanyar mosollyal.

– Azt a nyavalyás mókusszörnyet is észrevettem, vagy nem?

– Uraim, önök szabadon beléphetnek – szólalt meg az egyik biztonsági ember.

Oscar és McClain átmentek a transzfer váróba. Egy egész testet elfedő overallt kaptak, amely könnyű, különleges légzést elősegítő anyagból készült, mágneses talpbetéttel és mandzsettával.

– Ezt csak az utazás során kell viselni – mondta nekik a férfi. – Vegyék rá a ruhájukra, megakadályozza, hogy bármi is elrepüljön. És ne felejtsék el a sisakot! A biztonsági előírások szerint csak akkor indulunk útnak, ha már mindenki felvette a sisakot.

Többen is tartózkodtak a transzferváróban, és mindannyian az overallal szenvedtek, alig tudták ráhúzni a ruhájukra. Akik hosszú frizurát viseltek, azoknak hajgumival kellett hátrafogniuk a hajukat, az utaskísérők mindenkit ellenőriztek. Mac váratlanul oldalba bökte Oscart a könyökével.

– Nézd már, az ott nem Paula Myo? – kérdezte meglepetten.

Oscar követte társa pillantását. Egy fiatalos külsejű nőt látott, aki éppen akkor próbálta hátrakötni hosszú, fekete haját egy hajgumival.

Egy túlsúlyos férfi állt mellette, aki elegáns öltönyt viselt, de alaposan megizzadt, mire beleszuszakolta magát az overalba.

– Elképzelhető. Nemrég jöhetett ki egy megfiatalító klinikáról. Még emlékszem a Shayoni-ügyre, úgy hat vagy hét évvel ezelőtt történt, Paula Myo elfogta azt a fegyverkereskedőt, aki kinetikus energiájú fegyvereket adott el a Dakrai Szabad Állam felkelőinek. Négy napon keresztül várakozott egy épületben, hogy végre felbukkanjanak. Ez ám az elhivatottság.

– A feleségem tanulmányozta az eseteit az akadémián, innen ismerem. Biztos vagyok benne, hogy ő az.

– Kíváncsi vagyok, ezúttal kit üldöz.

– Szívesen látnám őt a fedélzeten – jegyezte meg McClain.

Oscar meglepetten nézett a barátjára.

– Mégis minek? Arra számítasz, hogy gyilkolászni kezdjük egymást az út felénél? – kérdezte gúnyolódva.

– Ha belegondolok, hogy egy éven keresztül kell szagolnom a fingod bűzét, akkor több mint valószínű. Az a nő bármilyen problémát képes megoldani, erre programozták az agyát. Ő pontosan az a fajta különleges tehetség, akit magunkkal kellene vinni erre az expedícióra.

– Többféle probléma létezik – bölcselkedett Oscar –, és mi most a legrosszabb fajtával nézünk szembe. – Megveregette a munkatársa vállát. – Ne aggódj, Mac, idővel jó parancsnok lesz belőled.

– Jóval előbb, mint belőled, pajtás – vigyorgott Mac.

– Úgy legyen. Egyébként mit szól hozzá a feleséged, hogy elutazol, és egy teljes évig magára hagyod? – kérdezte Oscar.

– Angie? Nagyon jól fogadta a dolgot. Felmerült köztünk, hogy szakítunk erre az időre, de az túlzás lenne, semmi sem indokolja, hogy ilyen pesszimisták legyünk. Csak belevágunk a dologba, és meglátjuk, mi sül ki belőle. Ha talál magának valakit, amíg én távol leszek, akkor legyen úgy. A házastársi megállapodásunk ezt amúgy is lehetővé teszi.

– Szép kis házassági szerződés.

– A mienk ilyen... és mi a helyzet veled? Te hogy boldogulsz majd egy évig? Láttál potenciális alapanyagot a jelentkezők között?

– Ezen még nem gondolkodtam. Van jó pár OÁ-tetoválásom, hogy hozzáférjek a nagy felbontású ÖI-anyagokhoz, úgyhogy szépen elleszek a kis pixelhárememmel.

Mac kiábrándultan csóválta a fejét.

– Többet kellene kimozdulnod a való életbe, cimbora.

Egy utaskísérő a váróterem végéből nyíló beszállófolyosóhoz vezette az öt utast, köztük Paulát és Hoshe Finnt. A lábuk csikorgó-ropogó hangot adott minden egyes lépésnél; a mágneses talpbetétek csattogtak ennyire, amelyeknek majd a talajon kell tartaniuk őket. Mielőtt végigmentek volna a folyosón, védősisakot kaptak, és az utaskísérő szigorúan ellenőrizte, hogy mindannyian felvegyék.

– Voltak már nulla gravitáción? – kérdezte a férfi.

– Mostanában majdnem mindig – dörmögte Oscar. A sisak, amelyet kapott, hasonló volt azokhoz, amilyeneket a csillaghajó-komplexumban is használtak az Anshunon. Még mindig utálta, hogy folyton fel kell mennie az összeszerelő állomásra, valahogy nem tudott hozzászokni, de nem tehetett mást, Wilson megrögzötten hitt abban, hogy csakis akkor megy minden rendben, ha személyesen ellenőrzi – ezt a hozzáállást és munkamorált nyilván a NASA-nál eltöltött korszakából hozta magával. Mióta Oscar csatlakozott a projekthez, egyetlen hét sem telt el úgy, hogy ne kellett volna valamiféle ellenőrző körútra mennie.

– Magát az átjárót fekete keret jelzi – mondta az utaskísérő, és a folyosó végébe mutatott. – Azután már súlytalansági állapot következik. Használják a mágneses talpbetétet, ne lebegjenek szabadon. Az önök járata az ötös számú dokkból indul. Most pedig kövessenek, kérem! – A férfi elindult, és amikor a fekete vonalhoz ért, hozzáérintette mágneses mandzsettáját a falhoz. Kecsesen lépte át a vonalat, a lába puhán emelkedett el a talajtól. Oscar beletörődően grimaszolt, majd mélyet sóhajtott, és követte a férfit.

Öt méterrel odébb a folyosó egy ötven méter átmérőjű félgömb kellős közepébe torkollott. A helyiségnek nem volt ablaka, csupán nyolc légzsilip látszódott a gömbfalon, egyenlő távolságra helyezve el egymástól a gömb pereme mentén. Az ötös számú zsilip nyitott állapotban bámult rájuk. Az utaskísérő a zsilip felé vezette őket, óvatosan haladva előre az íves gömbfelületen, az ujjaival és lábujjaival tapadva hozzá, mint valami hatalmas rovar. A zsilip bejáratában megállt, és bevárta az utasokat, hátha segíteni kell nekik beszállni a hajóba, amely majd elviszi őket.

A hajó egy közönséges, jó tíz méter hosszú csőhenger volt, a belsejében két sorban elrendezett székekkel. Oscar leült, bekötötte magát, majd felnézett a plafonra. Úgy vélte, hogy a hajtótörzs mennyezetét látja, amelybe öt vastag ablakot illesztettek. Semmi egyebet nem látott, csak az indítóállomás íves külső falát.

Mindössze tizenöt utas szállt fel a fura hajó fedélzetére. Az utaskísérő végigsétált a sorok között, ellenőrizte, hogy mindenki kényelmesen ül-e, és megfelelően kötötte-e be magát, majd bezárult a légzsilip ajtaja.

– A Mennyei Angyal nem engedi, hogy a TŰV átjárót nyisson a belsejébe – magyarázta utasainak. – Nagyjából ötven kilométerre lehetünk tőle. Az út mintegy tizenöt percig tart. Ha valaki kényelmetlenül érzi magát, vagy bármiféle problémája van, kérem, azonnal szóljon. Erős nyugtatókat is tartunk a hajón, szükség esetére. Addig is, kérem, keressék meg az egészségügyi tubust az önök előtti lévő ülés háttámláján.

Oscar a rugalmas csőre nézett – a cserélhető, fúvókára hasonlító beömlőtölcsért természetesen az út előtt kicserélték –, és fintorogva grimaszolt. A hányózacskóknál, amelyeket állandóan magával kellett vinnie a csillaghajó összeszerelő állomására, mindenesetre modernebb megoldás, ezt el kellett ismernie.

Az űrkomp teste enyhén vibrált, amikor levált a dokkról, és a kémiai meghajtású rakéták ellökték az űrkikötőtől. Néhány másodpercnyi siklást követően bekapcsolt a főhajtómű, és fokozatosan növekvő sebességgel hajtotta őket a megadott úti cél felé. Minél jobban eltávolodtak az űrkikötőtől, annál többet lehetett látni belőle az űrkomp ablakain keresztül, majd egy perc elteltével az egész átjáróállomás feltárult Oscar szeme előtt. Az épület egy kvarc méhkaptárra emlékeztette, hosszú, hatszögletű csőszakaszok emelkedtek ki egy központi korong felszínéből. Az űrkikötő érkezési és indulási ikerdokkjai a korong peremének felszínéből emelkedtek ki. A hatszögletű csövek egytől egyig légzsilipben végződtek, ahol teherszállító repülők pakolták ki a rakományukat: szorosan zárt dobozokat, bennük készre szerelt műholdakkal, kifinomult félvezetős eszközökkel, valamint olyan alkatrészekkel, kristályokkal és biológiai anyagokkal, amelyeket kizárólag mikrogravitációs környezetben lehet előállítani. A teherszállító gépeket ezt követően hétköznapi fogyasztási cikkekkel és élelmiszerrel rakodták meg, amit utána elszállítottak a Mennyei Angyalra.

A szárazföldi szigetvilágra emlékeztető objektum többi része is láthatóvá vált az ablakon keresztül: több mint száz szabadon repülő gyáregység, a parányi, egymástól független kutatókapszuláktól kezdve, amelyek épphogy csak nagyobbak voltak az űrkompnál, egészen a több kilométer kiterjedésű, hálózatos elrendezésű megakomplexumokig. A hatalmas rácsszerkezet csomópontjaira különböző rendeltetésű szerelőmodulokat telepítettek, amelyek krómozott prizmákként csillogtak. A háttérben az Icalanise, a hatalmas gázóriás töltötte ki a látóteret, amely az űrkomp forgása miatt vált láthatóvá a csillagmezőn. Arról a pályáról, amelyen az űrkompjuk haladt, sáfrány- és fehér színű felhősávokkal csíkozott félholdnak látták. A felhőfoszlányok lüktető szélei visszakunkorodtak, majd egymásba kapaszkodtak, mint megannyi hosszú karom, amint kölcsönösen összekapcsolódnak. Két fekete kör látszódott az egyenlítőnél, a gázóriás harmincnyolc holdja közül kettőnek az árnyéka.

Tízpercnyi siklást követően az űrkomp ismét fordult, hogy felkészülhessenek a fékezéshez. Oscar pont szemben találta magát a Mennyei Angyallal.

Amikor a TŰV kutatórészlege 2163-ban féreglyukat nyitott erre a csillagrendszerre, egyetlenegy, ember által lakható bolygót sem találtak. A műveleti parancsnok úgy döntött, hogy nincs értelme tovább kutatni, és már éppen el akarta rendelni a féregjárat lezárását, amikor a kutatótányér erős, rendszeres mikrohullámú jelet fogott az Icalanise irányából. Találtak egy gyanúsnak tűnő pontot, amely félmillió kilométerrel az atmoszféra felett keringett, ezért áthelyezték a féregjárat kijáratát, hogy közelebbről is megvizsgálják. A kutatócsoport tagjai először teljesen összezavarodtak, amikor megpillantották: az űrtávcső egy hatvanhárom kilométer hosszú és mintegy húsz kilométer széles holdra fókuszált. Nem is ez volt az igazán megdöbbentő, hanem a holdból kiálló, gyöngyfényű kitüremkedések: egy angyal szárnyai. Miután a kutatócsoport közelebb merészkedett, és alaposabban is megvizsgálta a holdat, kiderült róla, hogy a szikladarab tizenkét hatalmas, mesterséges kristálykupolát rejt, amelyek egy-egy hosszú fémoszlop tetején helyezkednek el. Akadt köztük olyan, amelyik áttetsző volt vagy sugárzott, de akadt olyan is, amelyik nem: öt kupolán tisztán át lehetett látni, így azonnal felfedezték a belsejükben lévő idegen városokat. Az úthálózatokat rubinvörös, türkizkék és smaragdzöld fények világították meg, míg a különös, torony, kúp, gyűrű és gömb alakú épületek ablakai a többezernyi csillag többezernyi árnyalatában csillogtak.

A kutatócsoport egy csillaghajót talált, egy fénysebességnél is gyorsabb haladásra képes élő-érző óriást. Az emberiség még nem találkozott efféle létformával, így nem is érthette meg, hogy mit lát: egy öntudatra ébredő gépet, vagy egy űrben született létformát, amely azzá fejlődött, vagy azzá fejlesztették az idők folyamán, amilyen állapotban rátaláltak. A Mennyei Angyal sosem számolt be származása helyéről és körülményeiről, csupán annyit árult el, hogy a cél, amiért létezik, nem más, mint hogy barátságos otthont nyújtson azoknak a bolygókhoz kötődő életformáknak, amelyekkel útja során találkozik, abban a reményben, hogy tanulmányozhatja őket. Amikor rátaláltak, éppen pályára állt az Icalanise körül, hogy „megpihenjen” – az sem derült ki soha, hogy mennyi ideje tart ez a nyugalmi állapot. Némi rádióbeszélgetést követően a csillaghajó beleegyezett, hogy megnyissa akkor még három üres kupoláját az emberek számára, hogy asztromérnöki tevékenységgel foglalkozó cégek telepedhessenek le bennük. A Mennyei Angyal két fő feltételt szabott, mielőtt megkötötte volna az egyezséget az emberiséggel: ő szabja meg, kik látogathatnak el vagy telepedhetnek le a csillaghajón, és hogy azonnal értesíti újdonsült, ember lakóit, ha útra kel... bármikor kerüljön is rá sor.

Az űrkomp az Új-Glasgow nevet viselő kupola hatalmas kiterjedésű talapzata alá manőverezett, majd onnan továbbsiklott az alatta lévő, elkeskenyedő, fém tartóoszlop mentén. Az űrkikötőt annál a pontnál alakították ki, ahol az ónszürke tartóoszlop behatolt a csillaghajó sziklás külső kérgébe: légzsilipek és légmentesen zárható ablakok láncolata fogta körbe az egész szerkezetet, mint egy óriási nyaklánc. Több zsilipnél is áruszállító hajók rostokoltak, nemrég vontathatták őket oda a vontatóhajók, hogy lerakodhassák a szállítmányt.

Az űrkomp enyhe rándulással kötött ki, majd a képlékeny műanyagból készült zsilipkapu szép lassan kinyílt.

– Köszönjük, hogy velünk utaztak – köszönt el tőlük az utaskísérő. – Ne feledjék, miután kiszálltak, addig súlytalansági állapotban maradnak, amíg a lift el nem indul – hívta fel rá a figyelmüket.

Oscar megvárta, amíg az előtte ülő utasok kiszállnak az űrkompból, és csak azután kapcsolta ki a biztonsági övét. A folyosó, amely a zsilipkapu túloldalán várt rájuk, csalódást okozott: egy közönséges, ezüstös színű cső volt, amely enyhén lejtett, még mélyebbre hatolva a tartóoszlop belsejébe. Egyáltalán nem lengte be az az egzotikus légkör, amire Oscar egész idő alatt számított. Fintorogva lebegett oda a túloldalon várakozó lifthez. A többi utashoz hasonlóan ő is a mágneses talpbetétet használta arra, hogy a talajon maradjon. Mielőtt még az ajtók becsukódtak volna, látta, hogy Paula Myo és a társa továbbsiklanak a folyamatosan ereszkedő folyosón.

Szép fokozatosan épült fel a gravitációs erő, miután a lift elindult és siklani kezdett felfelé a tartóoszlop belsejében. Nincs ebben semmi meglepő, gondolta Oscar, hiszen gyorsuló mozgást végzünk. Miután azonban a lift megállt, továbbra is hagyományos gravitációs térben találták magukat. A Mennyei Angyal sosem adott magyarázatot arra, hogy miként éri el ezt, mint ahogy a többi, eddig megfejthetetlen technológiai vívmányáról sem rántotta le a leplet: senki sem tudta, honnan nyeri az energiát a működéshez, milyen elven működik a fénysebességnél gyorsabb haladásra képes hajtóműve, hogyan védi meg magát a becsapódásoktól, vagy hogy honnan származik a kupolák megépítéséhez felhasznált nyersanyag.

További kilenc, az övékéhez hasonló liftajtó nyílt a hatalmas várócsarnokra. Oscar és Mac gyorsan kibújtak a kényelmetlen overallból, beledobták a ruhát egy erre a célra odakészített ládába, majd sietős léptekkel, izgatottan indultak el a kijárat felé. A váróterem épülete az Új-Glasgow-i Park kellős közepén állt, egy öt kilométernyi kiterjedésű zöldterületen, ahová olyan sok fát telepítettek, hogy akár erdőnek is hívhatták volna. A külső fasorok mögött felsejlettek a magasba szökő, különböző alakú és anyagú felhőkarcolók. Pontosan olyan látványt nyújtott, mint bármelyik sugárút New Yorkban. A földi nagyvárostól eltérően azonban itt vékony, tekergő sínpárok hálózták be az eget. A tömegközlekedésre használt, kapszulaszerű járművek ezeken a síneken suhantak félelmetes sebességgel az egyes állomások között.

Most éppen dél körül járt az idő, ami azt jelentette, hogy a fejük felett lévő kupola áttetszővé vált, és a Nap spektrumához közeli, egyenletes, fehér fényt bocsátott ki magából. Kellemes meleg fogadta őket, a mérsékelt égövi nyáridőre jellemző páratartalommal.

Oscar nagy levegőt vett, majd megállt, és a nyakát nyújtogatva és tekergetve alaposan körülnézett.

– El kell ismernem, hogy ez pokolian lenyűgöző. Most aztán másként nézünk a jó öreg Második Esélyre, nem igaz?

– Más tészta... – legyintett Mac, majd vállat vont. – Mi átjárókat használunk, és kiépítettünk egy komplett féregjárat alapú, csillagközi közlekedési hálózatot. Az összes bolygó elérhető egyetlen lépéssel. Ha azzal foglalkoztunk volna háromszáz éven keresztül, hogy minél jobb és gyorsabb csillaghajókat építsünk, akkor, gondolom, valami ehhez hasonlóval járnánk a galaxist.

Oscar rámeredt barátjára, majd összevont szemöldökkel vizslatta őt.

– Téged is lenyűgözött – jelentette ki végül.

– Valóban kivételes mérnöki munka, ezt el kell ismerni, de ettől még nem támad kisebbségi érzésem – dünnyögte Mac az orra alatt.

– Jól van na... hogy jutunk be az elnök asszonyhoz? – kérdezte Oscar, lezárva az előző témát.

Mac az előttük húzódó, erdős zöldterületre mutatott. Több keskeny, kacskaringós gyalogút is indult a váróteremből a város felé a fás parkon keresztül, különböző irányokban. Nem messze tőlük egy patak csörgedezett, mögötte pedig egy tó csillogó felszíne sejlett fel a fák törzsei között. Alig ötvenméternyire egy fehér oszlop magasodott az egyik gyalogút szélén, mellette három, magán közlekedésre használatos kapszulával.

– Olyan közel visznek, amennyire csak lehetséges – felelte Mac a speciális közlekedési járművekre mutatva.

Mind a három kapszula egy-egy gyöngyházfényű gömb volt, lapos aljzattal és ovális, nyitott ajtónyílásokkal, amelyeket áttetsző erőtér védett, biztonságot nyújtva az utasnak. Mac habozás nélkül átlépett az erőtéren, majd kényelmesen elhelyezkedett a padszerű ülésen. Oscar némi tétovázás után követte. Bentről nézve a kapszula burka teljesen áttetszőnek látszott. Miután mindketten leültek, az erőtérajtó megremegett, majd megerősödött.

– Az elnök asszony irodájába, kérem – közölte Mac a kapszulával. A kapszula néhány méteren keresztül a talaj felett siklott, majd a gyalogút felszíne váratlanul megnyílt, feltárva egy alagút száját, és ők a következő pillanatban belezuhantak. Az alagútban tökéletes sötétség honolt, a kapszula belsejében ugyanakkor megmaradt a kivilágítás.

– Hűha! – füttyentett elismerően Oscar. Ösztönösen támaszkodott meg a kapszula belső falában, pedig az alagútban suhanó jármű mozgását nem is érzékelte. – Ez valamiféle inerciacsillapító lehet.

– Hagyd abba az elemzést, és élvezd egy kicsit... legalább most az egyszer.

– Mi... aztakurva! – kiáltott fel Oscar megfeledkezve magáról.

A kapszula kilőtt az alagútból, és függőleges vonalban haladt az egyik sínpár mentén, olyan iszonyatos sebességgel, mintha szuperszonikus repülőgépen ültek volna. Egy kékes színű acélból emelt, magas, karcsú felhőkarcoló oldalfala mellett száguldottak felfelé az épület tetején ülő, vörös gömb felé anélkül, hogy érzékelték volna a gyorsulást. A függő útpályát jelentő sín enyhe ívben meghajlott, majd vízszintes vonalban állapodott meg. Egy másik kapszula rohant szembe velük. Oscar csak nagy erőfeszítések árán tudta nyitva tartani a szemét, amikor a két jármű elrobogott egymás mellett. A szíve majd kiugrott a helyéről, mélyeket kellett lélegeznie, hogy lecsillapítsa a szívverését. Miután megnyugodott, végre gyönyörködhetett egy kicsit a látványban. Elég magasan jártak ahhoz, hogy beláthassa az egész kupolát. Amennyire első ránézésre meg tudta állapítani, egyenlő arányban borították parkok és beépített városrészek a rendelkezésre álló területeket, és a nagyobb, magasabb épületek valóban a legkülönbözőbb, legelképesztőbb formákat mutatták.

– Éjszaka még lenyűgözőbb – jegyezte meg Mac. – A kristályok olyankor átlátszóvá válnak, és látszódik a magasban az Icalanise. Na, ilyenkor tényleg olyan érzésed támad, hogy egy idegen világban vagy.

A függőúthálózat egyik kereszteződéséhez értek, ahol utazósávot váltottak, és lefelé fordulva egy ezüstkagylóra emlékeztető épület felé kanyarodtak. A kapszula a tizennyolcadik emelet tágas várócsarnokába siklott be, majd besorolt egy fehér oszlop mellé, ahol több, az övékéhez hasonló közlekedési jármű parkolt már.

– Jobb, mint a Mercid, mi? – kacsintott vigyorogva Mac, miközben kimásztak a kapszulából.

Oscar fancsali képet vágott.

– Nem jobb, csak más – dünnyögte.

Az elnök asszony stábjának egy tagja már várt rájuk: Soolina Depfor csinos, fiatalos külsejű ifjú hölgy benyomását keltette, a kellemes látványt csak még jobban kihangsúlyozta nyilvánvalóan méregdrága kosztümje.

– Üdvözlöm önöket a városházán, uraim! – köszöntötte őket. – Ms. Gall már várja önöket. – Egyenesen az Emberi Lakosok Szövetségének elnök asszonya elé vezette a két férfit, egy ovális alakú terembe, amely a tájolásából ítélve a fura alakú épület központi bordázatában kellett, hogy helyet kapjon. A helyiség mennyezete egy félkúp alakú foltos üvegből állt, melynek színei egymásra merőlegesen futó vonalakban hullámoztak. Egyetlenegy bútordarab állt a szobában, egy széles asztal a túloldali fal előtt. Mintha a belépő egy ősi, kora középkori trónteremben találta volna magát. Oscar tudta, hogy Toniea Gall már több mint egy évszázada tölti be az Emberi Lakosok Szövetségének elnök asszonyi tisztségét, és amennyire a történelemórákról rémlett neki, egyetlenegy király vagy királynő sem uralkodott ennyi ideig a Földön.

Az elnök asszony felállt, hogy üdvözölje őket, amikor beléptek a terembe. Magas nő volt, kékesfekete árnyalatú bőrrel; jellegzetes afrikai törzsi ruhát viselt. Már csak kevesebb, mint egy évtizede maradt hátra a következő megfiatalító kúrájáig, ezért az arcvonásai mostanra ünnepélyessé és tiszteletet parancsolóvá értek. Egy-két ősz szál is felütötte már a fejét rövidre nyírt frizurájában. Sokat elárult a magabiztosságáról, hogy esze ágában sem volt eltüntetni, vagy legalább befesteni ezeket a kósza szálakat. Ez persze teljességgel érthető, hiszen az összes eddigi választást elsöprő fölénnyel nyerte meg. A kritikusai és a legfőbb riválisai általában azzal magyarázták ezt, hogy rajta kívül senki más nem ácsingózik annyira erre a pozícióra, mint ő, hiszen ez csak egy névleges megbízatás, amolyan kirakatállás – a kupolák létfenntartását az elejétől kezdve teljes egészében a Mennyei Angyal látta el. Ezzel az érveléssel természetesen veszedelmesen alábecsülték a képességeit. A Mennyei Angyal valóban csak egy kísérleti telepnek indult, ahová az asztromérnöki tevékenységgel foglalkozó cégek betelepülhettek, de a három kupola – az Új-Glasgow, a Moszkva Csillaga és a Cracacol – lakossága mára meghaladta a tizenötmillió főt. Az elnök asszony további két kupola – az Új-Auckland és a Babuyan-korallzátony – megépítésében állapodott meg a Mennyei Angyallal. Az előkészületek hamarosan véget érnek, és a két kupolát végre az új letelepülők rendelkezésére bocsáthatják. A külső, szabadon repülő gyáregységek kicsi, de annál jelentősebb hányadát állítják elő a Nemzetközösség csúcstechnológiai rendszereinek. Mindent összevetve a Mennyei Angyal hamisítatlan sikertörténet, és Toniea Gall, aki egy repüléstechnikai cég szerződéses, ionhajtóműkkel foglalkozó szakmérnökeként érkezett ide az első letelepülők között, ennek a sikertörténetnek az arca, sőt legfőbb bajnoka. Mindemellett egyike volt a legrégebben hivatalban lévő közéleti vezetőknek, és a politikával foglalkozó média már arról pletykált, hogy komoly eséllyel indulhatna a Nemzetközösség következő elnökválasztásán.

Oscar fogott kezet elsőként az elnök asszonnyal. Tenyerének érintését hűvösnek és száraznak érezte.

– Köszönjük, hogy fogad minket, elnök asszony – mondta az etikett előírásai szerint.

– Meglehetősen vegyesek az érzéseim, ha fogalmazhatok így – mondta Toniea Gall. A hangjában nyoma sem volt könnyed humornak vagy szívélyességnek. – Ahogy a helyi lakosság egésze, úgy én magam is zokon vettem, hogy Nigel Sheldon nem találta alkalmasnak az otthonunkat a csillaghajó megépítéséhez.

Oscar mosolya elkeskenyedett; igyekezett nem Macre nézni.

– Biztos vagyok benne, hogy senkit sem akart megbántani, elnök asszony – szabadkozott.

– Akkor miért nem itt építik meg a csillaghajót? – kérdezte a politikusnő nyíltan, és értetlenül nézett a férfira. – Itt az összes szükséges eszköz és berendezés a rendelkezésünkre áll, nem is beszélve a mérhetetlen tapasztalatról és tudásról, amit felhalmoztunk a témában. Feltételezem, azzal, hogy az Anshunra telepítették a gyáregységet, alaposan megsokszorozták a költségeket. Miért jó ez Nigel Sheldonnak?

– Az Anshun közelebb található a Dyson Ikrekhez – kezdte a válaszát Oscar, de be sem tudta fejezni.

– Ugyan! – Az elnök asszony leintette, mintha fárasztaná a gyenge kifogás. – Mintha a néhány nappal hosszabb repülőút bármit is számítana. Nigel Sheldon talán egy konkurens űrvállalatot akar létrehozni?

– Biztosíthatom, hogy kizárólag ez az egy csillaghajó épül meg az Anshunon – felelte Oscar. – Ott nincsenek szabadesésű ipari gyáregységek... ráadásul a Mennyei Angyalról származik a fontos alkatrészek jelentős hányada.

– Hmm. Jelenleg ennyivel is beérjük, de kérem, mondja meg Sheldon úrnak, hogy nagyon nagy csalódást okozott nekem a döntésével. Ha legközelebb döntő szavazatra lenne szüksége a támogatottjainak a Szenátusban, nem szükséges idefáradnia miatta.

– Majd tudatom vele, elnök asszony – hajtott fejet Oscar szelíden.

– Nos, uraim, valójában miért kerestek fel? – szegezte nekik a kérdést a politikusnő.

– Meg szeretnénk kérdezni a Mennyei Angyaltól, hogy mit tud a Dyson Ikrekről – felelte teketóriázás nélkül Oscar. – Bármilyen apró információval tudjon is szolgálni, az biztosan előrébb viszi a küldetést.

– Mi is részesei vagyunk az uniszférának, gondolom, önök is tudják – mondta az elnök asszony mogorván.

Oscar nem állta Ms. Gall szikrázó tekintetét.

– A közvetlen felettesem azt vallja, hogy nincs jobb a személyes kapcsolatfelvételnél, főleg egy ennyire fontos és kényes ügy esetében, márpedig az Emberi Lakosok Szövetsége állandó, nyitott összeköttetésben áll a Mennyei Angyal vezérlő intelligenciájával.

– Semmit sem tud a Dyson Ikrekről.

– Szeretnénk mi magunk is meggyőződni erről. – Oscart nem lehetett ilyen könnyen lerázni.

Toniea Gall soványka mosolyra húzta a száját.

– Szóval első kézből akarják hallani... rendben van. – A háta mögött lévő ablakra mutatott. – Az összes kupolát látták, amikor megérkeztek?

– Majdnem mindet.

– A raielek az egyik kupolában élnek. Azért tudjuk, mert beleegyeztek, hogy kapcsolatba lépjenek az emberekkel. Ami a többi nyolc eredeti kupolát illeti, fogalmunk sincs róla, hogy kit vagy mit rejtenek. Három kupola belsejében valamiféle város vagy felépítmény található: éjszakára mindig kigyulladnak bennük a fények, de mozgást még soha nem láttunk. Úgy tűnik, hogy az egyik kupolában köd gomolyog; néhányan azt állítják, hogy suhanó fényt és árnyékot láttak odabent, de erre nincs semmiféle bizonyítékunk. Egy másik állandó sötétségbe burkolózik, de az infravörös tartományban látszódik, hogy erős a kisugárzása, amiből arra következtethetünk, hogy melegebb van odabent, mint egy emberlakta bolygón. Egy másik folyamatosan meg van világítva, de opálos: átlátszatlan. A maradék két kupolát harminchét órás éj-nappali ciklus jellemzi, nem tudjuk, hogy mi zajlik bennük, mert szintén átlátszatlanok. Egyszóval, uraim, mi kétszáz év együttélés után sem tudjuk, hogy kik a közvetlen szomszédaink. A Mennyei Angyal a biztonságot és a nyugalmat helyezi mindenek fölé, önök most mégis azért utaztak ide, hogy megkérdezzék tőle, ismer-e egy olyan idegen életformát, amely szándékosan rejtette el magát a galaxis többi részétől.

– A Dyson Ikrek valóban messze vannak, de mindenképpen fel kell tennünk néhány kérdést, ezt önnek is meg kell értenie – felelte Oscar.

– Igen, értem, hogy mi motiválja önöket, de ettől még nem értek vele egyet. Meg kell őriznünk jelenlegi biztonságos pozíciónkat, és nekem nincs ennél fontosabb teendőm. Ugyanakkor szívesen felajánlom önöknek a Szövetség kommunikációs csatornáját, hogy beszélhessenek a házigazdánkkal.

– Köszönjük, elnök asszony.

Azonnal elhagyták a termet. A két férfi néhány lépés távolságból követte Soolina Depfort, akinek hangosan kopogott a sarka a fényesre suvickolt padlón. Oscar egész idő alatt úgy érezte, mintha az elnök asszony perzselő tekintete égetné a tarkóját. Miután a terem magas ajtaja bezáródott, a két férfi összenézett. Mac hörcsög módra felfújta az arcát, majd hangosan kifújta a levegőt.

– Apám, ez aztán rendesen megmogyorózza az embert – dörmögte maga elé.

Soolina Depfor azonnal megpördült, és felvonta a szemöldökét. Mac érezte, ahogy elvörösödik az arca.

– A kommunikációs csatorna erre található – mondta a nő, és egy ablaktalan konferenciaterembe vezette őket, amely az előcsarnokból nyílt. Egy jóval szerényebb kialakítású helyiségbe jutottak, mint amilyen az elnök asszony irodája volt. Egy keskeny, ovális alakú asztal állt a terem közepén, hat magas támlájú bőrszékkel. – Csak beszélniük kell – mondta Soolina Depfor –, a Mennyei Angyal mindent hall.

– Azzal kilépett a helyiségből, és becsukta az ajtót.

– Na, asszem, ez is megropogtatná a kicsikéket – jegyezte meg Mac, miközben leültek egymás mellé az asztal egyik végén.

Oscar szigorú pillantást vetett rá, hogy vegye észre magát, majd megszólalt.

– Hahó!

A szemközti jellegtelen fal kékes fénnyel felizzott, majd kitisztult, és a konferenciaterem tükörképét sugározta vissza. Egy férfi ült az egyik széken az asztal közepénél. Egy fekete, V nyakú pulóvert viselt, hozzá illő, sötét színű nadrággal. Kerek arcát pár napos borosta fedte, a haja már ritkulni kezdett a homlokánál. Csak úgy áradt belőle a nyugalom, tipikusan az a fajta felsővezető volt, akiben az ember feltétlenül megbízik.

– Üdv! – mondta.

– Te vagy a Mennyei Angyal? – kérdezte Mac.

A férfi vállat vont.

– Úgy vélem, ez a megjelenési forma megkönnyíti az emberekkel való érintkezést. Úgy vélem, hivalkodónak tűnne, ha megmutatnám a burkomat és az életteremül szolgáló részleget.

– Hálásak vagyunk ezért a figyelmességért – mondta Oscar.

– Miután most estetek át a mi kedves elnök asszonyunkkal való találkozón, az a legkevesebb, hogy valami kényelmet próbálok nyújtani nektek. Neked igazad van, Mac, ő valóban összetöri bárki mogyoróit. Úgy vélem, éppen ezért szavaznak mindig rá... ugyan ki merne ellene szavazni? De persze kiváló munkát végez itt.

– Hallottad, hogy miről beszélgettünk odaát?

– Meghallom azt, aminek részese akarok lenni. Ahogy azt már az első pillanatban elmagyaráztam a Nemzetközösség vezetőinek, amikor találkoztunk, én azért vagyok itt, hogy minél többet tudjak meg a különböző fajokról, és ennek a megfigyelés a lehető legjobb módja.

– Tudom, hogy most nem erről kellene beszélnünk, de miért gyűjtesz információt másokról?

– A ti fajotok miért tölt annyi értékes időt szexszel, politikával vagy a vallás kérdéseivel? Azok vagyunk, aminek születtünk, függetlenül a külsőnktől, természetünktől és méretünktől. Az én feladatom az, hogy információt gyűjtsék az idegen fajokról. Felfedező és szociálantropológus vagyok. El sem tudom képzelni, hogy valami mással foglalkozzak.

– Értem – mondta Mac, és szívélyesen elmosolyodott. – Kinek gyűjtőd az információt?

– Olyan régóta csinálom, hogy már nem is emlékszem. De az is lehet, hogy hazudok, és folyamatosan adatokkal látok el egy hadihajókból álló flottát ennek a galaxisnak az erejéről és védelmi rendszeréről, hogy azután ide repülhessen az Androméda-ködből, és mindent leigázhasson. A népem egy nap ismét összegyűlik az összeomló univerzum közepén, és elhozzák egy új evolúció magvait a következő születendő univerzum számára, mindenből a legjobbat, ami korábban odaveszett. De talán csak a magam szórakoztatására figyelem a bolygószülötteket olümposzi keringési pályámról. Legalábbis a fajtátok ilyesmiket állít rólam, meg még cifrábbakat is.

– Miért ilyen titokzatos az összes idegen? – fanyalgott Mac.

– Ugye nem vesztek egy kalap alá a szilfenekkel? Ez valóban végtelenül egyszerű. Ahogy korábban mondtam, nekem ezt kell tennem. Nyerek valamit azáltal, hogy találkozom veletek, és tanulhatok tőletek vagy rólatok. Sajnálom, hogy én csak csekély tudást adok át érte cserébe, de már csak ilyen a természetem. Egy nap talán kezdek valamit azzal a rengeteg tudással, amit felhalmoztam, és átváltozom, vagy magasabb szintre emelkedem, de eddig még nem értem el azt a telítettségi pontot, hogy ki kellene ürítenem magam. Még mindig kíváncsi vagyok az univerzum titkaira.

– Ez a kíváncsiság még sosem vitt el téged a Dyson Ikrekhez? – kérdezte Oscar.

– Nem, még nem. Az elnök asszony igazat mondott. Egyik csillagról sem tudok semmit.

– És nem vagy kíváncsi rá, hogy mi történhetett? Feltételezem, érdemes lenne tanulmányozni egy olyan fajt, amelyik képes burkot vonni egy csillag köré.

A Mennyei Angyal szélesen elvigyorodott.

– Ha védőburkot vontak maguk köré, akkor mégis hogyan tanulmányozhatnám őket? – kérdezte. – De igazad van, valóban különleges színfoltjai lennének a gyűjteményemnek, ugyanakkor veletek még csak most találkoztam.

– Igaz – sóhajtott fel Mac –, de nem vagy kíváncsi rá, miért vontak pajzsot maguk köré?

– De, természetesen kíváncsi vagyok rá. Ennek ellenére nem tudok segíteni nektek, még sosem jártam az űr azon szektorában.

– És mi a helyzet a megfigyeléseiddel? A védőburok megjelenése előtt nem tapasztaltál ellenséges viselkedést odakint?

– Nem. Amennyire tudom, az űr azon része meglehetősen jellegtelen. Semmiféle csillagközi méretű természetellenes anomália nem történt arra, egy csillag sem hunyt ki vagy változott szupernóvává. Arról sincs tudomásom, hogy megsemmisítettek volna egy vagy több bolygót.

– És nagy általánosságban? Te magad is azt állítod, hogy nagyon hosszú ideje létezel már, találkoztál valaha olyasmivel, ami miatt egy efféle védőburokkal kellene elrejteni egy csillagot? Létezik olyan életforma, amely megtámadna egy csillagot vagy megsemmisítene egy lakott bolygót?

– A szándék és a képesség nem egy és ugyanaz. Az emberi történelem folyamán számos olyan szereplő akadt, aki lelkiismeret-furdalás nélkül sodort tömegeket háborúba és taszított halálba, vagy okozott világméretű katasztrófákat... ha rendelkeztek volna olyan fegyverrel, amellyel kiolthatják egy csillag fényét, talán meg is tették volna. Korábban olyan fajokat is megfigyeltem, akikhez képest a ti vérengző zsarnokaitok szentnek tűnnek. Ugyanakkor általános szabályként mondhatjuk, hogy az olyan magas technológiai fejlettségi szint elérése, amikor már egy csillag elpusztítása is lehetségessé válik, viszonylag stabil társadalmi szerkezetet feltételez.

– Látványos haladást sokszor épp háborúk idején értünk el – jegyezte meg Mac.

– Abban egyetértek, hogy az emberek nagy nyomás alatt vagy vészhelyzetben képesek a legjobb teljesítményre – bólintott a Mennyei Angyal. – Ugyanakkor különbség van az új fegyverek megépítésében és az alapvető elméletek és tételek megfogalmazásában, amelyeken az új technológia alapul. A tisztán tudományos fejlődés lassú folyamat, amelyhez olyan stabil társadalomra van szükség, amely generációkon keresztül folyamatosan támogatja az elméleti szakembereket és a gondolkodókat. Az evolúció általában azt jelenti, hogy az a faj, amelyik kitör eredeti környezetéből, olyan szociális vagy biológiai viselkedésmintát hordoz magában, amellyel képes kordában tartani korábbi, történelem előtti, szabályozhatatlan vadságát. Természetesen kivételek is léteznek, olyan egyedek, akik kijátsszák ezeket a szigorú szabályokat. Ily módon pedig az is elképzelhető, hogy egy kevésbé fejlett kultúra örökli meg egy fejlettebb civilizáció vagy faj tudását és relikviáit. De annak az esélye, hogy ezt a feltételezést igaznak tekinthessük egy olyan létformára vonatkozóan, amely valós fizikai veszélyt jelenthet egy csillagra, elenyésző mértékű.

– Akkor mi szükség a pajzsra?

– Tényleg nem tudom – felelte a Mennyei Angyal –, de eddigi tapasztalataimból és megfigyeléseimből kiindulva kilencvenkilenc százalékban biztos vagyok abban, hogy ezt a burkot nem pajzsként emelték egy külső fenyegetés ellen.

– Mindig az utolsó egy százalék okozza a vesztünket – húzta el a száját Oscar távolba révedő tekintettel.

– Kétségtelenül. Mindazonáltal több ezer, sőt több tízezer fényévnyi távolságon belül nincs tudomásom olyan idegen fajról, amely képes lenne ekkora mértékű pusztításra. De természetesen tévedhetek is, hisz nem vagyok mindentudó. Még az is elképzelhető, hogy az a meganapkitörés, amely szinte teljes egészében kiirtotta az életet a Peremvilágon, egy ehhez hasonló agresszív, ellenséges viselkedés eredménye. Az efféle magatartás az értelmes civilizációk és fajok többsége számára morálisan elfogadhatatlan. Mint ahogy azt ti is tudjátok, jelenleg is folyamatosan jó pár parszeknyi területét vizsgálom az űrnek. Ha valóban efféle veszedelem rejtezik odakint az űrben, akkor sikerül elrejtőznie előlem. Bevallom, ez aggasztó gondolat.

– Vagy olyan irgalmatlanul nagy ez a fenyegetés, hogy már aggódni sem érdemes miatta – dünnyögte Mac a fogát csikorgatva.

– Ez tipikus emberi nézőpont – csapott le a megjegyzésre a Mennyei Angyal. – Én nem osztom ezt a véleményt, de lehet, hogy a ti értékrendetek szerint én gyáva vagyok.

– Ezért nem tanulmányoztad soha a Dyson Ikreket?

– Fogalmazzunk inkább úgy, hogy ez biztonságos távolság a megfigyeléshez. Kíváncsi vagyok, hogy mi történhetett ott, éppen ezért vagyok hajlandó most átlépni a saját korlátaimon, és segíteni nektek.

Oscar mindkét kezével a hajába túrt.

– Köszönjük az erőfeszítést. Ha bármi érdekeset vagy fontosat tapasztalsz, kérlek...

– Természetesen azonnal értesítelek titeket. Hívjatok bátran, ha további kérdések merülnének fel. A jövőben bármelyikőtök közvetlenül is kapcsolatba léphet velem az uniszférán keresztül – ajánlotta fel a Mennyei Angyal.

Paula és Hoshe néma csendben ücsörögtek az expressz első osztályán, és mindketten arra használták fel a kerenszki vonatutat, hogy átnézzék az üggyel kapcsolatos tudnivalókat. Diagramok, szövegkivonatok és üzleti kimutatások váltogatták egymást a virtuális látómezejükben. Még Paula figyelme is ki-kihagyott időnként az adatok szűnni nem akaró özöne láttán.

Amikor átszálltak az űrkompra, hogy eljussanak a Mennyei Angyal fedélzetére, mindketten félretették a dokumentumokat. Hoshe lenyűgözve nézte az ablakokon keresztül elé táruló látványt, és folyamatosan információt kért az e-titkárától arról, amit éppen lát. Miután kikötöttek az Új-Glasgow kupoláját tartó oszlop tövében, Paula utasította az e-titkárát, hogy kapcsolódjon rá a Mennyei Angyal információs hálózatán található helymeghatározó rendszerre. Miközben a többi utas az előttük lévő liftajtó felé lebegett, egy helymeghatározó alprogram továbbvezette őket a lejtős folyosón; egészen az ajtóig, amely egy kisméretű liftkapszulára nyílt.

– Talált valami érdekeset a fájlokban az üggyel kapcsolatban? – kérdezte Paula Myo, miután bezárult mögöttük a liftajtó, és ők fokozatosan gyorsulni kezdtek.

Hoshe gyanakodva nézett körül a liftben, mielőtt válaszolt volna.

– Biztonságos itt beszélnünk?

– Igen – felelte Paula. – A Mennyei Angyal mindenről tud, ami a fedélzetén történik, és én már röviden tájékoztattam őt az ügyről.

– Á, értem, akkor jó. A Tampikói Nemzeti Vámhivatal segítőkésznek bizonyult. A válást követően Tara részvényeit az ügyvédei, a Brother Associates, letétbe helyezték az Első Tampikói Állami Bankban. Nyolc hónappal később a részvényeket Gansu-részvényekre váltották át, miután Morton beleegyezett a kivásárlásba. Eddig minden a szokásos menetrend szerint zajlott. A részvények ezután végig a bankban maradtak, egészen Tara újjáélesztéséig, aki ekkor átkérte őket a saját könyvelőjéhez, az Oaktierre.

– Mi a helyzet az osztalékkal? – kérdezte Paula.

– A Gansu Építkezési Vállalat óriási üzlet lett. Négyhavonta fizettek osztalékot, és a részvények árfolyama a tizenkétszeresére emelkedett az akkori értékhez képest... Morton egészen kiváló igazgatónak bizonyult. A pénz minden esetben egyenesen a hosszú lekötésű befektetési számlára vándorolt, amely az alatt a tizenhét év alatt szintén jól teljesített, noha kisebb százalékon kamatozott, mint más hasonló alapok. Soha nem vettek fel egyetlen petákot sem a számláról, a pénz mindvégig ott csücsült a bankban, és folyamatosan gyarapodott. A bank minden évben időben kifizette a helyi adót, soha senki nem tett fel egyetlen kérdést sem, senki nem furcsállotta a hosszú inaktív-időt. Végül is ez nem szokatlan eset, sok számla hever gazdátlanul, némelyik hosszú évszázadokig is.

– Tara vezetett folyószámlát az Első Állami Banknál? – kérdezte a főnyomozó.

– Nem.

– És Wyobie Cotal sem tartott fenn számlát az Oaktieren? Ha valóban a Tampikón éltek, akkor kellett, hogy legyen valamiféle pénzügyi alapjuk. Valami, ami alapján a nyomukra akadhatunk.

– Tara átutalási megbízásai abbamaradtak, miután megtörtént a záróegyenleg kifizetése az oaktieri bankban, három héttel az után, amikor a feltételezések szerint elutaztak a Tampikóra. Az utolsó átutalási megbízást a Brother Associates felé adta le, akkor fizette ki a válással kapcsolatos ügyintézés költségeit. Ez egy héttel a záróegyenleg kifizetése előtt történt. Minden egybevág. A Brother Associates két héttel Tara távozása után szolgáltatta ki a válással kapcsolatos fájlt Mortonnak. A bank három évvel később alvó számlává minősítette Tara még élő folyószámláját. Ez a szokásos eljárás, ha egy számla ilyen hosszú ideig inaktív marad, a bankok így akarják elejét venni, hogy egy kevésbé tisztességes bankalkalmazott szagot fogjon, és szép lassan leszívja a használaton kívüli számlát. Kizárólag úgy aktiválhatta újra a számlát, ha személyesen ment be a bankba, egy bírói végzéssel a kezében, amely igazolta a személyazonosságát.

– Az ügyvédek kifizetését megelőző két hétre vonatkozóan milyen tételek szerepelnek a számlatörténetben?

– Az égvilágon semmi. Az utolsó előtti kifizetés az az ebéd, amelyet még Caroline Turnerrel fogyasztott el. Az ebéd és az ügyvédek közötti időszakban nem történt pénzmozgás.

– Azt tudjuk, hogy hol tartózkodott, amikor megtörtént az ügyvédek kifizetése?

– Valahol az uniszférán belül kellett lennie.

– Szóval senki sem látta személyesen, senki nem tud megerősíteni semmit – gondolkodott hangosan Paula. A bankok akár a bíróság előtt is megesküdnének rá, hogy a számlatulajdonosnak életben kell lennie ahhoz, hogy a tulajdonosát felismerő kód működjön. Ez természetesen nem igaz; a Nemzetközösség bankjai összességében több milliárdot vesztenek évente az úgynevezett kredithackerek miatt. Kizárólag az ÉI bankjában vezetett számla nevezhető valóban biztonságosnak... de Paula olyan titkosított fájlokat is látott már, amelyeket azokról a csúcshackerekről vezetnek, akiknek sikerült még az ÉI átutalási rendszerébe is betörniük. Ez azonban már valóban több sejtplasztikát igényel, és nagy valószínűség szerint az áldozat halála is szükségszerűen elkerülhetetlen következmény. Ha elegendő idő és forrás áll rendelkezésre, akkor a tulajdonost felismerő kódok is lemásolhatok, legyenek bármennyire bonyolultak és kifinomultak.

– És mi van Wyobie Cotallal? Ő költekezett a Tampikón?

– Nem. Ellenőriztem a számláját, de ugyanaz a helyzet, mint Taránál. Attól a naptól kezdve nem volt pénzmozgás a számláján, hogy eltűnt a nővel együtt. A bankja az ő számláját is alvó státuszba helyezte két évvel később.

– Ki fizette ki a Tampikóra szóló jegyeket?

– Valaki. Készpénzzel aznap reggel, amikor eltűntek. A foglalás Tara nevére szólt.

– Gondolom, azt nem tudjuk kideríteni, hogy valóban fel is használták-e a jegyeket.

– Nem. A TŰV nem őriz efféle információt.

– Minden bolygóállomáson vannak kamerák és szenzorok – jegyezte meg Paula.

– Igen, de nem őrzik meg a felvételeket négy évtizeden keresztül, az kész vagyonba kerülne. Csupán egy-két évig tárolják az adatokat, de állomása válogatja még ezt is.

– De még akkor is ott van a készpénzes vásárlás. Vett fel bármelyikük is nagyobb összegű készpénzt, mielőtt elhagyták az Oaktiert?

– Nem, egyikük oaktieri bankszámláján sincs nyoma pénzfelvételnek. Én azt mondanám... hacsak nem volt titkos bankszámlájuk valahol... vélhetően már az első két hétben sem voltak életben.

– Hm. – Paula ismét a gondolataiba merült, és közben a mágneses mandzsetta segítségével támaszkodott meg a liftkapszula oldalfalában, amikor váratlanul irányt váltottak. Tudta, hogy éppen a gigantikus méretű csillaghajó testén haladnak keresztül, a raielek otthonául szolgáló kupola felé. – Azt még el tudom képzelni, hogy Tara eladott néhány értékes ékszert, majd felélték az árát. De miért tett volna ilyet? Minél mélyebbre ássuk bele magunkat ebbe az ügybe, annál értelmetlenebbnek és képtelenebbnek tűnik a feltételezés, hogy elutaztak a Tampikóra.

– Egy ideje már én is kételkedem benne – bólogatott Hoshe.

– Igen... de biztosra kell mennünk.

– Természetesen.

– Az Igazgatóság sehol sem talált olyan biztonsági memóriamentést, amelyet Tara készített volna. Úgy vélem, ezzel hivatalossá vált: Tarát megölték, és vele együtt Cotalt is. Most már csak a megfelelő indítékot kell megtalálnunk, de kétlem, hogy az az anyagi érdek lenne.

– Elképzelhető, hogy Morton tette, vagy esetleg Philippa Yoi? – kérdezte Hoshe.

– Szerelemféltésből elkövetett bűntény? Azt hiszem, ezt a lehetőséget is figyelembe kell vennünk – bólintott Paula.

– De?

– Én továbbra is azt hiszem, hogy Shaheef és Cotal beletenyereltek valamibe, belekeveredtek egy súlyos bűnténybe. Az is ezt támasztja alá, hogy az ügyvédek két héttel később megkapták a pénzüket. Valaki rengeteg időt és energiát fordított arra, hogy elhitesse a külvilággal, hogy Tara még mindig életben van. Ha pedig valóban így történt, akkor vélhetően alig akad értékelhető bizonyíték.

– Akkor miért vagyunk itt? – kérdezte Hoshe Finn.

– Azért, hogy minden lehetőséget figyelembe vegyünk, és amit lehet, kizárjunk. Most elsősorban Shaheef magánéletét akarom kivenni a képletből. – Paula megragadta a kisméretű táskát, amelyet magánál hordott. Látta a férfin, hogy kételkedik az elképzelésében, de jó rendőrhöz méltón nem kérdőjelezi meg a felettese módszereit. Egyelőre legalábbis.

A lift emelkedni kezdett a raielek kupoláját tartó oszlop belsejében. A gravitációs tér megváltozott, és elérte a földi érték nyolcvan százalékát. Hoshe nagy levegőt vett, hogy megnyugtassa magát. Még soha életében nem találkozott idegen lénnyel szemtől szemben, noha a felesége folyton azzal nyaggatta, hogy látogassák már meg végre egyszer a szilfeneket. A várakozás izgalmából mit sem vont le, hogy ez az út most nem egy kirándulás, hanem a hivatalos nyomozás része, no de... Paula Myo oldalán! Amikor megtudta, hogy a legendás főnyomozót állították rá az ügyre, addig járt a felettese nyakára, míg végül őt osszák be mellé helyi segéderőnek. Alapvetően már annyival is beérte volna, hogy részese lehet egy sikeresen megoldott döglött gyilkossági ügynek, de hogy testközelből láthatja Paula Myót munka közben, az minden álmát felülmúlta. Talán még az is előfordulhat, hogy Paula a megbízás végeztével beajánlja őt a Kiemelt Bűnügyek Igazgatóságára. Hoshe még sosem beszélt erről az elképzeléséről senkinek, de az idő múlásával egyre határozottabb formát öltött a gondolat a fejében.

Amikor kinyílt a lift ajtaja, hideg zuhanyként érte a kiábrándító valóság. Egy tündöklő, egzotikus, idegen metropolis helyett ugyanis egy borongós, komor hangulatú sikátor tárult fel a szemük előtt, jó harminc méter magas, koromfekete, matt falakkal. A fejük felett tetőként szolgáló kristálykupola áttetszővé vált, átengedve az Icalanise halovány borostyánszínű fényét. A sikátor falainak tövében vörös színű fényfoltok világítottak, mintha csillogó drágaköveket szórtak volna szét. Letaglózónak találta az átható csendet, semmit sem lehetett hallani, még a leghalkabb neszezést sem.

– Napközben biztosan szebb látvány – jegyezte meg csalódottan.

– Most nappal van – mondta Paula érzelemmentes hangon, majd elindult a sikátorban.

Hoshe két ízben is úgy érzékelte, mintha egy nagyméretű test suhanna el a fejük felett a magasban. Talán csak a levegő alig érzékelhető rezgését érezte, vagy a folyvást enyhén villózó fényhatás okozott érzékcsalódást. Amikor felnézett a magasba, természetesen mindig csak a kristálykupola íves vonalát látta a fal pereme felett, semmi egyebet.

– Tudja, hová tartunk? – kérdezte meg egy idő után.

– Többé-kevésbé. A város alaprajza folyamatosan változik, az utcák és az épületek állandó mozgásban vannak, de szerencsére csak lassan változtatják a helyüket. Ne izguljon, a Mennyei Angyal úgysem hagyja, hogy oda keveredjünk, ahová nem lenne szabad. – A főnyomozó megtorpant az egyik kereszteződésnél. Ez a sikátor valamivel szélesebb volt, mint az előző, és zöld fények égtek a falak tövében. Egy raiel közeledett feléjük. A gyér fényben csupán egy hatalmas, sötét testet lehetett látni, amitől a nagyméretű idegen lény még félelmetesebbnek és titokzatosabbnak hatott. Egy felnőtt raiel nagyobbra nő, mint egy elefántbika, de ennyiben ki is merül a hasonlatosságuk. Onnan, ahol Hoshe állt, az idegen lény inkább egy oldalára borult, óriási polipra emlékeztetett. Duzzadt, gumószerű fejét különböző méretű csápokból álló gallér vette körül: a két alsó csáp jó négy méter hosszú lehetett, az alapjuk vastagabb, mint egy felnőtt férfi törzse. Ezek az evezőlapátszerű képletekben végződő karok nehéz fizikai munkára alkalmasak, míg más nyúlványok egészen vékonyak és nyalábokban állnak, mint egy fészekaljra való, tekergőző, újszülött óriáskígyó.

Öt félgömb alakú szem dudorodott ki a feje oldalából, és mind az öt szem egyszerre mozgott, amikor a kereszteződéshez érve a lény Hoshe nyomozóra nézett. Nyolc rövid, zömök láb nőtt ki a hasából mindkét oldalon. A lábakon nem látszódott sem boka-, sem térdízület, csupán nyolc húsos husáng lógott le a földre, amelyek párban mozogtak, és ezáltal folyamatos, kacsázó mozgást tettek lehetővé. Amikor a lény elhaladt Hoshe mellett, barna színű gyűrűket vett észre ápolatlan, őszes színű, rövid szőrű bundáján. A csápokból álló gallér mögött további, kisebb nyúlványok látszottak, amelyek úgy fityegtek mozgás közben, mintha darabokat hasítottak volna ki a bőréből, és rasztatincsekbe fonták volna. A tincsek végén lévő gumók úgy ringottak, mintha ólomból lettek volna, és második ránézésre inkább tűntek mesterséges csatolmánynak, semmint természetes kinövésnek.

– A mindenit – lehelte maga elé Hoshe, miután az idegen lény elhaladt mellettük. A teste hátul váratlanul elvékonyodott és csapottá vált, mintha megkurtították volna, faroknak vagy egyéb nyúlványnak nyoma sem látszott.

– Igazán lenyűgözőek, nem igaz? – jegyezte meg Paula, miközben útnak indult a zöld fénnyel megvilágított sikátorban. – Sok itteni ember lakos véli úgy, hogy ők építették a Mennyei Angyalt. Figyelembe véve az intelligenciaszintjüket, ez nem is elképzelhetetlen.

– Ön is így véli?

Paula Myo első ízben engedett meg magának egy halovány mosolyt, mióta belefogtak a nyomozásba.

– Nem mintha számítana, hogy mit gondolok, de nem, nem tartom valószínűnek.

– Miért? – kérdezte Hoshe Finn.

– Mert legalább annyira különböznek tőlünk, mint a szilfenek. De a szilfenekkel ellentétben a raielek valóban egy számunkra ismeretlen intellektuális magaslatról néznek le ránk. Nem hiszem, hogy egy olyan zárkózott faj, mint ők, építenének egy csillaghajót olyan küldetéssel, mint a Mennyei Angyalé. Qatux egyszer azt mondta nekem, hogy ők az univerzum dinamikáját vizsgálják, nem az univerzumban található civilizációkat. Az ő felfogásuk szerint az élet csodája valóban csupán egy biokémiai véletlensorozat eredménye; minden életformáé, még a sajátjuké is. Szerintem kizárólag azért akartak kapcsolatba lépni a Nemzetközösséggel, mert így hozzáférhetnek az uniszféra asztrofizikai adatbázisához. Az elmúlt években nagymértékben hozzájárultak a szenzortechnológiánk fejlesztéséhez.

További öt percig gyalogoltak a különös városban. Minden egyes kereszteződésnél más és más fénnyel találkoztak, de ezt leszámítva a sikátorok és az oldalfalak semmiben sem különböztek egymástól. Hoshe tudta, hogy magas építmények is találhatók a kristálykupola alatt, de az utcaszintről nem láthatták őket. Elengedte egy kicsit a fantáziáját, és laboratóriumi patkánynak képzelte magát, aki a kijáratot keresi a sötét, komor labirintusból.

Paula váratlanul megállt egy falrész előtt, amely semmiben sem különbözött a többitől. A fal tövében világító fénypontok színe az ultraibolyába hajló bíborra hasonlított. Ácsorogtak ott egy rövid ideig, majd egy rés jelent meg a falon, és egy falszakasz félresiklott előlük. A nyílás elég szélesre tágult ahhoz, hogy még egy raiel is átférjen rajta. A rés mögötti, halovány borostyán színben fürdő, kör alapú helyiség mennyezete nem látszódott, beleveszett a fenti sötétségbe.

Egy raiel várt rájuk néhány méterrel az ajtó mögött. Paula odaállt elé, majd enyhén meghajolt.

– Üdv, Qatux, köszönöm, hogy fogadsz minket – mondta udvariasan.

Az idegen lény feje felemelkedett, felfedve sápatag bőrének nedves redőit a szájterület környékén. Néhány redő annyira megemelkedett, hogy egy röpke pillanatra láthatóvá váltak a nyelőcsövek és az orrjáratok. Még az éles, barna színű, agyarszerű fogak is megcsillantak a gyér fényben.

– Paula. – A lény lágy, suttogó hangon beszélt, amelyet halk sóhajtás követett, amikor a levegő lassan kiáramlott a tüdejéből és keresztülhatolt az elernyedő redők között. – Elhoztad?

– Igen. – Paula Myo belenyúlt a táskájába, és kivett belőle egy öklömnyi nagyságú, henger alakú memóriakristályt.

A hatalmas termetű raiel összerezzent, amikor megpillantotta az aprócska tárgyat. Miután Hoshe szeme hozzászokott a gyér fényhez, már látta, hogy Qatux nem örvend túlságosan jó egészségnek. A bőre teljesen ráfeszült a testére, és láthatóvá váltak csontvázának körvonalai. Egyik nagy csápja remegett, annak ellenére, hogy feltekerve tartotta. Kifelé szélesedő, evezőszerű kézfeje állandóan kipottyant a tekervényből, vizenyős szemei egymástól függetlenül pislogtak.

– Milyen régi? – kérdezte az idegen lény.

– Tara Jennifer Shaheef több mint százéves. Képes vagy kezelni ennyi emléket?

A raiel egyik közepes méretű csápja kinyúlt, majd megállapodott a Paula Myo kezében lévő memóriakristály fölött.

– Igen, több mint valószínű – felelte.

– Komolyan kérdeztem. – Paula rácsapott a mohó csápra, amely ettől azonnal visszahúzódott. – Tudnom kell, hogy lehetséges-e egyáltalán. Még egyszer sem akadt dolgod húsz évnél régebbi emlékekkel.

– Igen, tudom. Tovább tart majd, mire feldolgozom az összes információt, mint általában, de sikerülni fog.

– Rendben van. Olyasvalakit keresek, aki haragudhatott rá, valakit, aki folyamatosan jelen volt az életében, majd váratlanul eltűnt. Elképzelhető, hogy törölték vagy átszerkesztették az emléket, ezért keress hiányos szegmenseket, olyanokat, amelyek nem illenek bele egyetlen memóriasorozatba sem. Munkával és magánélettel kapcsolatos nézeteltéréseket is keress. Lehet, hogy csak egy egyszeri, rövid, heves vita az, amit keresünk. Bármi, ami nyomra vezethet, rendben? – kérte a főnyomozó.

Az előző csáp ismét kinyúlt, de ezúttal már jóval óvatosabban.

– Megkeresem ezeket az embereket vagy eseményeket – ígérte a raiel.

– Remélem is. – Paula fel-le mozgatta a tenyerét, mintha a henger alakú memóriakristály súlyát méricskélné, látszott rajta, hogy vonakodik átadni. Végül rászánta magát, és belerakta a kristályt a csáp összehurkolt végébe. Qatux mohón húzta vissza a végtagját. – És ne tartson túl sokáig! – figyelmeztette az idegen lényt.

– Egy hét. Nem több. Majd hívlak, megígérem.

A falba szerelt ajtó ismét félresiklott, és ők kiléptek a sikátorba.

– Ennyi az egész? – kérdezte Hoshe. – Csak úgy itt hagyjuk a nő emlékeit?

– Hallhatta, Qatux majd hív, ha végzett.

– Hát... ami azt illeti, én azt hittem, hogy... – Hoshe lehalkította a hangját – én azt hittem, hogy valamiféle raiel hivatallal beszélünk, egy elemzőlaborral, vagy ilyesmi. Valamivel, ami hivatalos!

– Mégis mit akar? Egy polgármestert vagy egy elnököt, bírósági végzéssel a kezében? A Mennyei Angyal beengedett minket, a raiel közösség pedig szóba állt velünk... ennél hivatalosabb engedély el sem képzelhető.

Hoshe nagy levegőt vett, még véletlenül sem akart összetűzésbe kerülni a főnyomozóval, nehogy egyik pillanatról a másikra kiessen a pikszisből. Ugyanakkor nem feledhette, hogy ő végül is rendőrtiszt.

Lehet, hogy Paula Myo nyomába sem ér, de akkor is tudja, hogy mi a helyes és mi nem.

– Én csak azt mondom, hogy az oaktieri legfelsőbb bíróságnak három napjába tellett, mire engedélyezte, hogy hozzáférhessünk Shaheef biztonsági memóriamentésének másolatához. Arról nem is beszélve, hogy ha nem személyesen ön kérvényezi, akkor valószínűleg nem is kapunk rá engedélyt. Mindez azt mutatja, hogy mennyire értékes egy ilyen memóriamentés, és milyen gondosan bánunk vele. Egy ember egész életéről van szó, ön pedig csak úgy odaadta egy beteg idegennek.

– Igen, valóban egy életről van szó, de ezt az életet ránk bízták, amikor kioltották.

– Csak feltételezzük, hogy gyilkosság történt – hívta fel rá a figyelmet Hoshe.

– Ideje, hogy megtanuljon bízni az ösztöneiben, és aszerint cselekedni, nyomozó. Ez elengedhetetlen része a munkánknak. Bízzon a saját megérzéseiben és a képességeiben.

Hoshe morcosan ráncolta a homlokát, de érezte, hogy elvörösödik az arca. Néma csendben lépdelt a főnyomozó mögött, miközben visszafelé haladtak a kísértetiesen megvilágított sikátorokban. A lift ajtaja még mindig nyitva állt, amikor visszaértek.

– Szánják őt – mondta Paula, miután megkezdték az ereszkedésüket az oszlop belsejében.

– Kik?

– A többi raiel. Sajnálják őt. Ugye tudja, hogy Qatux micsoda valójában?

– Azt hiszem.

– Az övék egy nagyon ősi faj. A lényüket áthatja a méltóság és a kecsesség, elmebeli képességeik magasan a miénk felett állnak. Mi csupán néhány generációval ezelőtt hagytuk magunk mögött a halászó-vadászó-gyűjtögető életmódot. A raielek olyan régen elhagyták már ezt az evolúciós lépcsőfokot, hogy mára gyakorlatilag különálló fajjá váltak egykori őseikhez képest. Ez természetesen sebezhetővé teszi őket bizonyos dolgokkal szemben. Nem keresek mentséget arra, amivé Qatux vált, de megértem, hogy mi vezetett a hanyatlásához. Mi azért kezeljük könnyedén a nyers, ösztönös érzelmeket, mert még közel állunk állati őseinkhez. El sem tudom képzelni, hogy mit válthat ki a szeretet, a gyűlölet, a harag vagy az öröm érzése olyasvalakiből, aki sosem élte át, csak mások emlékein keresztül tapasztalja meg. Gondolom, végtelenül letaglózó, a többségük számára egész biztosan. A raielek többsége mentálisan elég erős ahhoz, hogy elviselje, sőt figyelmen kívül hagyja. A gyengébbek azonban függővé válhatnak. Qatux esetében is ez történt, neki az emberi érzelmek lett a drogja. Imád minket, rajong értünk, és azt hiszem, ez a legszomorúbb dolog az egész univerzumban.

– Szóval ekkor újraéli Shaheef emlékeit?

– Nemcsak hogy újraéli, eggyé válik a nővel – felelte Paula Myo. – Mindent, amit életében tapasztalt, minden sóhajtást, minden pillantást magáévá tesz. Annyira megismeri a nőt, mintha ő maga lenne az. Hallhatta: egy hétre van szüksége ahhoz, hogy feldolgozza százévnyi élet emlékét. Miután ezzel végzett, bármit kérdezhetünk tőle. Rákérdezhetünk bármelyik nap bármelyik órájának bármelyik percére, és ő olyan pontos választ ad nekünk, mintha magával Tarával beszélnénk.

– Ez világos, de akkor sem értem, mi szükség erre. Ezt a raiel segítsége nélkül is megtehetjük.

– Próbálta már áttekinteni egy másik ember emlékanyagát, Hoshe nyomozó? – kérdezte Paula.

– Nem – vallotta be a férfi.

– Ez nem olyasmi, mint egy ÖI-felvétel. Hasonló hozzá, de nem olyan, ezt bizton állíthatom. Az ÖI-n keresztül elérhető anyagok letisztult változatok, direktek és koncentráltak. Határozott szándékkal készítik, hogy ráirányítsák a figyelmet valamire. A tartalom kilencven százaléka szexuális jellegű, de akadnak természetesen drámák, akciókalandok és egzotikus úti élmények is. Csak egy tehetséges és képzett színészre, valamint egy hasonlóan penge idegi impulzus szerkesztőre van szükség ahhoz, hogy kiszűrjék és felerősítsék azokat az ingereket, amelyeket a rendező ki akar hangsúlyozni, vagy ami a forgatókönyvben szerepel. Csak egy ÖI-hozzáférésre van szükség ahhoz, hogy kibontakozzon a történet az ember előtt, gyorsan és egyszerűen. Csak hátra kell dőlni, és élvezni az előkészített tartalmat. A valódi emlékek azonban mások; az igazi emlék az, amire az alany az adott pillanatban valóban felfigyelt. Folyamatosan tucatnyi fontos, sőt kritikus esemény zajlik körülöttünk, és a neveltetésünknél, a személyiségünk felépítésénél fogva csak egyre figyelünk oda igazán, és sajnos sok esetben a leglényegtelenebbre. Elképzelhető, hogy nem is vizuális élményről beszélünk; sokszor előfordul, hogy egy illat vagy egy hang az, ami megmarad bennünk egy szobáról, és nem az, hogy ki tartózkodott odabent, vagy mit mondott, vagy hogy milyen bútor állt a sarokban. És most képzeljük el, hogy így próbáljuk megkeresni azt a szobát, ennyi idő elteltével... Időrendbe állíthatjuk azokat az emlékeket, amelyeket memóriacellára rögzítettek, a tartalmuk szerinti besorolás azonban már más lapra tartozik. Ha nem ismerjük a konkrét időpontot, akkor lehet, hogy egy egész nap emlékeit át kell vizsgálni, rosszabb esetben egy teljes hétét. Qatux ezen a ponton lép be a képbe. Az embereknek valós időben kell átélniük az emlékeket, az agyunk képtelen gyorsabb ütemben befogadni annál, mint ahogy történt. Szóval, ha át akarnám böngészni Shaheef egy évszázadnyi emlékanyagát, akkor száz évet kellene a munkára fordítanom. Qatux azonban összehasonlíthatatlanul nagyobb agykapacitással és élesebb elmével rendelkezik, ő szinte egyetlen szempillantás alatt magába szippant mindent, amit lát.

– Ön aggódik miatta – jegyezte meg Hoshe.

– Igen. Száz év nagyon hosszú idő, még az ő elméjének is megvannak a maga korlátai. Ráadásul tudom, hogy már több tucat ember emlékét beszippantotta.

– Nem zavarja, hogy éppen ön kérte meg erre?

– Morális emberi kérdések – mormogta maga elé a főnyomozó. – Nem ítélhetjük meg a raieleket a mi erkölcsi normáink alapján. Ők nem úgy vizsgálják és felügyelik magukat és egymást, mint mi, emberek. Qatux hozott egy döntést, ami jogában állt, és amit az ő társadalmában mindenki tiszteletben tart. Ha akarja, így vagy úgy, de megszerzi az emlékeket, amelyekre vágyik. Ha nem én hozom el neki, akkor megteszi valaki más. Nem kizárólag kereskedelmi forgalomban lévő ÖI-emlékeket lehet beszerezni az uniszférán keresztül, léteznek olyan anyagok is, amelyek majd csak később válnak emlékké. Ez egy igen különleges szegmense a piacnak. A mi módszerünkkel Qatux segít megoldani egy döglött gyilkossági ügyet, és így mindenki jól jár. Ha megtagadtuk volna tőle az emlékeket, akkor a raielek szemében mi követtünk volna el bűnt.

– Talán így van – hagyta rá Hoshe. A lift időközben lelassított, és ők ismét szabadon lebegtek. – De én még mindig úgy érzem, hogy rosszat teszünk.

– Ki akar szállni a nyomozásból? Nem állok az útjába, és nem jelenik majd meg az aktájában – mondta Paula Myo.

– Nem, főnyomozó. Ha már idáig eljutottunk... a végére akarok járni az ügynek – felelte Hoshe Finn.

Rob Tannie már a kezdet kezdetén megbánta, hogy elvállalta a munkát. Természetesen kizárólag a pénz miatt tette, aminek az utóbbi években igencsak szűkében volt. Jelenlegi „biztonsági őri” státuszából elérhetetlen messzeségbe került egy tisztességes állás lehetősége, egy jól fizető munka pedig már csak a legendákban létezett a számára. Így hát amikor az ügynöke felhívta őt ezzel a busás fizetséggel kecsegtető ajánlattal, azonnal gyanakodnia kellett volna. Annál is inkább, mert a szerződéstervezet tartalmazott egy újjáélesztési záradékot is: le kell töltenie az emlékeit egy előre meg nem nevezett magánklinika biztonsági adattárolójára, ahol az ismeretlen megbízó öt éven keresztül tárolja a saját költségén. Ha Rob öt évig nem jelentkezik személyesen, hogy lefújja az újjáélesztést, akkor a klinika belekezd a klónozásba.

Ha az ösztöne és a józan esze nem is súgta meg neki előre, ez a záradék nyilvánvalóvá tette, hogy öt év múlva egy szaros kis tinédzser testben ébred majd tudatra, méghozzá úgy, hogy nem lesznek emlékei élete utolsó néhány hónapjáról. Azonnal ki kellett volna hátrálnia a dologból, de hát az a kurva pénz: néhány elfuserált versenylótenyésztési befektetésnek és persze a fogadásoknak, no meg a pókernek és a szerencsejátéknak köszönhetően alaposan kimerítette a hitelkeretét. Egyszerűen nem mondhatott nemet olyan hitelezőkkel a háta mögött, akik már fenték rá a fogukat, és ezzel az ügynöke is tökéletesen tisztában volt. Így hát végül igent mondott, arra számítva, hogy majd segítenie kell egy feldühödött radikális etnikai csoportnak abban, hogy nagyobb kulturális autonómiát vívjanak ki maguknak a bolygójuk kormányától; vagy részt kell vennie egy tiltott vállalati sztrájkban; vagy bűnszövetkezeti szindikátusok hatalmi harcában kell kockára tennie az életét. Persze amilyen szerencséje van, lehet, hogy még valami ennél is borzalmasabb dolog vár rá.

Két hete foglalta el új állását a TŰV anshuni csillaghajó-komplexumában mint biztonsági őr. Két unalmas hete játszotta már a szerepét, miközben feltérképezte a komplexumot, megjegyezte a napi munkamenetet és munkarendet, kiismerte a TŰV által használt hardvereket. Felületes ismeretséget kötött a csillaghajó összeszerelését végző technikai személyzettel. Odacsapódott a tömegével érkező, a csillaghajó-küldetés személyzetéhez csatlakozni vágyó jelölteken gúnyolódó munkatársak csoportjához, és egy-egy jó poénnal ő is emelte a hangulatot. Még Nigel Sheldont is látta egyszer-kétszer, akit állandóan segítők és tanácsadók hada vett körül.

Két hete töltötte be fedőállását, de még mindig fogalma sem volt róla, hogy mit keres ott. Ugyan ki merne szembeszállni TŰV-vel? Hacsak nem a Nagy Családok közötti konfliktusról van szó, ez esetben viszont csak a csillagok a megmondhatói, mire lehetnek képesek, hogy felülkerekedjenek a másikon.

Végül ezen a reggelen, még reggeli előtt, érkezett egy titkosított üzenet az ügynökétől. Rob a korábban kapott kódolókulcs segítségével feltörte a fájlt, és azonnal egy zöld színű szöveg jelent meg a virtuális látómezejében. A bögréjében lévő kávé rég kihűlt, mire újra és újra végigolvasta az üzenetet, megjegyezve az egyértelmű parancsokat és az időzítésre vonatkozó pontos utasításokat. Mikor végzett, a plafonra emelte a tekintetét, és hangosan felnyögött: „Ó, kénköves mennykő!” Tehát erről van szó. Most már biztos, hogy nem éli túl a napot, annak ellenére sem, hogy az üzenet utolsó része egy jól kigondolt menekülési tervet is tartalmazott.

Mindent ugyanúgy csinált, mint addig mindennap. Felszállt a városi metróra, és eldöcögött a TŰV-bolygóállomásra. Ott felszállt a munkásokat szállító buszra, amely egész nap ide-oda ingázott a bolygóállomás elhagyatott udvara és a csillaghajó-komplexum között. A többi biztonsági őrhöz hasonlóan ő is húsz perccel műszakváltás előtt jelentkezett be, hogy elég ideje legyen felvenni az egyenruhát. Rob ezúttal lassabban öltözködött a szokásosnál, megvárta, amíg majdnem kiürül az öltöző. Amikor már csak ketten tartózkodtak bent rajta kívül, odament ahhoz a szekrényhez, amelyet az üzenet említett. Könnyedén kinyitotta a hüvelykujján lévő OÁ-tetoválás segítségével. Egy, a komplexumban rendszeresített multifunkciós munkaövet talált benne, és gyorsan kicserélte a sajátjával, majd gondosan visszazárta a szekrényt.

Nyolc harminckor kezdődött a műszakja. Aznap a főkapuhoz osztották be, két társa mellé. Wilson Kime érkezett elsőként. Rob tisztelgett, amikor a kapu kinyílt, hogy a kapitány autója begurulhasson. Ebben a tisztelgésben ki is merült a munkája fizikai megerőltetést igénylő része. A főkapunál lévő állomásra beosztott három őr alapvetően a monitorokon keresztül ellenőrizte a telephely hat méter magas fallal körülvett, őrrobotokkal védett területét. Több száz szenzort építettek a kerítésbe, és többtucatnyit helyeztek még el a külső területen, minden lehetséges irányt lefedve. Senki és semmi nem közelíthette meg a komplexumot anélkül, hogy a biztonsági őrök észre ne vették volna. Nekik csak annyi volt a dolguk, hogy lefuttassák a véletlenszerű, második szintű személyi azonosító programokat, és ellenőrizzék a látogatók járműveit.

Rob tíz harminckor ezekkel a szavakkal fordult a társaihoz:

– Tartok egy kis szünetet, húsz perc múlva itt vagyok. – Elhagyta az űrállomást, majd átvágott a frissen nyírt gyepen, és a komplexum főépületéhez sietett. Ma is ugyanolyan párás volt a levegő, mint mindig, és máris törölgetnie kellett az izzadságcseppeket a szemöldökéről.

Az épület belsejében azonnal az átjáró felé vette az irányt. Az irányítóközpontot az épület három föld alatti emelete közül a legalsón helyezték el. Beszállt a liftbe, amelyben egy másik biztonsági őr és egy karbantartó munkás várakozott. Az e-titkára ellenőrizte az azonosító kódjukat, és tudatta Robbal, hogy mindketten tagjai a küldetésnek. Kölcsönösen szúrós pillantásokkal illették egymást, azt méricskélve, valóban elég tökösek-e hozzá, hogy végrehajtsák az akciót.

Rob virtuális látómezejének számlálóján pörögtek a másodpercek, egészen tíz negyvenhétig.

– Rendben – mondta, majd megnyomta a legalsó szint gombját. – Ha valaki ki akart volna szállni, elkésett vele. – A liftajtó bezárult, ők pedig süllyedni kezdtek a mínusz harmadik szint felé. Rob kioldotta a pisztolytáskáját, elővette belőle az ionpisztolyt, és ellenőrizte a töltöttségi szintet. A pisztoly minden tekintetben megegyezett a hivatalos szolgálati fegyverrel, azt leszámítva, hogy a komplexum elektronikus biztonsági hálózata nem tudta hatástalanítani, mint a többit. Ezt óvintézkedésként vezették be arra az esetre, ha a biztonsági személyzet valamelyik tagja „begőzölne”.

– Tedd el! – szólt rá a karbantartó technikus. A szeme figyelmeztetően a lift érzékelői felé villant.

Rob megvetően nézett a férfira, érzékeltetve vele, hogy tőle nem fogad el utasításokat, de azért eltette a fegyvert.

– A tiéd az ajtó? – kérdezte.

– Az ajtó és az átjáró irányítórendszere – felelte a technikus. – És ti? – kérdezett vissza.

– Mi gondoskodunk róla, hogy ne zavarjanak meg téged – felelte Rob, majd összenézett a másik biztonsági őrrel.

– Így igaz – bólintott a férfi.

A lift egy rövid folyosónál állt meg. Egy-egy ajtót láttak mindkét oldalon, és egyet a folyosó végében.

A technikus kivett egy kézi vezérlőegységet a műszeres dobozából, és a lift irányítópaneljéhez tartotta.

– Kilőve – mondta.

Rob kicsúsztatta az egyik távtöltetet a multifunkciós öv egyik tárolórekeszéből. A közönséges fekete műanyagból készült szerkezet csupán akkora volt, mint a tenyere, és körülbelül egy centiméter vastagságú. A lift plafonjához nyomta a szerkezetet, majd utasította az e-titkárát, hogy töltse rá az aktiváló kódot. Az e-titkár élesítette a töltetet, majd jelzett Robnak, hogy elveheti a kezét a szerkezettől. A távtöltet a helyén maradt. A fekete műanyag színt váltott, felvette a lift tetejének színárnyalatát, a következő pillanatban már meg sem lehetett különböztetni a burkolópanelektől.

A technikus állt az élre, és a folyosó végében található, nagyméretű ajtóhoz vezette két társát; kezét lehúzta a nehéz műszeres táska. Kivett belőle egy másik kézi vezérlőegységet, és a zárpanel fölé tartotta. Rob ismét előhúzta az ionpisztolyt, és kibiztosította. Virtuális látómezejének számlálója jelezte, hogy eddig a menetrend szerint haladnak. Az ajtó kinyílt, ők pedig gyorsan besurrantak.

Ennek az átjárónak az irányítóközpontja egészen másmilyen volt, mint amilyeneket a csillagközi kutatásokhoz használtak. Azok tízszer tíz méteres, két és fél méter magas dobozok, ez viszont telis-tele volt konzolokkal, és befelé néző, üvegfalú irodafülkékkel az egyik oldalon. Most az összes fülkében sötétség honolt, senki sem használta őket. Nyolcan dolgoztak éppen a műszakban, mind a saját konzoljuk előtt ültek, és az összeszerelési folyamatokat ellenőrizték, amelyek az irányítóközpont mögötti, speciális üregben zajlottak. Az irodafülkékkel szemközti falon három hatalmas, magas rezonanciájú portál belsejében háromdimenziós ábrák mutatták az átjáró jelenlegi állapotát.

Mindenki szemrehányóan fordult hátra, amikor beléptek a helyiségbe. Rob e-titkára jelentette, hogy az irányítóközpont interfésze levált a kiberszféráról: egy tolvajszoftvernek sikerült behatolnia az összes helyi kommunikációs csomópontba.

– Nyugalom! Mindenki maradjon a helyén és hallgasson! – kiáltotta a másik biztonsági őr. – Mindenki tartsa úgy a kezét, hogy láthassuk, és senki ne csináljon semmi butaságot!

Az egyik operátor felállt a székéből, és értetlenül nézett Robra.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte. – Valami baj van?

Rob a legalacsonyabb fokozatra állította az ionpisztoly töltését, majd belelőtt a plafonba. Az egyik operátor állatias hangon sikított, miközben törött, füstölgő fényszalagdarabok hullottak a fejére a mennyezetről. Megszólalt az egyik riasztó, és fülsiketítő hangon vijjogott.

– Azt mondtuk, pofa be! – rivallt rá a férfira Rob, túlkiabálva az általános hangzavart. Döbbent, rémült arcok fordultak felé. Mindenki azonnal a magasba emelte a kezét.

– A francba, ember! – méltatlankodott a technikus, miközben a földön kuporgó operátort nézte, aki a kezét a feje fölé tartva reszketett, mint a nyárfalevél.

– Csak tedd a dolgod! – vetette oda Rob foghegyről.

A férfi kurtán biccentett, majd megnyomta az ajtót záró gombot.

– Kuss legyen! – A másik biztonsági őr kilőtte a visító riasztót.

– Kösz – mondta Rob.

– Hé, szarháziak, el a konzoloktól! – kiáltotta a technikus.

Rob és a másik biztonsági őr, fenyegetően lóbálva az ionpisztolyát, az üvegfalhoz terelte az operátorokat. Előbb sorba állították, majd letérdeltették őket.

– Joanne Bilheimer! – harsogta Rob.

Az egyik asszony riadtan emelte fel a fejét.

– Én vagyok Joanne Bilheimer. Mit akar tőlem?

– Fel! – Rob felfelé fordította a tenyerét, és az ujjait billegetve jelezte, hogy álljon fel. – Biztosítsa a helyiséget, harmadik szintű izolációt, azonnal! – parancsolt rá a nőre.

– Én... – A nő rémülten nézte a rá meredő ionpisztolyt. – Én nem...

– Kérem, ne jöjjön azzal a marhasággal, hogy nincs hozzá jogosultsága – mondta Rob. – Gondolom, nem akarja, hogy fenyegetőzni kezdjek, mert abban nem lesz köszönet. Most pedig kérem a harmadik szintű izolációt!

– Nem férek hozzá, valami zavarja a konzol kommunikációs csomópontját.

Rob leereszkedő mosolyt vetett rá.

– A TŰV éppen ezért szerelte fel az irányítóközpontot biztonsági, manuális vezérlő rendszerrel is.

A nő megadóan lehajtotta a fejét, majd felállt, és a konzolhoz lépett.

A másik biztonsági őr eközben végig szemmel tartotta a foglyokat.

– Ez csak kábítólövedék – magyarázta a kezében lévő, injekciós tűben végződő, hengerszerű tárgyat felmutatva nekik. – Senkinek nem esik bántódása, nem vagyunk fanatikus tömeggyilkosok. – Végigment a soron, és az operátorok nyakához érintette a tűt. Azonnal elernyedtek az izmaik, és tehetetlenül elnyúltak a padlón.

A következő pillanatban egy széles fémlemez emelkedett ki a padlóból, elzárva az ajtót. Nem sokkal később egy hasonló fémlemez jelent meg a vészkijárat előtt is. A levegő remegni kezdett, majd összesűrűsödött, ahogy az erőtér életre kelt, megerősítve a falak molekulaszerkezetét. A szoba két átellenes végében egy-egy vaskos henger ereszkedett alá a mennyezetről. Rob elégedetten mosolygott: ezek a légszűrők forgatják majd vissza a szobában maradt levegőt, miután a légbeömlő nyílások is elzáródtak.

– Köszönöm, Joanne.

A nőnek arra sem maradt ideje, hogy ránézzen, a másik biztonsági őr máris ott termett mellette, és egy gyors mozdulattal elkábította, ahogy a többieket is.

A technikus eközben leszerelte az egyik konzol takarópaneljeit. Felfordította a műszeres táskáját, amelyből több előre programozott vezérlőegység szóródott ki a padlóra. Minden műszerből optikai kábelek lógtak ki, amelyeket hihetetlen gyorsasággal csatlakoztatott a konzol már-már nevetségesen bonyolult elektronikai rendszeréhez.

– Menni fog? – kérdezte Rob.

– Fogd be, és hagyj dolgozni! Már csak két percünk maradt, hogy átvegyük az irányítást, mielőtt a KI lekapcsolja a rendszert.

– Jól van, na! – fújt visszavonulót Rob. A másik őrre nézett, majd mindketten vállat vontak. Robnak halvány fogalma sem volt róla, hogy mit művel a technikus, így segíteni sem tudott neki. A tolvajszoftver még mindig zavarta a kommunikációs csomópontokat, ezért nem lehetett csatlakozni a kiberszférához. Ez egyben azt is jelentette, hogy nem tudta nyomon követni, mi történik a komplexum többi részében, hogy a többi egység is megérkezett-e, hogy minden a terv szerint halad-e, vagy már mindenki holtan fekszik odakint. Zavarta, hogy ennyire elszigetelődött a külvilágtól. Tudni akarta, mi történik körülötte. Tudnia kellett, mi történik körülötte. Virtuális látómezejének számlálója továbbra is pörgette a másodperceket, jelezve a számára, hogy épp melyik fázisába érkezett a küldetés. Kilencven másodpercük maradt, és a technikus még mindig lázasan ügyködött a konzolokon.

Gyerünk! – sürgette őt Rob némán. – Gyerünk már!

Wilson e-titkára éppen akkor jelezte, hogy Oscar Monroe keresi, amikor az összeszerelő állomás központi állványzatához ért.

– Kapcsolatot kérek! – mondta. Belekapaszkodott az állványzat egyik keresztvasába, hogy megfékezze a siklását, majd úgy fordult, hogy rálásson a csillaghajó hátsó részére. Mostanra már az összes reagálótömeg-tartályt beállították, amelyek hatalmas tüskékként meredtek ki a hengeres felépítményből. A hajótörzs burkolatának egyötödét már a helyére illesztették, és a szerelőbotok jelenleg is serényen dolgoztak.

Oscar fejének kisméretű, áttetsző képe jelent meg virtuális látómezeje peremén.

– Akar jó hírt hallani, kapitány?

– Rám férne – felelte Wilson.

– A Mennyei Angyal azt állítja, hogy nem ismer a galaxis ezen fertályában szuperfegyverrel rendelkező idegen életformát.

Wilson tekintete automatikusan a hajó erőtér-generátoraira siklott. Néhányat már beszereltek, de még egyiket sem kapcsolták rá az energiaforrásra, és nem élesítették őket.

– Ez valóban jó hír – dünnyögte. – Remélem, nem akadt semmi gondjuk odaát.

– A Mennyei Angyallal nem – válaszolta Oscar.

Wilson magában elmosolyodott; ő is találkozott már néhányszor Gall elnök asszonnyal.

– Mit mondott? – kérdezte.

– A hajó nem járt még a Dyson Ikreknél, így meglehetősen keveset tud róluk. Elismerte, hogy a burok felkeltette a kíváncsiságát, nyugtalanítja is egy kicsit. De egyelőre nem tesz semmit, megvárja, hogy mi mit találunk.

– Érdekes hozzáállás. Talált bármiféle idegen létformát az űr azon szektorában?

– Nem tudnám megmondani. Olyan komolyan veszi bármely életforma sérthetetlenssss...

Az összeköttetés váratlanul megszakadt. Wilson még rá sem kérdezhetett a dologra az e-titkáránál, amikor megszólalt a vészriadó. Egy tolvajszoftver hatolt be a rendszerbe, és megtámadta a csillaghajó-komplexum adatbázisát.

– Mennyire súlyos? – kérdezte az e-titkártól. Meglepetésére az összeszerelő állomás peremén elhelyezett lámpák pislákolni és villózni kezdtek. – Látom. Teljes körű állapotfelmérést kérek, az összeszerelő állomásról és a komplexumról egyaránt.

Az állapotjelző ábra beúszott a virtuális látómezejébe. Két újabb riadófény villant fel. A komplexum egyik fő energiaellátó központjában robbanás történt. Behatolók foglalták el az átjáró irányítóközpontját. A 4DF jelzésű összeszerelő helyiségben heves tűzharc alakult ki a biztonsági őrök és a behatolók között. A tolvajszoftver megfertőzte a kommunikációs csomópontokat, és ennek következtében a komplexum digitális rendszerének elemei egymás után kezdtek leállni.

– A rohadt életbe! – szitkozódott fennhangon Wilson.

Az összeszerelő állomás energiaellátása is akadozni kezdett, ezért a rendszer automatikusan átváltott a tartalék energiaforrás használatára. Wilson egy hirtelen mozdulattal megpördült, az állványzat vasrudaiba kapaszkodva, nehogy irányíthatatlanul forogni kezdjen. Az átjáró nyitva volt, összeköttetésben állt a komplexum többi részével. Az átjáróban lévő elektroizom karok különböző méretű ládákat mozgattak; néhány szerelőmunkás is tartózkodott a bejáratnál, és amint lebegve próbáltak átmenni a túloldalra, értetlenül tekingettek a hátuk mögé.

– Kapcsold a biztonsági igazgatót! – kérte Wilson az e-titkártól.

Az állapotjelző képe azt mutatta, hogy a biztonsági központhoz vezető energia- és adat-összeköttetés megszűnik. A toronyépület környező részlegeinek tűzoltó rendszerei bekapcsoltak. Wilson egy pillanatra lebénult a sokktól, egyszerűen leállt az agya. Képtelen volt felfogni, hogy mi történik körülötte, de végül győzött a régi beidegződés: Ne pánikolj, cselekedj!

Az összeszerelő állomás fényei sorban kialudtak, miután a vezérlőegység megkezdte a vészleállítás szigorú és precíz folyamatát, és sorban lekapcsolta a különböző, működésben lévő egységeket.

– Vedd át az irányítást a helyi vezérlőegység felett! – utasította Wilson az e-titkárt. – Titkosíts minden adatforgalmat, és védd le a személyes kódommal! Azonnal válaszd le a vezérlőegységet és az összeszerelő állomás hálózatát a komplexum rendszeréről! Engedélyezd a vészleállítási folyamat befejezését, de azonnal vond fel az erőtérpajzsot az átjáró köré, és az összes elérhető energiát a pajzs fenntartására használd fel!

– Folyamatban – jelentette az e-titkár.

Amikor megszűnt az összeköttetés a komplexummal, a virtuális látómező állapotjelző ábrája is eltűnt.

– Belső állapotfelmérést kérek! – mondta Wilson, és a következő pillanatban új, áttetsző adatsorok jelentek meg a kapitány előtt: egy több ezer szálból álló, vörös és borostyánszínű, egymást metsző és átfonó vonalak rengetegében találta magát. Az összes összeszerelési folyamat leállt, ami jelen esetben nem súlyosbította a helyzetet, hiszen amúgy sem maradt elegendő energia a munkák folytatásához.

– Állítsd le a létfenntartó rendszert, órákra elegendő oxigénünk van.

– Folyamatban – válaszolt az e-titkár.

– Mutasd az összeszerelő állomás vezető mérnökeinek névsorát! Létesíts kommunikációs gyűrűt, és kapcsolj össze mindenkivel!

Egyre több hunyt ki az összeszerelő állomás fényei közül, kellemetlen, baljós félhomályba borítva mindent Wilson körül. Az erőtér időközben aktivizálódott, és megszilárdult az átjáró körül, lezárva azt. Egyedül a csillaghajó alkatrészeit minősítő, elemző- és kiértékelő csarnok lámpáinak éles fénye hatolt át a szürkeségen.

– Mindenki, figyelem! – harsogta Wilson a kommunikációs gyűrűn keresztül. – Úgy tűnik, komoly fegyveres támadás érte a komplexumot! Sikerült időben lezárni az átjárót, úgyhogy itt egyelőre biztonságban vagyunk. Ennek ellenére azt kérem, természetesen csak a biztonság kedvéért, hogy mindenki haladéktalanul menjen a Második Esély létfenntartó gyűrűjéhez, a tizenkettes zónához. – Beszéd közben gyorsan átnézte a vezető mérnökök névsorát. – Anna Hobert kérem! – mondta az e-titkárnak. Halványan emlékezett a nőre még a kiképzésről, úgy rémlett neki, hogy a TŰV felderítőrészlegének képzett csillagásza, akit szenzorspecialistaként és navigátorként jelöltek a legénység tagjai közé.

– Folyamatban – érkezett a válasz.

– Uram? – szólalt meg Anna Hober.

– Anna, hol van most? – kérdezte Wilson.

– A másodlagos érzékelők vezérlőegységénél, tagja vagyok az üzembe helyező csapatnak – felelte a csillagásznő.

– Mostantól ön a főtisztem. Kapcsolódjon rá a csillaghajó létfenntartó részlegének vezérlőegységére, és kezdje meg az élhető, természetes belső emberi környezet kialakítását! Vegyen magához bárkit, akire csak szüksége van a csapatából. Igyekezzen, mihamarabb biztonságos menedéket akarok kiépíteni az itt-tartózkodók számára.

– Értettem, uram!

Wilson virtuális keze megérintette az e-titkárt jelző ikont.

– Jelentést kérek a csillaghajó belső rendszereinek állapotáról! – mondta.

– Folyamatban.

Wilsonnak nem okozott gondot az adatok gyors áttekintése és elemzése, alig akadt ugyanis rendszer, amely kapott egyáltalán energiát, a csillaghajó belső működése gyakorlatilag kizárólag a kommunikációs gyűrűre korlátozódott. A hajó egy lecsupaszított gerinc maradt idegvégződések nélkül.

Wilson ellökte magát az állványzattól, és a csillaghajó létfenntartó gyűrűje felé siklott. Haladás közben áttekintette a fedélzeti energiaforrásokat: az összes biztonsági energiaellátó rendszer működött, és két fúziós generátor működését is ellenőrizték a támadás előtt. Ezeknek elegendő energiát kell szolgáltatniuk ahhoz, hogy kibírják addig, amíg odalent a komplexumban visszazökkennek a dolgok a rendes kerékvágásba. Ha a helyzet kényelmetlenül hosszúra nyúlna, akkor még akár azt is megpróbálhatják, hogy összekapcsolják az egyik fúziós generátort az erőtér-generátorral – a rendszer ugyanis meglehetősen mohón zabálta az energiatartalékokat.

– Van külső kommunikációs kapcsolatunk a bolygóval? – kérdezte Wilson.

– Az összeszerelő állomás vészhelyzeti adói csatlakozni tudnak a bolygó körüli műholdakhoz.

– Aktiváljuk őket, tudni akarom, mi történik odalent – adta parancsba Wilson.

Időközben olyan sok lámpa aludt ki, hogy Wilson már azt is alig látta, merre halad egyáltalán. Az állványzat keresztvasai és tartóoszlopai csak akkor váltak láthatóvá, amikor már ott voltak közvetlenül az orra előtt. Ez természetesen alaposan lelassította a haladását, a végén már gyakorlatilag vakon kellett tapogatóznia. Retinabeültetése infravörös tartományba váltott, ennek eredményeként csillogó, rózsaszínes-fehéres derengésben látta a világot.

Az átjáróból érkező fényözön fakósárgává halványodott, már csak az elemző- és kiértékelő csarnok vészfényei égtek. Váratlanul éles, narancssárga villanás látszott a virtuális látómezejében, és a retinabeültetésének tompítania kellett a fény erejét, nehogy beleszédüljön a látványba. Wilson hevesen pislogott, és az erős fényhatás elmúltával szinte tökéletes sötétben találta magát; a főbb energiaellátó vonalak mind megszakadtak, már valóban csak a vészvilágítás működött. Az átjáró sötétségbe borult.

– A kurva életbe! – sziszegte Wilson összeszorított foggal. A sejtése sajnos beigazolódott: a támadók a Második Esélyt vették célba.

Lennie Al Husan kétórás vonatutat követően érkezett meg az anshuni TŰV-bolygóállomásra, pedig negyvennyolc perc alatt oda kellett volna érnie. Már nem először fordult ez elő vele, amikor a StLincolnon keresztül utazott; azon a bolygóállomáson valamiért mindig késtek a vonatok. Így hát Lennie most is elkésett, pedig a csillaghajó projekt kommunikációs részlegével beszélt meg fontos találkozót. A főszerkesztő tombolni fog, az biztos – a Nemzetközösség összes bolygójának összes újságírója a csillaghajóról akart írni. Lennie üres óráiban arról ábrándozott, hogy talán beválogatják a csillaghajó legénységébe mint helyszíni tudósítót. A TŰV ügyesen keverte a lapokat, folyamatosan lebegtette ezt a lehetőséget a média képviselői előtt, hogy kedvező sajtóvisszhangja legyen a projektnek.

Ez a késés azonban alávághatott Lennie reményeinek.

Átvágott az állomás központi várótermén, és ahhoz az ellenőrző ponthoz ment, ahol a csillaghajó-komplexumba tartó utasokat vizsgálták át. Számos különböző szkenneren kellett áthaladnia, mielőtt kiléphetett a füllesztően párás melegbe, hogy csatlakozzon a többiekhez, akik szintén a buszra vártak. Utasította az e-titkárát, hogy lépjen kapcsolatba azzal a munkatárssal, akivel a találkozó időpontját egyeztette.

– Nem tudok kapcsolatot teremteni a komplexum adatközpontjával – jelentette az e-titkár. – Egy tolvajszoftver megfertőzte a helyi kommunikációs csomópontokat.

– Tényleg? – Lennie felvont szemöldökkel nézett körül, de gyorsan észbe kapott, mennyire ostobán viselkedik. A tolvajszoftver-támadások ugyanakkor tényleg ritkának számítottak, és általában valamilyen bűncselekmény elfedésére használták.

Váratlanul dübörgő robajlás rázta meg a talajt, és Lennie mintha távoli robbanás hangját hallotta volna. A hirtelen támadt rázkódástól többen is elveszítették az egyensúlyukat, és elestek, köztük ő is. Első döbbent pillanatában azt hitte, hogy kisiklott egy vonat, noha ez gyakorlatilag elképzelhetetlen volt. Ekkor újabb robajló hang hallatszott, majd egy második robbanás. Lennie feltápászkodott a földről, majd körülnézett, és próbálta kitalálni, honnan érkezhetett a zaj, amely időközben olyan erőssé vált, hogy be kellett fognia a fülét.

– Teljes érzékszervi megfigyelés! Mindent rögzíteni! – adta ki az utasítást az e-titkárnak, majd futásnak eredt, és elrohant a hosszú épület végéhez. A saroknál, ahonnan kiváló rálátása nyílt a rendező pályaudvar nagy részére, megállt. Első pillantásra úgy tűnt, hogy az éppen kirakodásra váró, hosszú, zárt vagonokból álló szerelvény robbant fel. Két vagon máris romokban hevert, a roncsok szanaszét szóródtak. A harmadik vagont Lennie szeme láttára vetette szét a robbanás. A lilás lángú tűzoszlopok fölött hatalmas, sötét fémvalamik köröztek a magasban. A távolból téglalap testű dinoszauruszoknak tűntek, ék alakú fejjel. A szemek helyén öblös ágyúcsövek meredtek előre, a fejrész alsó feléből vékonyabb puskacsövek álltak ki, mint megannyi, halált hozó, üreges csőr. A fura alakú szerkezetek mindkét oldalán három-három, tömzsi láb húzódott vissza és simult szorosan a géptörzshöz, amikor feljebb emelkedtek. A levegő vibrált körülöttük, amint az energiapajzsok aktivizálódtak.

Lennie pislogni sem mert. Kidülledt szemmel meredt előre, hogy magába szippantsa a hihetetlen látvány minden egyes apró részletét. Az e-titkára folyamatosan ciripelt és pityegett, makacsul próbált kapcsolatot teremteni valamelyik kommunikációs csomóponttal, amelyet még nem fertőzött meg a tolvajszoftver vírusa.

– Engedj be, baszki! – üvöltött rá Lennie az összeomló kiberszférára. – Allah nevére, engedj be!

A vírusfertőzés váratlanul megszűnt, kimosódott a kiberszférából, mintha vizet zúdítottak volna egy lefolyócsőbe. Egy szempillantás alatt mindenki rákapcsolódott a rendszerre, Lennie felvételei pedig azonnal átkerültek a kabuli munkahelyi számítógépére.

– Az ÉI megtisztította a helyi hálózatot – jelentette az e-titkár. Mintha félelemmel vegyes tisztelet vegyült volna a program mesterségesen generált hangjába. Lennie azonban jelen pillanatban semmivel sem foglalkozott, az sem érdekelte volna, ha a nagy próféta tért volna vissza, hogy elektronikai csodát tegyen. Ő volt az, aki szétküldte a borzalmas és rémisztő eseményekről készült felvételeket a Nemzetközösség minden zugába. Ő, Lennie Al Husan és nem más. Ez most az ő pillanata, elérkezett az egyszemélyes show ideje.

A három pusztító gépezet összehangoltan körözött a vagonok felett. A hajtóműveik vízszintesbe fordultak, a gépek pedig szédítő sebességgel suhantak tova a hatalmas bolygóállomás kietlen területe felett.

– Ezek Alamói Pusztítók! – Lennie próbálta túlordítani a hajtóművek zúgását, bízva benne, hogy a közönsége meghallja a hangját.

– Valódi Alamói Pusztítókat láthatnak élőben, akció közben! – Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne tapsolja meg a produkciót.

Az őrállomáson maradt két biztonsági őr azon tanakodott, hogy Robnak vajon hová kellett mennie, amikor váratlanul megszakadt a kapcsolatuk a kiberszférával. Nem különösebben izgatták magukat a dolog miatt, hiszen a vészhelyzeti tartalék összeköttetésük továbbra is megmaradt a szenzorokkal és a külső biztonsági rendszerrel. Mielőtt ellenőrizhették volna a műszerek működését, robbanás rázta meg az őrállomás épületét, majd egy hatalmas, füstölgő tűzgolyó röppent fel az égre a komplexum távolabbi végében. A különböző állapotjelző monitorokon sorban villantak fel a vörös jelzések.

– A francba, ez valamelyik generátor volt! – mondta a fiatalabbik biztonsági őr kiguvadó szemmel, miközben a levegőben táncoló lángnyelveket nézte. – Szerintem az egész hajtóanyagraktár a levegőbe repült.

Az egyik toronyépület három szintjén berobbantak az ablakok, többmilliónyi éles, csillogó üvegszilánkot röppentve szét a levegőben. Haragos lángnyelvek csaptak ki a betört ablakokon keresztül.

– A központi biztonságfelügyeleti rendszer nem reagál – jelentette az őrállomás számítógépe.

– Kézi vezérlés! – üvöltötte a rangidős biztonsági őr. Beütötte a személyi kódját, és várta, hogy a biztonsági rendszer újra életre keljen. Az összes őrrobot azonnal mozdulatlanságba dermedt, ahol volt, az oldalukon lévő tárolórekeszek fedelei felnyíltak, fegyverek bújtak elő az üregekből, és rögtön élesedtek is. Az erőtér-generátoraik is bekapcsolták, és az okos szerkezetek pillanatok alatt kupola alakú védőpajzsot vontak az egész komplexum köré. A kötés során csapdába esett levegőmolekulák szikrázva rendeződtek szilárd rácsszerkezetbe a felvett energia hatására.

Újabb két robbanás rázta meg a komplexumot. A rangidős tiszt próbálta kitalálni, hogy mi történhetett és mi sérülhetett meg, de az állapotjelző monitor semmiféle információval nem szolgált.

– Most mihez kezdünk? – kérdezte a fiatalabbik őr.

– Maradunk a seggünkön. Nem kapcsolhatjuk ki az erőteret, nincs hozzá jogosultságunk. Itt egyelőre biztonságban vagyunk.

– A büdös francokat! – emelte fel a hangját a fiatalabb férfi, és a komplexum felett tomboló, füstölgő lángnyelvekre mutatott. – Csapdába estünk, méghozzá egy rakás átkozott terroristával együtt!

– Ne ess pánikba! – csitította az idősebb őr. – Csak megleptek minket, ennyi az egész. Ez a hely pillanatok alatt a kelepcéjükké válik. Nézd csak! – Az egyik toronyra mutatott, amelyet csillogó erőtér vett körül. – Előbb bezárjuk őket, aztán jöhet a nehézfegyverzet, és kifüstöljük őket... a szokásos eljárás. – A társa felé fordult, de az nem figyelt rá. És nem is a lángoló komplexumot nézte, hanem a bolygóállomás kietlen udvarát.

– Azok meg micsodák?

A technikus majdnem kifutott az időből, de végül sikerült az összes kézi vezérlőegységet csatlakoztatnia az átjáró irányítóközpontjának rendszeréhez, kizárva ezzel a Korlátozott Intelligenciát.

– Mostantól már nem tudják megváltoztatni az átjáró koordinátáit – jelentette be diadalmas vigyorral a képén. – Izoláltam az irányítórendszert, ezért innentől a hálózat csak a saját belső vezérlőegységeire támaszkodhat, de egyébiránt minden ugyanúgy működik tovább, mint eddig.

– Pompás! – horkant fel Rob. – De mi lesz, ha megszüntetik az energiaellátást? – kérdezte, és már érezte is, hogy a talaj enyhén megremeg a talpa alatt. Valahol robbanás történt, vagyis az akció máshol is a tervek szerint haladt. Csak azt sajnálta, hogy teljesen el kellett zárniuk magukat a külvilágtól, pedig szívesen figyelemmel követte volna, hogy mi történik a komplexum többi részében.

A technikus rosszalló pillantást vetett rá. Leült a konzol elé, amelyet az imént bütykölt meg, majd sematikus ábrákat jelenített meg a falra szerelt, nagyméretű kijelző portálok belsejében.

– Már meg is tették: az áramhálózat energiaszintje majdnem nulla. Máris a d-energiatartályokban tárolt energiát fogyasztják. Sínen vagyunk, csak ki kell tartanunk még harminc percig, és...

Ekkor Rob e-titkára bepittyent, jelezve, hogy csatlakozni tud az irányítóközpont kommunikációs csomópontjához. Többtucatnyi hívás futott be egyszerre, követelve, hogy azonosítsák magukat.

– Mondd meg nekik, hogy húzzanak a picsába! – vakkantotta Rob az e-titkárnak.

– Fura – mondta a technikus. A tekintete a távolba révedt, miközben a virtuális látómezejében felvillanó adatokat tanulmányozta. – A kiberszféra teljesen tiszta. Valaki hatástalanította a tolvajszoftvert.

– És ez most jó, vagy rossz? – kérdezte Rob.

– Meglepő. Nem gondoltam volna, hogy az Anshun kiberszférájának KI-je elég erős ahhoz, hogy ilyen gyorsan hatástalanítson egy ilyen szintű támadást.

– Mit jelent ez ránk nézve? – Rob mindig is utált olyan gyíkokkal dolgozni, mint ez a technikus is, akik semmire sem értékelik egy efféle akció fizikális részét.

– Valójában semmit. A TŰV biztonsági szolgálata nem tud behatolni ide, sem az átjáró gépházának termébe, azt az erőteret is mi irányítjuk. – Megdörzsölte az arcát. – Ugyanakkor nehezebben jutunk majd ki a végén, ha az összes szenzor ismét bekapcsol... de hadd gondolkozzak egy kicsit.

Rob a másik biztonsági őrre pillantott, aki csak vállat vont, de nem szólt semmit.

– Várjatok csak! – emelte fel az ujját a technikus. Előrehajolt, hogy jobban lássa a kijelzőt: a folyosó egyik szenzorjának kásás képe jelent meg a portál belsejében. – Íme, a lift áramkörét már helyre is állították. – Éppen azt látták, amint becsukódik a lift ajtaja. Tíz másodperccel később a távhatású bomba felrobbant. Rob ebből csak annyit érzékelt, hogy a lift ajtaja kidudorodik, majd kettéhasad a robbanás erejétől. Sűrű füst gomolygott ki a folyosóra. Nem, ez nem is füst, hanem valami más, állapította meg magában.

A másik biztonsági őr halkan kuncogott.

– Na, ezen a liften már nem jutnak le ide, az egész aknának be kellett omlania.

Rob a vészkijáratot elzáró fémlemezre pillantott. Tudta, hogy az őrök villámgyorsan lerohannak a hátsó lépcsőn, amely ahhoz az ajtóhoz vezet. A reggel kapott, titkosított üzenet szerint, miután berobbant a liftakna, képesek lesznek a főbejáraton keresztül távozni. A folyosóról nyíló egyik irodából egy szervizfolyosó vezet az átjáró gépházának termébe. Ott már majd három különböző kijárat közül is választhatnak, miután kikapcsolják az erőteret. Ezt a menekülési tervet azonban előzetesen arra alapozták, hogy a tolvajszoftver kikapcsolja a komplexum kiberszféráját és a biztonsági érzékelőket.

– Belátnak most ide? – kérdezte. A mennyezetet kémlelte, érzékelőket és kamerákat keresett. Már első pillantásra is kiszúrt hármat.

– Hadd ellenőrizzem a hálózatot – kért egy kis időt a technikus, aki a következő pillanatban belefagyott a székébe. Az átjárót vezérlő hálózatot tanulmányozta az egyik kijelző portálon keresztül. Az egyik rész vörösen villogott. – Ez lehetetlen! – lehelte maga elé hüledezve.

– Mi az? – kapta fel a fejét Rob.

– Az első biztonsági tűzpajzs leomlott.

– Érthetően, ha kérhetem! – kiáltott rá Rob, aki egyre idegesebbé vált.

– Nézd, a hálózatot működtető optikai kábelek még sértetlenek, még mindig kapcsolódnak a helyi digitális hálózathoz, ami pedig csatlakozik a kiberszférához. Az elosztás azonban a kommunikációs csomópontokon keresztül történik, amelyekre a tolvajszoftvert feltöltöttem. Elektronikai értelemben ez azt jelenti, hogy csupán a tűzpajzsok jelentik az egyetlen akadályt köztünk és a külvilág között. Öt pajzsot vontam fel a csomópontok köré, lezárva az összes lehetséges útvonalat, valami mégis áthatolt a legkülsőn.

– Azt mondtad, az Anshun KI-je nem tudja hatástalanítani a tolvajszoftvert – szólt közbe a másik biztonsági őr.

– Nem, azt mondtam, nem hittem volna, hogy ilyen gyorsan képes rá. Jesszusom! – Az átjárót irányító hálózat egy újabb része kezdett el borostyánsárgán villogni. – Ez lehetetlen! Esküszöm, ez egyszerűen le-he-tet-len!

– Egy újabb tűzpajzs? – tippelt Rob.

– Hamarosan leomlik, a biztonsági kód felét már meg is fejtették. Ez elképesztő! Ez kurvára lehetetlen! El tudjátok képzelni, milyen titkosítást használtam? Nyolcvandimenziós geometriai elrendezést! Nyolcvandimenziósat! Legalább száz évig tartana feltörni, ha az embernek szerencséje van. – A technikus dühösnek tűnt, de nem látszott rajta, hogy aggódna.

Robnak azonban baljós érzései támadtak a küldetés sikerét illetően.

– Akkor mi képes feltörni egy efféle titkosítást? – kérdezte, bár előre félt a választól.

A technikus ismét megmerevedett.

– Az Érző Intelligencia. – Felnézett a mennyezetre. Az egyik érzékelő éppen az ő konzoljára fókuszált. A férfi belebámult a lencsébe.

– A picsába!

A másik biztonsági őr felemelte az ionpisztolyát, és elkezdte kilőni az érzékelőket és kamerákat.

– Derítsd ki, mennyi érzékelő van idebent! – kiáltotta.

Rob kilőtte a főbejárat fölötti érzékelőt. Miközben ádáz tekintettel, vadul forgolódva kereste a többit, vetett egy bátortalan pillantást a kijelző portálra. A második tűzpajzsot jelző borostyánsárga villogás vöröses árnyalatot öltött.

A rangidős biztonsági őr kibámult az őrállomás ablakán, és valósággal leesett az álla, amikor tudatosult benne, hogy mik azok a repülő tárgyak, amiket lát.

– Láttam már ilyen gépeket – hörögte rekedtes hangon. – Láttam már ilyeneket, egy akciófilmben, amit évekkel ezelőtt töltöttem le. Ezek már csak az archív fájlokban léteznek.

– Többé már nem – dünnyögte a társa. – És most mihez kezdünk?

– Imádkozunk – felelte idősebb őr.

A csillaghajó-komplexumhoz vezető úton az összes jármű váratlanul leállt, abban a pillanatban, amint a tolvajszoftver leállította a fedélzeti számítógépüket. Miután megkezdődtek a robbanások és megjelent az erőtérkupola a komplexum körül, az emberek kiözönlöttek a forró betonra, hogy a saját szemükkel nézzék a látványosságot. Többen is megpördültek, amikor meghallották a robajló zajt a hátuk mögött, és azonnal hasra is vágták magukat, hangos, rémült sikoltozások közepette.

Az Alamói Pusztítók mindössze száz méter magasan suhantak az út felett. Amikor egy kilométerre megközelítették az erőtérpajzsot, tüzelni kezdtek a részecskeágyúikból. A támadás olyan látványt nyújtott, mintha pusztító villámokból álló, íves híd keletkezett volna a repülő járművek és a kupola között. Az egész égbolt vakító, villózó örvénnyé változott, mintha elemeire bomlott volna a levegő a hatalmas mennyiségű, váratlanul elszabaduló energiától. Az iszonyatos robbanás betörte az úton veszteglő autók, buszok és egyéb járművek ablakait, a hanghullám ledöntötte a lábáról a bámészkodókat. Az áldozatok füle és szeme súlyosan károsodott, többeknek beszakadt a dobhártyája; a hajszálerek megrepedtek, vér szivárgott az orrokból, szájakból és a fülekből, a szabadon lévő, fedetlen bőrfelületek megégtek.

Az erőtérkupola kitartott, nem hullott szét a támadástól. A kupola felszínén szétestek a levegőmolekulák, izzó napkoronát vonva köré. Fentről nézve olyan lehetett, mintha egy vörös törpe csapódott volna a talajba. Hosszú villámok csaptak ki az ionköpenyből, és csapódtak bele a földbe a komplexum körül. Az erőtér mentén készenlétben várakozó, lézerrel és mágneskarabélyokkal felfegyverzett őrrobotok atomjaikra robbantak, amikor beterítette őket az energiahullám: a másodperc törtrésze alatt gyakorlatilag elpárologtak. A komplexum külső kerületétől számított négyszáz méteren belül az összes növény lángra kapott.

A három Alamói Pusztító ismét tüzelt, méghozzá egyszerre, egy adott pontra összpontosítva. Az erőtér ezúttal is kitartott, visszalökve az energialövedékeket a már amúgy is szétszaggatott, izzó, szikrázó levegőbe. Az elszabaduló villámok vastag kötegekbe rendeződve hasítottak bele a felszabdalt földbe.

Az őrállomáson tartózkodó két őr már az első tüzelésre hasra vetette magát. Vakító fehérség kíséretében tűnt el az általuk ismert világ. Még az erőtérkupola védelmében is elviselhetetlen volt a robajlás, fizikai fájdalmat okozva tépte-szaggatta a dobhártyájukat. Miután csillapodott a vakító izzás, megkockáztatták, hogy felnézzenek. Ötszáz méterre tőlük, azon a ponton, ahol a támadó gépek ostrom alá vették a kupolát, még mindig izzott a levegő a maradványenergiától, amely haragosan sistergett a levegőben.

– Kitartott – állapította meg a rangidős őr recsegő hangon, miközben hitetlenkedve csóválta a fejét. Nem hallotta a saját hangját. A füléhez emelte a kezét, megtapogatta a fejét, majd visszahúzta vértől ragacsos ujjait. Nem is érdekelte, hogy mennyire súlyos a sérülése.

– Életben vagyok – lehelte maga elé, és kitörölte a könnycseppeket a szeméből. – Édes istenem, életben vagyok.

Amikor kilesett az íróasztal fölött, látta, hogy a három Alamói Pusztító rendületlenül közelít az erőtérkupola felé. Szánalmas lángnyelvek rebbentek meg a gépek által keltett szélben; mindössze ennyi maradt a felperzselt növényzetből. A Pusztítók nem úgy szálltak le, mint egy repülő – leginkább lezuhantak a levegőből. Még húsz méter magasan voltak, amikor már kikapcsolták a hajtóműveket. Lábak nyúltak ki a törzsből, hogy felfogják a landolásnál fellépő ütközés erejét, és ugyanezen lábak vetették meg magukat a megfeketedett, füstölgő talajon. Az egyik gép feje jobbra-balra ingott, mint egy hatalmas hüllőé, és számba vette a szenzorokat. A gépek fedélzeti számítógépére állati ösztönnel rendelkező okosszoftvert töltöttek fel, amitől önállóvá váltak, és kizárólag az agresszió hajtotta őket. Ha egyszer kiadták nekik a támadási parancsot, addig nem álltak le, amíg sikerrel nem jártak.

Az Alamói Pusztítók vezérgépe előreiramodott. Vaskos lábai félelmetesen dübörögtek a földön, óriási tömegéhez és méretéhez képest rémisztően sebesen mozgott. A korom és por, amit minden egyes robajló lépésnél felvert, örvényként kavargott a lábait körülvevő erőtér körül. A fejét borító páncélzat a pofarészen több helyen is megnyílt, és hosszú, fekete, vasvillaszerű tüskék bújtak ki a nyílásokból. A közepes kaliberű fegyvercsövek visszahúzódtak az üregeikbe. Harminc méterre az erőtérkupola alapjától a harci gép megállt, és leszegte ék alakú fejét. A tüskék körül kobaltszínű fényburok jelent meg, amely pörgött és villózott. A gép határozott mozdulattal beledöfte az állát a földbe. A következő pillanatban földgejzír lövellt a levegőbe. Az Alamói Pusztító lecövekelt, és még mélyebbre fúrta a fejét a talajba, kitágítva a lyukat. Homok és kőtörmelék spriccelt a levegőbe egészen húszméteres magasságig. A harci gép elkezdte beásni páncélozott testét a mély üregbe.

A leithpooli Kastély-hegy valamennyi épületét a látható spektrum összes színárnyalatában pompázó fénycsóvák festették meg. Az épületek felett magasodó, mesebeli kastélyt harminc vakítóan fényes keresőlámpa világította meg. Adam a kávézóban ücsörgött a Herceg körúton, ahonnan az épület magas, íves ablakából tökéletes rálátása nyílt a kivilágított sziklára, amely csillagként ragyogott a tiszta, fekete, éjszakai égbolt háttere előtt. Leithpool különleges, gyűrű alakú tavának nyugodt, sötét vízfelszíne tükörként verte vissza a hegy képét. A kávézó többi késő esti vendégéhez hasonlóan néhány perce már ő is levette a tekintetét a látványról. Az uniszféra összes híradása a sokkoló anshuni eseményekkel foglalkozott, ahogyan a Nemzetközösség sok ezer médiatársasága is, szinte kivétel nélkül. A kávézóban Alessandra Baron tudósítására kapcsoltak, de még az ő bejelentkezése is mellőzte a szakmai igényességet és profizmust. A képek a csillaghajó-komplexumhoz vezető betonút szétroncsolódott járműveinek túlélőitől érkeztek. A képeket retinabeültetéseken át sugározták, ezért elmosódottá váltak az áldozatok könnycseppjeitől, és rázkódtak, ahogy a túlélők hitetlenkedve csóválták a fejüket, vagy reszkettek a félelemtől.

A képeken a magukat a földbe ásó Alamói Pusztítókat lehetett látni, amelyek így próbáltak bejutni az erőtérkupola mögé. Már alig látszódott valami az ősi harci gépekből, a lyukak olyan mélyek voltak, hogy páncélozott testük jelentős részét elnyelték. Körülöttük még mindig földgejzírek fröcsköltek, sűrű, áthatolhatatlan homok- és kavicszáport zúdítva a környékre. A kiégett, megfeketedett talaj szárazabb volt, mint a sivatag homokja, és a konokul ásó harci gépek már-már mérhetetlen mennyiségben hányták ki a talajt az üregekből. Amilyen ütemben haladtak, csupán percek kérdésének tűnt, hogy mikor érnek a komplexum alá. Alessandra Baron, aki az augusztai stúdió biztonságos menedékében ült, nem győzte hangsúlyozni ezt a tényt. Elismerte, hogy nem tudja, a TŰV milyen különleges biztonsági rendszereket épített ki a csillaghajó-komplexumban, de rávilágított, hogy a hagyományos módszerek egyelőre nem tudták megállítani a támadókat. A veszélyt érzékeltetendő, felelevenítette az Alamói Pusztítókról szóló legendákat, kihangsúlyozva, mekkora rombolásra képesek.

– Minden és mindenki elpusztul az ostromlott épületben, ha csak egy is bejut közülük – mondta komor hangon. – Csak annyit tehetünk, hogy imádkozunk a bent rekedtek életéért. – Alessandra Baron bájos, sötétszőke hajjal keretezett arca őszinte aggodalmat tükrözött.

Maga Adam is kíváncsisan várta, hogy a TŰV fel tud-e vonultatni valamit a megállíthatatlannak tűnő Alamói Pusztítók ellen. Az idő szűkössége miatt kapkodva kellett megtervezniük ezt az ostromot, alig jutott idő az alapos felderítésre és adatgyűjtésre. Semmiben sem lehetett biztos, de végig úgy vélte, hogy a csillaghajó-komplexum nem rendelkezik nagy kaliberű nehézfegyverzettel.

A többi döbbent és rémült vendéghez hasonlóan visszafojtott lélegzettel nézte, amint hangos robajlások és fényes villanások érkeznek az alagút szája felől. Különösebben nem kellett megjátszania magát. Noha az elmúlt néhány hónapban többször is a saját szemével láthatta, mire képesek ezek a brutális és megállíthatatlan harci gépek, most mégis letaglózta a látvány: könyörületet nem ismerve, kíméletlen hatékonysággal vetették bele magukat a csatába, vélhetően létezésük utolsó bevetésén.

Virtuális látómezeje számlálójának segítségével pontosan követhette az eseményeket. Eddig egészen elképesztően pontosan sikerült tartani a menetrendet. Több kisebb-nagyobb bevetés veteránjaként tudta, hogy mi sem tükrözi jobban az igazságot, mint a régi katonai mondás: „Egyetlen haditerv sem élheti túl az ellenséggel való találkozást.” Márpedig ha az ellenség olyan erős és leleményes, mint a TŰV, akkor végképp semmiben sem lehet biztos az ember.

Wilson tisztán hallotta, amint az utolsó vészhelyzeti légzsilip ajtaja is hangosan bezáródik. A zörej végigdübörgött a fedélzeten, amelyet biztosítaniuk kellett. Az elsődleges, szuperképlékeny fémből készült zsilipek még nem működtek, szoros gyűrűbe fonva kötötték össze őket a peremük éle mentén. A vészhelyzeti légzsilip azonban megfelelő szintű biztonságot nyújtott. Wilson régi, jól bevált légzőgyakorlatához folyamodott, hogy csillapítsa szíve heves kalapálását.

– A hajó zárva – jelentette Anna. Megkönnyebbült hangja nagyfokú elégedettségről árulkodott. Széles mosoly terült szét csinos, kerek arcán, az odalent kibontakozó borzalmas események ellenére is. A szemét és a száját telis-tele varratta OÁ-tetoválásokkal, amelyektől arany- és platinaszürke színű, hálószerű mintázat alakult ki az arcán, melynek fonalai hol felvillantak, hol kialudtak. A kezét és a karját hasonló rajzolat borította, a különböző színekkel fel-felvillanó vonalak körbefonták az ujjait és mindkét csuklóját, miközben az előtte lévő konzol i-pontjával dolgozott.

– Szép munka – dicsérte meg Wilson. Ő a maga részéről egyáltalán nem nézte jó szemmel az ennyire kihívó és rikító OÁ-tetoválásokat – ezt az előítéletét még szigorú neveltetésű múltjából és katonai kiképzéséből hozta magával –, az ő OÁ-tetoválásai egytől egyig láthatatlanok voltak. Ennek ellenére el kellett ismernie, hogy Anna eddig kifogástalan munkát végzett. Ő fogta össze a megzavarodott és riadt technikusok különböző csoportjait: aktiválták a létfenntartó rendszert, majd kézi erővel, a rendelkezésre álló szerszámok segítségével zárták be a súlyos légzsilipeket. Wilson már vagy tucatnyi feladatot jelölt ki a számára, és Anna mindet tökéletesen oldotta meg: a légkondicionáló gépek bekapcsoltak, a ventilátorok elkezdték keringetni a rendelkezésre álló levegőt, a hordozható energiacellákba visszatért az élet. A nő most éppen a károk felmérésére és helyreállítására válogatott össze csapatokat; látszott, hogy nincs az a nehézség, ami visszarettentené.

Míg ő ezzel volt elfoglalva, Wilson lázas igyekezettel ellenőrizte, hogy a csillaghajó mely rendszerei képesek már a működésre; a művelet nem sok idejét vette igénybe. Noha hihetetlen mennyiségű alkatrészt, műszert és eszközt építettek már be a csillaghajóba, kiábrándítóan kevés rendszer volt működőképes állapotban. És még véletlenül sem azok, amelyek alkalmasak lehettek volna arra, hogy kisegítsék őket szorult helyzetükből. Az eddigi legnagyobb teljesítményük, hogy sikerült az összeszerelő állomás vészhelyzeti kommunikációs rendszerén keresztül kapcsolatot teremteni a bolygó kiberszférájával. A hálózaton keresztül Wilson folyamatos kapcsolatban állt az ÉI-vel, mióta visszatért a hajóra, és örömmel tapasztalta, hogy az Érző Intelligencia a szokásosnál nagyobb érdeklődést tanúsít a csillaghajó-komplexumban kibontakozó, erőszakos események iránt.

– Az anshuni különleges kommandós egység hét percen belül körbeveszi a komplexumot – tudatta velük az ÉI – A TŰV biztonsági részlege négy perccel ezt követően küld erősítést; ők gyorsabban foglalják majd el a harci állást, mint a helyiek. A Nemzetközösség Biztonsági Igazgatóságát is mozgósították.

– Még ha be is jutnak a külső energiakupolán belülre, képesek lesznek megállítani valahogy az Alamói Pusztítókat? – kérdezte Wilson. Tisztában volt vele, hogy Anna aggodalmas pillantást vet rá. Parányi aranyszínű pontok villantak fel a szemében, miközben átállította a virtuális látómezejét, hogy közvetlenül rákapcsolódhasson a biztonsági adatbázisra.

– Nem hiszem – felelte az ÉI. – Az Alamói Pusztítók épp arról hírhedtek, hogy iszonyatos a pusztító erejük. Rettenetesen drága az előállításuk, ami soha nem térült meg, mert a távolsági hadviselésben nem bizonyultak elég hatékonynak, és taktikai szempontból is szűkös a felhasználhatóságuk. Az Egyesült Szövetségek ágyúállásai ellen azonban százszázalékos hatékonysággal vetették be őket. Az Egycsillagos Köztársaság vészesen közel került a céljához, hogy sikerüljön elszigetelniük az Austint.

– Szóval a komplexumon belül nem rendelkezünk elég nagy és erős fegyverekkel ahhoz, hogy kilőjük őket?

– Nem, de a Biztonsági Igazgatóság rendelkezik a szükséges tűzerővel, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy mennyire régi és elavult az Alamói Pusztítók erőtér-generátora. Habár előbb meg kell várni, hogy bejussanak. Az anshuni hadrendbe állás huszonöt perc múlva kezdődhet meg.

Wilson vetett egy pillantást a kijelző képernyőjére. Ő és Anna az egyik legénységi körletben alakította ki a hídfőállást. Néhány hálózati rendszer és számítógép a rendelkezésükre állt ugyan, de ennél több nemigen. A mennyezet és a padló burkolata még el sem készült, a vezetékezés szabadon futott, olyan látványt nyújtva, mintha ezüstös kígyók fonódnának össze párzás idején. Három konzol képernyője mutatta a csillaghajó belső állapotát, durva, elnagyolt ábrák segítségével, a másik kettő pedig az összeszerelő állomás köré telepített kamerák képét sugározta. A robbanás nem ismétlődött meg az átjáró mögött, de Wilson nem is e miatt aggódott.

– Bejutottak már a komplexum alá? – kérdezte az ÉI-től.

– Minden bizonnyal. Továbbra is nagy mennyiségű földet hánynak ki maguk alól. A becsléseink szerint száznyolcvan méter mélyen hatolhattak be az erőtérkupola mögé. Hamarosan felszínre kell bukkanniuk.

– Mennyi idő múlva érik el az átjárót? – kérdezte Anna. Az OÁ-tetoválásai beszéd közben inaktiválódtak, a fényük kihunyt. Tekintete arra a képernyőre tapadt, amely a szerelőcsarnokon belülről mutatta az átjárót és annak környékét.

– Leghamarabb hat percen belül – felelte az El. – Úgy véljük, egészen addig a föld alatt maradnak, amíg a komplexum épületei alá nem érnek, és csak akkor törnek a felszínre. Ez esetben ugyanis nem kellene felesleges energiát elhasználniuk arra, hogy áthatoljanak az épület erőterén.

– Csak hogy jól értem-e: az Alamói Pusztítók képesek áthatolni az átjáró erőterén?

– Ha nem változtattak az eredeti, alapvető műszaki jellemzőiken, akkor elegendő leadniuk két célzott lövést a részecskeágyúkból ahhoz, hogy szétszaggassák az átjáró erőterét.

– Átkozott kurafik! – szitkozódott Wilson, összeszorított fogai közt szűrve át a szavakat. Folyamatosan azt mondogatta magának, hogy nem zavarja, ha ebben a testben kell meghalnia – a műholdas kapcsolat sávszélessége elegendő ahhoz, hogy biztonsági mentést készítsen az emlékeiről, akár a legutolsó pillanatban is. Az viszont zavarta, hogy nem képes megvédeni a projektet ettől a nyomorult férgekből álló, anarchista csürhétől. A küldetés többre hivatott; ők itt egy igaz ügyet szolgálnak, egy nemes tettet akarnak véghezvinni a csillaghajóval. Egyetlen szélsőséges politikai nézeteket valló, lázadó bandának sincs joga megakadályozni ezt. Nem is beszélve a rengeteg pénzről, időről és energiáról – no meg életekről! –, amit eddig a projekt megvalósításába fektettek.

– Talán átirányíthatnék némi többletenergiát a hajóról az összeszerelő állomás erőtér-generátorához – vetette fel Anna. Platinaszürke spirálok köröztek lassan mindkét szeme körül, miközben virtuális látómezejében az energiaelosztó hálózat sematikus ábráját tanulmányozta. – Az egyik d-energiatartály már részben feltöltődött, az talán órákra elegendő energiát biztosíthatna a számunkra. Szerintem képes lennék átfolyatni a felhalmozott energiát a szupravezető kábeleken keresztül. Csak át kell programoznunk a köldök-összeköttetést, hogy megfordíthassuk az energiaáramlás irányát.

– Tudtok segíteni ebben? – kérdezte Wilson az ÉI-től.

– A rendelkezésükre álló adatok elemzése során megállapítottuk, hogy akár még növelhetitek is az erőtér-generátorotok teljesítményét – felelte az ÉI – Csakhogy még ez is kevés lesz, mert nem arra tervezték, hogy ellenálljon a részecskeágyúk által kifejtett erőhatásnak. Egyetlen Alamói Pusztító is viszonylag gyorsan áthatolhat a pajzson. Ha két harci gép indítana összehangolt támadást, akkor mindössze tíz másodpercre lenne szükségük a behatoláshoz.

– Bassza meg! – Wilson most már tajtékzott. – Le kell zárni az átjárót! Egyszerűen nem pusztíthatják el a csillaghajót! – Legszívesebben hozzátette volna: ez így nem tisztességes, a Második Esély megérdemli, hogy történelmet írjon, nem végezheti úgy, hogy gyakorlatilag még meg sem született.

– Az átjáró hálózata köré emelt tűzpajzsok meglehetősen ellenállónak bizonyultak – mondta az ÉI. – De hármat már feltörtünk. A negyedik százhatvan dimenziós geometriai titkosítással készült. Beletelik néhány percbe, mire átjutunk rajta.

– Nincs annyi időnk!

– A számításaink pontosak.

Wilson ingerülten fordult oldalra és nézett Annára. A nő a levegőben lebegve, meredten bámulta a hajó alaprajzát mutató képernyőt. A konzol i-pontjára tenyereit, szinte abba kapaszkodott: aranyszínű karcolatok kergették egymást méla lassúsággal alkarjának megfeszült bőrén.

– Van használható fegyverünk? – kérdezte Wilson elkeseredetten.

Anna sebesen mozgó virtuális ujjai adatokat húztak elő a számítógép belsejéből, mintha fonalat gombolyítana.

– Semmink.

– A szentségit! – Wilson beleöklözött a hajó oldalfalába. Az ütéstől váratlanul megpördült és kicsavarodott a teste, és megfeszült a karja, amelyikkel kapaszkodott. – Feltörtek már a felszínre? – kérdezte, miközben az járt a fejében, hogy talán rá kellene hagynia az egészet az Érző Intelligenciára, és imádkozni, hogy sikerüljön időben átjutniuk a tűzfalon.

– Nem – felelte az ÉI.

– Az is valami. Készítsetek elő egy biztonsági tárhelyet, ahová a legénység összes tagjának emlékeit letölthetjük. Ha nem sikerül lezárni az átjárót, akkor a biztonsági mentéseket el kell juttatni az újjáélesztést végző klinikának.

– Ezt természetesen garantáljuk, de újabb problémánk akadt.

Anna ideges pillantást vetett Wilsonra. A kapitány látta a nőn, mekkora önuralmába kerül folytatni a munkát. A vezető személyzetet nem képezték ki efféle vészhelyzetre. Ezen később érdemes lenne elgondolkodni... már ha ezt túlélik. Pillanatnyilag azonban semmi olyasmivel nem tudott előállni, ami a segítségükre lehetett volna.

– Ezúttal mi? – kérdezte színtelen hangon.

– Az anshuni légi irányítás két azonosítatlan űrhajó fellövését észlelte egy szigetről az egyenlítő mentén.

– Célpontjuk?

– Ismeretlen. De a gyorsulásukból ítélve retrográd pályára álltak.

Wilson pillanatok alatt átfuttatta az agyán a lehetőségeket.

– Idejönnek.

– Úgy tűnik.

– Mikor érnek ide?

– Ha a gyorsulásuk nem változik, akkor nyolc perc múlva – felelte az ÉI.

– Tudjuk, hogy mekkora hajók?

– A radarfelvételek alapján közepes kategóriájú űrhajók. Ha valóban ekkorák, akkor úgy kétszázötven tonna lehet a súlyuk, rakomány nélkül.

Wilson nem bajlódott a fejszámolással. Ha egy kétszázötven tonnás hajó az első kozmikus sebesség kétszeresével csapódik beléjük...

– Még töltetre sincs szükségük – mormogta. Ettől a pillanattól kezdve mit sem számított többé, hogy zárva van-e az átjáró, vagy sem. Ha az Alamói Pusztítók nem is jutnak be a csillaghajóba, az űrhajók majd elvégzik helyettük a piszkos munkát.

Valahol valaki nagyon utál minket – morfondírozott Wilson. – De miért? Mi értelme ennek a támadásnak, hiszen előbb vagy utóbb úgyis eljutunk a Dyson Ikrekhez. Engem újjáélesztenek, és Istenre esküszöm, hogy elrepülök ezzel a hajóval!

Ebben a pillanatban az összes idegszála és izma megfeszült.

– Anna! – kiáltott fel. – Ugye jól emlékszem, hogy két héttel ezelőtt nyomástesztnek vetettük alá a hajtóanyagtartályokat? – kérdezte.

– Igen – felelte a nő óvatosan.

– Maradt bennük hajtóanyag?

Döbbent csend telepedett a kávézóra, amikor Alessandra Baron bejelentette a két űrhajó felszállását azon a jellegzetes, mindenki által imádott, kellemes hangján. Adain azon kapta magát, hogy izgatottan nyalogatja a felső ajkát, mire azonnal abba is hagyta. A híradások által sugárzott kép váltott, a csillaghajó-komplexum erőtérkupolája körüli, megfeketedett, füstölgő táj eltűnt, és helyette a bolygó körül keringő összeszerelő állomás pályájának grafikai rajza jelent meg. Alessandra Baron szokatlanul komoly hangon magyarázta el, hogy mikor és hogyan kerülhet sor a végzetes, pusztító becsapódásra. A képernyő jobb alsó sarkában egy számláló jelent meg a hátralévő időt mutatva. Szinte tökéletesen megegyezett az Adam virtuális látómezejében futó számlálóval.

A Második Esélynek legfeljebb négy perce maradt. Adam körbehordozta a tekintetét a megigézett arcokon. Egyenlő arányban ült ki a vakrémület és a döbbent ámulat a vendégek arcára. Ez alkalommal egyáltalán nem érzett bűntudatot azért, amit tett. Ezúttal nem tartózkodtak ártatlan civilek az összeszerelő állomáson, sem memóriacella nélküli gyermekek. Ezúttal nem kell aggódnia, ezúttal helyesen cselekszik.

Alessandra Baron egyik technikusának sikerült kapcsolatot teremtenie az Anshun egyik, geológiai megfigyeléseket végző műholdjának vezérlésével. Az egyenlítő mentén elhelyezett, a föld mélyén eltemetett ásványokat kutató, többezernyi szenzor egyszerre változtatta meg a beállítását, és fókuszált egyetlen fényfoltra. Az összeszerelő állomás úszott be a képernyő közepébe. A hatalmas, kékesszürke színű, képlékeny fémből készült gömb a felhők felett lebegett. Jellegtelen, tökéletesen szimmetrikus alakja furcsamód olyan hatást keltett, mintha élő organizmus lenne. Adam legalábbis így vélte.

Sötét vonalak jelentek meg a gömb felszínén, hosszúkás levélmintázatot alkotva. Adam sűrűn pislogva dőlt előre, hogy jobban lásson. Biztos volt benne, hogy azok a vonalak az előbb még nem voltak ott. A következő pillanatban repedések jelentek meg a vonalak mentén, majd hófehér gázcsóvák lövelltek ki ezekből a hasadékokból. Napfény hatolt be a repedéseken az összeszerelő állomásra, elnyomva a vészvilágítás gyéren pislákoló fényét: a félkész állapotban lévő csillaghajó felépítménye ezüstösen csillogott az egyre terebélyesedő párafelhő közepén.

– Ilyen nincs! – nyögött fel Adam kidülledt szemmel. Virtuális látómezejének számlálója javában pörgött, még százötven másodperc volt hátra a becsapódásig.

Beindult két plazmarakéta, és a képet szuperenergizált részecskefelhő takarta ki. Mindkét rakéta csóvája áthatolt a gömbbé hajlított, képlékeny fémburkon, majd mintegy száz kilométer hosszan nyúltak ki a bolygó felszíne felé. Mintha két fényes, vonagló kígyó szabadult volna ki a börtönéből. A plazmacsóvák egy része visszapattant a burok épen maradt felületeiről, és örvényleni kezdett a csillaghajó és a szerelőállványzat körül. A szigetelő takarók és a kábelek szanaszét repültek, majd atomjaikra hullottak, a szerelőállványzat oszlopai megolvadtak és spárga vékonyságúvá keskenyedtek: úgy nyúltak, mint az olvasztott sajt. Mindeközben a csillaghajó elindult és távolodni kezdett az átjárótól. A kompozit tárolóládák lángra kaptak, vörösen izzó meteorokként lőttek ki a forrongó pokolból, és szálltak tova az űrbe, fluoreszkáló csíkot húzva maguk mögött, ahogy a tartalmuk pillanatok alatt elégett.

A Második Esély gyorsan távolodott. A hajótörzs először megremegett, a vezérlőprogramnak és a pilótának – Vajon maga Wilson Kime vezeti? – merengett Adam – alkalmazkodnia kellett a félkész hajó aszimmetrikus testéhez és egyenetlen súlyelosztásához. Miután ez megtörtént, beállították és összehangolták a rakéták teljesítményét. A csillaghajó egyenletes ütemben távolodott a bolygótól. A hajó mögött erős torzulás látszódott a képernyőn, amikor a lángoló törmelék közepén végre megadta magát az átjárót védő erőtér. Gáz lövellt ki az atmoszférából az űrbe, nagymennyiségű hordalékot sodorva magával az átjáró túloldalán lévő, porig rombolt elemző- és kiértékelő teremből.

A gázáramlás hevessége egy pillanatra csökkent, valami eltorlaszolta az átjárót. A következő pillanatban egy kisméretű erőtérgömb lövellt ki az átjárón, mint dugó a jól felrázott pezsgőspalackból; aranylón csillogó lövedékként szelte át a törmelékfelhőt, az átjáróból kisüvítő, heves gázáramlás messzire repítette. A gömb belsejében lévő, sötét színű tárgy tehetetlenül pörgött körbe-körbe, miközben elnyelte a végtelen űr. A gázkiáramlás sebessége ismét lecsökkent. Egy másik aranyló gömb röppent ki az űrbe, és iramodott a társa után.

A Második Esély ekkorra már huszonöt kilométernyire eltávolodott az összeszerelő állomástól, elmosódott csillagként suhant a fényesen ragyogó csillagképek felé. Felbukkant az első űrrepülőgép. Olyan hihetetlenül gyorsan száguldott a célpontja felé, hogy csupán egyetlen röpke pillanatig látszódott a képernyőn. A tökéletesen áramvonalas, ezüstszürke, delta alakú tárgy becsapódott a gömb alakú összeszerelő állomás gyorsan hűlő romjaiba. A robbanást nem lehetett megkülönböztetni a másik, kisebb nukleáris robbanástól. Az izzó atomokból álló gömb sötétedni kezdett, majd ismét éles fénnyel felvillant, amikor a második űrhajó is becsapódott a kellős közepébe.

A Második Esély már több száz kilométerrel távolabb járt, kilőtt a csillagok felé.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Hoshe azt hitte, hogy az első néhány nap elteltével gyérül majd az adatáramlás. Most, egy héttel a kérelem benyújtását követően már másként vélte. Ahhoz képest, hogy a társadalmi normák keretein kívül élő árnyakról volt szó, meglehetősen sok információt tároltak a szervezett bűnbandákról, az úgynevezett nagyhalakról. Az oaktieri rendőrség három ilyen szindikátust tartott nyilván: az egyik a Johasie család, egy régimódi, a családhoz tartozó gengszterekből álló maffiaszervezet, amely elég okos és ügyvédekkel jól védett ahhoz, hogy tökéletesen elszigeteljék a főnököket az utcán végrehajtóként dolgozó katonáktól; a másik a Foral Ltd., egy nagyvállalat, melynek igazgatótanácsa kiterjesztette a cég tevékenységét a gazdasági és az utcai bűncselekményekre is; a harmadik pedig a 37-es Körzet, a legravaszabb és legtitokzatosabb mind közül, amely legális üzletekkel és az utóbbi időben fontos politikai kapcsolatokkal fedi el, illetve erősíti meg működését. A szervezet központja Sötéttóvárosban található, ezért Hoshe úgy gondolta, az a legvalószínűbb, hogy ők nyírták ki Shaheefet és Cotalt. Pusztán a földrajzi elhelyezkedésre alapozta a feltevését. Egyik áldozat sem lépte át Sötéttóváros határát az eltűnésüket megelőző hetekben. Ha valóban belecsöppentek egy bűntény kellős közepébe, akkor csakis a 37-es Körzet rendelkezhetett megfelelő forrásokkal és kapcsolatokkal ahhoz, hogy eltüntessék a két szeretőt az útból. Éppen ezért ez maradt az egyetlen logikus lehetőség.

De mégis mibe tenyerelhetett bele két ártatlan civil, ami ilyen brutális következményekkel járt?

Hoshe megszerezte a szervezett bűnözést folytató szindikátusokról vezetett hivatalos fájlokat a főügyészi hivatalból. Ezek az összes eddigi nyomozás anyagát és a lehangolóan eredménytelen bírósági tárgyalások jegyzőkönyveit is tartalmazták. A titkos ügynökök és a besúgók jelentései bizonyultak a leghasznosabbnak. Az ügyészi hivatal természetesen ismerte a kisebb-nagyobb szereplőket, és alapvetően tisztában volt vele, mi zajlik a színfalak mögött, de képtelen volt jogi fogást találni a magukat a törvény fölé helyező elkövetőkön.

A negyven évvel ezelőtti esetekkel foglalkozó feljegyzések azonban nem sokban segítették Hoshe munkáját. Egyszerűen nem történtek gyilkosságok, sem bandaháborúk vagy egyéb leszámolások, sem nagyobb horderejű bűncselekmények, csak a szokásos, szervezett bűnözésre jellemző balhék: klubok és éjszakai szórakozóhelyek védelmi pénzeinek beszedése, szerencsejáték, kémiai és digitális drogüzletek, prostitúció, banki lenyúlások és kétes beruházási szerződések.

Miután végigböngészte a hivatalos nyomozási és bírósági fájlokat, úgy döntött, hogy összegyűjti az összes fellelhető médiaanyagot a 37-es Körzetre vonatkozóan. A cikkek és tudósítások többsége csupán pletykának, illetve városi legendának bizonyult, de egy-két nyomozóriporter azért értette a dolgát. Ennek ellenére ezen a vonalon sem talált semmi érdemlegeset, senki sem említett gyilkosságot. Elolvasta az összes, arra az évre vonatkozó hivatalos rendőrségi jelentést, majd az azt követő öt évre vonatkozóakat is, de még így sem bukkant rá jelentősebb, többéves tervezést és felkészülést igénylő bűnesetre.

A délelőtt közepén abbahagyta a munkát, hogy a csillaghajó-komplexumot ért meghökkentő támadásról szóló tudósítást nézze. Hasonlóképpen tett a Nemzetközösség többi lakosa is. Még maga a főnyomozó is hátradőlt a székében, és az asztalán álló képernyőre meredt. Miután a Második Esély biztonságos távolságba ért, a végtelennek és reménytelennek tűnő kutatómunka súlya újra ránehezedett Hoshe vállára – nagy sóhajjal folytatta a munkát. A társai azonban lassabban higgadtak le, fel-alá mászkáltak a városi rendőrség épületében, időnként az ő asztalánál is megálltak, hogy megkérdezzék, látta-e a híreket és mit gondol az ostromról. Valójában azonban Paula Myo főnyomozó véleménye érdekelte volna őket, de a nő nem bocsátkozott eszmecserébe senkivel. Hoshe késő délutánra ismét teljesen alámerült a szervezett bűnözés fertelmes, mocskos világába. Egyszerre olvasta a virtuális látómezejében felvillanó adatokat és az asztali képernyőjen végigfutó szövegeket, és ettől már borzalmasan hasogatott a feje. Amikor a kávéskannáért nyúlt, már csak az utolsó főzet kihűlt zaccát találta benne.

– Főzök még – motyogta maga elé.

Paula Myo fel sem pillantott a képernyőről, amikor a nyomozótársa felállt és elindult az ajtó felé. Az ötödik emeleten kaptak egy kellemesnek nevezhető irodát, széles, jó kilátást nyújtó ablakkal és egészen újnak tűnő berendezéssel. Az asztali számítógépek mind csúcsmodellnek számítottak, hozzájuk illő képernyőkkel és kijelző portálokkal. A kávéfőző géphez azonban ki kellett menni az irodából, el egészen a folyosó végéig.

– Várjon! – szólt utána Paula, amikor Hoshe fél lábbal már kint volt. – Biztonsági hívás érkezik.

Qatux jelentkezett be. A képet kirakták a nagyméretű, falra szerelt kijelző portálra, Hoshe pedig visszasasszézott, és éppen akkor huppant le a székére, amikor az idegen lény alakja megjelent. Hoshe összeráncolt homlokkal, aggódva nézte a raielt, aki cefetül festett, a fejét is alig bírta felemelni, hogy a kamerába nézzen. Remegés futott végig a testén és csápszerű tagjain, mintha köhögőgörcs kínozná.

– Végigéltem az életét – suttogta Qatux. – Sosem fogom megérteni, hogy ti, emberek miként vagytok képesek ennyi tapasztalatra szert tenni, és mindezt túlélni. Áldás, hogy ennyi mindenre képesek vagytok, és mindenre reagáltok, de legalább akkora átok is. Nincs is időtök rá, hogy megemésszétek és kiélvezzétek azt, ami veletek történik.

– Mi ilyenek vagyunk – jelentette ki Paula nemes egyszerűséggel.

– Te hogy vagy? Nem okoztak bajt az emlékek?

– Nem volt egyszerű, de nem is számítottam másra. Látom a jelent és a múltat. Ezúttal sokkal inkább magamévá tettem Tara személyiségét, mint korábban bárkiét. Ez megrémít, de ugyanannyira fel is villanyoz. Korábban még sosem éreztem félelmet.

– Az emlékek idővel megfakulnak, ez a dolgok rendje. Ismét ráébredsz majd, hogy ki is vagy valójában.

– Számotokra talán megfakulnak, de nem vagyok benne biztos, hogy számomra is. Oly sok mindenre szeretnék odafigyelni és emlékezni. Nem lesz könnyű elereszteni őt.

Paula előredőlt a széken.

– Szóval akkor az élete minden egyes mozzanatához hozzáférsz? – kérdezte.

– Igen, mindent tudok róla. Oly sok szín, oly sok hang... és érzések. Micsoda érzései voltak! Tara egyszer – ujjongva, ámulva nézte a hajnalt egy sivatagban, ahol fény táncolt a sziklákon és az ég alján, és minden egyes újabb pillanat más és más színre festette meg a sivár, homokos talajt. Szinte érezni véltem, ahogy a könnyei végigcsorognak az arcán...

– Utánanéztél annak, amit kértem? Voltak ellenségei, bárki, aki gyűlölte?

A raiel feje lassan jobbról balra mozgott, csápszerű végtagjai koordinálatlanul követték feje ingását.

– Nem. Neked Tara valószínűleg visszahúzódónak és unalmasnak tűnne, mert korántsem olyan pörgős és tartalmas az élete, mint a tiéd. Tara érzékeny személyiség, aki szereti az életet, és nem bírja, ha mások szenvednek. Az idegesség és a csalódottság a két leghevesebb érzés, amit bármikor is mások iránt érzett. A legnagyobb bűne az önzőség. Számos partnerét megcsalta, mert sosem tudott ellenállni a kötelezettségek nélküli örömök nyújtotta izgalomnak. De ettől ő még nem rossz ember.

– Hogyan reagáltak ezek a felszarvazott partnerek? – kérdezte Paula.

– Néhányan sírtak. Néhányan dühöngtek. Volt, akit nem érdekelt. A végén mindenkitől békében vált el. Soha senki nem akarta megölni őt, akit ismert. Ebben egészen biztos vagyok.

– A fenébe! – Paula mindig fegyelmezett arca ingerült grimaszba rándult. – Szóval akkor nincs senki?

– Nincs. Tara nem szent, de hogy akkora dühöt ébresszen valakiben, hogy azután megöljék... ilyet nem látok, még az ő szemén keresztül sem.

– Köszönöm, Qatux, és sajnálom, hogy ez ennyire megerőltető volt a számodra. Nagyra értékelem a segítségedet.

– Semmiség. Szeretem az embereket, az összes embert. Néha már azt hiszem, rossz helyre születtem, rossz faj gyermekeként.

– Tökéletes vagy úgy, ahogy vagy.

– Hozol nekem új emlékeket, Paula? Sok emléket vásárolok az uniszférán keresztül, de egyik sem biztonságos tárhelyről származik, és egyik sem annyira tökéletes és teljes, mint amiket te hozol, egyiket sem hatja át az emberi lélek gazdagsága, az az életteli lüktetés, amiért olyannyira rajongok.

– Majd meglátom, mit tehetek. Talán még találkozunk.

– Köszönöm. Egy nap talán a saját emlékeidet is elhozod nekem... Biztos vagyok benne, hogy te vagy a legnagyszerűbb ember, akit csak ismerek.

– Ez nagyon hízelgő, Qatux. Majd észben tartom. – Paula megvárta, amíg az idegen teremtmény alakja eltűnik a képernyőről, csak akkor fintorította el az orrát.

– Szóval akkor nem szenvedélyből elkövetett bűntény volt – jegyezte meg Hoshe.

– Nem úgy tűnik – dünnyögte Paula, miközben még mindig az üres képernyőt bámulta.

– Qatux mennyire megbízható?

– Tökéletesen. Ha ő nem látott senkit, aki gyanús lehet, akkor mi sem találunk senkit, akárhányszor nézzük is át a régi fájlokat. Akkor pedig az az egyetlen lehetőség marad, hogy Shaheef felbőszített egy különösen veszélyes alakot, egy pszichopatát, aki képes tökéletesen leplezni a valódi érzelmeit. Ugyanakkor el kell ismernem, hogy ez meglehetősen valószínűtlen.

– És ha sorozatgyilkossal van dolgunk? Az Oaktieren még sosem fogtak el sorozatgyilkost, de elképzelhető, hogy olyasvalaki tette, aki a Nemzetközösség bolygóit járja, és véletlenszerűen szedi az áldozatait.

– Ez is elképzelhető – bólintott a főnyomozó. – Ez esetben viszont nem egy előre meghatározott minta szerint cselekszik. Az Igazgatóság mindig ezt a lehetőséget vizsgálja meg elsőként, ha olyan gyilkossággal akad dolgunk, amelynek látszólag nincs indítéka. A párizsi rendőrségi számítógép egyetlen ismert sorozatgyilkossal sem talált kapcsolatot. – Paula fagyosan elmosolyodott, és a nyomozóra nézett. – Szóval akkor, hogy is áll a szervezett bűnözéssel kapcsolatos elméletünk?

– Gyenge lábakon. Egyetlen jelentősebb bűncselekményt sem találtam abból az időszakból, még csak félhivatalos pletykákat sem. Amondó vagyok, hogy ez valamiféle bandaleszámolás lehetett, ők pedig egyenesen belesétáltak a közepébe, a többi már csak nyomeltakarítás és álca.

– Igen, ez elképzelhető. De még mindig nincs egyetlen bizonyítékunk sem.

– Még nem tudtam az összes fájlt átolvasni.

– Már egy hete futtatja a különböző elemzőprogramokat az elsődleges fájlokon, ha lenne bennük valami, ami fontos vagy érdekes lehet a számunkra, akkor már megtalálta volna. Ön tudja a legjobban, hogy egyetlen ügyet sem vagyok hajlandó feladni, főleg ha ennyire gyanúsak a körülmények, de ez esetben már az összes lehetséges útvonalat bejártuk. – Kivette a csatot fekete hajából, majd ujjaival végigfésülte a fürtjeit, mielőtt ismét összefogta volna őket. – Újra kell gondolnom mindent.

A legendás főnyomozó hangja olyan lemondóan csengett, mintha beletörődött volna a vereségbe. Hoshe-t valósággal sokkolta, amit hallott.

– Az indítékot kell megtalálnunk. Bár lehet, hogy semmihez sem köthető a gyilkosság, csak egy elszigetelt eset. De azt már tudjuk, hogy a személyes bosszút kizárhatjuk, és se a maffia, se a politika nem játszott közre, de még csak az anyagi érdek sem... a nő jobban él, mint előtte. Különben sem találnánk semmit, hiszen nem maradtak erre vonatkozó emlékei. – Elhallgatott, amikor észrevette, hogy Paula meredten őt figyeli. A nő szája már-már idegesítő lassúsággal mosolyra húzódott. Hoshe csak remélni merte, hogy nem őt pécézte ki magának. Egy ragadozó vicsora volt ez, amelyet a prédájára villant a végső pillanatban.

– A szentségit! – fújta ki a levegőt a főnyomozó, és elismerően biccentett. – Ez aztán nem semmi. De végül is a saját szemünkkel láthattuk, mennyire agyafúrt. Agyafúrt és elszánt.

– Kicsoda? – kérdezte Hoshe Finn értetlenül.

A mosoly lefagyott Paula Myo arcáról.

– Még soha sehol nem találkoztam eddig ezzel, mint indítékkal. A francba!

– Milyen indítékkal? Maga tudja, ki tette?

– Miért maga nem, nyomozó? – kérdezett vissza Paula Myo.

– Ugyan már, bökje ki!

– Minden az időzítésen múlt. Nem azért ölte meg, mert magának akarta a pénzt, az túlságosan nyilvánvaló indíték. Azonnal kiszúrtuk volna. Úgy intézte a dolgot, hogy anyagilag mindketten jól járjanak. A nő ugyanannyit nyert a meggyilkolásával, mint ő maga.

– Kicsoda?

– Morton.

– Ő nem tehette! – kiáltott fel Hoshe. – Ő hívta fel a rendőrséget, ő indította el az egész nyomozást.

– Az semmit sem jelent. Mindent alaposan kitervelt, az utolsó részletig. Szándékosan nem őrizte meg az emlékeit, az emlékek bizonyítékok. Azonnal töröltetett mindent.

– Átkozott kurafi! Biztos benne?

– Most már igen. – Paula lehunyta a szemét, és gyorsan lepörgette magában, hogyan és miért történhetett a gyilkosság. – Minden stimmel. Az előrelátás csodás adottság.

– Hogyan tovább? – kérdezte Hoshe.

– Bizonyítékot szerzünk. Tárgyit vagy anyagit. Én majd átnézem az üzleti papírokat.

– Rendben. Eközben én...?

– Megkeresi a holttesteket.

Iszonyatos napja volt a munkahelyén. Arra számított, hogy mire beér az irodába, a Puimro új fővárosának központi bevezető főútjára és a vízvezeték-hálózat kiépítésére elnyert pályázat szerződésének minden részletét véglegesítik és előkészítik aláírásra. Makacsul ragaszkodott hozzá, hogy a Gansu Építkezési Vállalat aláígérjen a többi jelentkezőnek, úgy vélte, hogy ez a kezdeti veszteség mit sem számít, a lényeg, hogy elnyerjék a projektet és ezzel megvessék a lábukat a bolygón, hogy azután jó teljesítés esetén folyamatosan kaphassák az újabb és újabb megrendeléseket, és részt vehessenek ennek a kedves, szeretnivaló új világnak a kialakításában. Abban bízott, hogy az első megbízást követően akár két évtizeden keresztül is folyamatosan fejlődhet a Gansu leányvállalata a bolygón, és a végén akár akkorára is nőhet, mint az oaktieri anyavállalat. Ha így lenne, akkor valóban megkezdődhetne a gigászi, csillagközi terjeszkedés.

A Puimro beruházási és fejlesztési ügyekért felelős ügyvédei azonban bizalmatlanok voltak, és attól féltek, hogy a túl alacsony árajánlat végül majd a rossz minőségű alapanyagok felhasználásában és a silány kivitelezésben üt vissza. Minőségi garanciákat akartak, és ki akarták zárni a tisztességtelen haszon lehetőségét. Ez természetesen jogos elvárás volt, Morton nem is ágált ellene. De mi az ördögért nem két hónappal ezelőtt álltak elő vele, a tárgyalások első fázisában?! Egész álló nap kiabálva és káromkodva vitatkozott a vállalat jogászaival és könyvelőivel, és minél jobban elveszett a paragrafusok útvesztőjében, annál idegesebbé vált. Még a nap végére sem végeztek, ezért Morton magában füstölögve, dübörgő léptekkel trappolt oda a kocsijához, mint egy dühöngő elefántbika. Ügyvédek és üzleti szerződéskötésben járatos szakemberek egész serege maradt bent az iroda egyik konferenciatermében, hogy átrágják magukat a tárgyalópartner követelésein, és úgy foglalják bele a különböző pontokat a szerződésbe, hogy az a Gansu számára is elfogadható és vállalható legyen. Ehhez újabb megbeszéléseket kellett leegyeztetni a következő hétre, ami azt jelentette, hogy még legalább tíz napot kell várni a szerződéskötésig.

Tetves köztisztviselők, mindig kicsesznek az emberrel!

A komornyik az előszobára nyíló lift ajtaja előtt várta. Mortont szó nélkül odahajította neki a zakóját, majd a társalgóba ment. A teraszajtón beszűrődő, gyönyörű, esti napfény kellemes hangulatot teremtett a helyiségben, ő mégis hunyorogva, mogorván nézett ki a tetőtéri kertre és a medencére. Mellanie az egyik napágyban ült, a fejét a tenyerébe temette, a válla beesett.

Anyám, még ez is? Könyörgök, ne most! – Morton előre szitkozódott. Mellanie felemelte a fejét, gyámoltalanul rámosolygott, majd felpattant és berohant a társalgóba.

– Uram? – A komornyik behozta Morton szokásos gin-tonikját.

– Köszönöm. – Morton elvette a poharat az ezüsttálcáról.

Most, hogy Mellanie kilépett a nap csillogó fényköréből, észrevette, hogy a lány sírt.

– Mi a baj? – kérdezte, de csak az udvariasság kedvéért, valójában egyáltalán nem érdekelte.

Mellanie szorosan hozzábújt, és a mellkasára hajtotta a fejét.

– Reggel elmentem az edzésre – szipogta elfúló hangon. – Az edző azt mondta, hogy nem teszem oda magam eléggé, és rosszak az időeredményeim. Azt mondta, hogy már nem vagyok elég kitartó, már nem látja bennem a tüzet.

– Ó! – Morton kis híján odavetette: Ennyi az egész? Egy ideje már csak a csapatsportok érdekelték az embereket. Amióta a genetikai módosításoknak köszönhetően a Nemzetközösség bármely pontján tökéletes fizikumú sportolókat tudtak nevelni, az egyéni sportágak vesztettek a presztízsükből, valójában nem is egyének, hanem laboratóriumok és klinikák versenyeztek egymással. A csapatsport viszont teljesen más, ott továbbra is a tudás számít. A labdarúgás, a baseball, a jégkorong és a krikett mind olyan sportágak, ahol a csapat összteljesítménye, a játékosok képességeinek összessége dönt, és e miatt a rajongók szívvel-lélekkel egy-egy csapat mögé tudnak állni. Morton mindig is úgy vélte, hogy az úszás és a hozzá hasonló sportágak kiveszőiéiben lévő állatfajok, nincs valódi közönségük, mesterségesen tartják fenn őket a különböző sportszergyártók és médiacégek, hogy a reklámok révén növelhessék a bevételeiket. Így hát csak ennyit mondott: – Az egy seggfej, ne is törődj vele.

– Kiraktak a csapatból. – Mellanie ismét zokogni kezdett.

– Micsoda?!

– Kiraktak a válogatott keretéből. Borzalmas érzés volt, Morty, az egész csapat előtt közölte. Máris behívott két új lányt.

– Ne búsulj! – A férfi szórakozottan megpaskolta a lány hátát, majd kortyolt egyet a koktéljából. – Majd akad valami más, mindig akad valami más.

Mellanie elhúzódott tőle, hogy a szemébe nézhessen; az arcán elszörnyedés tükröződött.

– Mi?! Nem hallottad, mit mondtam? Nekem befellegzett!

– De igen, hallottam. Lépj tovább! Amúgy is itt volt az ideje. Éveket fecséreltél el arra az ostoba úszásra. Most már legalább normális életet élhetsz.

Mellanie telt ajkai szétnyíltak és döbbent ó-t formáltak, miközben elborzadva hátrált el a férfitól. Sarkon fordult, és zokogva rohant be a hálószobába.

Morton elcsigázottan felsóhajtott, amikor meghallotta az ajtócsapódást. Mégis mire számított? Ez a legfőbb baj a fiatalokkal, nem perspektívájában szemlélik az életet.

– Igen, köszönöm, hogy rákérdeztél – kiáltott a lány után –, nekem is pocsék napom volt!

Az e-titkára jelezte, hogy hívás érkezett Paula Myo főnyomozótól. Ivott egy nagy kortyot az italából, majd utasította az e-titkárt, hogy vetítse ki a képet a társalgóban lévő képernyőre.

Noha a képernyő jó kétméteresre nagyította Paula Myo arcát, Morton még így is tökéletesnek és ellenállhatatlanul vonzónak találta. Miközben kényelmesen elhelyezkedett az egyik bőrfotelben, azon kapta magát, hogy ismét a főnyomozóról fantáziái. Ő tökéletes partner lehetne a számára, egyenlő felek lennének a kapcsolatban, ami igen ritka. Kiegészítenék egymást ahelyett, hogy versenyeznének egymással. Csak ne lenne az a fura származása...

– Nem számítottam önre, főnyomozó. Miben lehetek a szolgálatára?

– Szükségem lenne néhány régi üzleti dokumentumra, pontosabban az AquaState könyvelési anyagára. Ön az anyavállalat elnöke, úgy gondoltam, egyszerűbb, ha öntől kérem el, mintha végigjárnám a hivatalos bírósági utat.

– Ó! – Morton egyáltalán nem erre számított. – Nem bánja, ha megkérdezem, hogy miért? Mit keres?

– Folyamatban lévő ügyről nem beszélhetek, sajnálom. Gondolom, ezt megérti.

– Hogyne. Ismerem a bürokrácia útvesztőjét, főleg mostanában keveredek bele a kelleténél többször.

– Ezt sajnálattal hallom.

Morton megvillantotta lehengerlő mosolyát.

– Üzleti titok, sajnos nem mondhatok róla többet.

– De át tudja adni a fájlokat, igaz?

– Igen, természetesen. Helyesen feltételezem, hogy haladást értek el az ügyben?

– Mondjuk úgy, a feltételezése nem áll messze az igazságtól.

– Ezt örömmel hallom. – Morton utasította az e-titkárát, hogy bocsássa a főnyomozó rendelkezésére a kért fájlokat. – Megkérdezhetem, hogy randevúzik-e mostanában valakivel, Paula?

– Nem hiszem, hogy ez a kérdés bármi módon kapcsolódna a nyomozáshoz – felelte a főnyomozó kitérően.

– Valóban nem, de attól még komolyan érdekelne.

– Miért akarja tudni?

– Gondolom, számtalanszor hallotta már ezt a kérdést. Én azonban már rögtön az elején őszinte akarok lenni önhöz: ha éppen nincs komoly kapcsolata senkivel, akkor örömmel elvinném vacsorázni valamelyik este, amint lehet.

A hatalmas képernyőn keresztül látszódott, hogy Paula enyhén oldalra billenti a fejét, mint egy kíváncsi madár.

– Ez felettébb hízelgő, Morton, de jelen pillanatban nem mondhatok igent. Remélem, nem bántom meg ezzel.

– Egyáltalán nem, amúgy sem azt mondta, hogy soha. Ha ennek az ügynek vége, újra megkérdezem.

– Ahogy óhajtja.

– Köszönöm, főnyomozó. Remélem, a fájlok hasznosak lesznek.

– Minden bizonnyal.

A hívás ezzel véget ért. Morton izgett-mozgott a fotelben, hogy még kényelmesebben üljön, és az elsötétült képernyőt nézte, ahol még mindig látta Paula Myo elegáns arcának körvonalát. Végül mégsem ment teljesen pocsékba a nap.

Nyolc napja vándoroltak már az erdőben, amikor Ozzie nem bírta tovább, és melegebb ruhát kellett elővennie a hátizsákjából. Az utolsó lombhullató fákat két napja hagyták maguk mögött. Az ösvényt itt már ünnepélyes megjelenésű, sötét törzsű, kemény kérgű fenyőóriások szegélyezték. A viaszos levelek vastagabbak, ugyanakkor hosszabbak voltak, mint a földi fenyőfélék tűlevelei, a színük a sötétzöldtől egészen a feketébe hajló sötétbarnáig terjedt. A talajt gyér, de ellenálló fűtakaró borította, amely a törzsek körül kifoltosodott, ott, ahová a savas tűlevelek hullottak. Itt a hűvös időjárás miatt sokkal lassabban bomlottak le a növényi maradványok és képződött belőlük tápláló humuszréteg, mint a melegebb égöv alatt, ezért a levegőt állandóan megülte a jellegzetes savas illat.

Mintha megharagudtak volna rájuk a csillagok, napfényt alig láttak, az égbolt egyöntetű szürke színt öltött, már ha láttak belőle valamit egyáltalán, az egymásba kapaszkodó felhőfoszlányok ugyanis vastag fátylat vontak a fejük fölé. Sűrű köd gomolygott az ösvény mentén, a ködfal helyenként egészen a fák koronájáig emelkedett, és olykor órákig tartott, amíg átbotorkáltak egy-egy ilyen átláthatatlan területen. Minél beljebb jutottak a vadonba, annál barátságtalanabb és mostohább körülményekkel találták szemben magukat.

Miután egy alkalommal három óráig tartott áthatolni az egyik sűrű ködmezőn, pihenő nélkül, egyre növekvő hidegben, Ozzie úgy döntött, hogy ami sok, az sok. Vastag bőrkabátjáról csöpögött a jéghideg nedvesség, és az alatta lévő kockás ing is kezdett átázni. Leugrott a nyeregből, és gyorsan inget váltott, nehogy megfázzon. Úgy reszketett a hidegben, hogy hallani lehetett a foga vacogását. Mielőtt még a nedvesség bevehette volna magát a száraz ingbe, elővett egy vízálló réteggel bevont gyapjúpulóvert a hátizsákjából. Orion jót mulatott magában, amikor észrevette, hogy a férfi egy puha bőrből varrott lábvédőt húzott a kordnadrágjára. Miután valamennyire lesimította zabolázatlan haját, Ozzie a fejébe húzott egy bojtos sapkát. Meggyőződött róla, hogy most már tökéletes a ruházata, majd felugrott a nyeregbe, és felhúzta szarvasbőr téli kesztyűjét.

Így meg szinte melege lett. Üdítő változás, konstatálta elégedetten. Aznap reggel arra ébredt, hogy vacog a hálózsákban, olyan kíméletlen, jeges hajnali fagy köszöntött rájuk. Tapasztalt gyalogos és lovas vándor lévén jobban kedvelte a félorganikus anyagból készült túraruhát, amely hűt és fut, ha kell, és önmagát szárítja nedves időben. Itt, a szilfenek birodalmában azonban ez szóba sem jöhetett, és Ozzie kellemesen csalódott a régi, jól bevált ruhaneműk teljesítményében.

Orion nem hozott magával túl sok ruhát, főleg ilyen időjárási körülményekhez valót nem, ezért Ozzie adott neki egy pulóvert, amelyet felvehetett vékony, vízálló anorákja alá, és kapott egy vízhatlan nadrágot is, amelyet ráhúzhatott vékonyka lábán lötyögő farmernadrágjára.

Rendíthetetlenül haladtak tovább, noha Ozzie már rég elveszítette a tájékozódási képességét, fogalma sem volt róla, merre tartanak. A felhők teljesen kitakarták az eget, egyetlen csillagot sem láttak, így azok alapján sem tájékozódhattak. Annyi kereszteződést hagytak már el, oly sok félnapos kerülőt tettek már meg, hogy végérvényesen eltévedtek a végtelen vadonban. Lyddington akár néhány kilométernyíre is lehetett volna tőlük, noha ezt a megváltozott időjárás és a fenyőerdő miatt nem tartotta valószínűnek.

– Jártál már ilyen messze kint? – kérdezte Oriontól.

– Nem – felelte a fiú kurtán. Az utóbbi napokban alig beszélt. Ez már rég nem az a kellemes, színes, nyári erdő volt, amihez ő gyerekként hozzászokott, a komor, fagyos levegő teljes súlyával rátelepedett a hangulatára. Három napja láttak utoljára szilfeneket, egy kis csoportot, amely elillant előlük, és a különböző irányokba kanyargó ösvényeken tűnt el szem elől. Ezt megelőzően szinte mindennap találkoztak a tündérszerű lényekkel, akik mindig odamentek hozzájuk, és megállították őket, hogy beszélgessenek egy kicsit. Legnagyobb csalódottságára Ozzie egyetlen alkalommal sem tudott értelmes szót váltani velük. Egyre jobban kezdett neheztelni az ÉI-re, amiért igaza volt. Olyan mély szakadék tátong az emberek és a szilfenek természete között, hogy emiatt egyszerűen képtelenség értelmesen kommunikálni velük. Ezzel párhuzamosan egyre jobban tisztelte a Nemzetközösség kulturális szakembereit. Őbenne nem lakozott annyi türelem, mint bennük, ő képtelen lett volna ennyi időt elpocsékolni arra, hogy megfejtse a szilfenek zagyva tündérnyelvét.

Ezen a vidéken nem volt érzékelhető félhomály, az állandó szürkület egyszerűen csak átváltott esti sötétségbe. Ahhoz, hogy ne veszítse el teljesen az időérzékét, Ozzie kénytelen volt régi Seiko órájára hagyatkozni, amely eddig megbízhatóan működött. Aznap azonban vagy az éjszaka köszöntött be túl korán, vagy a felsőbb, lentről nem látszódó felhőrétegek vastagodtak meg annyira, hogy teljesen átlátszatlanná váltak.

Ozzie úgy döntött, hogy megállnak, Orion pedig meggyújtotta azt a két kerozinlámpást, amelyet jó érzékkel, előrelátóan magával hozott. Sisteregve gyulladtak be, sárgás fényt bocsátva ki magukból. A közeli fák félelmetesen tornyosultak föléjük; a fénykör peremén állók szoros kerítést vontak köréjük, mintegy börtönbe zárva őket.

– Itt letáborozunk éjszakára – jelentette ki Ozzie olyan könnyed hangon, amennyire az erejéből tellett, Orion ennek ellenére a könnyeivel küszködött. – Te készítsd elő a vacsorát, én keresek fát a tűzhöz.

Ott hagyta a csomagok közt letörten keresgélő fiút, kézbe vette gyémántélű macsétáját, és elindult a legközelebbi fához, hogy megdolgoztassa a kés élét egy kicsit. A hátizsákjában lévő, nagy frekvenciájú elektromos pengével pillanatok alatt kettéhasította volna a vastagabb ágakat is, de azt a szilfenek birodalmában nem használhatta. Noha a gyémántból készült él is olyan vékony volt, hogy szabad szemmel nem is látszott, ennek ellenére negyvenpercnyi kemény munkájába telt az alsó ágak lemetszése és tűzifává aprítása.

Orion rosszkedvűen nézegette a nedves fát.

– Mégis hogy gyújtjuk meg? – kérdezte elkeseredetten. – Az öngyújtóddal biztos nem. – Száraz fát sehol sem lehetett találni, a sűrű köd már-már összefüggő párafüggönyt képezett, az ágakról folyamatosan csöpögött a nedvesség.

Ozzie éppen egy közepes vastagságú ágat próbált hosszában vékony gyújtóssá hasogatni.

– Gondolom, sosem voltál cserkész.

– Micsoda? – kérdezte a fiú.

– A cserkészek kirándulni és táborozni szerető fiatalok. Megtanulják, hogyan kell összedörzsölni két fadarabot úgy, hogy végül lángra kapjon. Így bárhol bármikor tüzet gyújthatnak.

– Marhaság! Én nem fogok faágakat dörzsölgetni.

– Ahogy akarod – hagyta rá Ozzie a bajsza alatt somolyogva. Kinyitott egy kis tégelyt, majd vékony réteg lobbanózselét kent két szál gyújtósra. Ezeket a gyújtóshalom közepébe tolta, majd elővette a benzines öngyújtóját, amelyet még viharvert órájánál is régebb óta őrzött.

– Készen állsz? – kérdezte, majd megpöckölte az öngyújtót, és kinyújtott karral a felpúpozott gyújtós felé tolta. A zselé hangos lobbanással gyulladt be. A lángnyelvek azonnal körbenyaldosták a vékony fadarabokat, és fénycsóvaként szöktek az ég felé. Ozzie majdnem pórul járt, csak az utolsó pillanatban sikerült visszarántania a karját. – Azt hittem, a napalmot már betiltották – morogta bosszúsan.

Orion megkönnyebbülten felnevetett, és elégedetten dörzsölgette kesztyűs kezét. A tűz kitartóan égett, a gyújtóshalom pár percen belül sistergő-köpködő lángokká állt össze.

– Tegyél még rá! – adta ki az utasítást Ozzie. – De előbb szárogasd le a fahasábokat, úgy könnyebben meggyulladnak.

Miközben Orion lelkesen táplálta a tábortüzet, pár percenként újabb hasábot dobva rá, Ozzie néhány méterrel arrébb felállította a sátrat. Közönséges rudak alkották a vázát, a ponyva kétrétegű, hőszigetelt anyagból készült, amely magától felfúvódott, miután Ozzie kinyitotta a szelepet. Erre került a vízálló anyagból készült viharvászon, hosszú, hegyes cövekekkel az alján, amelyeket Ozzie kalapáccsal vert be a földbe. Nem mintha attól tartott volna, hogy eső és szélvihar törne rájuk a sűrű rengetegben, de egyre jobban nyugtalanította az a különös időjárás, amely a vadont uralta.

És most az egyszer engedte Orionnak, hogy azt válasszon vacsorára, amit akar. A kölyök annál levertebb lett, minél több időt töltöttek el ebben a lehangoló ködben, az erdő komor hangulata megülte a lelkét; Ozzie szerette volna felvidítani valahogy. A bejárati esővédő ponyva alá ültek ki, amely a sátor tornácaként szolgált. A tűz melegénél, amely átnyirkosodott ruhájukat is megszárította, eszegették a kolbászt, a húspogácsát és a babot, olvasztott sajttal meglocsolt kenyérrel. Orion narancskonzervet kért desszertnek, sűrű sziruppal nyakon öntve.

Vacsora után ellátták az állatokat, megrakták a tüzet, majd behúzódtak a sátorba. Ozzie bebugyolálta magát a hat évszakra hitelesített hálózsákjába. Orion hálózsákja korántsem volt ennyire jó, de a fiú mindenre felkészülve hozott magával néhány plédet. Még magára sem húzta őket, már arra panaszkodott, hogy melege van.

Ozzie iszonyatos fejfájással ébredt, nehezen tudta belélegezni a levegőt. Világos volt odakint, de nem az a megszokott fényesség, amely általában a reggel eljövetelét kísérte. Orion még aludt, gyorsan, aprókat lélegzett. Ozzie egy pillanatig csak nézte a fiút, a feje sehogy sem akart kitisztulni. Végül rájött, mi történt.

– A francba! – Azonnal kibújt a hálózsákból, remegő ujjakkal babrált a cipzáron. Térden kúszva haladt előre. A sátor bejáratát gyorsabban sikerült kinyitnia, mint a hálózsákot. Az esővédő ponyva befelé türemkedett. Meghúzta a cipzárt. Finom porhó pergett be a sátor belsejébe, beterítve a térdét. A hó tovább zúdult befelé a résen keresztül, betemetve a térdeplő Ozzie ölét. Felnézett, de nem látta az eget a lyukon keresztül. Nekiveselkedett a hókupacnak, majd őrült iramban ásni kezdett. A keze kisvártatva üres levegőt markolt. Éles napfény vágott a szemébe. Nagyokat nyeldekelve kapkodta a levegőt, próbálta lecsillapítani heves szívverését.

Orion ekkor tápászkodott fel a háta mögött, és csipás szemmel pislogott.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Semmi, minden rendben.

– Fáj a fejem. Ez hó?

– Egen.

– Hűha! – A fiú odakúszott a sátor elejébe, majd belemarkolt a porhóba, és örömittasan pergette az ujjai közt. – Még sosem láttam havat. Ugyanúgy beterít mindent, mint a földi karácsonyi képeken?

Ozzie éppen rá akart szólni, hogy vegye fel a vízálló ruháját, de annyira meglepődött, hogy meggondolta magát.

– Te szórakozol velem, kölyök? Még sosem láttál havat?

– Nem, Lyddingtonban sosem esik hó. Soha.

– Értem. Vedd fel a vízálló ruhádat, és körülnézünk odakint.

A hóréteg jó harminc centis lehetett, és néhány ujjnyi vastagságban ült meg a fák ágain és erősebb gallyain. A fák törzse aljánál természetesen vékonyabb volt a hóréteg, a sátor tetején pedig értelemszerűen megült, lelapítva és mélyen benyomva a viharponyvát. Ozzie fancsali képpel nézte a sátrat. Ha még több hó esik, és még jobban betemeti a sátrat, akkor a viharponyva már nem bírta volna el a hatalmas súlyt. Vett egy nagy levegőt. Jó kis lecke; többé semmivel kapcsolatban sem mehet biztosra egy idegen, ismeretlen erdőben.

Szólt Orionnak, hogy segítsen kiszabadítani az állatokat a hó fogságából. A bundájukba beleragadtak a hópelyhek, folyamatosan reszkettek. A gondozatlan póni jobban viselte a megpróbáltatást, még meg is bökdöste Oriont az orrával, mikor a fiú vitt neki zabot. A lontrusz megvárta, amíg Ozzie ellenőrzi, nem esett-e komolyabb baja, majd kirázta bozontos, szürke irhájából a havat. Az állat kivételes biológiai tulajdonságainak köszönhetően még ennél nagyobb hideget és keményebb vihart is képes volt elviselni. Polly járt a legrosszabbul, őt gyakorlatilag semmi sem védte a hideg ellen. Mr. Stafford, az állatkereskedő gondosan nyírta a szőrét, a mérsékelt égövi szokásoknak megfelelően, hogy az állat vonzó legyen a turisták számára. Ozzie végig ezen gondolkodott, miközben a ló remegő nyakát simogatta. Tisztában volt vele, hogy már elhagyták az Ezüstbolygó mérsékelt égövi zónáját, ennek ellenére azt is tudta, hogy az éghajlati zónák sokkal lassabban, fokozatosabban változnak, a jelenlegi időjárási viszonyokat csak Lyddingtontól ezerötszáz kilométernyire kellene tapasztalniuk. Jól haladtak ugyan az elmúlt kilenc napban, de ennyire azért nem. Csupán egyetlen magyarázata lehet a dolognak, mégpedig az, hogy nagy szintkülönbséget tettek meg, de fogalma sem volt, hogy hol és mikor, nem érzékelte, hogy hegyvidéki terepen haladnának. A virtuális látómezejében felvillanó térkép sem jelölt komolyabb magaslatot Lyddington közelében, nemhogy kilenc-, de még csak húsznapi lovaglásra sem.

Ozzie körbefordult, felnézett a jellegtelen égboltra. Megrándult a szája, majd szép lassan elégedett mosolyra kunkorodott.

– Hát ez már nem Kansas, annyi szent – motyogta halkan.

Hideget ettek reggelire, majd kiásták és elcsomagolták a sátrat, és ismét útnak indultak. Egész nap szállingózott a hó; a porszerű szemcséket még a leggyengébb fuvallatok is kellemetlenül felkavarták és a szemükbe vágták. Az éjszakai hóesés egyenletes, fehér réteget terített szét a tájon. Mintha egy befagyott tengeren jártak volna, fogalmuk sem volt, merrefelé kanyaroghatnak az ösvények a hó alatt. A ló, a póni és a lontrusz azonban úgy ballagott tovább, mintha tudnák, merre tartanak, tökéletes közönnyel fogadták a megváltozott környezeti viszonyokat.

Időről időre tompa robajjal a nyakukba zúdult az óriás fák ágain megtapadt hó, bántón törve meg az erdő békés, nyugodt csendjét. Délután újra nekieredt a hó, ezúttal nagy, tömör pelyhekben, kitakarva az amúgy is alig látszódó eget. A gyér nappali fény tompa szürkévé változott, a hőmérséklet még jobban lehűlt. Minél vastagabbá vált a hótakaró, Polly annál nehezebben tudott előrehaladni. Ozzie egy ízben megállt, hogy vízhatlan fedőruhát húzzon. Félorganikus öltözet hiányában kénytelen volt a réteges öltözködésre hagyatkozni: ennek köszönhetően melegen és szárazon tartotta magát, ugyanakkor lényegesen nehézkesebben és lassabban mozgott. Annyira kipárnázta magát, hogy már Polly hátára sem igen tudott felkapaszkodni. Orion kapott még két pulóvert és egy nadrágot, amelyeket a vízálló anorák alá vehetett. Miután ismét útra keltek, Ozzie azon kezdett el aggodalmaskodni, hogy vajon mikor száll le rájuk az éj... és hogy akkor mihez kezdenek. A hóesés nem akart csillapodni, ezért egyelőre nem tudta, hol és miként vernek majd tábort.

Jó óra múlva egy bokorcsoporthoz értek. A bokrokat vastag hótakaró fedte, nem is látszódtak, csupán egy-egy ág lógott ki a buckák mélyéről.

– Itt éjszakázunk – közölte Ozzie.

Orion körülnézett, majd vállat vont. Nem különösebben érdekelte, egész nap egy árva szót sem szólt.

Ozzie lehámozott magáról egy réteg pulóvert, majd felmászott a legközelebbi fára a gyémántélű macsétával a kezében. Lovagló ülésben elhelyezkedett az egyik vastag, alsó ágon, egyik kezével megkapaszkodott, a másikkal vágni kezdte a szomszédos, terebélyes ágakat a fa törzsénél. Nem kellett sokat várnia, hogy az első rázuhanjon az alatta lévő bokrokra. További három nagyobb ágat vágott le hasonló módon, amelyek egymás tetejére zuhanva viszonylagos menedéket nyújthattak az állatoknak a fa tövében. Mire óvatosan lemászott, vékony hóréteg ült meg a hevenyészett karám tetején.

Orion pokrócot terített a ló és a póni hátára, Ozzie pedig felverte a sátrat az egyik vastag fa tövében, bízva benne, hogy ott nagyobb biztonságban lesznek, mint a nyílt terepen. Már majdnem besötétedett, mire végzett. Az órájára pillantott: negyed hat. Még tíz óra volt hátra a napból, az Ezüstbolygón ugyanis huszonöt és fél óráig tart egy nap.

– Gyújtasz tüzet? – kérdezte Orion vacogó fogakkal.

Ozzie bevezette a reszkető fiút a sátorba.

– Ma este nem. Bújj be a hálózsákba, az majd melegen tart.

Orion ezúttal nem ellenkezett, engedelmesen lefeküdt. Mély, sötét karikák feketéllettek a szeme alatt, és a kerozinlámpák sápatag fényében látszódott, hogy eltünedeztek a szeplők fehér bőréről. Ozzie is bebújt a hálózsákjába, és azonnal érezte jótékony hatását. Kivett egy hőtéglát a hátizsákjából, és letépte a csomagolását. A tégla egyszerű kémiai reakció alapján működött, a felszíne kisvártatva élénkvörös fénnyel izzott, és kellemes meleget árasztott. Megmelegítették rajta az esti konzervjüket, majd Ozzie készített kéttermosznyi forró teát, és félretette, hogy reggel ébredés után melegen várja őket.

– Próbálj aludni – mondta a fiúnak. – Gyorsan hajnalodik.

Orion aggódó pillantást vetett rá.

– A hó megint betemeti a sátrat?

– Nem. Minden rendben lesz. A hóesés máris csillapodott, de majd óránként ellenőrzőm. Ne aggódj!

– Még sosem fáztam ennyire.

– Máris melegebb van, érzed? Már nem is fázol annyira, igaz?

– Aha. – A fiú egészen az álláig húzta a hálózsákot. – Asszem.

– Rendben. – Ozzie gondosan betakargatta. – Ha nem mozogsz, mindig rosszabb.

Ozzie órája három ötvenötöt mutatott, amikor végre pirkadni kezdett. Az e-titkára szabályos időközönként felébresztette az éjszaka folyamán, hogy ellenőrizhesse a hóesést és a sátor állapotát. Úgy érezte magát, mint aki csak tíz percet aludt, és azt is rosszul. Orionnak is nehezére esett a felkelés, alig tudott kikászálódni a hálózsákból.

– Tovább kell mennünk – mondta Ozzie. – Nem maradhatunk itt.

– Tudom.

A hóesés valamikor az éjszaka folyamán elállt, így reggel tökéletesen sima, szemkápráztatóan ragyogó hótakaró fogadta őket. Hó borított mindent, még az óriási fák egyenes törzsét is, betemetett minden egyes kiugró gallyat és levelet, selymesen borzongató látványt nyújtva. A hóréteg vastagsága elérte a hatvan centit. Ozzie elővette a legsötétebb napszemüvegét, és próbálta leplezni, mennyire zavarja, hogy fel kell vennie. Tudta, hogy az állatok is lassan tudnak majd haladni.

– Mr. Stafford árulhatna szánkókat is – jegyezte meg Orion. – Tetszeni fog neki az ötlet, majd mondom neki.

Ozzie jóízűen, harsányan kacagott a fiú megjegyzésén, aztán váratlan mozdulattal szorosan magához ölelte. Még mindig a meleg teát szürcsölgették mind a ketten, miközben az állatok felé gázoltak. A hevenyészett karám úgy, ahogy bevált: a tákolmány tetejére és oldalára tapadt hó megfagyott, így védelmet nyújtott az éjszakai fagyos fuvallatok ellen. A ló és a póni keményre taposták a havat az egész éjszakai toporgástól, és iszonyatosan reszkettek. A lontrusz békésen ácsorgott, meg se moccant, azt leszámítva, hogy időnként sűrű párafelhőt fújt ki az orrán. Ha lehetséges lett volna, az állat valószínűleg morcos pillantásokat vet rájuk a szemét eltakaró, bozontos szemöldöke alól.

Orion utálkozva nézett körül.

– És most merre? – kérdezte.

Ozzie a homlokát ráncolta, a válasz megakadt a torkán. Próbálta kitalálni, melyik irányból érkeztek előző este, de ez lehetetlennek bizonyult: az összes fa ugyanúgy nézett ki, egyetlen tájékozódási pontot sem talált.

– Kérdezd meg a medálodat – javasolta.

A fiú matatott egy ideig a vastag pulóver alatt, mire sikerült kibányásznia a barátságmedált. Halovány, világoskék fény ragyogott a drágakő belsejében. Orion körbefordult, iránytűként tartva az ékszert a tenyerén. Amikor egy vonalba került a sátor jobb oldalával, a medál fénye szemmel láthatóan felerősödött.

Ozzie összevont szemöldökkel kémlelte a tájat, és hirtelen mintha egy fákkal szegélyezett út sejlett volna fel előtte.

– Akkor, azt hiszem, arra megyünk tovább – mondta.

– Na, jó, hogy eljöttem? – vigyorgott Orion.

– Nagyon is. – Ozzie a fiú vállára tette a kezét. – Sokkal tartozom neked, kishaver. Mégis mire vágynál?

– Nekem csak anya és apa kell.

– Igen, igen, de ezt leszámítva? Ha biztonságban kivezetsz innen, az megér egy sátornyi ezrest. Az rengeteg pénz.

– Nem tudom, mit akarok – vont vállat a fiú.

– Ugyan már, én tudtam, amikor annyi idős voltam, mint te – noszogatta Ozzie.

– Jól van. – Orion kissé megélénkült. – Szóval az egy nagy rakás pénz, ugye?

– Igen, a te bolygód mércéjéhez mérve.

– Először is, vennék egy csomó megfiatalító kúrát, hogy olyan sokáig éljek, mint te.

– Jó választás, ebben segíthetek.

– Utána vennék memóriabeültetéseket, hogy megtanuljam azokat a bonyolult dolgokat, mint a fizika, a művészet meg a pénzügyek, meg minden, hogy ne kelljen évekig iskolába járnom.

– Ez még jobb választás.

– És autót is akarok... egy dögös kocsit. A legjobbat, amit valaha csináltak.

– Á, az nem más, mint a Jaguar-Chevrolet 2251 T-Bird, méghozzá a kabrió változat.

– Tényleg? Van olyan, hogy legjobb autó? – kérdezte Orion naivan.

– Hogyne lenne! Nekem is áll néhány a garázsomban, csak az a baj, hogy mostanában egyáltalán nem vezetek. Ez van, ha valakinek sok a pénze: az ember annyi mindent megtehet, hogy valójában semmire sem jut ideje.

– Adakoznék is, alapítványoknak meg kórházaknak, ilyesmi... meg adnék annak, akinek kell.

– Ez szép gondolat, ebből is látszik, hogy tisztességes kölyök vagy, nem lennél olyan, mint a többi gazdag seggfej, akik senkivel sem törődnek.

– Ozzie, akkor te is adakozol? Te is jó fej vagy.

– Egén, én is adakozom. – A férfi kötelességtudóan megvonta a vállát. – Már ha eszembe jut.

Beigazolódott az aggodalma, valóban lassan haladtak, Polly folyton elakadt a mély hóban. Ozzie legszívesebben a robusztus lontruszt küldte volna előre, de az állat lábai túl rövidek voltak. Így hát a ló haladt az élen, és minden erejét beleadva próbált utat taposni a mögötte haladóknak, a felcsapódó hó csak úgy porzott a levegőben minden egyes keserves lépésénél. Ozzie egész délelőtt a lehetőségeken agyait. Talán szánkót kellene készíteniük valamiből, és maguk után húzni az élelmet, hogy az állatok szabadon mozoghassanak... Vissza kellene menni a városba, új felszerelést vásárolni, és úgy térni vissza erre a zord, embert próbáló vidékre...

Hacsak... ugyan ki tudhatja, hogy legközelebb milyen terepre tévednek? Már ha megtalálják egyáltalán a visszavezető utat Lyddingtonba.

Folyton azt ismételgette, hogy ez itt a szilfenek birodalma, és ők nyilván nem hagynák, hogy bárkinek komoly baja essen. Vagy mégis?

Ahogy telt az idő és haladtak egyre előrébb, úgy csökkent a hóréteg vastagsága. Olvadni ugyan nem olvadt, ugyanolyan jeges maradt, mint addig, és továbbra is megült a fák és bokrok ágain. Négy órával az indulás után Ozzie fázni kezdett, pedig ismét rétegesen öltözött fel. Vékony dérréteg rakódott le a ruhája minden egyes négyzetcentiméterére. Nem maradt más választása, leszállt a nyeregből, és Polly mellett lépdelt tovább, csizmás lábával törve utat magának. A mozgástól felmelegedett ugyan és már nem reszketett, idővel azonban az elégetett kalória miatt kezdett aggódni. A ló és a póni szemmel láthatóan egyre nyomorúságosabb állapotba kerültek, az sem segített rajtuk, hogy pokrócokat terítettek a hátukra.

Valamikor a nap közepén Ozzie felfigyelt egy csapásszerű nyomvonalra a hóban. Levette a napszemüvegét, és ekkor vette csak észre, hogy halvány rózsaszínes fényárban úszik a táj. A fura fényhatástól olyan érzése támadt, mintha egy barlang belsejében lenne, amelyet színes tengeri korallból vájtak ki.

– Máris esteledik? – kérdezte Orion fojtott hangon. Az egész arcát sállal bugyolálta be, csupán a szeme helyén hagyott egy keskeny rést, hogy kilásson.

Ozzie az órájára pillantott.

– Nem hinném – felelte, majd lehajolt, hogy megvizsgálja a csapást. Minden kétséget kizáróan lábnyomok, állapította meg. Talplenyomat nélküli, elnyújtott háromszögek. – Ezek csakis szilfen csizmák lehetnek – mondta lelkesen. Tizenöt különböző nyomvonalat fedezett fel, mind az erdőből vezetett kifelé, akadtak, amelyek egy-egy magas fa tövéből indultak, a szilfenek nyilván ott másztak le a fáról. A különálló nyomvonalak egyesültek, és ösvényt képezve haladtak tovább a hóval borított fák szegélyezte, alig kivehető úton.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Orion. Megállás nélkül toporgott, és az oldalához csapkodta a karját, hogy melegen tartsa magát.

– Asszem. Nem hiszem, hogy mások is bolyonganának ebben az erdőben... amúgy sincs más választásunk.

– Jól van.

Ismét útra keltek. Orion a pónija mellett gyalogolt, egyik kezét a nyeregre tette, hogy foghassa a kantárszárat. Ozzie sejtette, hogy azért teszi, hogy a póni húzza őt, megkönnyítve így a járást. Most már annyira lehűlt a levegő, hogy csípte a torkát, ha mélyebbet lélegzett. Az arca elé tekert sálról apró jégcsapok lógtak le, ahol az orrán és a száján kilehelt pára megfagyott. Mielőtt visszavette volna a napszemüvegét, körülnézett, hogy hol lehet a bolygó csillaga. A fák koronája itt ritkásabb volt, mint korábban, ezért helyenként látni lehetett a rubinvörös, opálos égboltot. Úgy látta, mintha az ég világosabb lenne valahol féltávnál a zenit és a horizont között, ami azt jelentette volna, hogy van még néhány órájuk, míg leszáll az éj. Ugyanakkor, ha jól számolt, a rövidebb nappalok miatt már csak legfeljebb egy órájuk maradt.

Mintegy fél óra elteltével Orion megbotlott. Ozzie csak azért vette észre, mert meghallotta a kimerült, fájdalmas nyögést. Azonnal megfordult. Orion arccal előre feküdt a hóban, a póni pedig engedelmesen várta, hogy felálljon, és menjenek tovább. Noha Ozzie oda akart rohanni hozzá, fagyott tagjai csak lassan engedelmeskedtek agya parancsának. Úgy érezte magát, mintha a tenger fenekén kellene versenyt futnia.

Amikor végre odaért, és felültette Oriont, a fiúban már alig volt élet. Letekerte a sálat az arcáról, és ellenőrizte, hogy lélegzik-e. Az ajkai teljesen elkékültek és kirepedeztek, apró vércseppek fagytak rájuk.

– Hallasz engem? – kérdezte Ozzie ordítva.

Orion szemhéja megrebbent. Halkan nyöszörgött.

– A francba! – mordult fel Ozzie. – Ne menj sehová, felállítom a sátrat. Itt maradunk, és kivárjuk, amíg javul az idő.

Orion nem felelt, csak kinyújtotta a karját. Ozzie felhúzta a fiút a földről, majd nekitámasztotta a póninak. Odasietett a lontruszhoz, és levette a hátáról a sátrat. Felső, vastagabb bőrkesztyűjében nem tudta kibogozni a zsák zsinegét, ezért levette. A sarki jeges levegő kíméletlenül hatolt át az alsó, vékonyabb gyapjúkesztyűn, marta a bőrét. Az ujjai szinte azonnal elgémberedtek, ezért egy ideig csak ügyetlenül vacakolt a zsineggel, majd miután megunta, elővette a gyémántélű macsétát, és elvágta a madzagot.

Három alkalommal kellett visszahúznia vastag bőrkesztyűjét és körözni a karjával, hogy eléggé felmelegedjen a munka folytatásához. Némi idő elteltével, ami Ozzie számára óráknak tűnt, a hőszigetelt, önfelfújós sátor állt, és még a merevítő rudakat is sikerült megfelelően a helyükre illeszteni. Ozzie bedobott néhány hőtéglát a sátorba, majd bevonszolta a félig eszméletlen fiút. Miután behúzta a hőszigetelt sátor cipzárját, a téglák percek alatt kellemes meleget teremtettek odabent. Ozzie gyorsan le is vett magáról néhány ruharéteget, majd a fiút is levetkőztette, és várták, hogy a meleg átjárja a testüket. Az ujjbegyei és a lábujjai egészen elfagytak, és most kellemetlen, szúró fájdalmat érzett, amint visszatért beléjük az élet. Orion köhögni kezdett, úgy festett, mint aki legszívesebben sírva fakadna.

– Hogy lehet itt ennyire hideg? – pihegte elfúló hangon.

– Ha engem kérdezel, szerintem már nem az Ezüstbolygón vagyunk. – Ozzie a fiú arcát fürkészte, kíváncsi volt a reakciójára.

– Már vagy három napja. Magamtól is rájöttem – mormolta Orion. – De miért látogatna bárki is egy ilyen zord éghajlatú bolygóra?

– Hát... nem is tudom. De nem hiszem, hogy már a bolygó sarkvidékén lennénk. Nem vagyok szakértő, de úgy tudom, hogy az egész éven át tartó, fagypont alatti hőmérsékleti viszonyok között nem élnek meg akkora növények, mint ezek a fák. Szóval ennek a bolygónak vagy haldoklik a csillaga, vagy egy hosszú, elliptikus pályán kering, és éppen a tél kellős közepébe csöppentünk. Ez ám a pech. – Folyamatosan rázogatta a kezét, hogy minél gyorsabban helyreálljon a vérkeringése, és elmúljon a szúró fájdalom. A fülei voltak a legrosszabb állapotban, mintha két jégcsap lógott volna a helyükön.

– Akkor most mihez kezdünk? – kérdezte Orion.

– Megvárjuk, hogy a reggel hoz-e változást, bár erősen kétlem. De az biztos, hogy nem mehetünk tovább. Kicsit össze kell szednünk magunkat. Később majd kimegyek, hogy felrakjam a viharponyvát, és be kell hoznom a felszerelést is. Ma este mindenképpen meleg ételt eszünk. Az elsősegélydobozban van olyan krém, ami meggyógyítja az ajkadat.

– És a tiédet – tette hozzá Orion.

Ozzie a szájához emelte az ujját, és megtapogatta cserepes ajkát.

– És az enyémet is – bólintott. Hálát adott a sorsnak, amiért nem kell fagyásokat is kezelnie. Csúcsminőségű csizmája szerencsére megóvta a lábát a súlyosabb sérülésektől, de Oriont később alaposan át kell vizsgálnia.

– Mi lesz az állatokkal? – tette fel a jogos kérdést a fiú.

– Sajnos nem tudok tűzifát hasogatni, egyszerűen nincs hozzá erőm. Bekenem az egyik fa törzsét lobbanó zselével, hátha fel tudom gyújtani az egész nyavalyás fát. Az talán melegen tartja őket éjszakára.

Ozzie-nak egyetlen porcikája sem kívánt visszamenni a fagyba, ezért is tartott olyan sokáig, mire végre rászánta magát. Vonakodva lépett ki a zéró fok alatti hidegbe. Polly és a póni lábai időközben felmondták a szolgálatot, a két állat ott hasalt a hóra rogyva – a lehető legrosszabb jel. A lontrusz rosszallóan fújtatott, de egyébként jól tűrte a zord időjárási viszonyokat. Amíg még mozogtak az ujjai, Ozzie levette a lontrusz hátáról a csomagokat, és becipelte a sátorba. Ezt követően húsz, idegesítően gyötrelmes percet töltött azzal, hogy a sátorra illessze a viharponyvát. Az ujjai minden egyes szereléssel töltött pillanattal egyre jobban elfagytak és elgémberedtek. Miután végzett, felkapta az egyik lobbanó zselét tartalmazó tégelyt, és a legközelebbi fához sietett. Jó fél méterrel a talaj felett lekapargatta a havat a fa törzséről, majd közelebb hajolt hozzá, és alaposan megvizsgálta. Nem fakérget talált az odafagyott hó alatt, hanem sötét bíborszínű, kristályos réteget, amely leginkább az ametisztre hasonlított. Megtapogatta a felszínét, de a vastag kesztyűn keresztül persze semmit sem érzett, és amúgy is teljesen elfagytak már az ujjai. Mégis arra a megállapításra jutott, hogy az bizony színtiszta kristály. Mintha tompa fény csillogott volna a mélyén. Évszázados tapasztalata ellenére sem tudta elképzelni, miféle biokémiai folyamat okozhatta ezt a fatörzzsel. Az extrém hideg talán katalizátorként működik, és elősegíti a kéreg átalakulását? Abban bízva, hogy a fa anyaga nem változott meg a kéreg alatt, felemelte a macsétát, megsuhintotta, és rácsapott a törzsre. Kristályszilánkok röppentek szét a levegőben, de a kéreg nem hasadt ketté, még egy centi mély vágást sem ejtett rajta. Ismét lesújtott, ezúttal erősebben. Tenyérnyi kristálydarab pattant le a törzsről. Az ametisztkéreg alatt újabb kristályréteg következett. Egy tömör kvarcoszlop, amely, úgy tűnt, teljes egészében kitölti a fa belsejét. Rózsaszínes napfény csillant meg a kvarcoszlop felszínén, függőlegesen futó kapillárisok hálózatát fedve fel, melyekben valamilyen sötét színű, viszkózus folyadék áramlott alig érzékelhető lassúsággal.

– Ezt nem hiszem el! – szitkozódott Ozzie. – Egy kurva ékszerfa! – Felnézett a fa koronájára. Az ágak szögletesebbek voltak, mint a közönséges fenyőé, a gallyak fraktálszerű alakzatban nyúltak ki belőlük. Az összes ágat és gallyat hó borította, sejteni sem lehetett, milyen anyagból vannak.

Más esetben áhítattal adózott volna a természet eme csodája előtt, és élvezte volna a páratlan, különleges felfedezést, de most nem tudott örülni neki, ugyanis azonnal belátta, hogy itt bizony nem javul meg az idő reggelre. Az evolúció sosem hozna létre ilyen életformát meleg éghajlati öv alatt, morfondírozott Ozzie, sőt ami azt illeti, ez az életforma inkább ellentétes irányú evolúciós folyamat eredménye lehet. Olyan sarkvidéki jellegű fajok lehetnek ezek, amelyek az utolsó jégkorszak alatt elterjedtek, majd próbáltak életben maradni az egyre romló élettérben; folyamatosan változott a genetikai állományuk, melynek eredményeként megváltoztak a biokémiai jellemzőik, tökéletesen alkalmazkodva az extrém hideghez. Ugyan hány millió évig kell folyamatosan csökkennie a hőmérsékletnek, hogy kialakuljon egy ennyire tökéletes életforma? Nem hogy a tél kellős közepébe csöppentek, geológiai korszakokkal tévesztették el az utolsó tavaszt.

Visszasietett a sátorba; annyira mardosta a bűntudat, hogy rá se pillantott a lóra és a pónira, amikor elhaladt mellettük. Orion időközben nekiállt vacsorát főzni a hőtéglákon. Pára csapódott le a sátor belső falán, és csöpögni kezdett a hálózsákokra.

– Nem látom a tüzet – szólalt meg a fiú, miután Ozzie behúzta a cipzárt.

– Nem gyullad meg a fa, sajnálom – felelte letörten.

– Megint érzem a lábujjaimat.

– Az jó. Ez a sátor nagyon jól szigetel, akár reggelig is megőrzi a meleget. A hálózsákban nem eshet semmi bajunk. – Gyorsan számot vetett a felszerelésükkel. Már csak tizenegy hőtéglájuk maradt. Reálisan nézve a dolgokat, ennyivel csupán három napig húzhatják. Még egy napig haladhatnak előre, annál tovább biztosan nem. Ha az ösvény másnap estig nem vezeti át őket egy melegebb világba, akkor bizony vissza kell fordulniuk. Nem: nézzük csak meg, mi vár ránk a következő kanyar mögött. Nem: azt hiszem, felragyog a nap. Ha a dolgok nem változnak meg, akkor nem vállalhat felesleges kockázatot, ezzel Ozzie tisztában volt. Nincs több hibázási lehetőség. Arról nem is beszélve, hogy itt az égvilágon senki sincs, aki visszavihetné a memóriacelláját a Nemzetközösségbe, hogy újjáélesszék. Vajon mennyi idő telne el, mire észrevennék egyáltalán, hogy eltűntem?

Kivette a varrókészletet a hátizsákjából.

– Á, ennek nagy hasznát vesszük. Van egy ötletem: szükségünk lesz néhány dologra holnap. Tudsz varrni? – kérdezte a fiútól.

– Elrontottam az esélyeidet, ugye? – kérdezte Orion bűnbánó képpel. – Ha nem jövök veled, akkor sikerült volna, igaz?

– Ugyan már, kölyök! – Ozzie mosolyogni próbált, de felrepedt az ajka, és vércseppek buggyantak ki a sebből. – Nincs semmi baj. Sikerülni fog, érzem. Végigmegyünk a távoli ösvényeken. A te barátságmedálodnak köszönhetően jutottunk el idáig – emlékeztette rá a csüggedt fiút.

Orion kihúzta a medált a pulóvere alól. Mindketten sötét, élettelen felszínét bámulták.

– Holnap reggel újra megnézzük – mondta Ozzie.

Polly és a póni halálra fagytak, mire reggel kimentek a sátorból.

– Semmit sem éreztek – próbálta vigasztalni a fiút Ozzie, amikor Orion földbe gyökerezett lábbal meredt a két jéggé dermedt jószágra. A hangját elnyomta az arcmaszk, amelyet még előző este varrt egy vastag anyagból. Minden ruhát magára aggatott, amit csak talált a holmija közt, és Oriont is tetőtől talpig bebugyolálta. A fiú úgy festett, mintha a kétszeresére hízott volna egyetlen éjszaka alatt, még kesztyűs kezét is átszabott téli zokniba pólyálták, úgy nézett ki, mintha gumók nőttek volna a kézfeje helyére.

– Biztosan fáztak – motyogta búskomor képpel.

Ozzie a napszemüvegen keresztül nem látta a fiú arcát, de biztos volt benne, hogy őszinte sajnálat és mély gyász ül a tekintetében. Mivel Ozzie hagyományos kesztyűt viselt, amiben mozgatni tudta az ujjait, ő bontotta le a sátrat és málházta fel a lontruszt. Ugyanolyan csontig hatoló hideg támadt rájuk, mint előző nap, szinte azonnal kiszívta minden erejüket, de az újabb réteg ruháknak köszönhetően legalább nem csípte a bőrüket. Túlságosan hideg volt ahhoz, hogy felolvadjon a hó, ami megakadályozta, hogy átázzon a lábbelijük – annak végzetes következményei lettek volna.

A gyenge szél összefújta ugyan a hóréteg legfelső, porhanyós rétegét, ennek ellenére halványan látszottak még azok a különös lábnyomok, amelyeket előző nap követtek. Ozzie többször is megütögette a lontrusz farát, és amikor már elunta a nógatást, belerúgott a szánalmasan festő állatba. Az sértett, fájdalmas vonyítással végre elindult.

Ozzie viszonylag jókedvűen, bizakodva vágott neki a napnak, amikor széthúzta a sátor cipzárját, de gyorsan megváltozott a hangulata.

A lontrusz egyenletesen haladt ugyan, egyszer sem botlott vagy torpant meg, de mérhetetlenül lassan emelgette a lábait. Ozzie-nak minden egyes lépés kínokat okozott, alig tudott mozogni a vastag ruharéteg alatt, már a többletsúllyal is nehezen birkózott meg, a lába alig bírt a mély hóval. A hideg fokozatosan megbontotta védelmi vonalait. Nem keletkezett rés az öltözetén, ahol elillanhatott volna a rétegek közé szorult meleg levegő – a környezet egyszerűen kiszippantotta az összes meleget, mintha azzal táplálkozna. Ráadásul lassan, módszeresen, mintha szándékosan kínozná. Amikor Ozzie felemelte a fejét, hogy a rózsaszínes árnyalatú égboltra nézzen, elképzelte, amint vékony hullámokban áramlik ki a testét tápláló hő a ruhája alól, és lebeg fel a kielégíthetetlenül tátongó űr felé.

Keserves kínok között haladtak tovább, és némi gyötrelmes kutyagolás elteltével Ozzie észrevette, hogy a kristályfák magassága fokozatosan csökken. Az ágak és gallyak hótakarója is elvékonyodott, a felsőbb ágak végei már csupaszon meredtek az ég felé. Sima felületükön megcsillantak és megcsúsztak a napsugarak, majd visszaverődve a vörös összes árnyalatát szórták szét a levegőben, a halvány rózsaszíntől egészen a mélybordóig. A hóréteg vastagsága is csökkenni látszott a talpuk alatt. Ozzie már rég szem elől vesztette a szilfenek lábnyomát.

Annyira összpontosított, hogy lásson valamit a kristályfák törzsei között, hogy észre sem vette, hogy Orion lelassít. A fiú belekapaszkodott a lontrusz gubancos bundájába, mire az állat tiltakozva felvonyított.

– Pihenjünk egy kicsit? – kérdezte Ozzie.

– Nem. Nagyon hideg van, Ozzie, borzalmasan hideg. Félek.

– Tudom. De menni kell tovább. Kérlek. Ha megállsz, akkor csak rosszabb lesz.

– Megpróbálom.

– Akarsz rám támaszkodni? – ajánlotta fel Ozzie.

– Nem.

Ozzie enyhén meghúzta a lontrusz bőrét a tarkója tájékán, csökkentve ezzel az állat sebességét. A jószág nem tiltakozott az új parancs ellen. Szánalmasan lassan botorkáltak előre, alig haladtak. Ozzie fejben újrakalkulált mindent. Előző éjszaka nem vette számításba Orion lelki- és erőállapotát, amikor azt latolgatta, milyen messzire juthatnak. Ilyen tempóban alig tesznek meg egy-két kilométert estig, ami olyan, mintha el sem indultak volna. Ráadásul a fiú még ebben is teljesen kifárad. Az lenne a helyes döntés, ha azon nyomban visszafordulnának. Ha szerencséjük van, épp visszaérnek oda, ahol előző este tábort vertek.

– Véget ér az erdő, nézd! – mondta Orion.

Ozzie összerezzent a hang hallatán, megrémítette, hogy mennyire elbambult, mintha elszenderedett volna gyaloglás közben. A kristályfák itt már csak egészen alacsonyra nőttek, és nem borította őket hóréteg. Az ametiszt fatörzsek büszkén csillogtak a fényben, a főbb ágak a megszokott szögekben álltak ki belőlük. Az ametisztréteg a gallyak hegyén megszűnt, a helyét opálos ékek vették át, amelyek a lapos felükkel fordultak az ég felé, hogy felfogják a napsugarakat. A gyérülő lombozat között felsejlett egy távolba nyúló síkság. Onnan, ahol Ozzie állt, a síkság egy kör alakú mélyedésnek látszott, amelyet alacsonyan hullámzó dombok ölelnek körül védelmezőn. A tiszta, ritkás levegőben a síkság túloldala is majdnem ugyanolyan élesen rajzolódott ki, mint a közvetlen környezet. Nehezen tudta megbecsülni a távolságot, mert alig akadt viszonyítási pont, de úgy húsz-huszonöt mérföld szélesnek saccolta. A visszaverődő napfény az összes domb fölé csillogó hálót vont, ékes bizonyítékául annak, hogy a különös kristályfák a dombokat is beborítják. A tisztás azonban kopárnak tűnt, leszámítva a mindent elfedő hótakarót.

Noha a táj ismét lenyűgözte, és más körülmények között megcsodálta volna az egzotikus vidéket, most mégis elátkozta és a pokolba kívánta. Itt semmi sem kecsegtetett reménnyel. Még néhány száz méteren kellett volna keresztülvergődniük ahhoz, hogy eljussanak az erdő széléhez, ahol már nem is fák nőttek, csupán cingár kristály-pálcák álltak ki a fagyos földből. Még egyszer alaposan körülnézett, és azonnal elvetette annak lehetőségét, hogy megpróbáljanak átkelni azon a tómederszerű teknőn.

Talán ezért nem hallottak soha többé azokról, akik a távoli ösvények keresésére indultak. A szilfenekről kialakult képünk, mely szerint kedves, nyájas lények, csak a saját ostobaságunk keltette, megnyugtató illúzió. Hinni akartunk a tündérekben. Ugyan hány emberi tetem fekhet itt eltemetve a hó alatt; mert hinni akartak a mesékben?

– Ez egy sivatag – állapította meg Orion. – Egy jégsivatag.

– Egén, attól tartok – bólogatott Ozzie.

– Vajon apa és anya is járt itt?

– Ne aggódj! Nem voltak ostobák, bizonyára visszafordultak, ahogy mi is tesszük.

– Szóval akkor vége?

Ozzie kékes árnyalatú villanást vett észre kint a síkság felett. Feltolta a napszemüvegét a homlokára, mit sem törődve az éles fájdalommal, amit a hirtelen arcába vágó, jéghideg szél okozott. Újabb villanást látott, ezúttal smaragdszínűt. A villanás színe élesen elütött a vidéken uralkodó vörös árnyalatoktól. Ez a zöld fény csakis mesterséges eredetű lehet. Egy jelzőfény!

Ozzie visszahúzta a napszemüveget az orrára.

– Talán nem. – Természetesen jelzőrakétákat is hoztak magukkal, amelyeket úgy helyeztek el a csomagokban, hogy bármikor azonnal hozzáférhetők legyenek. Kihúzta az egyik hengeres alakú tárgyat a tárolórekeszből, letekerte a biztonsági kupakot, majd az egyik kezével eltartotta magától, a másikkal pedig megrántotta a kioldózsineget. Hangos sistergés hallatszott, majd a világítórakéta kilőtt a levegőbe, és az ég felé tört. Skarlátvörös fényfoltok pattogtak a kristályerdő fölött, elég ideig ahhoz, hogy bárki észrevehesse.

Orion a távolban pislákoló, zöld jelzőfényt nézte.

– Gondolod, hogy emberek? – kérdezte reménykedve.

– Valakinek kell ott lennie. A kézi számítógépem még mindig nem működik, a szilfenek még mindig használják az elektromágneses zavarforrásukat. Ami azt jelenti, hogy ez kétségkívül az ő világuk. – Várt néhány percig, majd fellőtt még egy jelzőrakétát. – Próbáljunk meg eljutni az erdő széléig. Ha addig sem történik semmi, akkor visszafordulunk.

Ozzie még ki sem lőtte a harmadik jelzőrakétát, amikor a smaragdzöld jelzőfény villogása felgyorsult. Nevetni kezdett a maszkja alatt, és vigyorogva rántotta meg a kioldózsinórt. Amikor a sistergő lövedék a fák koronaszintje fölé ért, a villogás megszűnt, és a zöld fénykibocsátás állandóvá vált.

– Ez egy fénynyaláb! – kiáltott fel Orion. – Egyenesen ránk irányítják.

– Azt hiszem, igazad van.

– Milyen messze lehet?

– Nem is tudom. – Ozzie retinabeültetései a zöld fényforrásra fókuszáltak. Meglehetősen rossz felbontásban látta, de amennyire abból a távolságból ki tudta venni, a zöld fény egy dombocska vagy valamiféle halom tetejéről érkezett. Sötét sávokat fedezett fel rajta. Teraszok lennének? – Tizenhat-tizennyolc kilométerre lehet, talán egy kicsivel messzebb. Úgy látom, van körülötte valamiféle építmény.

– Milyen építmény?

– Nem tudom, de itt maradunk. Ha találkoztak már emberekkel, akkor tudják, hogy segítségre van szükségünk.

– És ha nem?

– Felállítom a sátrat. Felhasználunk egy hőtéglát, hogy felmelegedjünk, mind a kettőnkre ráfér egy kis pihenés. Megvárjuk, amíg leég a tégla, utána eldöntjük, mitévők legyünk. Ha senki sem jön értünk, akkor visszafordulunk. – Ozzie rángatni kezdte a kötél csomóját, amellyel felkötötte a lontrusz hátára az összegöngyölt sátrat.

– Nem mehetnénk oda? – kérdezte Orion.

– Túl messze van. Annyira legyengültünk, hogy két napba is beletelne, mire odaérünk, és ezt nem kockáztathatjuk meg. – Levette, majd széthajtogatta a sátrat, és várta, hogy a hőszigetelt, elnyújtott félgömb alakú belső rész magától felfúvódjon. Orion azonnal bemászott, Ozzie pedig a kezébe nyomott egy hőtéglát. – Tépd le a csomagolást – mondta –, azonnal utánad megyek.

Ismét feltolta a napszemüvegét a homlokára, és a jelzőfény alatti halomra fókuszált, majd fellőtt egy újabb jelzőrakétát. A zöld fény három alkalommal kihunyt, hosszú szüneteket tartva, majd ismét egyenletesen égett tovább. Ez minden nyelven ugyanazt jelenti: Látunk téged. Még mindig nem tudta megállapítani, hogy mi lehet az a halom, csak annyit látott, hogy meredek az oldala.

Három órával és négy forró csokival később erősödő zajt hallottak a sátor körül. Ozzie széthúzta a sátor bejáratát, hogy kikukucskálhasson. Két hatalmas test kaptatott fel a kristályerdő végében kezdődő teknő meredek oldalfalán. Négylábú lények voltak, akkorák, mint a földi orrszarvú, de a testüket a lontruszéhoz hasonló, bozontos, vastag szőrzet borította. Rövid, zömök orr türemkedett ki gumószerű, gömbölyű fejük alsó részéből, és légzés közben sűrű párafelhőt eregettek. Az orr feletti részen tüskék borították a fejük többi részét. Ozzie látott már ezeknél rusnyább teremtményeket, a szemük azonban megdöbbentette még őt is: hosszúkás, csiszolt felületű, fekete kőcsíkoknak tűntek, mintha kikristályosodtak volna ezen az elviselhetetlen klímán. Mindkét állatot egy-egy fedett szánkó elé fogták be. Az egyszerű szánkók vázát csonthoz hasonlatos anyagból illesztették össze, amelyekhez cserzett bőrdarabokat kötöztek ponyvaként. Valaki felhajtotta az egyik szánkó oldalfüggönyét, és egy humanoid szállt le róla. Az idegen jövevény hosszú szőrmekabátot viselt, szőrmenadrágot, egyujjas szőrmekesztyűt és szőrmemaszkot. Az arcából semmi sem látszott, még a szeme sem, ugyanis kidülledő, félgömb alakú szemüveglencséket viselt, amitől úgy nézett ki, mint egy gülüszemű hal. Az idegen elindult Ozziék felé, és közben üdvözlésképp integetett.

– Gondoltam, hogy emberek lesztek – hallatszott egy női hang a maszk mögül. – Csak mi lehetünk olyan ízléstelenek, hogy vörös színű jelzőfényt használjunk ezen a vidéken.

– Sajnálom – felelte Ozzie –, de nem tartanak túl nagy színválasztékot a boltokban.

A nő egészen közel ment hozzájuk, és megállt a sátor előtt.

– Hogy vagytok? Fagysebek? – Erős észak-mediterrán akcentussal beszélt.

– Nincsenek fagyási sérüléseink, de nem készültünk fel erre az időjárásra. Tudsz nekünk segíteni? – kérdezte Ozzie.

– Azért jöttem. – A nő lehajtotta a fejét, belépett, majd levette a maszkját, hogy körülnézhessen a sátorban. Barna árnyalatú bőrén több száz ránc húzódott. A hatvanas éveiben járhatott, annak is inkább a vége felé. – Helló! – üdvözölte kedvesen Oriont. – Hideg van itt, igaz-e?

A fiú csak bámult rá, majd bólintott, de nem szólalt meg. Összehúzta magát a hálózsákjában.

Az idős nő felkapta a fejét, és szimatolni kezdett.

– Atyavilág, csak nem csokoládé? – hüledezett.

– De igen. – Ozzie felemelte a termoszt és meglengette a levegőben. – Maradt még, ha kérsz.

– Ha valaha választást tartanánk itt, akkor te lennél a császár, az biztos. – Az asszony hatalmasat kortyolt a csokoládéból, és kéjesen fújta ki a levegőt a tüdejéből. – Épp amilyenre emlékeztem. Üdvözöllek a Jégcitadellában. Én Sara Bush vagyok, afféle nem hivatalos szószólója az emberi fajnak.

– Ozzie Isaacs.

– Hé, én már hallottam rólad! Nem te találtad fel az átjárót? – kérdezte a nő felcsillanó szemmel.

– De igen. – Ozzie egy pillanatra zavarba jött, de szerencsére elterelte a figyelmét valami. Egy szőrmekupac jelent meg a második szánkó mögött. Ez az idegen nem két lábon járt, sokkal inkább hasonlított egy olyan bolyhos téglalapra, amihez foghatót Ozzie még nem látott. A teste felső peremén széles, sötét szemek látszódtak, nagyjából két és fél méternyire a talajtól. A szőrmebunda hullámzott mozgás közben, ami azt sejttette, hogy lábakkal hajtja magát előre. Hangos huhogó hangot adott, amely folyamatosan mélyült és emelkedett, mint a papok kántálása.

– Minden rendben – szólt rá Sara ingerülten, és hessentő mozdulatot tett a fura teremtmény felé.

– Ez mi? – kérdezte Orion félénken.

– Ó, ne aggódj miatta, kedvesem – nyugtatgatta Sara –, ő csak Bill, egy korrok-hi. Ha engem kérdezel, afféle jeti. – Tartott egy kis szünetet, és közben visszadudorászott valamit a társának. – Megmondtam neki, hogy ti is velünk jöttök. Most pedig pakoljatok össze, és szálljatok fel a szánkóra! Gondolom, rátok férne egy forró fürdő és némi frissítő. Közeleg a koktélidő.

– Ugye most csak szórakozol? – kerekedett ki Ozzie szeme.

Paula az AquaState régi könyvelési anyagának átbogarászásával töltötte az egész éjszakát. Gyorsan rátalált a kellő bizonyítékokra most, hogy már tudta, mit keressen. A tények egyértelműen egybevágtak, mint egy tökéletes összeesküvés-elméletben. Nyilvánvalóan a védelem is erre alapoz majd a tárgyaláson.

Amikor reggel beért az irodába, meglepetten tapasztalta, hogy Hoshe már ott ül az íróasztala mögött, és a városháza negyvenéves anyagait olvasgatja. Noha alig aludt néhány órát, Paula Myo még most sem késett egy percet sem.

– Nem is tudtam, hogy ennyi építkezési munka folyt a városban negyven éve, egészen elképesztő – panaszkodott a férfi, miután a főnyomozó elfoglalta a helyét a maga asztalánál. – Mintha a város fele addig nem is létezett volna. Nem emlékszem rá, hogy ennyivel kisebb lett volna, pedig már hatvan éve itt élek – merengett fennhangon.

Paula a falra erősített, nagyméretű kijelzőportálra pillantott, amelyet Hoshe bekacsolt. Sötéttóváros térképét mutatta, telis-tele zöld pontokkal, amelyek a negyven évvel korábbi építkezési munkákat mutatták, a magán- és közberuházásokat egyaránt.

– Ne hagyja ki az út- és közműfejlesztéseket sem, legalább néhány hónapig a gyilkosságot követően. Tudom, hogy ez iszonyatosan megnöveli a keresési területet, de éppen azért kell számításba venni ezeket is, mert senki sem gondolna rájuk.

Hoshe nem szólt egy szót sem, de elsötétült a tekintete.

– Én végeztem az elemzéssel, beszállok a kutatásba – ajánlotta fel Paula. – Osszuk ketté a várost, vállalom az egyik felét.

– Rendben. – Hoshe azonnal utasításba adta az e-titkárának, hogy ossza fel közöttük az átvizsgálandó területeket. – Mit talált a könyvelési anyagban?

– Megerősítette a gyanúmat, de bizonyítéknak kevés. Önmagában nem állna meg a bíróság előtt.

– Szóval kellenek a holttestek?

– Sokat segítenének. Ha sikerülne egyértelműen megállapítani a gyilkosság tényét, akkor a másodlagos bizonyítékok már elegendőek lennének ahhoz, hogy elítéljék őt. Legalábbis remélem.

Hoshe a portál belsejében lévő térképre nézett.

– Iszonyatosan nagy területet kellene átfésülniük a helyszínelőknek. Átkozottul jók, de nincsenek elegen. Több hónapig eltartana, talán még tovább.

– Már negyven éve ott vannak valahol, nem mennek sehová. Amint lokalizáljuk az összes lehetséges helyszínt, segítséget kérek az Igazgatóságtól. Akkor azért gyorsabban végzünk.

Mel Rees kopogtatott a nyitott ajtón, majd belépett az irodába. Paula előbb meglepetten nézett fel rá, majd összeráncolta a homlokát.

Az igazgatóhelyettes mindig személyesen adta ki neki az új megbízásokat. Az, hogy ellátogatott egy nyomozási helyszínre, egyáltalán nem vallott rá. Valami fontos dolognak kellett történnie, és meglehetősen idegesnek is tűnt.

– Hogy áll az ügy? – kérdezte.

– Ugyanúgy. Van egy gyanúsított – felelte Paula fáradt hangon.

– Ezt örömmel hallom – mondta Rees, majd kezet rázott Hoshe-val. – Sok jót hallottam önről, nyomozó. Gondolja, hogy innen már egyedül is megoldja az ügyet?

Hoshe döbbent arccal fordult Paula felé.

– Remélem – mondta.

– Megoldja – szólt közbe Paula. – Miért jött ide?

– Szerintem tudja.

Miután a Második Esély elhagyta az összeszerelő állomást, további három percnek kellett eltelnie ahhoz, hogy az ÉI lebontsa az átjáró irányítóközpontját blokkoló utolsó tűzpajzsot is. A TŰV biztonsági osztaga húsz perccel ezt követően hatolt be. Rob Tannie ekkor feltétel nélkül megadta magát, noha a TŰV csupán annyit garantált, hogy nem lövik agyon őt és a társait ott a helyszínen. Rob két társa úgy döntött, hogy öngyilkosságot követnek el, és a memóriacellájukat is törlik.

Rob kezét megbilincselték, a lábát összeláncolták, a nyakába idegbénító nyakörvet raktak, és dicstelen módon, gúzsba kötve vezették el. Miközben ők kifelé haladtak, operátorok egy új csoportja rohanta meg az irányítóközpontot, hogy felmérjék a károkat és helyreállítsák a rendszer normális működését. Két órába telt, mire minden rendszert ellenőriztek és újraindították az átjárót, amelyet az immáron elliptikus pályán mozgó csillaghajó mellett nyitottak meg. Ez alatt az idő alatt a TŰV biztonsági szolgálata visszavette az irányítást a megostromolt komplexum romjai felett. Az egész környéket lezárták, és a Nemzetközösség Biztonsági Igazgatóságának segítségével megtisztították. Egy osztagnyi FTY897 harci robotrepülő cirkált a telephely körül: ezek a sima felületű, sötét színű, ellipszoid alakú harci gépek a legmodernebb fegyverzettel rendelkeznek, amely akkora tűzerőt biztosít a számukra, hogy egyetlen lövéssel képesek lennének kilőni egy olyan őskövületet, mint az Alamói Pusztító.

Az összeszerelő állomás túlélőit azonnal visszavitték a bolygóra. A csillaghajóhoz felküldtek egy technikai csapatot, hogy mérjék fel a hajó állapotát, és gondoskodjanak róla, hogy az űr zord viszonyainak kitett félkész elemek ne károsodjanak. Elsődleges intézkedésként elrendelték egy új összeszerelő állomás megépítését a hajó körül.

Öt órával a váratlan ostromot jelző első robbanást követően Wilson Kime kapitány kilépett az átjáróból. A komplexum teljes személyzete felsorakozott előtte, és spontán tapsviharral köszöntötte. Nigel Sheldon odalépett hozzá, és medveöleléssel hátba lapogatta. A TŰV médiairodája élőben tudósította Wilson Kime dicsőséges visszatérését, amelyet legalább annyian követtek figyelemmel, mint magát az ostromot. Wilson ezt követően interjúkat adott, mindenkinek megköszönte az áldozatos, hősies munkát, elsütött néhány viccet, hogy oldja a feszültséget, nem állt le találgatni, hogy ki állhat a borzalmas támadás mögött, de leszögezte, hogy egész biztosan nem a Dyson Ikrek idegen létformái voltak, megígérte, hogy minden eddiginél nagyobb elánnal veti bele magát a munkába, és minden tőle telhetőt megtesz, hogy a küldetés sikerrel járjon, majd zárásképp felajánlotta a veszélyességi pótléka összegét egy helyi gyermekgyógyászati alapítványnak. A kötelező protokolláris körök megfutását követően nyolc rendőrautó kísérte vissza a város központjában lévő lakásába.

Wilson Kime kapitány mosolyogva ébredt. Amikor oldalra fordult, Anna sötét hajtincsei megcsiklandozták az orrát. A nő magzatpózban feküdt mellette a zselématracon, egyik karjával úgy takarva a szemét, mint az ijedős kisgyerek, aki távol akarja tartani a rossz álmokat. Wilson fejében azonban gyönyörű, kellemes – és felettébb pajzán – emlékképek kergetőztek. Gyengéden megcsókolta a nő vállát.

– Jó reggelt! – mondta halkan.

Anna nagyot nyújtózott, mint egy lusta cica, és álmoskásan rámosolygott.

– Mi ez az önelégült vigyor a képén, uram?

– Nem is tudom, hogyan kerülhetett oda.

Anna csilingelő hangon kacagott, miközben a férfi átkarolta. Wilson végiglépcsőzött az ujjaival a nő gerince mentén, amíg el nem jutott a fenekéig.

– Talán ettől itt? – kérdezte, miközben a másik tenyerébe fogta a nő formás mellét, és pajkosan megcsípte a mellbimbóját. – Vagy ettől? – Belecsókolt a nyakába, majd a hátára fordította, hogy egy újabb csókkal elnémítsa a kuncogását. – Vagy ettől?

Anna egyik keze a törzsük közé furakodott, majd rászorított arra, amit ott talált.

– Talán inkább ettől.

– Valóban? – Wilson csiklandozni kezdte a bordái tájékán. A nő szabadulni próbált, ami beindította Wilsont. Előbb birkóztak egy kicsit, majd ez átcsapott egy jóval intimebb testmozgásba. A végén Anna győzedelmes arccal mosolygott le rá, de nem szállt le a férfiról, továbbra is lovagló pózban ült rajta.

– Szóval igaz, hogy a veszély megsokszorozza az ember erejét és teljesítőképességét.

Mi tagadás, előző éjszaka mindannyian az életükért küzdöttek, a testük csak erre a vészhelyzetre reagált, ki kellett adniuk magukból minden felgyülemlett feszültséget. Amikor a Második Esély sikeresen elstartolt az összeszerelő állomásról és a két kamikaze űrhajót is kikerülte, olyan megkönnyebbülést érzett, hogy egész testében beleborzongott (szerencsére csak Anna vette észre). A személyzet többi, fiatalabb tagját teljesen lefoglalta a drámai szökés felett érzett túláradó öröm, már-már eksztázisba estek, meg sem legyintette őket a halál iszonyatos közelsége.

Wilson korábban sosem érzett halálfélelmet, előző nap azonban megfagyott az ereiben a vér. A mai modern társadalom tagjai nem is szembesülnek vele, hiszen születésüktől fogva a rendelkezésükre áll a megfiatalítás, sőt az újjáélesztés lehetősége. Akik 2050 után születtek, tisztában voltak vele, hogy gyakorlatilag örökké élhetnek, és ez ráadásul alanyi joguk. Úgy vélte, a félelme egy olyan korból származik, amikor az emberek csak egy esélyt kaptak az életre, utána pedig egyszerűen meghaltak. Mindenkit megnyugtatott a tudat, hogy az emlékeik elmenthetők, és utána letölthetők egy, az előzővel mindenben megegyező kiöntést elméjébe, és a halott alany gyakorlatilag zavartalanul élhet tovább. Wilson azonban mindig is kételkedett benne, hogy ez lenne a folytonosság megkérdőjelezhetetlen, csalhatatlan netovábbja, úgy vélte, hogy mindenképpen bekövetkezne valamiféle torzulás; a jelenkori és a jövőbeni Wilson Kime személyisége szükségszerűen eltérne egymástól. Egy másolat, legyen bármilyen tökéletes is, csak másolat marad. Sokan azzal érveltek – talán csak önmaguk megnyugtatása érdekében –, hogy amikor az ember reggel felkel, kizárólag az emlékei miatt marad kapcsolatban az előző nappal, csak azok kötik a múltjához, ezért teljesen mindegy, hogy egy új klóntestben ébred-e fel másnap, vagy a régi testében. Ez a magyarázat azonban nem elégítette ki Wilsont. Ez az ő teste, az ő élete. Minél tovább él ebben a testben, annál kifinomultabbá és utánozhatatlanabbá válik a személyisége. Életének több mint háromszáz éve alatt meglehetősen határozott nézetet alakított ki magában ezzel kapcsolatban.

– Nem hiszem, hogy túlélnék még egy olyan meredek estét, mint a tegnapi – mondta Annának, miközben tovább cirógatta.

A nő rákönyökölt Wilson mellkasára, majd előrehajolt, míg már majdnem összeért az arcuk.

– Mit mond a csillaghajó szabályzata arról, ha a kapitány alacsonyabb rangú tiszttel alszik?

– Ha a kapitány kedvére való, akkor engedélyezett.

– Jó poén. – Anna az egyik ujjával Wilson szegycsontján dobolt.

– Persze nem kell nyilvánosságra hozni.

– Mihez kezdünk, ha ma este nem ér minket támadás?

Wilson úgy csücsörített, mintha erősen gondolkodna.

– Gyakorlunk, vész esetére?

– Épp ráérek.

– Nincs senkid? – kérdezte a férfi.

– Nincs. Ami azt illeti, már évek óta nincs. Túlságosan lefoglal az új munkám, talán megérted. És neked?

– Nem igazán. Az előző megfiatalító kúrám óta nem nősültem meg. Volt néhány kalandom, de semmi komoly.

– Remek – mondta Anna, majd felegyenesedett. – Megyek, letusolok. Valóban találkozni akarsz velem ma este? Utoljára kérdezem, utána bezárul az átjáró.

– Valóban találkozni akarok veled – felelte Wilson.

– Én is – mondta Anna, és gyors csókot lehelt a férfi szájára. – Az élet túlságosan kiszámíthatatlan ahhoz, hogy ne ragaszkodjunk a jó dolgokhoz. Ezt a történtek ékesen bizonyítják. Engem még sosem akartak megölni.

– Kiváló munkát végeztél tegnap, főleg úgy, hogy nem lehetsz hozzászokva a harctéri stresszhelyzethez. Büszke vagyok rád.

– Te már átestél ilyesmin?

– Nem mondhatnám, de részt vettem aktív katonai akciókban. Sok-sok évvel ezelőtt. Az ilyesmit sosem felejti el az ember, még a megfiatalító kúrák során sem.

– És... – Anna habozott, mielőtt folytatta a kérdést – megöltél valakit?

– Őszintén? Nem tudom. Sok ellenségre rálőttem, de az ember nem marad ott, hogy megvárja az eredményt. Csak rácsap az utánégetőre, és mire a lövedék kiröppen a csőből, már ott sincs.

– Fel sem tudom fogni, milyen idős lehetsz. Én csak projektvezetőként ismerlek. Külön keresőprogramra volt szükség, hogy rátaláljak arra az Ulysses-dologra.

– Ősrégi történet. Ha mostanában olvastad, talán több mindenre emlékszel, mint én.

– De megcsináltad! Egy hajóval átszelted az űrt. Bebizonyítottad, hogy meg lehet csinálni.

– Nem nevezném sikeresnek azt a küldetést – fintorgott Wilson.

– De igenis az volt! Eljutottál a Marsra! Több millió kilométerre jutottál a Földtől. Az mit se számít, hogy Sheldon és Isaacs talált egy másik módszert az utazásra. Ne kisebbítsd a saját érdemeidet! Mert a végén kinek lett szüksége kire?

– Sheldonnak rám. Igen, azt hiszem, ezt nevezik igazságszolgáltatásnak. De tudod, mit mondott nekem tegnap, miután visszatértünk? Illetve csak rám villantotta azt a seggfej mosolyát, és azt kérdezte: Valahol élvezted, nem? És basszus... igaz. Csodás érzés volt a csillaghajót irányítani. Nem bízhattunk semmi másban, csak magunkban... és a szerencsében. Mintha az Ulysses-fiaskó csak közjáték lett volna, és újraírhatnám háromszáz év történelmét.

– És végre azt teheted, amire születtél.

– Egen.

Anna előbb végignézett a saját, majd Wilson testén.

– Volna még valami – kezdte tettetett szégyenlőséggel –, amin már sokat gondolkodtunk a többiekkel. Nem kell válaszolnod, ha nem akarsz.

– Ki vele!

– Az a hosszú út az űrhajón, összezárva egy vegyes személyzettel. Mind fiatalok voltatok, erőtök teljében. A hajón nem volt gravitáció.

– Sajnálom, ez titkos kormányzati információ – ingatta a fejét Wilson.

– Titkos, mi?

– Igen. De hadd áruljak el valamit: minél több időt tölt el az ember szabadesésben, annál ellenállóbbá válik a kinetózissal szemben. Akkor is, ha intenzív mozgásról van szó.

– Valóban? Sokáig tarthat az alkalmazkodás.

Wilson gunyoros mosolyt villantott a nőre.

– Kifizetődik a várakozás.

– Remélem is – vigyorgott Anna. – Most már tényleg megyek zuhanyozni. Tíz perc múlva munkába kell állnom.

– Vegyél ki szabadnapot. Mondd azt, hogy a főnök engedélyezte.

Anna lekászálódott az ágyról.

– Merre? – kérdezte.

– Arra. – Wilson rábökött a megfelelő ajtóra. Előző este nem maradt ideje körbekalauzolni a nőt a lakásban. Még be sem záródott mögöttük a bejárati ajtó, máris lekerült róluk a ruha.

– Kösz. – Anna kuncogva indult a fürdőszoba felé. – Kedves tőled, hogy nem kérdezed meg, hogy is hívnak.

– Mert tudom, Mary.

Egy papucs szállt át a szobán és találta telibe Wilson lábszárát.

– Szemétláda! – csapódott be a fürdőszoba ajtaja.

Miközben a víz csobogását hallgatta, Wilson a feje alá tette a kezét, és vigyorogva bámulta a mennyezetet. Ahhoz képest, hogy előző éjszaka majdnem meghalt, nem is kezdődött olyan rosszul a reggel.

Még a súlyosan károsodott komplexum látványa sem rontotta el a kedvét. Miközben a nagy erőkkel őrzött úton közeledett, a sérült erőműből felszálló, vékony, fekete füstcsíkokat nézte. Az adminisztrációs torony szőrén-szálán eltűnt, a „hiánya” sokkolóan hatott. Nagy halom sitt állt a helyén. A másik két torony ablakai is vagy berepedtek, vagy betörtek. Tűzoltórobotok serénykedtek a kő- és üvegtörmelék között, és ahol tüzet láttak, azonnal eloltották a speciális tűzoltó habbal. Az orvosi személyzet tagjai a robotok mellett haladtak, és érzékelőket küldtek le a törmelék mélyére. Azért keresték az áldozatokat, hogy kivehessék a memóriacellájukat és újjáéleszthessék őket.

Sürgősségi járművek foglalták el az összes parkolóhelyet, ezért Wilson kényszerűségből a gyepen állt meg. Oscar egy csoportnyi irodai dolgozó és néhány TŰV-ös biztonsági őr társaságában nézte a mentőmunkálatokat.

– Jó reggelt, kapitány! – mondta, majd tisztelgett. Mindenki azonnal kihúzta magát.

– Jó reggelt! – köszönt Wilson is, de a tisztelgéssel már nem bajlódott. Katonai körökön kívül amúgy sem látta túl sok értelmét. – Hogy állunk? – kérdezte. Mielőtt előző éjszaka hazament volna, még egyeztette Oscarral a legsürgősebb teendőket, majd ráhagyta a feladatok intézését.

– A csillaghajón minden rendben, az összes fedélzeti eszköz működik – jelentette Oscar. – Elegendő tartalék és maradék energiaforrás állt rendelkezésünkre a rendszerek helyreállítására. Addig nem nyúlunk hozzá, amíg nem épül meg az új, biztonságos összeszerelő állomás. A vállalat négy napon belülre ígérte az új, speciális, szuperképlékeny fémből készült gömböt. Amint elkészül, az elejétől a végéig átfésülhetjük a hajót.

– Remek. – Wilson bólintott, majd a legközelebbi elemző- és kiértékelő csarnok felé fordult. – És a komplexum?

– Az sajnos nagyobb károkat szenvedett. A biztonságiak először alaposan átvizsgálják a helyet, ellenőrizni akarják, hogy a terroristák nem hagytak-e hátra bombákat vagy más egyéb meglepetést. Ha ez megvan, akkor elkezdhetjük a romeltakarítást és az újjáépítést. Mivel a Második Esély összeszerelése előrébb tart a tervezettnél, többé nincs szükségünk minden egyes épületre, és ez meggyorsítja a munkálatokat. A TŰV mérnöki részlege máris tervezi és gyártja a szükséges eszközöket és berendezéseket. Amint zöld utat kapnak, már költöznek is át a hajóra.

– Remek munkát végzett, Oscar, köszönöm – mondta Wilson.

– Ez a legkevesebb, amit tehetek. Bárcsak itt lettem volna tegnap...

– Higgyen nekem, utólag már nem így gondolná – mondta Wilson. – Ha jól sejtem, a biztonságiak már alig várják, hogy bevezethessék az új intézkedéseket.

– Ne is mondja! Át kell néznünk egy rakás előterjesztést ezzel kapcsolatban, és meg kell beszélnünk az összeszerelés folytatását is. Távol tartottam a nagykutyákat az ön érkezéséig, de...

– Köszönöm. Van irodám?

– A hármas számú kémiai labort különítettem el a vezetők számára – felelte Oscar. – A biztonságiak feltétlenül beszélni akarnak önnel.

– Várják ki a sorukat.

Oscar feszengve nézett rá.

– Jó lenne minél előbb átesni ezen. Mr. Sheldon így véli jónak.

– Utólag.

Az utolsó Alamói Pusztítót akkor lőtte le egy FTY897-es, amikor épp a hetes számú elemző- és kiértékelő csarnokon robogott keresztül, úton az átjáró felé. Az atomlézer könnyedén hatolt át az erőterén, és helyrehozhatatlan károkat okozott a harci gép testén. Amikor az elsődleges energiacellái felrobbantak, az Alamói Pusztító kettészakadt. A nagyobbik, elülső rész a csillaghajó törzsét borító panelek tesztelésére használt munkaállványnak csapódott, míg a kisebbik, hátsó fél a kompozitfalba fúródott, amely azonnal rá is omlott, amitől meggyengült a mennyezet, és életveszélyesen lebegett a levegőben. A gépszörny egyik lába is leszakadt, és a becsapódás erejétől beágyazódott a betonpadlóba.

A TŰV egyik technikai csoportjának az egész éjszakája ráment, hogy eltakarítsák a romokat. Kicsi, piros címkéket ragasztottak a különböző alkatrészekre, jelezve, hogy már nem működnek, nem kell tartani tőlük. Idővel olyan sok címkét ragasztottak fel, hogy úgy tűnt, mintha szülinapi zsúrra díszítenék fel a helyiséget. Paula Myo lassú léptekkel közelítette meg a hátára fordult elülső részt. A gépszörnyeteg fejénél megállt, majd lehajolt, hogy közelebbről is megvizsgálja a szenzorokat. A Kiemelt Bűnügyek Csillagközi Igazgatóságának vezetője, Rafael Columbia a lerombolt helyiség közepén állt Mel Rees társaságában, és együtt nézték, ahogy a főnyomozó körbejár, és mindent szemrevételez. Mindketten fintorogva vették tudomásul, hogy a tűzoltó rendszer csöveiből még mindig csöpög némi víz a fejükre a mennyezetről. Méregdrága cipőjük is átázott, ugyanis tócsákban állt a víz a padlón.

Paula Myo végighúzta a mutatóujját a hatalmas hőtől felforrósodott, szénszálas felületen, és érezte, hogy a hólyagok szétporladnak az ujjbegye alatt.

– Nem is rossz egy százötven éves fegyvertől – mondta elismerően. – Szerencse, hogy Kime kapitány itt volt, és átvette az irányítást.

– Igen – hümmögte Mel Rees.

– Nem bántam volna, ha TŰV-t más formában éri a szerencse – mondta Rafael Columbia az igazgatóhelyettesnek. – A pillanatnyi felmérések szerint százhét ember halt, meg, és további tizennyolc sorsa ismeretlen. Az anyagi károk felmérése folyamatban, de minimum kétmilliárdra tehető. Semmiféle előzetes figyelmeztetést nem kaptunk. Semmilyet. Ez volt az elmúlt évszázad legpusztítóbb terrorista akciója. A különböző nacionalista akciók áldozatainak száma folyamatosan emelkedik, de ez itt... – szélesen széttárta a karját, mintha fel akarná ölelni az egész csarnokot –, ez itt a mi hibánk. Ez az akció megkérdőjelezi, hogy az Igazgatóság képes-e megfelelően ellátni a feladatát. Ezt a törvénysértést nem tűrhetem, ilyen erőszakos bűncselekmények többé nem történhetnek.

– Elkapjuk őket – biccentett Mel Rees. – Ne legyenek kétségei.

– A részlege már évtizedek óta dolgozik ezen az ügyön, ennél többet vártam volna.

Paula elfordult az Alamói Pusztítótól.

– Én töltöttem el évtizedeket a Johansson-ügyön, nem Rees igazgatóhelyettes – mondta. – Remélem, nem arra céloz, hogy előre kellett volna figyelmeztetnünk önt erre?

– Paula... – szólt közbe Mel Rees gyorsan, de a nő olyan metsző pillantást vetett rá, hogy azonnal a torkára forrt a szó.

– Két oka van annak, hogy Bradley Johansson és a bandája ilyen hosszú ideje tevékenykedhet a Nemzetközösségben. Egyrészt nem állnak a rendelkezésünkre megfelelő források és eszközök a tevékenysége nyomon követésére, márpedig ez olyan politikai döntés, amelyet ön és az ön elődei hoztak meg, Mr. Columbia. Másrészt a Nemzetközösségen belülről segítik őt, méghozzá magas helyről.

– Ostobaság! – legyintett ingerülten Rafael Columbia.

– Még az elégtelen források és eszközök ellenére sem csúszhatott volna ki a markomból százharminc éven keresztül, ez egyszerűen lehetetlen. Akkor is elkaptam volna, ha visszafogottan élné a hétköznapi emberek életét valahol. De ő nem húzza meg magát, fegyvereket csempész a Peremvilágra, vagyis folyamatosan „jelen van”. A keresőprogramjainknak már rég a nyomára kellett volna bukkanniuk. Csakis úgy maradhat észrevétlen, ha segítséget kap, méghozzá a legmagasabb szintről. Leszögezhetjük, hogy nincs egyedül.

– Tisztában van vele, mit beszél? Tudja maga, hány kormányzat váltotta egymást, amióta Johansson megalapította az Őrző-mozgalmat? Biztos, hogy egyik vezetés sem segítette őt, még titokban sem, az pedig teljességgel kizárt, hogy mind benne lettek volna!

– A kormányzatok változnak, de a hatalmi csoportok nem.

– Nem tűröm, hogy azzal vádoljon, részt veszek valamiféle kártékony összeesküvésben, miközben itt tocsorgok ebben a tócsában! Nem érdekel, hogy ki maga, hogy mennyire elkötelezett, és hogy hány kiemelt ügyet oldott már meg. Én vagyok az Igazgatóság vezetője, ezért tisztelettel tartozik nekem!

– A tiszteletet ki kell érdemelni, Mr. Columbia.

– Elég ebből! – szólt közbe ismét Mel Rees, majd feltartott kézzel a vitatkozó felek közé állt. – Ha Johansson látná most ezt a vitát, a belét is kiröhögné, az biztos. Ezzel csak egy dolgot érnek el: őt segítik.

– Igaza van – mondta Rafael Columbia, majd olyan pillantást vetett Paula Myóra, amitől az összes többi beosztottja azonnal összeomlott volna, a főnyomozó azonban meg se rezzent.

– Első kérdés – kezdte Paula –, miből gondolják, hogy ő tette?

Rafael Columbia ingerülten az igazgatóhelyettesre mutatott, hogy ő válaszoljon a kérdésre.

– Az akció jellege miatt – felelte Mel Rees. – Minden Adam Elvin jelenlétére utal, vélhetően ő tervezte meg az ostromot.

– Az merőben szokatlan lenne, Adam Elvin egyetlen akcióban sem vett részt az abadani eset óta – mondta Paula. – Ő csak megszerzi a fegyvereket Johanssonnak.

Rafael Columbia gúnyosan felhorkant.

– Olyan korban élünk, amikor az eltelt időnek nincs jelentősége. Azt hittem, ha valaki, akkor ön ezt nagyon is érti, főnyomozó.

– Az Őrzők legfrissebb propagandaanyagai mind arról szólnak, hogy a Második Esély megépítése a Csillagutazónak köszönhető – folytatta Mel Rees. – Csakis nekik állt érdekükben, hogy ilyesmit tegyenek.

– Csakis nekik? – Paula Myo a gondolataiba merült. – Ha Johansson ilyen akcióra szánta el magát, akkor az azt jelenti, hogy megváltoztak a politikai nézetei.

– Ugyan ki tudhatná, mi játszódik le abban a beteg agyában? – vakkantotta Rafael Columbia.

– Ő nem elmebeteg – világított rá Paula. – Zavart kissé, mint akit megtévesztettek és becsaptak, de ne essünk abba a hibába, hogy azt hisszük, képtelen ésszerűen gondolkodni.

Rafael Columbia az Alamói Pusztító szétroncsolódott, megfeketedett törzsére mutatott.

– Ezt nevezi maga ésszerűnek?

– Csupán néhány száz méterre vagyunk az átjárótól, és a másik kettő átjutott rajta. Nem is beszélve az összeszerelő állomást ért kinetikus támadásról. Majdnem sikerült nekik. Én ezt kiváló tervnek és kivitelezésnek nevezném. Bármit gondol is róla, és higgye el, nálam jobban senki sem veti meg őt, Johansson nem ostoba. Ha valóban ő áll a támadás mögött, akkor most valami új dolog van készülőben. Elképzelhető, hogy a Marie Celeste a Dyson Ikrektől jött ide?

– Az teljességgel kizárt – szólalt meg Wilson Kime kapitány. Tisztelete jeleként odabiccentett Rafael Columbiának, majd átsietett a nedves padlójú csarnokon. – Ms. Myo, megtiszteltetés találkozni önnel. Több ügyét is letöltöttem.

– Kapitány! – üdvözölte őt a főnyomozó.

– Már konzultáltunk a Marie Celeste Kutatóintézet vezetőjével a Peremvilágon, és kizártuk annak lehetőségét, hogy kapcsolat lenne a Dyson Alfa és a Marie Celeste között – magyarázta Wilson. – Ő azt állítja, hogy nincs semmiféle összefüggés, és hajlok rá, hogy higgyek neki.

– Az összeesküvés-elméletek gyártói biztos igazolásnak veszik a hivatalos tagadást – mondta Paula. – Tudjuk, hogy Johansson hiszi, hogy van kapcsolat.

– Ez legyen az ő problémája.

Paula zord mosolyt villantott a kapitányra.

– Azt hiszem, most már az önöké is.

– Meg kell állítani őt! – vette vissza a szót Rafael Columbia. – Mel Rees igazgatóhelyettes azt mondta, ön a legmegfelelőbb, sőt az egyedüli személy, aki alkalmas arra, hogy lefolytassa ezt a nyomozást. Egyetért ezzel?

– Meg van hozzá a kellő tapasztalatom – felelte Paula. – Szükségem van az Igazgatóság teljes körű támogatására és az összes rendelkezésre álló forrásra ahhoz, hogy elkapjam őt.

– Megkapja, bármibe kerüljön is. Állítson össze egy különleges egységet, vegyen maga mellé bárkit, akit csak akar, nem számít, hogy min dolgoznak éppen, most ez a legfontosabb ügy.

– Értettem. A szokásos munkatársakat veszem magam mellé, és úgy bővíteni a csapatot, ahogy egyre előrébb halad az ügy. Először is rázza le a TŰV-t. Biztos, hogy ők maguk akarják majd megoldani az ügyet. Kérem, beszéljen Mr. Sheldonnal, és állítsa le az ügyről.

– Majd rávilágítok az ügy jogi következményeire – felelte Rafael Columbia, és úgy tett, mintha nem hallaná Wilson elfojtott, gúnyos kuncogását.

– Köszönöm, Mr. Columbia – mondta Paula. – Most pedig térjünk rá a lényegre. Mégis hogyan lehet három Alamói Pusztítót észrevétlenül becsempészni egy bolygóra?

– Nem csempészték be – felelte Rees. – A bolygó behozatali kimutatásai szerint a három harci gépet kiszuperálták, és azért szállították ide, hogy kiállítsák egy új anshuni múzeumban. Törvényesen kerültek ide.

– Egy új múzeumba? – kérdezte Paula.

– Jól hallotta. A terület valóban létezik, három hónappal ezelőtt vásárolták meg, és egy bejegyzett cég üzemelteti. Épület azonban még nincs rajta, annak egyelőre a tervei sem készültek el. A cég számláján csupán néhány ezer anshuni dollár van, és azt is egy egyszer használatos számláról utalták át a Bidárról. Lenyomozhatatlan, de legalábbis elég nehéz – hadarta Mel Rees.

– Ah! – sóhajtotta Paula Myo elégedetten. – Ez már valóban Adam Elvinre vall.

– Így igaz. Az Alamói Pusztítókat törvényesen vásárolták egy kereskedőtől, egy héttel azt követően, hogy a múzeumot üzemeltető céget bejegyezték. Akkor még valóban működésképtelenek voltak, a köztes időben azonban helyrekalapálták őket. A munkát egy cég végezte az Új Német Demokratikus Köztársaságban, amelyet azóta megszüntettek. A helyi hatóságok most gyűjtik össze az adatokat.

– És az űrhajók? – kérdezte Wilson.

– Törvényesen bérelték egy helyi anshuni cégtől. Szintén egy fantomcéget használtak a bérléshez. Csak annyit kellett tenniük, hogy átprogramozták a fedélzeti számítógépeket, és máris támadórakétaként használhatták őket. Nem nagy dolog. Már küldtünk is egy csapatot a kilövőállomásra, de nem várok látványos eredményeket.

– Ismét megpróbálhatják ezek az Őrzők? – kérdezte Wilson.

– Johansson már másfél évszázada intéz támadásokat a Marie Celeste Kutatóintézet ellen a Peremvilágon – válaszolta Paula. – Joggal feltételezhetjük, hogy ez csak az első támadás volt a Második Esély ellen.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A Nagy-sivatag felett sötétedni kezdett a zafírkék égbolt. Kazimir McFoster az egyik szürke homokdűne tetején állt, és nézte, ahogy az égen feljönnek a csillagok. Ez a szokása valóságos szertartássá vált az utóbbi időben, izgatottan nézte a platinaszínű fénypontokat, és várta, hogy kibontakozzon előtte a Nyilas csillagkép. Amikor végre felsejlett a nyilazó, ősi harcos képe az aranyló félhomályban, és megpillantotta vöröslő szemét, végigkövette az alakját az égbolton. A ritkásabb alsó szegélyénél felfedezett egy pontot, amelyről sosem tudta eldönteni biztosan, hogy valóban létezik-e, vagy csak képzeli. A Föld csillaga.

Ő ott van valahol, egy dúsan hullámzó, hűs, zöld mező közepén, és felfelé néz, ugyanezt a végtelen űrt kémlelve. Hatszáz évnyi távolságra. Én ennek ellenére látlak téged, fenséges angyalom. Segíts, hogy sikeres legyek ezen a bevetésen, még akkor is, ha te nem hiszel az ügyünkben.

Kazimir úgy képzelte, hogy Justine tökéletes vonásaira a végtelen szomorúság vonna komor árnyékokat, ha megtudná, hogy ő mire készül aznap este.

– Válaszd meg a saját utad, kedvesem – suttogta neki a lány a sötét, meleg sátorban a dzsungel szélén húzódó tisztáson. Pihe-puha ujjakkal simogatta őt, fel és le, le és fel. Kuncogott, mert Kazimir beleborzongott az érintésébe, és többször is kéjesen összerándult. – Légy a magad ura, ne másvalaki engedelmes szolgája. Ígérd ezt meg nekem! – kérte tőle az angyal, miközben még mindig kényeztette őt. Kazimir elsírta magát, és miközben peregtek szeméből a könnyek, megesküdött a McFoster klán még meg sem született generációira, hogy örökké hűek lesznek önmagukhoz, és a saját hitük szerint cselekednek.

Justine aggódott miatta, ezt Kazimir tudta, de a lány nem azonosulhatott a bolygó szellemiségével. A többi bolygón kívüli látogatóhoz hasonlóan ő is csak legendának tartotta a Csillagutazó létezését, amolyan titokzatos jetinek tekintette őt.

– Megbocsátasz nekem? – kérdezte Kazimir a csillagoktól. – Érted teszem, hogy szabadon élvezhesd csodálatos életedet, bárhol élj is.

A háta mögött peregni kezdett a homok, alig hallható zörejt adva. Kazimir elmosolyodott, és tovább bámulta a csillagokat. Száraz, páramentes, meleg levegő hullámzott körülötte. A Dessault-hegység zárta körül őt minden oldalról, a levegő szinte meg sem moccant, még csak gomolyfelhő kezdemények sem úsztak át a hegycsúcsok felett. Ez a klíma kíméletlenül kiszívott minden cseppnyi nedvességet a fedetlen bőrfelületekből és a lélegzetből. Itt szinte egyetlen növény sem maradt meg, leszámítva néhány kaktuszfajt, amelyek még a kőnél is keményebbé váltak az alkalmazkodásuk során – még a barzúmiaiak sem tudtak víz nélkül életet fakasztani. Legyen azonban bármennyire sivár és kietlen és könyörtelen ez a vidék, mindig is ez volt Kazimir otthona, az egyetlen hely az univerzumban, ahol a leginkább biztonságban érezhette magát.

– Ha én lennék a Csillagutazó, már elragadtalak volna – súgta egy hang elégedetten a fülébe.

– Ha te lennél a Csillagutazó, Bruce, akkor már halott lennél – felelte Kazimir, majd enyhén hátrébb tolta kést tartó kezét, hogy a penge hegye hozzáérjen a másik fiatalember hasához.

Bruce McFoster felszabadultan kacagott, majd átölelte a barátja vállát.

– Már kezdtem aggódni miattad, Kaz, azt hittem, elpuhultál.

– Inkább magad miatt aggódj – mondta Kazimir, majd visszahúzta a kezét, és a derekán lévő bőrtokba csúsztatta a kést. – Akkora zajt csaptál, mintha egy csorda T-rex vágtatott volna fel a dűne oldalán. A kutatóintézetben is messziről hallani fognak téged.

– Majd csak a túlvilágon. Holnap hatalmas csapást mérünk rájuk. Hallottad, hogy a csillaghajó megsérült az anshuni támadásban?

– Scott mesélte – bólintott Kazimir.

– Scott? Az a vén csont? Ő is itt van? Hogy engedhetik az öregek, hogy ő is részt vegyen a rajtaütésben? – Bruce lejjebb eresztette az egyik vállát, és körbetáncolta Kazimirt. – Jól figyelj rám! – sziszegte selypítve. – A Csillagutazó kiontja a véredet és cafatokra szaggat, csak úgy a saját szórakoztatására. Még sosem létezett nála gonoszabb szörnyeteg az univerzumban. Én tudom, én harcoltam a szolgáival. Több százan haltak meg, talán ezren is, és csak jöttek tovább rendületlenül.

– Ne gúnyolódj! – szólt rá Kazimir. Ő és Bruce együtt nőttek fel, közelebb álltak egymáshoz, mintha testvérek lettek volna. Bruce ennek ellenére rendkívül ellenségesen és tapintatlanul tudott viselkedni. Időnként azon is elgondolkodott, hogy Bruce odafigyelt-e Harvey tanításaira, vagy állandóan aludt az órán. – Scott többet szenvedett az ügyünkért, mint amennyit én elviselnék – mondta.

Bruce felegyenesedett.

– Én is tudom. De neked is be kell látnod, hogy túl óvatos.

– Életben van. Én örülnék, ha ennyi évi szolgálat után még életben lennék.

– Ha még sokáig álmodozol a te kis földi nimfománodról, akkor hamar véget ér a szereped az ellenséggel vívott harcban. Megint róla ábrándoztál, igaz? De csak hogy tudd: itt fent tökéletes célpontot nyújtasz a Csillagutazó számára.

Kazimir alig tudta megállni mosolygás nélkül.

– Csupán élveztem a csendet, ennyi. Ha egész végig téged hallgatnálak a támadás előestéjén, akkor begolyóznék, az biztos. És ne nevezd nimfománnak.

– Tudtam! Már megint rá gondoltál.

– És akkor mi van?! Én legalább törődöm másokkal.

– Ó, derék alatt. Én több lánnyal is „törődtem” az elmúlt években, többel, mint te.

– Igen, többel, de egyik sem tartott túl sokáig, nem igaz, Bruce?

– Nem kell, hogy sokáig tartson, csak legyél alapos. Na most már gyere, Rómeó, ideje készülődni.

– Igazad van – mondta Kazimir. Vetett még egy utolsó, vágyakozó pillantást a csillagokra, majd követte a dűne oldalán lefelé szánkázó Bruce-t. Egyenesen előttük magasodott a StOmer-hegy, a Dessault-hegység legészakkeletibb pontja. A magassága természetesen meg sem közelítette az Óriás-Triád csúcsaiét. A sivatag ezen felén a hegyoldal kopár maradt, nem nőtt rajta növényzet, csupán kékesszürke sziklákat lehetett látni, amelyek felkapaszkodtak egészen a több ezer méter magasan kezdődő hóhatárig.

– Na és, segített? – kérdezte Bruce, ezúttal komoly hangon. Legalábbis annyira komolyan, amennyire tőle telt. Egy széles, omladozó, homokkő kiszögelléshez értek, ahonnan alagút futott a klán Rock Dee nevű erődjéhez.

– Mi segített?

– Hogy róla ábrándoztál.

– Egy kicsit igen. Tudom, hogy amit védelmezünk, az mennyire értékes – magyarázta Kazimir, miközben négykézlábra állva bekúszott egy kiugró alá. Innen nyílt az alagút bejárata, rejtve az ég elől, és csupán olyan széles volt, hogy egy ember átférhessen rajta. Befúrta mindkét vállát a lyukba, majd mászni kezdett. Az alagút valamikor érdes homokkő fala az évek során tökéletesen simára kopott, oly sok ember használta az elmúlt évtizedek alatt. Mintha selymes tapintású márványba vájták volna. Az alagút két ízben is S alakban elkanyarodott. Harminc méterrel a bejárat után a Rock Dee erőd egyik tágas csarnokához értek. A McMixon klán levendula- és mandarinszínű skót szoknyájában büszkén feszítő őr szigorúan mérte végig Kazimirt, de végül félreállt az útjából, és utat engedett neki. Ha a kutatóintézet katonái egyszer rálelnének a járatra, akkor akár egyetlen őr is vissza tudná őket szorítani, hiszen egyszerre csak egy ember fér el benne.

A csarnok mennyezetére fényszalagokat ragasztottak, melyeket fekete elektromos kábelek kötöttek össze. A felszínihez hasonló fényt bocsátottak ki, hosszú, sötét árnyékokat vetve az egyenetlen homokkő talajra és falakra. Az erőd belseje felé vették az irányt.

– Csodás lehetett az ágyban – mondta Bruce együtt érzően. – Úgy értem, alig voltatok együtt... talán két napig? És te még mindig róla álmodozol.

– Időnként már-már azt kívánom, bárcsak találkoztál volna vele.

– Már-már?

– Ha találkoztál volna vele, és láttad volna őt, akkor megértenéd, hogy ez nem csak szimpla fellángolás részemről. Szerettem volna, ha a két legjobb barátom megismerkedik egymással.

– Ó... köszi, Kaz.

– De örülök, hogy nem így történt, mert te annyira gáz vagy, hogy ha megismer, tuti hátat fordít mindenkinek, akihez csak közöd van.

Bruce Kazimir felé vetődött, aki oldalra szökkent előle, majd nevetve futásnak eredt. Berontottak az erőd központi csarnokába, hangosan incselkedve, lökdösve-gáncsolgatva a másikat. Az összes fej azonnal feléjük fordult, hogy lássák, mi okozza a felbolydulást. Többen is rosszallóan nézték a két fiatalt, nem találták alkalmasnak az időt a bohóckodásra. Mások, a korukbeliek, elvigyorodtak, megint mások egyszerűen csak folytatták fontosabbnál fontosabb teendőiket.

Kazimir és Bruce lelassítottak, abbahagyták a vihogást, majd komoly arcot öltöttek, és egy-egy biccentéssel üdvözölték a klántagokat. A tágas csarnokot a hegyoldalról a régmúlt korokban, az esős viharok után lezúduló, nagy tömegű víz vájta ki, méghozzá különös módon úgy, hogy a csarnok egy futballstadionra hasonlított. A víz két kacskaringós mederben áramlott be a hegy alá, ahol a két folyam egyesült, majd együttes erővel zúdult ki az északkeleti síkság irányába. A hömpölygő víz természetesen több kisebb üreget és számos folyosót is vájt a sziklafalba, amelyek az idők folyamán elnyerték végleges alakjukat és méretüket, és amelyeket ma már biztonságosan használhattak, mert a hegy ezen oldalán megszűntek a heves esőzések.

A Rock Dee erődben települt le az Őrzők egyik legnagyobb közössége, és kifejezetten jól védhető, biztonságos menedéknek számított. Az alsóbb barlangokban még mindig lehetett friss vizet találni, amely a fenti sivatagot védelmezőn körülölelő hegyoldalakról szivárgott be a föld alá. A klán szilárdtest-hőcserélő kábeleket vezetett le a köpenybe, hogy így nyerjenek energiát a világításhoz és főzéshez, de legfőképpen, hogy így biztosítsanak áramot a fegyverzethez. Kizárólag az élelmet kellett kívülről beszerezniük, amit a McKratz klán állított elő, ők ugyanis számos farmot tartottak fenn a Dessault-hegység mentén.

Kazimir büszkeséget érzett, amikor körülnézett a tágas föld alatti csarnokban. Ha lehozhatta volna ide Justine-t, hogy a saját szemével lássa mindezt, akkor biztos, hogy megváltozott volna a véleménye, és hinni kezdett volna az Őrzők ügyében. Több mint nyolcvan katona készülődött lázasan a rajtaütésre. Az Emberi Öntudat Őrzői évek óta nem hajtottak végre ilyen nagyszabású katonai akciót, ráadásul Kazimir klánja adta az egyik legnagyobb egységet. Nem tehettek egyebet, ugyanis az emberi csillaghajó megépítésével felgyorsultak az események. A Csillagutazó hosszú távú terve a vártnál korábban valósuk meg, halált és pusztulást hozva a Nemzetközösség egészére, és csapás olyan irányból érkezett, ahonnan a hatóságok nem is várták. Ezúttal az összes klán részt akart venni a támadásban.

A McFoster klán természetesen tucatnyi fiatal harcost is bevetésre jelölt, akik most még egyszer, utoljára ellenőrizték a felszerelésüket. Smaragdzöld és rézvörös kockás skót szoknyájukat ezúttal félretették: ma éjszakára a tengerészkék-ébenfekete vadászruhájukat vették fel, hogy észrevétlenek maradhassanak a sötétben.

A McNowak klán is alapvetően harcosokból állt; ők a szürke és barna mintájú harci öltözéküket vették fel. Néhányan épp a kapitányuk páncélját tesztelték. A levegő homályos, narancsos fénnyel örvénylett a csontvázruha körül, amitől a kapitány úgy nézett ki, mintha lenyelte volna egy hatalmas amőba. A páncélruha kisugárzása minden alkalommal felerősödött és a páncél hangosan zizegett, amikor folyamatosan erősödő botütésekkel ellenőrizték, hogy működik-e. Minden egyes botütést követően finomítottak az erőtér-sugárzó beállításán, egészen addig, amíg már nem villózott és zizegett, csak halvány aurát vont a kapitány köré, amitől úgy festett, mintha az Ótestamentum egyik szentje lenne. A finomhangolás megfordította a sugárzás irányát, ütéselnyelő árnyékba burkolva a kapitány bőrét.

A McOnna a harmadik olyan klán, amelyik mindig is elsősorban a katonák kinevelésére összpontosított: nomád gyermekeik, a fiúk és a lányok egyaránt, ugyanabban az oktatásban és kiképzésben részesülnek, mint Kazimir. A fiú tudta, hogy ugyanúgy vakon megbízhat bennük, ahogy Bruce-ban is. Mind elkötelezett hívei az ügynek, és akár fel is áldozzák életüket azért, hogy az emberiség felszabadulhasson. A katonai egység tagjai, akiket ezúttal harcba küldtek, sötétkék és cinóbervörös harci szoknyájukat viselték, és hozzá sötét árnyalatú, könnyű bőrkabátot vettek. A tradicionális, ártalmatlan bőrerszények helyett most ionpisztolyok és elektromos pengék lógtak a derékszíjukról.

A McMixon klán felügyelte és tartotta karban a Rock Dee és a Marie Celeste Kutatóintézet közelében lévő többi erődöt. Az ő feladatuk volt a csatalovak, Attila Ostorainak előkészítése a harchoz, gondoskodniuk kellett róla, hogy mindenkinek jusson egy. A génmanipulált állatok elérték a kétszáztíz centiméteres magasságot, és olyan erős, izmos lábakon vágtáztak, mintha kisebb fatörzsek nőttek volna ki a törzsükből. Nem volt se sörényük, se farkuk, vastag bőrük keményebb volt, mint az orrszarvú páncélja, és a színe is hasonló palaszürke árnyalatban játszott. Szarvszerű tüske nőtt ki a homlokukból, és a Rock Dee kovácsa titánpengéket illesztett a végükre, halálos fegyverré alakítva a szarvakat. Ha valaki védtelenül kerül a fenevadak elé, akkor biztos, hogy azonnal kettéhasítják; de az is többször előfordult már, hogy még az erőtérpajzs sem állította meg a teljes sebességgel rohamozó, leszegett fejű állatokat. Vastag vasrudakat vezettek át a nyakukat és a hasuk alját védő csontpáncél résein, majd bőr- és szilikonszíjakat fűztek át ezeken a vasrudakon, így rögzítve a nyerget a hátukra. A csatalovakat a barzúmiaiak tenyésztették, az otthonokul szolgáló, a Tölgy-tengertől keletre fekvő, távoli vidékeken. Nem pénzért tették – ők így válaszoltak a radikális ökogenetikusok tiltakozására, akik megvetették az ő kultúrájukat –, hanem hogy bizonyítsák, ki tudnak tenyészteni egy olyan állatot, amely képes tökéletes összhangban élni az emberrel, és amelynek egyetlen célja van: a vérontás. A barzúmiaiak talán még a pszichoneurális személyiségformálás tiltott ösvényére is rátévedtek munkájuk során, ugyanis még egyetlenegy alkalommal sem fordult elő, hogy egy csataló megfutamodott volna, bármilyen hevesen tombolt is körülötte a harc, noha az egy közönséges lóval bármikor megeshetett. A páncélbőrű, három szívvel rendelkező, félelmet nem ismerő fenevadak fájdalomküszöbét a végletekig növelték, még modern fegyverekkel is alig lehetett elpusztítani őket.

A McPeierl vérbeli vándorló klán, alapvetően ők gyűjtik az információt a kutatóintézet tevékenységéről bolygószerte. Azokat a fegyvereket is ők gyűjtötték be, amelyeket Bradley Johansson több száz lenyomozhatatlan útvonalon keresztül csempészett a bolygóra. A bevetés estéjén mindig ők osztják ki a fegyvereket és a szükséges felszerelést a katonáknak.

A McKratz klán tagjai művelték a földet és legeltették az állatokat a kiterjedt síkságokon és a veszélyes, nehezen megközelíthető hegyvidéki lejtőkön. Ők látták el a harci lovakat és a sivatagi vérebfalkákat is, illetve az összes olyan állatot, amelyekre az egyes klánoknak szüksége lehetett, a nomád életmódot folytató klánoknak is ők biztosítottak élelmet.

A központi csarnokban csak úgy hemzsegtek a McSobel klán tagjai. Ők feleltek a páncélokért, és ők adták az általános technikai személyzetet. Katonától katonáig, harci lótól harci lóig jártak, magukkal cipelve az ellenőrző berendezéseket, és különböző tesztprogramokat futtattak le, hogy minden megfelelően működjön. Skarlátvörös szupravezető kábeleket vonszoltak maguk után, árammal látva el az akkumulátorokat és a lőszertárakat. Hetet közülük beosztottak a rajtaütést végző egységbe. Egyszerű, szürke-fekete kockás skót szoknyát viseltek, és hozzá fekete kabátot. Közülük öten rakétavetőkkel és egy közepes kaliberű plazmalöveggel fegyverkeztek fel. A súlyos, titánburkolatú fegyvereket a harci lovak hátára pakolták fel, de az állatok meg sem érezték a többletterhet. A másik két klántag az elektronikai hadviselés szakértőjének számított, nekik kellett kiiktatniuk a kutatóintézet kommunikációs rendszerét, és annyi hamis adatot és információt bejuttatni a rendszerbe, amennyi csak lehetséges, minél nagyobb zavart okozva.

Kazimir a lovához, Krakenhez sétált. Érezte, hogy lúdbőrözni kezd a karja. Közeledett a rajtaütés időpontja, kézzelfogható közelségbe került a csata lehetősége. A harci ló prüszkölt, a hangja olyan volt a barlangban, mintha az ég dörögne; a gazdájára nézett, és követte őt a tekintetével, miközben Kazimir a tomporához lépett. A fiúnak esze ágában sem volt megpaskolni az állat farát, ő pónikhoz és közönséges lovakhoz szokott, nem harci fenevadakhoz. Már annak is örült, hogy Kraken nem harapta le a fejét az első pillanatban, amint megközelítette; a hús marcangolására szolgáló, ujjnyi vastagságú agyarai veszedelmesen meredtek ki rugalmas bőrrel fedett állkapcsából.

Kazimir még egyszer ellenőrizte a felszerelését.

– Na, balfékek, készen álltok? – kérdezte egy recsegő-csikorgó hang.

Kazimir régi mesterére, Harvey McFosterre mosolygott. Az idős veterán katona számos rajtaütésben vett már részt a kutatóintézet ellen, és ezt több sebhely is ékesen bizonyította. Néhány éve a kutatóintézet egyik katonája rálőtt, az ionsugár megsemmisítette a Harvey mellett lévő akkumulátort, és a szuperenergizált molekulák áthatoltak az erőtérpáncélján. A sérülést követően inkább tanítással töltötte az idejét a harc helyett. Szerencséje volt, hogy túlélte a toxikus sokkot. A klán orvosai fél évig tartó megfeszített munkával próbáltak helyreállítani annyi károsodott szövetet, amennyit csak lehetett. Testének egyharmadán még mindig sérült volt a bőrfelület, mintha megolvadt volna, és hangszalagjai képtelenné váltak a hangos beszédre, netán kiabálásra. Nem is volt rá szüksége, már a puszta jelenléte is ösztönzően hatott a tanítványaira. Kazimir szerencsésnek tartotta magát, amiért ő is a diákja lehetett.

– Minden tőlem telhetőt megteszek – mondta most.

– Remek – biccentett Harvey. – És te, Bruce, nem félsz? – fordult a másik fiú felé.

– Bah! – Bruce magabiztosan megütögette a derekán lógó ionpisztolyt. – Nem, uram!

Harvey arcizmai rémisztő grimaszba rántották a vonásait, amitől úgy festett, mintha karneváli maszkot öltött volna, hogy azzal ijesztgesse a népet.

– Ha lenne elég sütnivalód, akkor félnél, kölyök! – recsegte.

Bruce arcáról mintha letörölték volna a pimasz kifejezést.

– Légy csak ideges – folytatta Harvey. – Az ellenség katonái meg akarnak majd ölni, vagy valami még rosszabbra készülnek. A félelem a barátod, éberen tart, és ettől lesz esélyed odakint.

– Csak a hősök nem félnek – jegyezte meg Kazimir –, és ők fiatalon halnak.

– Örülök, hogy megjegyeztél valamit abból, amit tanítottam – mondta Harvey –, még akkor is, ha ez csak egy régi mondás.

– Jól helytállunk majd – húzta ki magát Bruce.

Harvey megfogta a fiú vállát, és megszorította.

– Tudom, fiam, de én már azzal is beérem, ha életben maradtok. Ne feledjétek, a szemeteket előreszegezzétek, ne a tökötöket birizgáljátok! – Odabiccentett még a McNowak klán tagjainak, majd odébbállt.

Bruce és Kazimir úgy mosolyogtak egymásra, mint annak idején, amikor lógtak az iskolából. Bruce felvette a hátizsákját a földről, és a nyereg mögé szíjazta.

– Igaza van, ugye tudod? – kérdezte.

– Igen, tudom, nem lankadhat a figyelmünk.

– Nem erre gondoltam, te ütődött, hanem velük kapcsolatban.

– Mi? – Kazimir értetlenül nézett rá, majd követte barátja tekintetét a szemével. A McNowak-harcosok közül négyen fiatal lányok voltak. Kazimir kettőjükkel beszélgetett is, amikor előző este megérkeztek a Rock Dee-erődbe.

– Az a sötét hajú le sem vette rólad szemét, amióta beléptünk a barlangba.

– Andria?

– Ó, szóval már a nevét is tudod! Ez gyors munka volt, barátom. Ki az ott mellette? Szívesen összegabalyodnék vele a rajtaütés után.

– Ó Bethany. Azt hiszem, együtt van az egyik McOnna sráccal. És különben is mi van Samanthával? Már csak egy hónap, és szülni fog.

– Na és? Éppen ezért szeretek McFoster lenni. Az a küldetésünk, hogy harcoljunk a Csillagutazó ellen, és annyi harcost nemzzünk a siker érdekében, amennyit csak tudunk. Ez az életcélunk. Harcolunk és kefélünk. Ha jobban belegondolsz, ugyan mi jobb lehetne ennél? És higgy nekem, ez a Bethany is hasonlóképpen gondolkodik – bölcselkedett Bruce.

– Mennyei atyám, Bruce! – sóhajtott fel Kazimir. – Ő legfeljebb azon gondolkodik, hogy mikor üssön le a pisztolya markolatával. Te sosem tudod fékezni magad? – Széthajtogatta a könnyű páncéltakarót, és ráterítette Kraken hátára. Az összes izma és idegszála megfeszült, tartott tőle, hogy a lónak ez nem tetszik majd, és esetleg megrúgja. A sötét anyagba csillogó, fekete spirálokat és hullámokat hímeztek, az aljáról pedig hosszú rojtok lógtak le, szinte a földet súrolva. Szépen elsimította a takarót, majd a szíjak segítségével rögzítette a hatalmas ló hátára.

– Én csak őszinte vagyok – mondta Bruce sértődötten –, és ezt te is tudod. A mai harctól az összes nő beindul majd. Ahogy én is. Ugyan hogyan tudnánk ennél jobban megünnepelni a győzelmet?

– Mit szólnál ahhoz, ha civilizáltan tennénk? – vetette fel Kazimir gúnyos hangon.

– Ugyan! Emlékszem még a nyugat-irrali rajtaütésre. Egy héten keresztül részeg voltál utána, és megszöktél azzal a McSobel lánnyal. Mi is volt a neve?

– Lina – felelte Kazimir, azt azonban már nem árulta el, hogy azért tette, mert abban a borgőzös állapotban úgy látta, a lány a megszólalásig hasonlít Justine-ra.

– Igen, ő lesz az... úgyhogy ne szenteskedj itt nekem! Mi egyformák vagyunk. – Bruce odalépett, és átkarolta a barátja vállát. Kényszerítette rá, hogy oldalra forduljon, és amikor már mind a ketten a McNowak lányokat nézték, mosolyogva integettek nekik. Andria félénken visszamosolygott, végig Kazimiren tartva a szemét, majd visszafordult a saját harci lovához. Három társa azonnal körbevette őt, és pajkosan kacarásztak.

– Na, most mondd azt, hogy ez nem flörtölés volt – folytatta tovább Bruce. – Nézz csak rá! Micsoda alakja van! Biztosra veszem, hogy olyan vad az ágyban, mint egy puma. És azok a mellek... apám, mint két dinnye.

– Fogd már be! – Kazimir megpróbálta betapasztani a tenyerével a barátja száját, mert félt, hogy a lányok meghallják, miről beszélnek.

– Te mekkora nyuszi vagy. Juj, fogd be a szád, mert még megtudják, hogy mennyire bejönnek nekünk. Harapj csak bele a pitébe, Kazimir, nem élünk örökké. Most szép az élet, főleg ha azokat a hatalmas melleket bámulhatom.

– Fejezd már be! – szólt rá Kazimir, majd megrángatta Bruce ingét, és próbált benézni a gallérja alá.

– Mit művelsz, Kaz? – kérdezte Bruce meglepetten.

– A kikapcsológombot keresem... adja az ég, hogy találjak egyet.

Bruce nevetve tolta el magától a barátját.

– Senkinek sem lehet megtiltani, hogy lányokról ábrándozzon, főleg ilyen veszélyes időkben nem. A harc felerősíti az ősi, primitív ösztönöket.

– Ez sok mindent megmagyaráz. Nálad senki sem lehet primitívebb.

– Na, menjünk át oda, itt csak az időnket vesztegetjük – mondta Bruce, és tett egy lépést előre.

– Ne! – Kazimirnek kis híján a barátja után kellett vetődnie, hogy a vállánál fogva rángassa vissza őt. Most már mind a négy McNowak lány a civódásukat nézte. – Esküszöm, hogy itt helyben lelőlek, ha kikezdesz velük!

Bruce hagyta, hogy a barátja megállítsa.

– Kedveled Andriát, Kaz – mondta.

– Csak nem akarom, hogy az egész sereg azt higgye, oltári nagy seggfejek vagyunk. Márpedig ez lesz, ha most, odamész, és előadod nekik a szokásos baromságaidat. Mi lenne, ha nyilvános helyen nem viselkednél ilyen hülyén?

– Rendben, abbahagyom, ha megígéred, hogy a támadás után ágyba viszed a lányt. Megegyeztünk? – kérdezte Bruce.

– Ezt könnyen megígérhetem – felelte Kazimir, és kényszeredett mosolyra húzta a száját. Úgy tűnt a számára, hogy amióta megismerkedtek és összebarátkoztak, állandóan csak azzal töltötték az idejüket, hogy becserkésszék a másik nem képviselőit. Most, miután érettebb korba értek, és az élet kötetlenebbé és egyszerűbbé vált, a csajozás valahogy már nem hozta lázba. Még akkor sem, ha Andria valóban gyönyörű, és jólesett beszélgetni vele. Ráadásul hosszú idő telt el Lina óta. Justine vajon talált magának szeretőt? Őt biztosan folyamatosan üldözik a fiatal srácok.

– Ha te nem teszed meg, akkor megteszem én – fenyegetőzött Bruce.

Kazimir megvetően felhorkant.

– Na, ezt már elhiszem. Mindenki ismeri a híredet. És ha nem tudna még Samantháról, akkor odamegyek hozzá, és elmondom neki, hogy...

– Szóval akkor megteszed? – kérdezte Bruce felcsillanó szemmel.

– Bármit megteszek, hogy elhallgass végre!

Bruce szeretetteljesen megölelte.

– Hála az égnek! Majd rájössz, mennyire rád fért már egy kiadós kefélés. Amióta az a bolygónkívüli nimfó elment, elviselhetetlen vagy.

– És nekem milyen kínokat kell kiállnom az állandó szövegelésed miatt? – kérdezte Kazimir, majd felkapta a nyerget a földről, ráhelyezte a takaróra, és gondosan a ló hátára szíjazta. Biztos volt benne, hogy még a csataló is röhög rajta.

A kis sereg sötétedés után egy órával hagyta el a Rock Dee-erődöt. Nyolcvan felfegyverzett katona szivárgott ki a sivatagot szegélyező hegy, a StOmer lábánál lévő hasadékokon keresztül. Kezdetben, amíg túljutottak a veszélyes ösvényeken és a meredek dűnefalakon, száron vezették a harci lovakat. Még éjfél előtt odaértek a hegy déli oldalához, ahonnan megkezdték az ereszkedést az előttük elnyúló síkságra. Szalmasárga, ritkás, de szívós fűfoltok jelentek meg a homokos-köves talajon. A sivatagi táj hullámos fodrozódásait egyre mélyebb völgyek váltották fel, és ezekben a völgyekben egyre zöldebb és kiterjedtebb fűfoltok jelentek meg, mígnem végül összeálltak egyöntetű fűszőnyeggé. Keleti irányba haladtak, ahonnan hűs fuvallatokat sodort feléjük a szél. Először éreztek nedvességet szabadon lévő bőrfelületeiken.

Folyamatosan lefelé haladtak a magasabban fekvő területekről, és a levegő még az éjszaka ellenére is fokozatosan melegebbé vált. Csupán néhány foknyira lehetettek az egyenlítőtől. A StOmer keleti lejtőinek alsó részét borító erdők felső széle vékony hangasávból állt. Hajnalra beértek a dús lombú fák biztonságot nyújtó takarásába, és kisebb csoportokra szakadva haladtak tovább a többezernyi rejtett ösvényen.

Délben hosszabb pihenőt tartottak, hogy aludjanak egy keveset, már amennyire a folyamatosan zuhogó, a fák levelein hangosan csattogó trópusi eső ezt lehetővé tette. Hideg élelmet ettek, majd kora délután indultak tovább. Amikor a nap ereje gyengülni és ezzel egy időben a zafírkék égbolt szürkülni kezdett, elérték az erdő szélét, ahol a domborzat megváltozott, és zöld gyepszőnyeggel borított meredély állta útjukat. A különböző egységek vezetői kiküldték a felderítőiket, hogy kapaszkodjanak fel, és ellenőrizzék a rajtaütéshez előzetesen kijelölt helyszíneket. Több McSobel is akadt a felderítők között, akik felkutatták és hatástalanították a szenzorokat, amelyeket a kutatóintézet rejtett el az alant futó út mentén.

Csak egyetlen főbb út található a Peremvilágon: az Egyes számú főút, amely Armstrong várostól fut déli irányba, keresztezi az egyenlítőt, majd végigkanyarog a Nagy Iril sztyeppe nyugati szegélye mentén, és végül abba a völgybe torkollik, ahová a Marie Celeste lezuhant, és ahol a kutatóintézetet felépítették, hogy folyamatosan tanulmányozhassák az idegen űrhajót. Kizárólag ezen az úton lehetett eljutni a városban lévő bolygóállomásról a kutatóintézetbe, az ellátmányt is csak így lehetett odaszállítani. Csupán egyszer hoztak be a bolygóra két útépítő gépet, az egész kétsávos, enzimkötésű betonutat azzal a két monstrummal fektették le. A gépeknek elsődlegesen ez volt az egyetlen feladata, de miután végeztek az észak-déli irányú úttal, több kisebb utat is kiépítettek velük, hogy összekössék Armstrongvárost a kisebb településekkel. Amikor azonban végül megadták magukat, és lerobbantak, egyetlen alkatrészt sem hozattak hozzájuk, hogy megjavítsák őket.

A felderítők tisztán látták a magaslatról a kígyóként tekergőző, szürke betonsávot, amely megkerülte az idegen űrbárka völgyének bejáratát jelző dombot. Késő délutánra járt az idő, és vidék sűrű növénytakarója még mindig gőzölgött. Gyenge, alig hallható gépzaj szűrődött ki a völgyből, a kutatóintézet irányából. A felderítők már egy éve folyamatosan egyre növekvő aktivitásról számoltak be az óriási fémtest környékéről. A híreket fokozott aggodalommal fogadták a klánok, ugyanis a különös tevékenység kezdete egybeesett az emberi csillaghajó építésének kezdetével. Mind úgy vélték, hogy ez nem lehet puszta véletlen.

Most azonban nem észlelték nyomát semmiféle tevékenységnek, pedig jól belátták a terepet. Senki sem használta az utat. A felderítők elhelyezkedtek, és türelmesen várakoztak: helyesek az információik a konvojról, csak ki kell várni a megfelelő időt.

A konvoj rendszerint kéthetente hozott élelmiszert és egyéb ellátmányt a kutatóintézetbe. Nagyjából egy hétig tart az út a városból, ha nem lassítják le a járműveket útjavítási munkálatok, vagy az Őrzők nem lépnek közbe. A konvojokat természetesen katonák védik, akiket a kutatóintézet fogad fel minden egyes alkalommal, a bolygó kormányzójának engedélyével.

Az Őrzők azóta figyelték ezt a konvojt, amióta elhagyta Armstrongvárost. Húsz hatalmas kamion vontatta a henger alakú konténereket, amelyek az elmúlt két hét során érkeztek meg az átjárón keresztül. Az összes kamion ugyanolyan gyártmányú volt: tizenhat kerekű, ikertengelyű, dízelüzemű, FordSaab VF44-esek – kézi irányítást igényeltek, mert még a legkifinomultabb fedélzeti számítógépeknek is meggyűlt volna a bajuk a Peremvilág mostoha terepviszonyaival és a műholdas navigációs rendszer teljes hiányával. Nagyon alacsony a szervizigényük és megbirkóznak még a legnehezebb tereppel is, éppen ezért választották ezt a típust a kutatóintézetnél a flotta kialakításakor.

Nyolc Land Rover Cruiser vezette őket, a Nemzetközösség rendőrségi és katonai erői előszeretettel használták ezt a típust a távoli területeken történő bevetések alkalmával. Matt fekete karosszériájuk elég ellenálló volt ahhoz, hogy akár száguldó sziklának is nevezhessék őket. Hat önálló felfüggesztésű keréken robognak, amelyek függőleges és vízszintes irányú kinyúlásra is képesek, ezért valóban szinte minden terepen használhatóak.

A konvojt egy hatalmas tartálykocsi és néhány mentő- és szervizkamion tette teljessé.

Mire odaértek a kutatóintézetet rejtő völgy bejárata előtti, utolsó egyenes útszakaszhoz, már alkonyodott. A felderítők kilométerekről kiszúrták a hepehupás terepen zötykölődő járművek lámpáinak fényét. Két Land Rover Cruiser kilőtt; most, hogy már látták a kutatóintézet parányi városkájának sárgás fényét a domb felett, a sofőrök nagyobb sebességre kapcsoltak.

Három vakítóan fényes plazmanyaláb hasított bele az ég sötétjébe, amikor a McSobel klán tagjai tüzet nyitottak a meredély tetejéről. Két nyaláb telibe találta az első kamiont, darabokra szaggatva azt. A szétroncsolódott monstrum a tehetetlenségtől továbbsodródott előre, miközben a hengeres konténerek lángot okádtak magukból. Nem sokkal később a kamion az oldalára borult, majd csúszott néhány métert, és kifarolva elzárta az utat.

A harmadik plazmanyaláb egyenesen a tartálykocsiba csapódott. Hatalmas robbanás rázta meg a környéket, majd egy tűzgolyó jelent meg a levegőben, amely pillanatok alatt több mint harminc méter átmérőjűvé duzzadt, fenyegető narancsfénybe vonva az egész konvojt. A tartálykocsi közvetlen közelében lévő járműveket beterítette a tűzgömb, a hatalmas hőtől azok is felrobbantak, tovább növelve a pusztítás erejét.

A támadás pillanatában az összes sofőr vészleállást hajtott végre, a füstölgő, fülsértően csikorgó gumik hosszú, fekete csíkot húztak maguk után az enzimkötésű betonúton. Több kamion is majdnem kifarolt, a fékerőelosztó és menetstabilizáló rendszernek meggyűlt a baja a hatalmas járművekkel.

Újabb három plazmanyaláb indult útnak. Kettő ismét célba talált, füstölgő, lángoló darabokra szaggatva két újabb kamiont. A harmadik kamion sofőrje azonban még időben reagált, sikerült aktiválnia a jármű erőterét, miközben még mindig erősen küzdött az elszabadult monstrummal. A levegő félgömb alakban megszilárdult a kamion körül, majd hangosan sercegett és kékes fénnyel izzott, amikor eltalálta a plazmalövedék. Villámok csaptak ki a pajzsból minden irányba. Ahol a váratlanul elszabaduló energia hozzáért az úthoz, kormos sóderré bontotta a betont. Vékonyka lávacsíkok jelentek meg a repedésekben. Az erőtér ezektől nem tudta megvédeni a továbbra is előrefelé csúszó, irányíthatatlan kamiont. A gumiabroncsok szétrobbantak a betonút megolvadt, forró anyagától, így a kerékagyak rázuhantak a talajra. A vezetőfülke elülső éle mély árkot szántott a földbe, majd a kamion egy vad rándulást követően megállt.

Ekkorra már az összes sértetlen jármű erőterét aktiválták. A sofőrök segítségért kiáltoztak és utasítást kértek, de nem kaptak feleletet, csupán statikus zörejt hallottak még a rádiók biztonsági sávjain is. A roncsok teljes szélességében elzárták az utat. A sofőrök tudták, ha be akarnak jutni a völgy biztonságot nyújtó menedékébe, akkor a nyílt terepen kell továbbhaladniuk. Az erőtér azonban megnehezíti a közlekedést még sík terepen is, ahhoz, hogy itt tovább tudjanak menni, csökkenteniük kellene az erőtérpajzsok teljesítményét. Ezt egyik sofőr sem szívesen tette volna meg. Újabb plazmalövedékek csapódtak be, úgy ostromolva az erőtereket, mintha az istenek szórtak volna rájuk haragos villámokat a magasból. Az összes pajzs kitartott, a hatalmas tűzijáték azonban mérföldekre bevilágította az egész környéket. A sofőrök tovább járatták a motort, és a vezetőfülkében ülve imádkoztak, hogy gyorsan érkezzen meg a segítség. Miközben a vakító villanások fényétől hunyorogtak, észrevették a háttérben közeledő, sötét, vad hordát, amint lefelé zúdul a meredélyről, egyenesen az út irányába.

Kazimir már jóval azelőtt aktív lencsét rakott a szemébe, hogy a felderítők jelentették volna, közeledik a konvoj. Halvány smaragdzöldbe öltözött a világ körülötte, de miután besötétedett, mindent tökéletesen élesen látott. A többi lovashoz hasonlóan ő is hátramaradt a meredélyen, hogy a konvojt kísérő katonák ne is tudjanak a jelenlétükről. És ekkor a McSobel klán útjára bocsátotta a plazmalövedékeket. A lencsék alkalmazkodtak a megváltozott viszonyokhoz, és nem engedték át a vakító fényt, ezért Kazimir csak fel-felvillanó, rózsaszín vonalaknak látta őket a levegőben, mint amikor valaki a napba néz, majd becsukja a szemét, és foltok táncolnak a szemhéja mögött. Erre a jelre vártak, kezdődhetett a roham. Miközben a fülsiketítő robbanások szétszaggatták és megrengették a földet, Kazimir a meredély tetejére ügetett Kraken hátán. Oldalra pillantott. Bruce ott lovagolt mellette, és úgy vigyorgott, mint egy vérszomjas démon; már alig várta, hogy kezdetét vegye a harc. Amikor felértek a csúcsra, a szemük elé tárult az egész vidék. A tartálykocsi éppen akkor robbant darabokra, és a magasba lövellő, dagadó tűzgolyó ragyogó jádezöld fénybe burkolt mindent. Kazimir az úttesten a fékezés közben csúszkáló kamionokat nézte. Időközben az összes sofőr aktiválta a járműve erőterét, ezért a levegőben repkedő, füstölgő, izzó, felforrósodott fémalkatrészek lepattogtak a láthatatlan pajzsokról. A Land Rover Cruiserek letértek az útról, és a meredélyről lezúduló katonák felé fordultak, hogy megakasszák a rohamot.

A távolság a két ellenséges fél között rohamosan csökkent, és amikor elég közel értek, a lovasok tüzelni kezdtek az ionpisztolyokkal és a nagyobb karabélyokkal. A kocsikat védő erőtérpajzsok sárgás fénnyel villóztak, de egyetlen lövedék sem hatolt át rajtuk. A nagy termetű harci lovak patájának dübörgése időközben olyan hangossá vált, hogy már-már elnyomta a tartálykocsit elemésztő, haragos lángnyelvek és az energiafegyverek ropogását. A Cruiserek elejére szerelt kinetikus, gyorstüzelésű fegyverek viszonozták a tüzet. Hatalmas földdarabok hasadtak ki a talajból, és szóródtak szét Kraken körül a levegőben. Az egyik rög eltalálta Kazimirt. A testét védő erőtér felfogta a becsapódást, de a temetési harangéhoz hasonló, kongó hangot adott. Kazimir pár pillanatig semmit sem hallott. Élénk, ezüstös nyalábok cikáztak végig a sötét pajzson, majd hatoltak be a harci ló pajzstakarójának hímzett, kacskaringós mintáiba – amitől a fémes anyag vakító fehérré vált –, és végül a takaró alját díszítő rojtokon keresztül távoztak. Kék és bíborszínű szikrák pattogtak Kraken patái körül. A levegőt az égő fém metszőn pendülő zaja töltötte be. A rohamozó katonák élő, emberi üstökösökké változtak, hosszú tűzcsíkot húzva maguk után a komor, esti sötétben. A lovak kínkeservesen nyerítettek, amikor az ellenséges tűz feltépte a testüket, és a földre hanyatlottak, miközben borzalmas sebeikből ömlött a vér.

Lövedékek süvítettek a lovasok feje felett a levegőben. A Cruiserek állítottak fegyvereik irányzékán, és tűz alá vették az alattomos plazmanyalábokkal operáló, láthatatlan ellenséget. Katonák ugrottak ki a járművek hátuljából, és rohanva kerestek fedezéket. Katonai ionpuskákkal vették tűz alá a lovasokat, akik viszonozták a támadást; a becsapódó lövedéktől felizzó erőtérpajzsok miatt a katonák élő jelzőfáklyákká váltak a nyílt terepen.

A rohamozó lovas egység első sora megbomlott, egyre többen estek áldozatul a konvojt védő katonáknak. Már majdnem egy vonalba értek a dübörgő járművekkel. A lovasok kisebb csapatokra oszlottak. Kazimir a konvoj elülső vége felé kanyarodott. Nem gondolkodott a manőveren, csak teljesítette az előre megkapott parancsot, csupán annyit tudott, hogy neki oda kell vágtatnia. Öt alkalommal találták el kinetikus lövedékkel vagy ionpuskával. Eddig szerencsére kitartott a testét védő erőtérpajzs. Egyenlő mértékben kavargott a bensőjében a gyomorszorító halálfélelem és a pezsdítő izgalom, a gondolatai vadul cikáztak, képtelen volt józanul gondolkodni és mérlegelni. Kizárólag azért maradt a nyeregben és tartott a célja felé, mert halványan emlékezett még a támadási tervre. Minden porcikája bizsergett, élvezte a vad vágtát, felvillanyozta a tudat, hogy egyenesen a pusztító, ellenséges erő szívébe vágtat. Ugyanakkor félt is, sőt rettegett, hogy bármelyik pillanatban apró cafatokra téphetik, ezért artikulálatlanul ráordított az ellenséges katonákra minden egyes alkalommal, amikor elsütötte az ionpisztolyát. Vad tombolása egyszerre tűnt esztelen őrületnek és gyönyörű harci táncnak. Krakenre is átragadt ez féktelen, megzabolázhatatlan lendület, és újult erővel rontott rá az ellenségre. Két mély, kráterszerű seb is éktelenkedett a farán, melyekből dőlt a vér, átáztatva a pajzstakarót.

Bruce még mindig ott vágtatott mellette, és még mindig ugyanaz az ádáz vicsor terült szét az arcán, mint a meredély tetején. Kiáltott valamit, de Kazimir nem hallotta a nagy hangzavarban. Mivel nem tudta megértetni magát, Bruce hevesen integetni kezdett ionkarabélyának hosszú csövével. Kazimir követte a cső útját, és előrefelé nézett. Az út már csak ötven méterre volt tőlük, kivilágítva, mint egy ragyogó fényekkel teli város, a szétroncsolódott, keresztbe fordult kamionok cikcakkos sikátorokat hoztak létre. Bruce a második kamionra mutatott, amely úgy fékezett le, hogy az erőtere nekinyomódott az előtte lévő, szétroncsolódott első kamion lángoló pótkocsijának. Kazimir fortyogó dühe lelohadt annyira, hogy bólintson, és a csapdába esett kamion felé irányította a lovát. Kraken vágtatni kezdett az úttal párhuzamosan a lobogó lángnyelvek mellett, és ekkor Kazimir megrántotta a kantárt, hogy visszafogja és visszafordítsa őt a második kamion felé.

A fiú ekkor pillantotta meg életében először a kutatóintézetet rejtő völgyet. Nem állt túl jó szögben, ezért alig látott valamit: csupán néhány egymás mellett álló, jellegtelen épületet fedezett fel az Egyes számú főút végénél. Az épületek mögött felsejlett az idegen űrhajó hátsó részének egy szelete. Kazimir mindig is tudta, hogy milyen hatalmas, ami szükséges is ahhoz, hogy átvészeljen egy több száz évig tartó űrutazást a távoli csillagok között. Harvey tanításai azonban nem készíthették fel a valóságra, amit most látott, az minden képzeletet felülmúlt. Kazimir elképedt az ördögi masina valóban hatalmas méretein. A hajótörzset közönséges henger alakúra tervezték, jó néhány kitüremkedés és vezérsík törte meg a nyolcszáz méter hosszú, egyenletes felszínt, a hajóorrnál pedig számos, fürtökben elrendezett erőtérgenerátor látszódott. A hajó fara tulajdonképpen egy kétszázötven méter átmérőjű tömör fémfelület volt, akár egy sziklafal, csupán a fúziós hajtómű nyolc zömök, propulziós fúvócsöve állt ki belőle. A kutatóintézet erős, íves fénynyalábok gyűrűjébe vonta az űrhajót, mintha egy fénymedencébe merítették volna a hajótestet. Nem mintha Kazimir láthatta volna a hajótest palaszürke fémpaneljeit. Óriási, többszintű állványzatot építettek ugyanis a Marie Celeste köré, a hajótörzs teljes hosszában, hogy megkönnyítsék a tudósok és kutatók dolgát. Apró alakokat lehetett látni az alumínium közlekedőfolyosókon, embereket és robotokat vegyesen, akik a távolból olyan látványt nyújtottak, mintha apró dögevő bogarak leptek volna el egy partra vetett bálnát. Daruk nyúltak a magasba az állványzat tetején, és nagyméretű konténereket emeltek fel hosszú karjaikkal a különböző szinteken található berakodó állomásokhoz. Rubinvörös színű lézerfény villózott a fúziós hajtómű propulziós fúvócsöveinek mélyén, jelezve, hogy komoly munka folyik odabent.

Jeges borzongás futott végig Kazimir testén, kijózanítva veszettül vágtázó gondolatait. A klánja az idegen lény megsemmisítésére esküdött fel, és őt is erre nevelték és képezték ki kicsi gyerekkorától kezdve, de most, hogy a saját szemével látta az ellenséget, hirtelen elbizonytalanodott. A végtelen erő, amelyet a hatalmas űrbárka megtestesített, és a cél, amelyre létrehozták, gonosz gazdája karjának meghosszabbításaként, letaglózóan hatott. Hozzá képest szánalmasan kicsinek érezte magát.

– Gyere! – üvöltött rá Bruce, amikor ellovagolt mellette. – Gyere már, a kurva életbe!

Kazimir elfordította a tekintetét az űrhajóról, és a kutatóintézet minivárosából kiszáguldó, fekete Land Rover Cruisereket nézte. Folyamatosan növekvő sebességgel száguldottak az Egyes számú főúton.

– A francba! – szitkozódott az orra alatt, majd rántott egyet a kantáron, az épen maradt kamion felé irányítva Krakent. A felszerelését rejtő szerszámtáskájával kezdett el babrálni, amely a nyereg oldalán lógott. Meglehetősen ügyetlenül matatott benne, de így is sikerült elővennie a rácsos megszakítóegységet. Bruce jó tíz méterrel előtte haladt, a saját megszakítóegységével a kezében, és a kamiont védelmező erőtér felé robogott. Előre-hátra lóbálta a karját, a távolságot és a megszakító súlyát méregetve. Amikor már csak egy méterre volt az erőtér szélétől, meglendítette a karját, és kurta ívben elhajította a megszakítót. A fegyver a földre zuhant, majd tovább pattogott, míg bele nem ütközött a pajzsba.

Kazimirnek nem maradt ideje ellenőrizni, hogy a barátja eltalálta-e a célt. Ő is lóbálni kezdte a megszakítót, és egy pillanatra sem vette le a szemét az erőtérpajzsról. Gyorsan felmérte a ló sebességét, a folyamatosan csökkenő távolságot és a támadási szöget, majd dobott. Tudta, hogy melyik a tökéletes pillanat, és már élesítette is a megszakítót. A nehéz eszköz pattant egyet-kettőt a betonon, majd nagy erővel nekicsapódott az erőtérpajzsnak. A beépített szenzorok gyorsan letapogatták a pajzs egységes energiaszerkezetét, és azonnal működésbe hozták a megszakító magjában összetömörített vezetőszálakat. Finom, sötét árnyalatú szálak kúsztak fel a pajzs ívelt oldalán, mintha valamiféle szennyeződés terjedne szét rajta viharos sebességgel. A hártyavékony rácsszerkezet kiszívta az erőtérpajzs energiáját, majd a vezetőszálakon keresztül a talajba vezette. Füst szállt fel az enzimkötésű betonból, ahol a háló alsó fele elkezdett szétbomlani. A kamion hátsó részén, a vezetőfülke mögött, az erőtérgenerátor keserves hangon zúgott és visított, miközben egyre több energiát emésztett fel az erőtérpajzs szakadásainak helyreállításához. A sofőr kétség-beesetten nézte, ahogy egyre több kijelző vált át borostyánsárgáról pirosra. A két megszakítórács vészesen gyorsan szívta ki az energiát a pajzsból.

Harminc másodperccel azt követően, hogy Kazimir a célpontra hajította a rácsos megszakítóegységet, a nagy mennyiségű energia, amelyet az erőtérgenerátornak ki kellett nyernie a szupravezetős akkumulátorból a pajzs fenntartásáért, meghaladta a névleges teljesítményt. A kisülés pillanatok alatt végigszaladt a rendszeren, több alkatrész egyszerűen elfüstölt. Az erőtérgenerátor burkolatán található, cseresznyepirosan izzó hűtőszárnyakból türkizkék lángnyelvek csaptak ki, és a pajzs a következő pillanatban összeomlott. A McSobel klán több száz méter magasan lebegő, önvezérlő, késleltetett indítású rakétái azonnal észrevették a meghibásodást és a változást. A szenzorok bemérték az új célpontot, a rakéták beindultak és Mach 4-es sebességgel zuhantak alá az égből.

Kazimir már félúton járt vissza a meredélyhez, amikor a kamion hatalmas robajjal felrobbant a háta mögött. Megkockáztatott egy pillantást a válla felett, és diadalittasan kurjantott egy nagyot a levegőben táncoló, magasra nyúló lángnyelvek láttán. Valamilyen illékony anyagnak is lennie kellett az egyik konténerben. Kékeszöld színű, lángoló gömbök törtek ki a központi tűzlabda belsejéből, és úgy szelték át a sötét égboltot, mint az ünnepi petárdák.

Egy újabb kamion erőtérpajzsa omlott össze, és a következő pillanatban már célra álltak és útra keltek a magasban várakozó rakéták, hosszú csóvát húzva maguk után. Számos lovas körözött a még épen maradt kamionok körül, várva a megfelelő alkalmat, hogy elhajíthassák a rácsos megszakítóegységeket. A betonút és a meredély között húzódó, kiterjedt területen heves tűzharc bontakozott ki a kutatóintézet katonái és a portyázó klánharcosok között. A Cruiserekre szerelt gyorstüzelésű fegyverek hatalmas károkat okoztak, rendet vágtak a csatalovak sora közt. Az ionkarabélyok megtorló tűz alá vették a harckocsikat, a védőpajzsok fortyogva izzottak a folyamatos becsapódásoktól, mint a forrásban lévő, bugyborékoló víz.

Kazimir oldalra húzta a kantárt, hogy odébb rántsa Krakent a mozdulatlanul álló Cruiserektől. Már csak egyetlen feladata maradt: minél hamarabb visszatérni a meredély tetejére, onnan pedig továbbmenni a találkozási pontra. Eddig észre sem vette, mennyire megközelítette őket a kutatóintézetből érkező erősítés, csak akkor tudatosult benne, amikor az első sorban haladó Land Roverek tüzet nyitottak rájuk. Kraken mellett megnyílt a föld, és növénymaradványokkal elegy rögök szóródtak szét a levegőben, olyan sűrű felhőben, amely már zavarta Kazimirt a látásban. Az óriás csataló rémülten felnyihogott, majd oldalra táncolt. Kazimir kétségbeesetten markolta kantárt.

Bruce néhány méterrel előtte haladt, és egészen ráhajolt a nyeregre. Tíz méterrel előtte az intézet három katonája előugrott a semmiből, és azonnal tüzet nyitottak rá az ionkarabélyaikból. Bruce erőtérpajzsa úgy izzott, mintha egy napsugarat ejtettek volna csapdába a belsejében, és a hatalmas igénybevételtől hangosabban zúgott, mint a robajló égzengés. Félelmetesen vastag elektromos nyalábok cikáztak keresztül-kasul lova pajzstakaróján, és olyan hevesen lövelltek ki a takaró alján lévő rojtokból, mintha hajtóművek fúvókáiból áramlottak volna ki. Kazimir tűz alá vette a katonákat, hogy hátrálásra kényszerítse őket, ekkor azonban Bruce lova felágaskodott, mintha meg akarná támadni őket. Az egyik Cruiser gyorstüzelő fegyverének kinetikus lövedékei egyenesen az állat hasába csapódtak, szétroncsolva a kemény bőrt, a lágy szerveket és a csontokat, mindent beterítő vérvörös permetet szórva a levegőbe. Az idő megállt egy pillanatra, az ádáz csataló ott maradt kimeredve a levegőben, a hátsó lábán egyensúlyozva, mintha nem hatna rá a gravitáció. A következő pillanatban azonban fájdalmas lassúsággal oldalra kezdett dőlni.

– Neeee! – szűkölte Kazimir elszoruló torokkal.

Bruce kicsúszott a nyeregből, és Kazimir előre látta az esés következményét. Bruce ért földet előbb, és azonnal halálos tűz alá vették az ionkarabélyokkal, a pajzsa kezdte elérni a túlterheltség határát. A ló nem tudta irányítani a zuhanását, rárogyott a gazdájára. Kazimir ereiben meghűlt a vér, halálra váltan nézte, amint újabb barátját ragadja el a könyörtelen viharként tomboló vérontás. Bruce erőlködve felemelte az egyik kezét, mintha ki akarná ásni magát a ló alól. A következő pillanatban a testét védő pajzs fénye villózni kezdett, majd kihunyt, amint az élettelen csataló nehéz, füstölgő, véres súlya maga alá temette.

Még több kamion robbant fel a magasból rájuk záporozó rakétáktól. Az újonnan érkező Land Roverek elsüvítettek mellettük, és üldözőbe vették a menekülő lovasokat. A különböző klánok harcosai nem foglalkoztak velük, a kutatóintézet gyalogosan harcoló katonáit vették össztűz alá, lemerítve a pajzsaikat.

Kraken meg sem rezzent a hevesen tomboló csata borzalmai közepette. Kazimir azonban ledermedt, moccanni sem tudott, kikerekedett szemmel nézte Bruce csatalovának véres cafatokra szaggatott maradványait. Lebénult, képtelen volt cselekedni. Csak állt ott, és várt, csak várt...

Egy lovas vágtatott el mellette, és odaordított neki valamit, amit Kazimir alig értett, és a fele amúgy is káromkodás volt. A hangok és a fények lassacskán utat törtek maguknak az elméjébe. A rajtaütés véget ért. Ideje visszavonulni. Attila Ostorainak többsége máris a meredély közepénél járt. Kazimir megsarkantyúzta Krakent. Ekkor vette észre, hogy a kutatóintézet két katonája egy sűrű bokorcsoport tövében térdel, nagyjából húsz méterre tőle, és a lejtőn felfelé menekülő-lovasokat lövi. A fiú maga sem tudta, hogy ő, vagy Kraken választotta-e ki az irányt, csak az tudatosult benne, hogy az a megfelelő irány. Vad rohamra indultak a két katona ellen, gyorsan leküzdve a távolságot. A két harcosnak csupán másodpercei maradtak a cselekvésre. Megpördültek a dübörgés hallatán, majd döbbenten meredtek a bosszúálló lovagokat idéző, középkori látványra. Az egyik azonnal menekülőre fogta, a másik azonban felemelte a karabélyát. Kraken leszegte a fejét, így titánszarva egy magasságba került a katona mellkasával. Kazimir arcát eltorzította a biztos diadal gőgös mosolya, amikor Kraken szarva nekiütközött a katona erőtérpajzsának. Vibráló szikrák szóródtak szét a levegőben, úgy áramlottak ki a testéből, ahogy a virágok szórják szét virágporukat a szélben. A titánból kovácsolt penge áthatolt a pajzson, pozdorjává törte a mellcsontot, és szétroncsolta a bordák mögött megbúvó, lágy belső szerveket. Kraken ekkor visszahúzta a fejét, felfelé rántva a szarvát. A katona felemelkedett a levegőbe, az éles penge pedig kettéhasította a teste felső részét; Kraken egy hirtelen rántással kirántotta a szarvát a sebből. A katona élettelen teste vért spriccelve repült át a levegőn.

Kraken mintha megérezte volna lovasa bizonytalanságát, magától indult el a meredély felé, sebesen felvágtatott a lejtőn, az erdő biztonságot nyújtó menedékébe.

Egy tisztást jelöltek ki találkozási pontnak egy patak mellett, az erdő sűrűjében. Húsz McFoster klántagnak kellett volna odamennie. Csak kilencen érkeztek meg. A búskomor Scott McFoster névsorolvasást tartott. Kazimir lehunyt szemmel, potyogó könnyekkel hallgatta a neveket.

Minden rajtaütést ilyen névsorolvasással zártak le. Ha valaki nem jelenik meg személyesen a névsorolvasásnál, akkor soha többé nem engedik vissza a klánba, egyetlen erődbe, faluba vagy farmra sem teheti be a lábát. Túl sokan vesztek már oda a harcokban, akiket a Csillagutazó elfogott és a rabszolgájává tett. Sokukat visszaküldték a klánhoz, hogy szivárogjanak be, és öljék meg a társaikat, akikkel együtt nőttek fel és együtt harcoltak. A névsorolvasás azt a célt szolgálta, hogy efféle esetek soha többé ne fordulhassanak elő.

– Bruce McFoster?

Scott olyan hanghordozással ejtette ki a nevét, amiből kiderült, hogy már tudja, mi történt vele.

Kazimir szólásra nyitotta a száját. Legszívesebben teli torokból beleordított volna az éjszakába: „Igen, itt vagyok! Visszatértem!” De sajnos mást sem látott csukott szemhéja mögött, csak Bruce kihunyó erőtérpajzsának utolsó villanását, majd a Bruce arcán átsuhanó rémületet, amikor rádöbbent, milyen sors vár rá. Ezután már csak a spriccelő vért, a füstölgő húst és a kiontott zsigereket lehetett látni, majd a csont fülsértő reccsenését hallani.

– Bruce McFoster, a nevedet beírjuk a klán nagykönyvébe, hogy örökké emlékezzünk azokra, akiknek sikerült végleg elszökniük a Csillagutazó zsarnoksága elől. Imádkozunk érte, hogy végső nyughelyeden kellemes álmok kísérjék utad egy ennél boldogabb világról.

– Ámen – mormolták a többiek.

– Kazimir McFoster?

Bruce pajzsának fénye kihunyt. Vajon mennyi időbe telt, mire az agyon lapított Bruce kilehelte a lelkét? Ki mondja majd el Samanthának?

– Kaz! – szólt rá valaki.

– Itt vagyok – mondta megtörten. – Élek. – De ez korántsem volt igaz. Többé már nem ugyanaz volt, mint a rajtaütés előtt. Valami odaveszett az énjéből, valami, amit már sosem kap vissza.

A Manby Klinika Új-Costa egyik legkellemesebb negyedében, Little Sussexben található, egy dús növényzettel borított, dombos területen, ahol magas pálma- és eukaliptuszfák szegélyezik az utakat és díszítik a parkokat. A felső vezetők itt építették fel hatalmas házaikat és pompás kertjeiket, amelyeket a középvezetők szerényebb hajlékai vesznek körül, mint várat az oltalmazó várfal. Kicsi, de exkluzív üzletek, kiváló iskolák és kitűnő szolgáltatások jellemzik a környéket. Tizenöt mérföldes körzetben egyetlen gyárat sem találni.

Az AMV rendőrautója odagurult a központ főbejáratához, az ajtó kinyílt. Paula kiszállt, majd udvariasan üdvözölte a klinika helyettes vezetőjét, Elene Castle-t. Miközben a nő kissé ideges fecsegésbe kezdett, Paulának határozott déjà vu érzése támadt... csak nemrég látogatott el a Clayden Klinikára, hogy kikérdezze Wyobie Cotalt. A munkája jellegéből adódóan előbb vagy utóbb mindig ilyen egészségügyi intézményben kötött ki.

Elene elvezette őt az első két épület előtt, melyek a felépülőben lévő betegek magánszobáinak, a társalgóknak és a fizikoterápiás gyógyfürdőknek adtak helyet. Paula már jól kiismerte magát az efféle klinikákon, legutóbbi megfiatalító kúráját követően ő is egy ezzel szinte mindenben megegyező intézményben lábadozott. A Manby Klinika a luxus kategóriába tartozott, de a kezelési és eljárási rend ugyanolyan volt, mint bárhol máshol. Elene Castle a harmadik épülethez vezette őt, oda, ahol magát a megfiatalító eljárást végezték. A hosszú folyosók meglepő módon kongtak az ürességtől. Paula bekukkantott az egyik társalgóba, amikor elhaladtak előtte. Több kezelés alatt álló páciens is tartózkodott odabent, belesüppedve a puha, kényelmes fotelekbe, és az Auguszta-StLincoln kupameccset nézték. A nővérek szinte észrevétlenül tették a dolgukat a háttérben, de időnként még ők is a nagyméretű portálra pillantottak, miközben a két csapat megmérkőzött a smaradgzöld gyepen.

– Tartok tőle, hogy várnia kell még egy-két órát – mondta a helyettes vezető bocsánatkérően, éppen akkor, amikor mindenki egyszerre kiáltott fel a társalgóban, mert a StLincoln kihagyott egy ordító helyzetet. – Bose professzor csupán negyven perce hagyta el a kezelőt. Beletelik némi időbe, mire kellőképpen megerősödik ahhoz, hogy felelni tudjon a kérdéseire.

– Annyit várhatok. – Bármely más bolygón hetekbe telt volna, mire sikerül szereznie egy bírósági engedélyt ahhoz, hogy megzavarjon egy folyamatban lévő megfiatalító kúrát. A TŰV azonban kifizette Bose professzor helyett a gyorsított eljárás extra költségeit, arról nem is beszélve, hogy az Auguszta a Sheldon család irányítása alatt állt. Igazán nem lehetett túl nehéz elrendezni a dolgot.

Paulát bevezették egy helyiségbe, hol már egy férfi és egy nő várakozott.

– A hölgy Wendy Bose – mutatta be a nőt Elene. – Ő pedig...

– Truten professzor – készségeskedett a férfi, és kezet nyújtott. Erős középkorú volt, és olyan öltönyt viselt, amiről Paula gyanította, hogy már néhány évszázaddal korábban kiment a divatból. Barna árnyalatú gyapjúszövetből készült, kifejezetten keskeny hajtókával. Az anyag meglehetősen feszült a vállainál, ami arra engedett következtetni, hogy a professzor nem mostanában vásárolta. – Már régóta szeretném megismerni önt, főnyomozó – hízelgett. – Kár, hogy ilyen körülmények között kell találkoznunk.

– Milyen körülmények között? – kérdezte Paula.

– Ön ösztönös csodálatot ébreszt a foglalkozásomat űzőkben. Sajnálatos módon azért vagyok itt, hogy ellássam Mr. és Mrs. Bose jogi képviseletét.

Paula metsző pillantást vetett Mrs. Bose-ra. Az asszony kerülte a tekintetét, amit a főnyomozó a bűntudat jeleként értelmezett. Ugyanakkor fogalma sem volt róla, miért kellene bűntudatot éreznie az asszonynak. Az Igazgatóság lefolytatta a szokásos nyomozást, és Wendy Bose anyagában semmi gyanúsat vagy kompromittálót nem találtak.

– Egész pontosan mi is a foglalkozása? – kérdezte a férfit.

– Ja, igen, jogot tanítok a Leonida Városi Egyetemen.

Paula továbbra is Dudley Bose feleségén tartotta a szemét, aki idegesen nézelődött a kicsiny helyiségben.

– Nem is tudtam, hogy a professzor bűnös valamiben.

– Nem is az. Addig mindenki ártatlan, amíg be nem bizonyítják a bűnösségét: Nemzetközösségi Charta 3a paragrafus. De feltételezem, ezzel ön is tökéletesen tisztában van.

– Ha Bose professzor nem bűnös, akkor miért van szüksége ügyvédre?

– Nem tudom. Miféle kérdéseket kíván feltenni neki? – kérdezett vissza a jogprofesszor.

Elene ebben a pillanatban megköszörülte a torkát, hogy elejét vegye egy heves szócsatának.

– Azt hiszem, én most magukra hagyom önöket.

– Köszönöm a segítséget – fordult felé Paula. – Kérem, értesítsen, ha Bose professzor jobban lesz.

– Természetesen.

– Szóval a Gralmondi Egyetem jogprofesszora az augusztai joggal is tökéletesen tisztában van? – kérdezte Paula, amint az ajtó becsukódott a helyettes vezető mögött.

– Nem sok törvénycikkelyt kell bemagolni. Az Auguszta nem a demokrácia mintaképe.

– Pontosan, éppen ezért önnek itt nincs valódi illetékessége, én azonban egy percen belül eltávolíttathatom a bolygóról.

– Feltételezem, hogy hisz az egyenlő bánásmódban, főnyomozó.

– Én sokkal inkább hiszek az egyenlő bánásmódban, mint amire ön valaha is képes lenne. És hiszek a pártatlan igazságban is. Az igazságszolgáltatásba belekontárkodó ügyvédekben azonban nem hiszek.

– Ó, igen, mindig mi vagyunk a rosszfiúk, nem igaz? – gúnyolódott a férfi.

– Ha valahol felüti a fejét a nyomor és a szenvedés, ott biztos, hogy ügyvédek lapulnak a háttérben. Vagy ők maguk okozzák, vagy hasznot húznak belőle.

– Kérem... – vágott közbe Wendy Bose. – Én kértem Truten professzort, hogy kísérjen el. Egyetlen ügyvédet sem ismerek az Augusztán, és nekünk nincs sok pénzünk. Dudley addig nem kap pénzt, amíg tart a megfiatalító kúra.

– Dudley a munkatársam – vette vissza a szót a jogprofesszor. – Gondolom, egy jó barát, egyben tanácsadó jelenléte nem befolyásolja a nyomozást. Önnek amúgy is joga van hozzá, hogy konzultáljon egy ügyvéddel, ha akar.

– Én nem folytatok nyomozást Dudley Bose ellen – közölte Paula.

– Amennyire én tudom, nem bűnös semmiben. – Jelentőségteljes pillantást vetett az ügyvédre. – Ön azonban ezt nyilvánvalóan másként gondolja. Árulja el, miért?

Wendy Bose kérdőn nézett Truten professzorra.

– Nem értem, miért mondja ezt – felelte Truten. – Dudley éppen egy kéthónapos megfiatalító kúra közepén jár. Ennél több idő sajnos nem áll rendelkezésére a csillaghajó indulásáig, és aligha kerül megfelelő fizikai állapotba. Az ön nyomozása nyilvánvalóan borzasztóan fontos, ha képes megszakítani a folyamatot, és kirángatni őt a kezelőből. Ezzel veszélyezteti a helyét a legénység tagjai között.

– Ezt a szempontot nem vehetem figyelembe.

– Ön szerint mégis mit követett el? – kérdezte Wendy Bose.

Nagyfokú kétségbeesés érződött a hangján, de Paula tudta, hogy részben önmaga miatt aggódik.

– Nézzék, ez a nyomozás bizalmas jellegű. A külön engedélyem nélkül senkinek sem beszélhetnek róla – adta be végül a derekát.

– Tisztában vagyok az alaptörvényekkel – hangoztatta Truten, de összerezzent Paula pillantásának súlya alatt.

– Úgy véljük, hogy a Második Esély ellen intézett támadás mögött az Emberi Öntudat Őrzői nevű szélsőséges szervezet áll. Ez egy katonai jellegű politikai csoport. A székhelyük a Peremvilágon van, és azt hiszik, hogy a Nemzetközösség politikai vezetőinek döntéseit egy idegen lény befolyásolja.

– Már hallottam róluk – mondta Truten. – Az e-titkárom sajnos több alkalommal is átengedte a szűrőn az üzeneteiket.

– Ahhoz, hogy fenyegetésnek tekinthessék a Második Esélyt – folytatta Paula zavartalanul –, feltétlenül össze kell kapcsolniuk a csillaghajó megépítését az állítólagos idegen lény mesterkedésével. Én azért vagyok itt, hogy megleljem ezt a kapcsolatot, vagy legalábbis azt, amiről azt hiszik, hogy kapocs lehet a két dolog között. Mivel az egész küldetés Bose professzor felfedezése miatt kezdődött, logikusnak tűnt, hogy vele kezdjük a sort.

– Kötve hiszem, hogy ezért meg lehet szakítani a kúrát – vakkantotta a férfi.

– Nem is – ismerte el Paula. – Ez a fajta adatelemzés amúgy is az Igazgatóság KI-jének a feladata. Egy különös egybeesésre lettünk azonban figyelmesek, és erről akarom megkérdezni a professzort.

– Miféle egybeesésre?

– A Cox Oktatási Alapítvány Denmani Manhattan Banknál vezetett számláját megpróbálták meghackelni nem sokkal a támadás előtt. Ez az alapítvány a férje csillagászati tanszékének egyik fő támogatója. Az Emberi Öntudat Őrzői úgy gondolhatja, hogy az alapítvány azért adott pénzt a Dyson Ikrek vizsgálatára, mert az idegen lény ezt akarta. Úgy véljük, hogy erre szerettek volna „bizonyítékot” találni az alapítvány pénzügyi kimutatásaiban. Szerencsére nem sikerült hozzáférniük a titkos fájlokhoz, a bank okosszoftvere felfedezte és blokkolta őket. Először nem tulajdonítottunk különösebb jelentőséget az esetnek, hiszen a bankot sok hasonló támadás éri, de a trójai faló, amit a támadók bejuttattak a rendszerbe, Bose professzor kódjait használta. – Paula érdeklődve nézte, amint a vér kifut Wendy Bose arcából. Az asszony Truten felé nyúlt, mintegy támogatásért. – Van valami, amit el akar mondani nekem, hölgyem?

Truten bátorítóan bólintott. Szorosan markolta Wendy Bose karját, mint aki attól fél, hogy az asszony összecsuklik. Paula gyengédséget vélt felfedezni a mozdulatban.

– Azt kérte, adjak át önnek egy üzenetet – kezdte Wendy Bose a vallomását –, de ezt akkor egyáltalán nem értettem.

– Ki kérte? A férje?

– Nem, az a riporter. Hogy mondjam meg Paulának: Ne vesszen el a részletekben, a nagy egész az, ami számít.

– Ezt egy riporter kérte öntől?

– Igen, hogy mondjam ezt meg Paulának, ha találkozom vele. Én senkit sem ismertem, akit Paulának hívnak. Ráadásul a csillagászati tanszék támogatóiról beszélgettünk, interjút készített velem.

– Ez mikor történt?

– Néhány hónapja. Aznap, amikor a férjemet kinevezték professzorrá. Az ünnepség után az egyetem fogadást adott. Rengeteg ember eljött, és az összes újságíró beszélni akart velünk.

– A riporter név szerint engem említett?

– Igen, a Paula név elhangzott, erre határozottan emlékszem.

– És a riportert hogy hívták?

– Mintha azt mondta, hogy Brad a neve...

Bradley? – tátogta hangtalanul Paula. Az izgatottságtól libabőrös lett a karja. Első alkalommal tapasztalta meg, milyen lehet, amikor ő túljár a gyanúsított eszén egy kihallgatáson... amikor az úgy érzi, hogy kirántották a talpa alól a talajt.

– Ismeri az úriembert? – firtatta Truten.

Paula elengedte a füle mellett a gunyoros kérdést.

– Szükségem lenne egy személyleírásra erről a Brad nevű... illetőről. Más riporterek is készítettek felvételeket?

– Feltételezem... de történt még valami.

– Micsoda? – kapta fel a fejét a főnyomozó.

– Korán haza kellett mennünk a fogadásról. Valaki betört a házunkba. Bárki volt is az, letöltötte a ház vezérlőegységének memóriáját.

– Mrs. Bose nagyot sóhajtott. – Nyilván Dudley alapítványi kódjai is rajta lehettek.

– Nyilván – bólintott Paula.

– Szóval akkor Dudley ártatlan? – kérdezte az asszony reménykedve. – Felszállhat a csillaghajóra, ugye?

– Én nem állok az útjába – felelte Paula, és szándékosan nem vett tudomást róla, hogy Dudley Bose hűséges felesége és támogató kollégája milyen meleg szeretettel öleli meg egymást.

Ozzie jobbra-balra zötykölődött a durva kialakítású, széles és hosszú szánon, miközben a teknő jeges felszínén siklottak úti céljuk felé. A szán sötét belsejében kétségtelenül hidegebb volt, mint a hőtéglával fűtött sátorban, annak ellenére is, hogy egy izzó faszénnel teli parázstartó himbálózott a jármű tetejére akasztva, hogy adjon egy kis meleget. Ozzie ennek ellenére jobban érezte magát, mint a sátorban, mert végre tartottak valahová. Orion is szemmel láthatóan megélénkült, kényelmesen elhelyezkedett a széles pádon, a hálózsákját maga köré csavarta, mint egy paplant.

A zárt szánkó vázát főként csontból építették, hatalmas, mézszínű bordacsontokból, amelyeket méretre vágtak és gondosan összeillesztettek, mintha csak lécek lennének, nehogy zötykölődés közben szétcsússzanak. A jármű oldalfalait, a tetejét és a padokat rideg, fekete színű bőrből készítették. Az elülső falba egy kristálydarabot illesztettek szélvédő gyanánt, vélhetően az egyik fa törzséből hasították ki. Az ablakon keresztül homályos rálátás nyílt a kinti jeges tájra, de leginkább csak a két ringó mozgású, hatalmas termetű ybnant lehetett látni, amelyek a szánt húzták. Bill, a nagytermetű korrok-hi a szánkó háza mögött állt egy fedetlen, hátranyúló pallón, és gyeplővel irányította az állatokat. Lassú tempóra fogta őket, hogy a lontrusz ne maradjon le mögöttük.

– Mi az a Jégcitadella? – kérdezte Ozzie.

– Azt nem tudom, hogy eredetileg mi volt – felelte Sara. Most, hogy a szánkó belsejében tartózkodtak, levette az arcát védő maszkot, amely ott lifegett kapucnija oldalán. A parázstartó halovány fényében ráncos bőre ugyanolyan sötétnek látszott, mint Ozzie-é. – Sokan úgy vélik, hogy egyfajta szilfen lakóhely lehetett. Időnként idejönnek, amikor jegesbálna-vadászatra indulnak. – Megütögette vastag szőrmekabátját. – Itt minden a bálnákból származik. Hamarosan szükségem lesz egy új kabátra, ezt már hét éve nyúzom. Sokáig kitart, ha vigyáz rá az ember.

Ozzie alaposan körülnézett a szánkó belsejében.

– És a csontok?

– Okos kérdés. A jegesbálnák e tekintetben olyanok, mint a földi bálnák, roppant értékes a csontjuk. Rengeteg mindenhez felhasználhatjuk. Miután a szilfenek elejtik a bálnát, és levágják az agyaraikat trófeának, nem bánják, ha feldolgozzuk és hasznosítjuk a tetemet. A jegesbálna-vadászat hihetetlen élmény. Amikor a szilfenek kilovagolnak, és felöltik téli, ünnepi öltözetüket, olyan látványt nyújtanak, mint valami középkori királyi sereg. Hagyják, hogy messziről kövessük őket. Miután megölik a jegesbálnát, mi ott maradunk és tábort verünk, egy álló hétig tart, amíg feldolgozzuk és megsütjük a dögöt. Szinte mindent hasznosítani tudunk. A vérük valamiféle alkoholt tartalmaz, amitől nem fagy meg, de nem lehet meginni... pedig számos alkalommal kísérleteztünk, hogy pálinkát főzzünk belőle. A hím egyedeknek egy heréje van, amit egyesek kiszárítanak és összemorzsolnak... azt állítják, jobban áll tőle a zászló, ha érted, hogy mire gondolok.

– Sejtem – dünnyögte Ozzie.

– Egyes belső szervek gyógyhatással bírnak, és az orvosok előszeretettel ajánlják is, nemcsak nekünk, hanem a Jégcitadella más idegen fajainak is. Ja, és a húsuk természetesen ehető, ez a legfőbb élelmiszerforrásunk. – Az asszony fintorogva elhúzta a száját, amitől még sűrűbbé váltak a ráncai. – El sem tudod képzelni, mennyire unalmassá válhat a bálnahús. Ti ketten lovon érkeztetek?

– Igen, két nappal ezelőttig lovagoltunk.

– Hmm. Lóhús... az aztán az ínyenc falat. Ha a többiek megtudják, hogy van odakint két fagyott lótetem, akkor valószínűleg azonnal útra kelnek, hogy megszerezzék. Kétnapi járásra, azt mondod?

– Igen, nagyjából annyi lehet. De nem haladtunk valami gyorsan.

– Ozzie evett már lóhúst korábban, így nem különösebben zaklatta fel a gondolat, de látta a fiún, hogy undorodva elfintorodik, és még a fejét is elfordítja.

– Határeset – latolgatta fennhangon Sara. – Kockázatos, de lesz, aki bevállalja, hogy végre valami mást is ehessen.

– Mi benne a kockázatos? Nekem úgy tűnik, hogy jól alkalmazkodtatok a bolygó mostoha viszonyaihoz.

– Nem a felszereléssel van problémánk, hanem a helyszínnel – magyarázta Sara. – A szilfenek ösvényei nem stabilak. Ha mélyre hatolsz az erdőbe, nem tudni, hogy hol bukkansz ki legközelebb.

– Úgy érted, nem létezik olyan biztonságos út, amelyen távozhatunk innen? – kérdezte Ozzie.

– Milliónyi út vezet ki innen, és milliónyi, ami itt marasztal – felelte a nő sejtelmesen. – Többször is tanúja voltam. Mindig akadnak olyanok, akik már nem bírják tovább a Jégcitadellában, ezért útra kelnek az erdőben, hogy egy jobb helyet keressenek maguknak. Évek telnek el, az ember már azt hinné, hogy sikerült nekik, hogy biztonságban élnek valahol... aztán egy expedíció alkalmával egyszer csak előkerül az összefagyott tetemük.

Orion összébb húzta magán a hálózsákot, így próbálta elrejteni álla remegését.

Ozzie szemrehányó pillantást vetett a nőre, de ő nem zavartatta magát.

– Ha van idevezető út, akkor kivezető útnak is lennie kell – szögezte le Ozzie.

– Biztosan van is, én csak azt mondom, hogy közülünk senki sem ismeri. Ha valaki egyszer elmegy innen, többé nem tér vissza, én legalábbis még nem találkoztam ilyennel.

– Mióta élsz itt? – kérdezte Orion.

– Nem is tudom. Sok olyan helyen jártam már, ahol másként mérik az idő múlását. Ne kérdezzétek, hogyan, egyszerűen csak másként, amit csak akkor vesz észre az ember, ha eljön onnan. Ha próbál visszaemlékezni és felmérni az eltelt időt, arra jut, hogy az egész csak álom lehetett. Ráadásul az idő az ösvények mentén is áramlik. Bizonyára ti is észrevettétek, hogy mennyire harmonikusan olvadnak össze a különböző éghajlati övék, ehhez az évszakok egyezéséhez van szükség.

– De mióta? – Orion nem tágított.

Az idős nő elmosolyodott, kivillantva sárgaréz színű fogait.

– Ha annyira érdekel: 2009-ben hagytam el a Földet.

– Az lehetetlen! – hördült fel Orion.

– De hidd csak el, ifjú barátom, épp Toszkánában nyaraltam. Mindig is szerettem utazgatni és kirándulni, felfedezni a vidéket, ellátogatni a városokba és megkóstolni a helyi specialitásokat. Az ingatlanfejlesztőknek akkor még nem sikerült mindent teljesen tönkretenniük, így érdemes volt útra kelni. Egyik reggel összepakoltam a hátizsákomat, és kirándulni mentem a közeli erdőbe... és ennyi. Így kerültem ide, és valójában soha nem is akartam visszamenni. Ugyan minek?

– Ez felettébb érdekes – jegyezte meg Ozzie. Újdonságként érte, hogy a szilfenek ösvényei akkoriban behálózták a Földet, de valójában nem különösebben lepődött meg rajta. – Akkor nagyjából négyszázévesnek kell lenned. Akkoriban még nem létezett megfiatalítás a Földön, még Európában sem.

– Soha nem vettem részt megfiatalító kúrán. Mint már említettem, az idő másként telik az ösvények mentén.

– De azt mondtad, hogy már nem használod az ösvényeket – vetette közbe Ozzie.

– Ez igaz, de itt vagyok, és minden évben találkozom a szilfenekkel – felelte az asszony, majd vállat vont. – Ez nem olyasmi, amire logikus magyarázatot lehet találni, Ozzie, itt nem lehet törvényszerűségeket megállítani. Itt egyszerűen csak megtörténnek a dolgok, ne akarj mögéjük látni és mindent megérteni.

– Rendben – hagyta rá a férfi.

– Meg tudnád mondani, hogy itt vannak-e a szüleim? – kérdezte halkan Orion.

– Hogy hívják őket?

– Maurice és Catanya.

– Ó, sajnálom, Orion, de itt senkit nem hívnak így. És arra sem emlékszem, hogy átutazott volna itt egy házaspár.

Orion csüggedten lehorgasztotta a fejét.

– Nem minden ösvény vezet ide az Ezüstbolygóról – magyarázta az idős nő. – Bárhová elsodorhatják az utazót, akár egy kellemes, trópusi szigetre is.

– Igen... bárhová – dünnyögte Orion.

A nő Ozzie-ra nézett, aki vállat vont, jelezve, hogy ne őt kérdezze.

A Jégcitadella egyre nagyobb lett, ahogy mind közelebb értek hozzá. Ozzie alig látott ki a keskeny, koszos kristálydarabon keresztül, amely ablakként szolgált, de így is felismerte, hogy a citadella piramis alakú. Az alaptól a csúcsig nagyjából hetven méter lehetett, de a kopár, vakítóan fehér, végtelenbe vesző háttér miatt csak nehezen tudta megbecsülni a magasságát. A felszínét teljes egészében kristálydarabok borították, a különleges kvarcfatörzseket tökéletes hatszög alakban, méhsejtszerűen rendezték el, így nem látszódott, hogy mi van alattuk, hogy eredetileg miből épült a piramis. Minden hatszög közepéből egy-egy henger alakú oszlop állt ki, melyek végén egy-egy csiszolt felületű kő türemkedett ki a kemény anyagból, mintha szerves élőlények lennének. Ozzie összeráncolt homlokkal próbálta megfejteni a különös kialakítás titkát. A hatszögletű, méhsejtszerű testek hosszú szelvényeit olyan szögben illesztették egymáshoz, mellyel lépcsőzetes szintezettséget tudtak kialakítani. Apró, táncoló fényfoltok verődtek vissza ezekről a lejtős felületekről. Olyanok voltak, mint a...

– Tükrök – motyogta maga elé Ozzie. Durva csiszolású, homorú tükrök, amelyek a központi, oszlopszerű nyúlványra irányítják a napsugarakat. Illetve nem is olyan durva csiszolásúak, gondolta meg magát az alaposabb szemrevételezést követően, hiszen valódi művészi munka szükségeltetik a dőlésszögek pontos meghatározásához.

A piramis tetejét egy lekerekített végű csúcselem zárta le. Az a zöld fény áramlott ki belőle, amely korábban az ő figyelmüket is felkeltette.

– A kráter túloldaláról is látni lehet – magyarázta Sara. – Sokszor segített már nekem a hazajutásban.

– Éjszaka is működik? – kérdezte Ozzie. – Azt gondolnám, hogy a kristálytükrök gyűjtik össze a napfényt a működéséhez.

– Szóval máris mindenre rájöttél? Persze nem lep meg, hisz te értesz az efféle dolgokhoz. A tükrök alapvetően csak a belső helyiségek számára gyűjtik a fényt. De való igaz, a felső sor kizárólag a világítótorony rendszerét működteti. Valamiféle akkumulátorban gyűlik össze a napfény, de kérlek, ne kérdezd, hogyan működik, számomra ez csak egy kőpiramis, semmi több. Persze időnként felbukkan valami hibbant tudós, aki szét akarja szerelni, de senkinek sem engedjük.

– Ne aggódj, ettől megkíméllek benneteket – mondta Ozzie.

– Helyes. Híresek vagyunk arról, hogy bárkit elzavarunk a városból, ha kell, és legjobb tudomásunk szerint nincs még egy város ezen az átkozott bolygón!

– Észben tartom.

A szán fokozatosan lassítva állt meg pontosan a piramis tövében. Ozzie és Orion ismét felhúzták a meleg kesztyűt, elkendőzték az arcukat, majd kiszálltak a járműből, a hátizsákjukkal a kezükben. Két korrok-hi bukkant fel, és gyászos hangon mormogtak valamit Billnek, miközben leszerszámozták a két hatalmas ybnant, amelyek a szánt húzták. Néhány ember (illetve emberszabású) is odajött hozzájuk, mind ugyanolyan télikabátot viseltek, mint Sara. Másfajta idegen lényeket is láttak: egy manószerű teremtményt öt végtaggal és két, kígyóra emlékeztető lényt lábakkal. Ők is mind jegesbálna-bundából varrott kabátot viseltek. Ozzie megtorpant, hogy vessen rájuk egy pillantást: még sosem találkozott hozzájuk fogható lényekkel. Vajon milyen messzire nyúlnak a szilfenek ösvényei a galaxisban? – morfondírozott.

– Erre – mutatta az utat Sara. – Iusha majd az istállóba vezeti a lontruszt.

Számos különböző méretű, boltíves átjáró sorakozott a piramis alapjánál, az apró, macskabejáró méretűtől egészen a két nagy szán átengedéséhez is megfelelő kapuig. Hatalmas volt a nyüzsgés; Ozzie további ismeretlen idegen lényeket látott, akik ki-be közlekedtek a piramisba. Néhány szánt épp akkor készítettek elő egy hamarosan induló útra, három közülük kisebb volt Sara szánkójánál, inkább versenytobogánra hasonlítottak.

Sara egy egyszerű, fekete márványfalú előcsarnokba vezette őket. Vastag kristálypanelekkel borított, csontból készült forgóajtót láttak a szemközti falnál.

– Ez olyan, mint egy hőcsapda – magyarázta Sara, miközben megérintette az egyik kristálypanelt, amitől működésbe lépett az ajtó.

Mögötte széles folyosó nyílt, az előcsarnokéhoz hasonló márványfalakkal. Hosszú kvarcpaneleket illesztettek a mennyezetbe, és éppen rózsaszínes napfény szűrődött át rajtuk. Ozzie odaállt az egyik alá, és belehunyorgott a fénybe, de semmit sem látott.

– Ezek világítják meg az egész épületet – mondta Sara. – Az egész olyan, mint egy szerteágazó, mindent behálózó, kristályos gyökérrendszer, amely a piramis tükörrendszeréből ered. A jelzőfényt adó világítótorony elve alapján működik, csak ezek a szerteágazó csövek vastagabbak, egy méter szélesek.

A folyosó enyhén lejteni kezdett, majd egy széles, tovakanyarodó lépcsősorba torkollott, melynek nem látták a végét. Folytatták az utat lefelé a csigalépcsőn. Ozzie menet közben elveszítette a fonalat, már nem tudta, hány kört írtak le, és milyen mélyre ereszkedhettek. Sara előbb az arcát védő maszkot vette le, majd kigombolta vastag kabátját. Gyapjúnadrágot és vastag, kék színű pulóvert viselt alatta. Ozzie is kezdett kimelegedni, ezért kicipzárazta a kabátját.

– Mi fűti ezt a helyet? – kérdezte.

– Hőforrások – felelte az idős nő. – Pontosan föléjük építették a piramist... nem vicceltem a forró fürdővel kapcsolatban.

A lépcső egy boltíves átjáróban végződött. Sara hátrafordult, és vetett egy pillantást a válla felett két vendégére, mielőtt bevezette volna őket a Jégcitadella központi szintjére. Ozzie csupán két lépést tett meg, és máris megtorpant. Éppen most lépett be egy idegen katedrálisba, amely jó nyolcvan méterrel magasodott a feje fölé. Oszlopok nyúltak fel a falak mentén, mintha hatalmas bordák lennének, és ezek tartották a hét, gyűrűszerűén futó erkélyszintet. Ozzie tisztában volt vele, hogy ez valamiféle vallási szentély. Az oszlopok közötti beugrók falait faragott márványból emelték. Több ezer különböző teremtmény nézett le rájuk a falakról, és minden harmadik alak szilfennek tűnt. Az alkotó az emberi próféták isteni felsőbbrendűségét is túlszárnyaló fennköltséggel ábrázolta őket. A végső megvilágosodás pillanatában faragta meg őket, akkor, amikor végre meglátják és megértik az univerzum fizikai valója mögött megbúvó csodát. A pompás dombormű változatos környezetet mutatott a szilfenek körül, a lombhullató erdőktől, az egzotikus holdakat felvonultató égbolton keresztül a fenséges épületekkel teli városokig, sőt akadt ott még fejlett technológiájú környezet is. A faragott márványfal tetején egy kristálylapokból kirakott mandala díszlett, amely fényesebben világított a kintről érkező napfénynél.

– Jesszusom! – horkant fel Ozzie, szájtátva bámulva a falat. A tény, hogy kézzelfogható bizonyítéka van a szilfenek kulturális örökségének, sokkolóan hatott rá.

Egy hatalmas medence állt a terem közepén, amelyet egy magasított szökőkút táplált. A gurgulázva csobogó forró víz gőzölgött a hidegebb levegőben. Ozzie alaposan körülnézett, de sem oltárt, sem padsorokat nem látott, pedig félig-meddig számított rá. Hosszú, csontból és bőrből készült asztalok sorakoztak a viharvert, csúnyán repedezett kőpadlón. A terem másik végében egy hatalmas, téglalap alakú tűzhely állt, gondos kezek által épített téglasütőkkel a tetején. A rácsozaton keresztül látszott, hogy most is lobog bennük a tűz. A helyiségben terjengő szag és a téglák fekete elszíneződéséből Ozzie úgy ítélte meg, hogy valamiféle szerves alapú anyaggal fűthetik. Számos ember és idegen lény serénykedett az asztalok körül, és úgy tűnt, éppen ételt készítenek.

Nyilvánvalóan ez a helyiség töltötte be a Jégcitadella étkezőjének és társalgójának szerepét. Még napközben is nagy volt itt a nyüzsgés, Ozzie lába valósággal földbe gyökerezett, oly sok ismeretlen, idegen lényt látott. Első ránézésre is húsz különböző fajt fedezett fel: három-, négy-, sőt hatlábú teremtményeket; voltak, amelyek kúszva-mászva, vonagló mozgással haladtak előre, akadt, amelyik ugrált, mint a szöcske, és az egyik lény vagy egy fiatal raiel lehetett, vagy valamilyen rokon faj. Volt nagy termetű és kicsi, csupasz bőrű, szőrös és pikkelyes, a legkülönbözőbb színekben és árnyalatokban pompáztak, sőt az egyik lény szivárványszínű membránokkal rendelkezett. Nem mindenki viselt ruhát, akik viszont igen, azok vagy egyszerű tógát, vagy praktikus, kifejezetten munkavégzésre alkalmas ruházatot hordtak.

Most már nemcsak a faragott márványfal alakjai, hanem a helyiségben lévő összes teremtmény Ozzie-t és Oriont bámulta. Tetőtől talpig végigmérték, megszaglászták, letapogatták őket.

Orion Ozzie mellé araszolt, aki nyíltan viszonozta a vizslató pillantásokat.

– Honnan származnak? – kérdezte. – Ismerjük a csillagrendszereiket?

– Az nem számít, honnan érkeztek – felelte Sara elutasítóan. – Csak az számít, hogy most itt vannak. Miért akarod osztályozni őket? Ez az első lépés a faji megkülönböztetés felé.

– Én nem osztályozok senkit – vakkantotta Ozzie. – De basszus! Nyilvánvalóan ez az eltérő kultúrák eddigi legjelentősebb találkozása. Itt több különböző faj gyűlt össze, mint magán a Mennyei Angyalon. Téged ez egy cseppet sem hoz lázba?

– Ez csak azt jelenti, hogy számos különböző képességünk és készségünk van a túléléshez.

– Ki kell derítenem, honnan származnak, hátha többet tudnak a szilfenekről, mint mi.

– Majd később bemutatlak – ígérte Sara. – Megmutatom a szállásotok.

Végigvezette őket a központi csarnok széle mentén. Minden egyes oszlopközből nyílt egy-egy folyosó, és az, amelyiken ők mentek végig, egy kör alakú előtérből nyíló, három szobából álló együtteshez futott. Az egyikben közönséges, emberekre szabott bútordarabok álltak: egy ágy és egy hintaszék, amelynek egyik lába töröttnek látszott, és repedezett bőrbevonata annyira elhasználódott, hogy félő volt, azonnal szétfeslik, ha valaki ráül. A helyiség felét egy medence foglalta el, amelyben hívogatón gőzölgött a forró víz. Orion beledugta a kezét a vízbe, és gyermeki örömmel vigyorgott, amikor érezte, hogy valóban jó meleg. – Frissítsétek fel magatokat – mondta Sara. – Néhány óra múlva felszolgáljuk a vacsorát. Nálunk az a szokás, hogy az új vendégek elmesélik életük történetét, és híreket hoznak a galaxis azon részéből, ahonnan származnak.

– Ez megoldható – bólintott Ozzie.

– Remek. – Sara gondterhelt arckifejezéssel nézett rájuk. – Ugye nem léptek le azonnal, hogy új ösvényt keressetek? Sok társunkat veszítjük el így. Legalább addig maradjatok, amíg megtanuljátok, hogyan mennek it t a dolgok.

– Ezt megígérhetem, nem vagyunk ostobák, de előrebocsátom: amint lehet, távozunk – mondta Ozzie.

– Sok szerencsét!

Az indulást megelőző estén számos pazar vacsorát, bált és búcsúgálát rendeztek. Természetesen csak egy számított igazán mind közül, mégpedig az, amelyiket az Anshun szóvivője adott. Részt vett rajta a Nemzetközösség alelnök asszonya, Elaine Doi, Nigel Sheldon és jelenlegi háremébe tartozó három felesége, valamint Rafael Columbia, Thompson Burnelli szenátor, Brewster Kumar és a Nemzetközösség még jó néhány befolyásos politikai személyisége. Wilson Kime szerencsétlenségére neki is ezen az estélyen kellett megjelennie. Három ellenőrző ponton kellett keresztülhaladnia, köztük egy egész testet átvilágító szkenneren, mielőtt behajthatott volna a legfőbb szóvivő otthonául szolgáló Kormányzósági Palotába, Treloar szívében. Még alig esteledett, amikor ő és Anna odagurultak az impozáns oszlop-csarnokhoz. Két aranybrokát sujtásos frakkba öltözött ember szolga fogadta őket. A rangidős meghajolt, és üdvözölte őket.

– Jó estét, kapitány! A legfőbb szóvivő a Livingstone Teremben fogadja a vendégeket, kérem, fáradjanak be.

– Köszönjük – mondta Wilson, majd kézen fogta Annát, és felmentek a széles lépcsősoron. A nő földig érő, óceánkék estélyi ruhát viselt, amelyhez egy szépen kidolgozott, aszimmetrikus arany- és gyöngyláncot vett fel, amely tökéletesen illeszkedett csillogó OÁ-tetoválásaihoz.

A haját a közelgő utazás miatt már rövidre vágatta, de a stylist még ezzel is tudott mit kezdeni, kiválasztott néhány tincset, hogy platinaszínűre vagy foszforeszkálóra fesse. Wilson még sosem látta őt ennyire elegánsnak. A komplexumban vagy overallt, vagy kosztümöt viselt, otthon pedig gyakorlatilag semmit. Már a puszta látványa is vágyat keltett benne, nem is beszélve a férfifej elcsavarására szolgáló parfümről. Legszívesebben letépte volna róla a drága ruhát, és ott helyben szenvedélyesen magáévá tette volna a rideg kőpadlón. Annának szabad kezével meg kellett emelnie hosszú ruhája elejét, nehogy véletlenül rálépjen a lépcsőn, de csodás alakján még ez az enyhén görnyedt testtartás sem rontott.

– Átkozott klasszikus építészet – motyogta az orra alatt.

Amikor felértek a lépcsősor tetejére, egy csillogó, fekete Ferrari Rión gördült be az oszlopcsarnok elé, szándékosan hangos dübörgéssel. Az egyik szárnyas ajtó nesztelenül felemelkedett: Oscar Monroe szállt ki a luxusjárműből.

– Gondolhattam volna – mormolta Wilson. Enyhe irigységet érzett az autó láttán... limitált változat. A korát és a helyzetét tekintve ő persze felette állt az efféle túlkapásoknak. Ennek ellenére szívesen kipróbálta volna, milyen érzés lehet egy ilyen Ferrarit vezetni. Pusztán mérnöki szemmel nézve is az autó egészen kivételes műszaki műremeknek tűnt.

Oscar mosolyogva integetett nekik, majd felrohant a lépcsőn. Cuppanós puszit nyomott Anna arcára.

– Káprázatosait nézel ki, kedvesem – mondta.

– Köszönöm – mosolygott vissza rá a nő –, te is.

Oscar páratlan magabiztossággal és eleganciával viselte vakítóan fehér szmokingját, amelynek szabása a legutóbbi divatot követte, ám a hajtókájába a régi módi szerint szegfűt tűzött. Vele ellentétben Wilson feszengett, úgy érezte magát, mint a ballagó diák, akit belekényszerítettek élete első öltönyébe a végzős bálon.

– Bemehetünk, fiúk, lányok? – kérdezte Oscar könnyedén.

Beléptek az ajtón, és egy klasszikus előcsarnokban találták magukat, amelynek falait aranyozott szegélyű portrék díszítették; a köztük lévő teret modern, értelmezhetetlen bronz- és jádeszobrok töltötték ki. Gilda Princess Marden, a legfőbb szóvivő a politikusok határozott, bizalomgerjesztő kézfogásával üdvözölte Wilsont, majd a levegőbe csókolt Anna orcája mellett. Wilson viszonozta a kézfogást, és együtt érző mormogás kíséretében fejezte ki a sajnálatát, amiért a bolygó futballcsapata kiesett a további küzdelmekből. A legfőbb szóvivő megköszönte a gesztust, majd taglalni kezdte a kiesés okait, elsősorban a kezdő csatár magánéleti problémáin verve el a port.

– Sínen vagyunk – súgta Anna, miután odébb sétáltak –, már csak ötórányi szívélyes csevelyt kell kibírni.

A Livingstone Terem franciaablakai elől félrehajtották a függönyöket, hogy a vendégek kimehessenek a tágas teraszra. A palotaudvar gondozott, gyönyörű angol kertjét fáklyák és a fák és a magasabb bokrok ágaira akasztott, sárga és zöld színű csillaggömbök világították meg. Olyan hatást keltettek, mintha szüretre váró, érett gyümölcsök lennének. Száznál is több, a kellemes nyári estéhez öltözött, színes ruhát viselő vendég tartózkodott már odakint, és várták, hogy az aranyló, alkonyati égbolt átadja a helyét az esti sötétségnek. A helyi előkelőségek elvegyültek a híres uniszféra celebek és a befolyásos, gazdag mágnások között; a hivatalból jelen levő újságírók és politikai tudósítók egyelőre tisztes távolságot tartottak tőlük. A Henry Vu által megálmodott, bolygót ábrázoló szökőkút előtti emelvényen egy zenekar játszott.

Mind a hárman elvettek egy-egy italt a tálcáról, amit a pincér eléjük tartott. Wilson a legénység több tagját is felismerte a tömegben, kisebb csoportosulást alkottak. Hozzá hasonlóan ők is pórul jártak... az alacsonyabb beosztásúak maguk választhatták meg, hol töltik el az indulás előtti utolsó estéjüket. Wilson egy sokkal kötetlenebb és szórakoztatóbb éjszakai programot is el tudott volna képzelni.

– Úgy látom, híres-neves navigátorunk is itt van – intett Anna.

Wilson és Oscar szeme egyszerre villant oda Dudley Bose professzorra, aki egy vöröses színű juharfa alatt ácsorgott. Nemrég tért vissza részleges megfiatalító kúrájáról az Augusztáról; jó tizenöt évet vettek le a korából. De mert csupán részleges volt a megfiatalító eljárás, a teste még hagyott némi kívánnivalót maga után: a bőre lebernyegekben lógott toka tájékon, a haja őszes-fekete szénaboglyaként meredezett, méretes pocak buggyant át szmokingja selyemöve felett. Épp egy érdekfeszítő történetet adott elő az anshuni méltóságoknak; a felesége mellette engedelmesen, harsányan kacagott, mintha még sosem hallotta volna az anekdotákat.

– Miért is jön velünk? – kérdezte Oscar sokadszorra.

– Mert ő a Dyson Ikrek legnagyobb szakértője a Nemzetközösségben – fanyalgott Anna.

– Persze, persze. Tudtam, hogy nyomós ok van rá.

Wilsonnak minden önuralmára szüksége volt, hogy ne fintorodjon el. Sokadik alkalommal kívánta, bárcsak ne engedett volna a politikai nyomásnak. Bose a felét sem teljesítette azoknak a teszteknek, amelyeken a többieknek meg kellett felelniük, a fontos kiképzőprogramokról már nem is beszélve. Tudta, hogy csak bajt hozhatnak a fejükre azzal, ha a professzort is beválogatják az utazó csapatba, de a média miatt meg kellett tennie, mert... Így legalább leszálltak róla, Wilson észrevette Nigel Sheldont, amint az alelnök asszonnyal és a Külbiztonsági Tanács néhány tagjával beszélget, és azonnal elindult a kis csoport felé. Csak mikor már odaért, tűnt fel neki, hogy a Nelson mellett álló, fiatalos megjelenésű nő, akit Nelson éppen átölelt, nem más, mint Tu Lee, a csillaghajó hiperűr-tisztje. Rövid, fekete ruha feszült apró, vonzó alakján, ő is rövidre vágatta hollófekete haját, és ettől úgy festett, mint egy parányi nőstény ördög.

– Á, kapitány! – üdvözölte Nigel széles vigyorral. – Gondolom, már találkoztál Elaine-nel.

Wilson udvariasan az alelnök asszonyra mosolygott. A Farndale Mérnöki Vállalat korábban úgy döntött, Elaine Doi ellenfelének kampányát támogatja, és az asszony nyilvánvalóan tisztában is volt ezzel.

– Bármi váratlan probléma? – kérdezte Nigel.

– Semmi, minden a legnagyobb rendben.

– Az utolsó tesztrepülés során elértük a 0,25 fényév per órás sebességet – közölte Tu Lee. – Ezt a szintet akartuk elérni, úgyhogy szabad az út előttünk.

– Ez már igen – hajtotta meg a fejét Nigel, majd büszkén a nőre mosolygott.

– Elég! – Tu Lee metsző pillantást vetett rá.

– Tu Lee a szépunokám – magyarázta Nigel Wilsonnak. – Természetes úton született, negyedik generációs leszármazott. Ennél erősebb családi kötelék nincs is. Ki hibáztatna, hogy büszke vagyok rá?

Wilson nem emlékezett rá, hogy ez szerepelt volna Tu Lee anyagában.

– Remélem, nem bánja – szólalt meg Tu Lee, és közben élénk érdeklődéssel fürkészte Wilson arcát. – Azért nem említettem soha, mert azt szerettem volna, hogy az érdemeim révén kerüljek be a legénységbe.

– Sikerült. – Wilson csak ennyit mondott, majd gyorsan elgondolkodott rajta, hogy az ő családtagjai közül vajon miért nem sikerült senkinek sem teljesíteni a teszteket.

– Egy Sheldon és egy Kime végre együtt repül! – örvendezett Nigel. – Végül ezt is megértük.

– Úgy tűnik – hagyta rá Wilson, de nehezére esett mosolyogni.

– Úgy tudom, nagy mennyiségű fegyvert visznek magukkal az expedícióra – mondta Thompson Burnelli.

– Az örök dilemma – sóhajtott fel Wilson, és esze ágában sem volt gúnyolódni. – Csak felbőszítjük a miénknél fejlettebb idegen kultúrát primitív fegyvereinkkel? Vagy úgy vágunk neki az ismeretlennek, hogy meg tudjuk védeni magunkat, ha kell? Utóbbit minden értelmes, idegen civilizáció biztosan megértené...

– Tekintve, hogy mi vár rájuk, teljesen indokolt ez a mérvű védelem – vélte Nigel Sheldon.

– Hmm – mordult fel Thompson Burnelli. – Önnek mi a véleménye, kapitány, ez a burok egy pajzs, amelyet egy szuperfegyverekkel felvértezett, pszichopata idegen faj ellen emeltek?

– Majd kiderül, ha odaértünk – felelte kitérően Wilson. – De addig nem indulok útnak a legénységemmel, amíg nem vagyok teljesen biztos benne, hogy haza is tudom hozni őket, méghozzá élve.

– Ugyan már, Thomson, ez mégiscsak egy estély – szólt közbe Nigel –, hagyjon szusszanásnyi időt a kapitánynak.

– Csak elmondom a véleményemet. Még mindig nem vagyok meggyőződve róla, hogy ez a legmegfelelőbb módja annak, hogy kiderítsük, mi történt a Dyson Ikrekkel. Sokan úgy vélik, hogy békén kellene hagynunk őket még néhány évszázadig.

– Igen, az Emberi Öntudat Őrzői – vágta rá Anna.

Thomson Burnelli szigorú pillantást vetett rá.

– Van valami hír róluk? – kérdezte Wilson Rafael Columbiától.

– Több mint kétszáz letartóztatásra került sor a rajtaütés után. Többségében illegális fegyverkereskedőket és csempészeket fogtunk el. A főnyomozóm szerint a kihallgatások során elegendő információnk lesz ahhoz, hogy lenyomozzuk az akció kitervelőit és szervezőit.

– Columbia szavaiból hiányzott a meggyőző erő.

– Nekem úgy tűnik, eddig jó munkát végez – jegyezte meg Oscar.

– A rajtaütés óta semmiféle rendbontás nem történt.

– Feltételezem, a TŰV biztonsági rendszerének ehhez semmi köze – jegyezte meg Elaine Doi hűvös hangon.

Oscar megemelte a poharát az alelnök asszony felé, mit sem törődve Rafael Columbia komor arckifejezésével.

– Kilencvenkilenc százalékban ennek köszönhető – mondta végül. Az alelnök asszony végighordozta a tekintetét a legénység négy tagján.

– Idegesek az út miatt? – kérdezte.

– Ostobák lennénk, ha nem így lenne – felelte Wilson. – A félelem mindig is fontos szerepet játszott fajunk túlélésében és fennmaradásában. Az evolúció nem tűri az arroganciát.

– Egészséges hozzáállás. De jobban örülnék, ha kommunikálni tudnánk önökkel. A kapcsolat teljes hiánya meglehetősen kezdetlegesnek tűnik a számomra.

Wilson kihívóan rámosolygott Nigelre.

– A hiperűrrel foglalkozó tudósaink még nem találtak megoldást erre a problémára.

Nigel megemelte a poharát. Még véletlenül sem harapott rá a csalira.

– Épp ezért akartam mindenáron meggyőzni Wilsont, hogy ő vezesse ezt a rendkívüli küldetést. Mivel nem tudnak majd minden egyes felmerülő kérdést vagy problémát ide továbbítani, hogy a szakértők és tanácsadók megvitathassák, kellett valaki, aki képes gyors és ésszerű döntéseket hozni. Persze ha ön is csatlakozni a legénységhez, alelnök asszony...

Elaine Doi tekintete Sheldonról Wilsonra vándorolt.

– Örülök, hogy ön vezeti ezt a küldetést, kapitány.

– Ha több hajónk lenne, nem csak ez az egy, akkor a kommunikáció nem jelentene ekkora problémát – jegyezte meg Oscar.

– És mégis ki fizetné a többi űrhajó költségeit? – csapott le a magas labdára Thompson Burnelli azonnal. A pillantása a kert egyik oldalsó szegletében felállított, nagyméretű portálokra siklott, amelyek egytől egyig a Második Esélyről készült felvételeket és képeket mutatták. A csillaghajó az összeszerelő állomáson állt, a külső, szuperképlékeny fémből készült, külső burok azonban hátrakunkorodott, mintha lehántották volna, és tórusz alakban körbefolyta az átjárót. A hatalmas összeszerelő állványzatból csupán egy háromlábú daru maradt, amely alumínium saskaromként tartotta a csillaghajó farkát. Napfény csillant a négyszáz méter hosszú, hengeres alakú, központi hajótörzs hófehér burkán. A védőhabköpeny fölé nyúló fedélzeti nyílások, rácsok, antennák és kapaszkodók szürke árnyékot vetettek. A létfenntartó egység hatalmas gyűrűje lassan forgott. Ablakok nem látszottak rajta, leszámítva az elülső peremén található néhány fekete színű téglalapot. Apró navigációs fénypontok világítottak a fedélzet feletti felépítmény bizonyos pontjain, de ezeket leszámítva semmiféle aktivitás nem volt tapasztalható a csillaghajó körül.

Az óriási jármű látványa megnyugvással töltötte el Wilsont. Annak, ami ilyen hatalmas és erős, nem eshet baja, abban mindenki biztonságban érezheti magát.

– Most, hogy véglegesítettük az összes tervet, és megvan a megfelelő technológia, a többi hajó már jóval olcsóbb lenne – érvelt Nigel Sheldon. – A TŰV egy kisebb felderítőflotta kialakítását tervezi.

– Mi a fenének? – fakadt ki Thompson Burnelli. – Már ez az expedíció is hatalmas baklövés. Eddig is tudtuk, hogy valami fura dolog történik odakint. Semmi szükség rá, hogy még több bajt hozzunk a saját fejünkre.

– Aligha ez a hozzáállás juttatott minket ilyen messzire a galaxisban, szenátor. Ennek a bátor terjeszkedésnek köszönhetjük jóléti társadalmunkat. Folytatni kell a határok még további kitolását.

– Rendben – vágta rá Thompson kurtán. – Ha ki akarja tolni a határokat, csak tegye, és fizesse meg a költségeket. Én biztosan nem támogatom, hogy további kormányzati forrásokat fordítsunk erre a célra. Nézzük csak meg, hogy mi történt a Peremvilággal. Milliárdokat áldoztunk arra a vállalkozásra, és a mai napig évi több száz millióba kerül. Mégis mi hasznunk származott belőle?

– Tudás – felelte Wilson, és még önmagát is meglepte, hogy a Peremvilág védelmére kel.

– Nem túl sok – morogta Thompson Burnelli.

– Ezt mondja a Halgarth családnak. Ők birtokolják az erőtér technológiát, hála a Marie Celeste-ről szerzett tudásnak.

– És ha nem térünk vissza? – kérdezte Anna. Az összes tanácstag azonnal felháborodottan meredt rá, amitől legszívesebben harsányan felkacagott volna. – Lássák be, ezt a lehetőséget is számba kell venni.

– Nem hagyjuk sorsukra önöket – mondta Elaine Doi. – Ha meg kell építenünk még egy hajót, akkor megtesszük. – Az alelnök asszony metsző pillantást vetett Észak-Amerika szenátorára, aki már szólni készült.

– A Külbiztonsági Tanács az összes lehetséges végkimentelre kidolgozott egy tartalék tervet – mondta Nigel Sheldon. – Sőt, még a lehetetlenekre is. Ahogy azt az alelnök asszony is mondta, minden szükséges intézkedést megteszünk arra az esetre, ha bekövetkezne a legrosszabb.

– Akár katonai beavatkozásra is sor kerülne? – kérdezte Anna.

Most már Wilson is szigorúan nézett rá.

– Nem hiszem, hogy ez helyénvaló gondolat – szólt rá Rafael Columbia.

– Csak szöget ütött a fejembe, hogy alig történik valami a Nemzetközösség védelmi rendszerének megerősítése érdekében. Főleg annak tükrében, hogy a legvalószínűbb elmélet szerint a Dyson Ikrek burka egy külső védőpajzs.

– Éppen ennek megfelelően cselekszünk – felelte Rafael Columbia. – Elküldjük magukat oda, hogy felmérjék a helyzetet.

– És ha a helyzet rossz?

– Akkor annak megfelelően reagálunk rá.

– Hogyan? Háromszáz éve nem vívtunk egyetlen háborút sem.

– Jelenleg tizenhét elszigetelt bolygó van, és mindegyiket katonai konfliktus miatt kellett kirekeszteni a Nemzetközösségből. Az utolsó ilyen esetre mindössze húsz évvel ezelőtt került sor. Sajnos azt kell mondanom, hogy a Nemzetközösség nagyon is tapasztalt az efféle helyzeteket illetően.

– Ezek mind nacionalista vagy vallási alapú lázongások voltak. A Nemzetközösség lakosságának jó része még csak nem is hallott ezekről az esetekről.

– Mégis mire akar kilyukadni? – kérdezett közbe Elaine Doi ingerülten.

– Én csak azt mondom, hogy néhány Alamói Pusztító nem lesz elég egy ellenséges idegen létforma megfékezéséhez.

– Ezzel mi is tisztában vagyunk, a küldetésük részleteit ennek megfelelően dolgoztuk ki, amiben Kime kapitánynak is elévülhetetlen szerepe volt. Ami azt illeti, én osztom a kapitány óvatos megközelítését. És legyünk őszinték, ha valóban egy olyan fejlett és ellenséges létformára bukkannának odakint, mint ahogy azt ön lefestette nekünk, akkor vélhetően már rég tudnak a Nemzetközösség létezéséről.

A zenekar belekezdett egy keringőbe, amiről Wilson tudta, hogy ismernie kellene. Megkönnyebbülten lélegzett fel, amikor minden figyelem a nyugati égbolt felé fordult. Egy különösen fényes csillag emelkedett fel a háztetők fölé.

A Második Esélyt odafent hagyták az Anshun körüli elliptikus pályáján, hiszen az átjáró miatt nem volt jelentősége, hogy pontosan hol várja az indulást. Miközben magasra emelkedett a horizonton, még megcsillantak rajta az Anshun lenyugvó csillagának sugarai, és ettől a csillaghajó vált a legfényesebben ragyogó ponttá az égen. Tűzijátékok röppentek fel a magasba a palotából, smaragdzöld-, arany- és karmazsinvörös színű, mennydörgő robbanásokkal üdvözölve a csillaghajót. A vendégek heves tapsviharban törtek ki. Az egyik lézerprojektor fehér dicsfénybe vonta Wilsont. Mindenki azonnal felé fordult, és még az előbbinél is hangosabban tapsoltak. Wilson elegánsan meghajolt, majd intett Annának és Oscarnak, hogy ők is lépjenek be a fénykörbe, miközben a Külbiztonsági Tanács vezető tagjai hátrébb húzódtak, akárcsak Tu Lee. Dudley Bose professzor azonban valahogy odakeveredett Oscar mellé, majd megfogta a kezét, és diadalittasan a magasba emelte.

Miután elcsendesült a tűzijáték, a zenekar egy lassabb melódiába kezdett. A büféasztal is megnyílt, és sokan azonnal odasereglettek, mintha attól tartanának, hogy a finom falatok idő előtt elfogynak. Elaine Doi ismét odalépett Wilson elé.

– Kapitány, csak szeretnék jó utat kívánni – mondta búcsúzásképpen.

Wilson még jóval az estély vége után is azon kesergett, hogy miért kellett kényszerűségből részt vennie rajta, elpocsékolva így az indulás előtti utolsó éjszaka értékes idejét. Mire végre elkezdődött a felszolgálás, már halálosan unta magát. Két órája sem voltak még ott, amikor észrevette, hogy Oscar angolosan távozik egy fiatal lánnyal, és azon bosszankodott, hogy ő nem teheti meg ugyanezt Annával, rájuk mindenki azonnal felfigyelne. Az elmúlt évszázadok alatt elfelejtette, hogy mi a hírnév és a népszerűség ára.

Akadt ugyanakkor, ami kárpótolta mindezért. Reggel nyolc órakor érkezett meg a komplexumba, hogy átlépjen az átjárón. A vezető személyzet, a technikai, a mérnöki és az orvosi stáb tagjai, a tervezők és még vagy száz másik ember állt sorfalat a féregjárathoz vezető gyalogút mellett, és tapssal köszöntötték Wilson kapitányt és a tiszteket, és izgatottan nézték, ahogy mind átlépnek az átjárón. A hídon ült, és várta, hogy végre kezdetét vegye a nagy utazás, melynek végén olyan nagyságokhoz csatlakozik majd, mint Kolumbusz és Armstrong, vagy mint Sheldon és Isaacs. Nem úgy, mint szerencsétlen Dylan Lewis.

De őszintén be kellett vallania magának, hogy a híd csalódást okozott. Még a jó öreg Ulysses parancsnoki terme is izgalmasabb látványt nyújtott, nem is beszélve az uniszférán látható, csilli-villi fantázia űrhajók belsejéről. Ez a parancsnoki terem csupán konzolokból állt, tíz munkaállomással, amelyek közül jelenleg csak hét működött. A parancsnoki termet üvegfal választotta el a tisztek eligazítására szolgáló tárgyalótól – egyetlen hosszú asztal állt benne húsz székkel. De legalább felszereltek két magas rezonanciájú, holografikus portált az elülső falra, ahogy azt szokták, noha az eléjük telepített konzolok kitakarták a portálok alsó szélét azok elől, akik a konzoloknál ültek (rossz tervezés).

Nem mintha Wilsonnak lett volna rá ideje, hogy a hajótestre szerelt kamerák szokványos felvételeit nézegesse. Virtuális látómezejét a legnagyobb élességre állította, retinabeültetései pedig kiszűrték a jobbára természetes fényt. E kettő eredményeként a terem homályba borult, és Wilson csak a csillaghajó különböző funkcióit jelző ikonokat látta maga körül. Mindkét tenyerét ráhelyezte a konzolon lévő i-pontokra, és várta, hogy megjelenjenek a fantomkezek a körülötte csillagokként keringő ikonok galaxisában. A fantomkéz krómsárga körmével megpöccintette a légzsilipet jelző ikont, amely megnyúlt, így jelezve, hogy a hajó zár alá került. Ezzel egy időben megérintette a leválás előtti állapotot jelző ikont, és megállapította, hogy a hajtóanyagtartályok tele vannak, és átálltak a belső energiaellátásra. Már csak egy nagy sávszélességű adatkábel és a fém rögzítőkarok kötötték össze az űrhajót az összeszerelő állomással.

– A legénység? – kérdezte Oscartól.

– Mindenki a fedélzeten, és indulásra készen.

– Rendben. Pilóta, erőtérpajzsot aktiválni, és váljunk le az összeszerelő állomásról.

– Igenis, uram! – mondta Jean Douvoir. A pilóta több évtizedig dolgozott a Mennyei Angyalon különböző cégek megbízásából. Mérnöki kapszulákat vezetett a hatalmas, szabadesésben működő gyárak között, és több száz tonnányi súlyokat mozgatott egy zsákmányára lecsapó egerészölyv precizitásával. Ezt megelőzően irányítórutinokat dolgozott ki űrhajókat vezető KI pilóták számára. Ezzel a háttérrel tökéletesen megfelelt a feladat ellátására. Wilson örült is neki, hogy egy olyan tapasztalt és tehetséges pilótával dolgozhat, mint ő.

Egy kommunikációs ikon villant fel a virtuális látómezejében, Nigel Sheldon akart bejelentkezni. Megpöccintette az ikont sárga körmével.

– Kapitány! – Sheldon hangja visszhangot vert a teremben. – Látjuk a telemetriai adatokat, innen úgy tűnik, hogy minden a legnagyobb rendben van.

– Innen is – felelte Wilson unottan. Annak idején az Ulysses fedélzetén is számos ilyen értelmetlen párbeszédet kellett lefolytatnia. Kizárólag az utókor és a média miatt volt rá szükség. Virtuális látómezejének egyik digitális kijelzője folyamatosan mutatta, hogy éppen hányan kapcsolódnak rá az uniszférára, és ez a szám már elérte a tizenötmilliárdot. – Készen állunk az indulásra. – Komoly, hivatalos hangnemben beszélt, ahogy ez a történelmi jelentőségű pillanat megkívánta. Az egyik külső kamera képe végig mutatta, ahogy a csillaghajó farkát tartó fém rögzítőkarok visszahúzódnak. Apró, ezüstfehér folyadékbuborékok fröccsentek ki, miközben bezárult a tolózár, és napfénytől csillogón lebegtek tova a világűrben.

– Reméljük, egy év múlva ismét találkozunk – mondta Nigel Sheldon.

– Már alig várom – felelte Wilson.

– Sok sikert, kapitány!

Jean Douvoir beindította a központi hengeres törzs végénél lévő, kisméretű hajtóműveket. A Második Esély elkezdett tovasiklani az átjárótól. Olyan lassan gyorsultak, hogy Wilson nem is érzékelte az alacsony gravitációs terű parancsnoki hídon. A hajtóművek vakító, türkizkék lángnyelvei előbb elhalványultak, majd kihunytak.

– A sebességünk öt méter per szekundum – jelentette Douvoir. Nem csekély izgatottság vegyült a hangjába.

– Köszönöm, pilóta – jelzett vissza Wilson. – Hiperhajtómű, féreglyukat repülési magasságba! – adta utasításba.

– Igenis, uram! – Tu Lee sem tudta titkolni izgatottságát, hangja remegett beszéd közben. Gyorsan megadta a szükséges utasításokat az átjáró Korlátozott Intelligenciájának, hogy elvégezhesse az energiaelosztás és -adagolás felettébb bonyolult és összetett műveletét.

Wilson utasította az e-titkárát, hogy csillapítsa virtuális látómezejének intenzitását, majd elvette a kezét az i-pontokról. Az egyik holografikus portál a hátuk mögött folyamatosan zsugorodó összeszerelő állomást mutatta. A másik kijelző közepén egy türkizkék, kör alakú ködfolt látszódott. A folt dagadni kezdett, és egyre homályosabbá vált, egyetlen csillagot sem lehetett látni a belsejében.

– Útvonal betáplálva? – kérdezte Wilson.

– Miért nem kérdezed a csillagászt? – mormogta Anna az orra alatt.

Wilson elengedte a füle mellett a megjegyzést, és remélte, hogy senki más nem hallotta a hídon.

– Minden a tervek szerint halad – mondta Oscar, aki erősen rászorította a tenyerét konzolja i-pontjára; a szeme ide-oda ugrált a virtuális ikonok között. – Az első kilépési pont huszonöt fényévnyire a Dyson Alfától.

– A féreglyuk nyílása stabil, kapitány – jelentette Tu Lee.

– Belépés – utasította őt Wilson.

A kék színű ködfelhő úgy ölelte körbe a Második Esélyt, ahogy az éjszakára bezáruló szirom összecsukódik. Azonnal megszakadt a digitális összeköttetésük az összeszerelő állomással és az uniszférával. Minkét portál a féreglyuk által kibocsátott sápatag holdfényben fürdő csillaghajót mutatta.

Oscar kikapcsolta a kamerák képét. A parancsnoki híd portáljai ettől kezdve a gravitációs spektrumot mutatták; a hajótest köré telepített szenzorok észlelték a féregjáratban érzékelhető halk visszaverődéseket. Ez az eljárás egy kezdetleges radarnak felelt meg, bizonyos mértékig be tudták tájolni a csillagok és bolygók helyzetét. Ahhoz, hogy pontos méréseket tudjanak végezni, előbb ki kell lépniük a valós űrbe.

Wilson ismét élesítette virtuális látómezejét, és ellenőrizte a csillaghajó főbb rendszereit. Minden úgy muzsikált, ahogy kellett. Lekapcsolódott, majd körbejárt a hídon. A mérnökök még mindig összeköttetésben álltak a Korlátozott Intelligenciával, ki-ki a maga területére figyelt, de a többiek már hátradőltek, és egy kissé ellazultak. Wilson kérdő pillantást vetett Oscarra, aki elégedett képpel nyújtózott egy nagyot. Itt nekik már nem maradt tennivalójuk. Majd százharminc nap múlva.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Hoshe az út szélén várta, hogy végre megérkezzen a nő. Még a délelőtt fele sem telt el, máris kisebb tömeg verődött össze a kíváncsiskodó helyiekből a járdán. Két rendőrségi járőrautó parkolt a közelben, a bennük tartózkodó technikai személyzet irányította a zsarubotokat, amelyek gyorsan biztonsági kordont vontak a harmincemeletes lakóház köré. Miközben Hoshe az előkészületeket figyelte, a technikai személyzet egy újabb furgonja jelent meg, és egyenesen a mélygarázsba hajtott. Az e-titkára jelentette, hogy a körzeti parancsnok már úton van, és hogy a városi megbízott lekérte a döglött ügyek osztályáról a vonatkozó aktát.

– Remek – mormogta maga elé Hoshe. Biztos volt benne, hogy most mindenki felvonul, aki csak az igazságszolgáltatásban dolgozik, hiszen szabad a préda. Most, hogy a munka érdemi részét elvégezték, mindenki akar majd egy szeletet magának a tortából.

Egy jelzés nélküli rendőrautó gurult oda mellé. Paula Myo szállt ki belőle. Egyszerű, világoskék ruhát viselt, hozzá barna blézert, hollófekete haját szoros kontyba fogta. Hoshe-nak úgy tűnt, mintha a főnyomozó bőre egy árnyalattal sötétebb lenne, mint előző alkalommal, de végtére is ez Treloar, az Anshun fővárosa, itt vannak a trópusokon. Hoshe üdvözölte őt, Paula pedig kedvesen rámosolygott.

– Örülök, hogy újra látom! – mondta a férfi.

– Én is örvendek, Hoshe! Sajnálom, hogy magára hagytam az utolsó pillanatban.

– Nem gond – hazudta a férfi.

– Hálás vagyok, amiért folytatta a nyomozást, és köszönöm, hogy tegnap felhívott. Ezt nevezem én tökéletes munkának.

Hoshe erre nem mondott semmit, csak a garázs felé terelte a legendás főnyomozót.

– A végén még megbánja, hogy eljött. Az összes fejes idesereglik a rendőrségről.

– Már hozzászoktam. És tudja, jelen pillanatban valóságos felüdülés egy ilyen jó kis régimódi bűntény.

– Olyan nehéz ügy, amin dolgozik? – érdeklődött a férfi.

– Az alapján, ahány embert letartóztattunk, akár már a végére is érhettünk volna. – Paula vállat vont. – De egyébként igen, a célpont valóságos szabaduló művész.

– Holmes és Moriarty? – tréfálkozott a nyomozó.

– Hoshe, nem is gondoltam volna, hogy olvassa a klasszikusokat!

– Egy ideje már nem, de egyébként szeretem a régi irodalmat.

– Holmes nem is tudta, mennyire könnyű dolga volt – mondta Paula, miután leértek a mélygarázsba vezető rámpa aljára. – Na lássuk, mit akar mutatni nekem!

A helyszínelők két nagy, fehér színű furgonja parkolt a garázs végében. Számos járdalap nagyságú szenzort helyeztek el a falak mentén, és mindenfelé vastag kábelek tekeregtek, amelyek a furgonok tápegységeihez csatlakoztak. Több általános funkciójú robot is rohangált a garázsban, szenzorokat vittek egyik sarokból a másikba a helyszínelő technikusok felügyelete és irányítása alatt.

– Ma reggel találtuk meg őket – mondta Hoshe, miközben beszálltak a helyszínelő csapat első számú autójába. A furgon raktere annyira zsúfolt volt, hogy alig fértek el, csupán a kétoldalt elnyúló technikai pultsor között nyílt egy keskeny folyosó a számukra. A fülledt levegő egészen felforrósodott a folyamatosan zümmögő elektronikus berendezésektől. Hoshe sajnos már túlságosan is hozzászokott ezekhez a körülményekhez. A Paula által beígért helyszínelő csapat nem érkezett meg a Kiemelt Bűnügyek Igazgatóságáról, de tekintettel arra, milyen horderejű esemény szólította el a főnyomozót ettől az ügytől, Hoshe főnöke vonakodva ugyan, de végül a rendelkezésére bocsátotta a helyszínelő csoport két egységét. Hoshe átesett a szükséges memóriabeültetésen, így képessé vált a bonyolult berendezések és kütyük használatára és az adatok kiértékelésére. Enélkül nem is tudta volna hosszú hónapokon keresztül folytatni a nyomozást és irányítani szánalmasan kicsinyke csapatát. Miután Paula kiszállt a nyomozásból, az összes negyven évvel ezelőtti építkezési helyszínt átvizsgálták, ami pokolian hosszú és fárasztó meló volt. Az első hetet követően ugrásszerűen megnövekedett a betegszabadságok és a túlóra lecsúsztatások száma. Az utolsó néhány hétben többször is előfordult, hogy már csak az általános funkciójú robotok jelentek meg a reggeli műszak kezdetén.

Ahogy telt az idő, annál nagyobb nyomás nehezedett Hoshe-ra, a felettesei és csapatának tagjai részéről egyaránt. Ó azonban kitartott, egy öszvér makacsságával ragaszkodott a listájához, az összes lehetséges helyszínt átvizsgálta, hol a munkatársait nyugtatgatva és lelkesítve, hol a feletteseitől könyörögve ki még egy kis türelmet. A reflexiós mélységi szkennelések során számos érdekesebbnél érdekesebb dolgot találtak a város alá temetve, de holttesteket nem. Egészen ma reggelig.

Paula előrehajolt, hogy jobban lássa a magas rezonanciájú, holografikus portál halvány rózsaszínű 3D-s kijelzőjének felületét: a rózsaszínű rácsminta közepén sötétvörös örvények látszódtak.

– Noha a testek már lebomlottak, a körvonalak még jól látszanak – magyarázta Hoshe, és elhúzta az ujját a sötétebb hullámok felett. – Ez itt egy fej, nézze csak, ezek itt pedig lábak és karok. Mind a két test egy-egy téglalap alakú ládában van, ez a bennrekedt légbuborékból látszódik.

– Ha maga mondja. Felőlem akár Rorschach-teszt is lehetne.

Hoshe elvigyorodott.

– Az egyik test kisebb, mint a másik, ami tökéletesen egybevág a nő-férfi pár elmélettel, de csak eddig tart a jó hír. A kivitelező sajnos túl alapos és lelkiismeretes volt, amikor ezt a lakóházat építette. Az alapozás megfelel a városi előírásoknak.

– Köszönöm, Hoshe.

– Nem tudhatjuk biztosan, hogy ők azok. Ha sikerül átállítani a szenzorokat, akkor nagyobb felbontású felvételt is készíthetünk, de ettől még nem fogjuk tudni azonosítani őket. Ahhoz DNS-vizsgálatra lenne szükség.

– Ezek ők, maga is tudja, Hoshe – mondta Paula.

– Nos, igen. Pokoli nehéz lenne hozzájuk férni, valószínűleg át kellene rágnunk magunkat a betonon, és közben erőtérrel kellene megerősíteni az alapot, ahol belevágunk a betontömbbe. Ráadásul a munkavégzés idejére az összes lakót ki kellene költöztetni a házból. Csak utána és nagyon óvatosan kezdhetnénk el feltörni a betont.

– Ne aggódjon, Hoshe, az Igazgatóságnak kellő tapasztalata van már ilyen esetekben, délre iderendelem őket.

– A helyszínelő csapatról is ezt ígérte – jegyezte meg Hoshe epésen.

Paula üggyel-bajjal megfordult a szűk helyen, és furcsa pillantást vetett rá.

– Tudom, és ismét elnézést kérek érte. Még senkit nem hagytam cserben úgy, mint akkor önt. Ígérem, hogy nem fordul elő még egyszer.

Hoshe érezte, hogy elvörösödik. A legendás főnyomozó bocsánatkérése felért egy intim vallomással. Megkocogtatta a portált az egyik ujjával, hogy elterelje magáról a nő figyelmét.

– Gondolja, hogy ez elég lesz az ítélethez? Lefogadom egy földi dollárban, hogy megsemmisítették a memóriacelláikat, és semmi emlékük nem maradt a gyilkosukról.

– Bízzon bennem, Hoshe, most már a padlóhoz szögezzük. Már csak egy letartóztatási parancsra van szükségünk.

Heves szóváltás alakult ki a társalgóban, Morton még a hálószobában is tisztán hallotta. Abba kellett hagynia, amit éppen csinált, és ez alaposan felbőszítette. Az e-titkára jelentette, hogy ki rontott be a lakásba, ezért Morton vette a köntösét, megkötötte a derekán, majd kiviharzott a hálóból.

Paula Myo, a Kiemelt Bűnügyek Igazgatóságának főnyomozója a komornyikkal vitatkozott, Hoshe Finn nyomozó pedig időnként közbeszúrt egy-egy hatósági fenyegetést. A komornyik jellemének és persze taníttatásának dicséretére szóljon, hogy méltósággal viselte a számára mindenképpen kellemetlen és megalázó helyzetet, nem hátrált meg a hivatali személyek elől, a hűsége megingathatatlan maradt a munkáltatója iránt, ezen semmi sem változtathatott.

– Mindenki vegyen mély levegőt, és nyugodjon meg! – szólalt meg Morton higgadt hangon, majd a tenyerével megpróbálta lesimítani torzonborz haját, hogy kinézzen valahogy. – Mi a probléma? Főnyomozó?

– Nincs semmi probléma – felelte Paula Myo, majd felmutatott egy kisméretű memóriakristályt. – Letartóztatási parancsom van ön ellen.

– Mi a vád?

– Két rendbeli gyilkosság és szándékos memóriatörlés – közölte Paula hivatalos hangon.

Ezen a ponton már Morton sem bírta tovább, elszakadt nála a cérna, kizökkent a kimért arisztokrata szerepéből.

– Ugye csak viccel?! – fakadt ki.

– Nem, uram, nem viccelek – mondta Paula. – Ön a Nemzetközösség regisztrált polgára, ezért azt javaslom, addig ne mondjon semmit az imént felhozott vádakkal kapcsolatban, amíg nem konzultált a jogi képviselőjével. Most pedig megkérem rá, uram, hogy öltözzön fel, hogy átszállíthassuk a körzeti rendőrállomásra, ahol kihallgatjuk.

– Ez baromság! – dörögte Morton, de nem hagyta megfélemlíteni magát. Keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt. Noha tudta a választ, azért feltette a kérdést. – Kik az áldozatok?

– Tara Jennifer Shaheef, aki akkortájt a felesége volt, és Wyobie Cotal.

– Lószart! Hiszen én hívtam fel a figyelmüket az ügyre! A picsába!

– Valóban, uram, és köszönjük. Most pedig, kérem, öltözzön fel, vagy kénytelenek leszünk így elvezetni.

Mellanie anyaszült meztelenül rohant ki a hálóból. Azonnal Mortonra vetette magát, és átfonta a nyakát a karjával.

– Mi folyik itt, Morty? Miről beszélnek ezek a rendőrök?

– Semmiről. Csak a szokásos rendőrségi szarság, semmi több! – Már-már lelökte magáról a lányt, de még idejében észbe kapott, és inkább szorosan magához ölelte. – Minden rendben lesz.

Mellanie oldalra hajtotta a fejét, és Morton válla felett a két rendőrtisztre nézett.

Hoshe Finn még véletlenül sem nézett a meztelen tinédzserre. Ahogyan a másik lányról is azonnal lekapta a tekintetét, aki akkor lépett ki a hálószoba ajtaján, és a küszöbön állva éppen összevonta fehér színű, csipkés köntösét. Merengő kifejezés ült ki elegáns, hosszúkás arcára, miközben felmérte az elé táruló látványt, mintha csak egy szappanoperát nézne kiberszférán.

– Mi folyik itt? – kérdezte az álmosságtól kásás hangon. Megigazgatta szemmel láthatóan méregdrága frizuráját. – Ez is a mocskos a kis játékod része, Morty? Most elhurcolnak valami rendőrségi tömlöcbe, ahol a falhoz bilincselnek?

– Nem! – vágta rá Morton és Paula egyszerre.

– Ó! – A lány csalódottnak tűnt.

– Morton nem ölt meg senkit – szögezte le Mellanie. Felszegte az állát, és kihívóan nézett a két rendőrtisztre. Merjenek csak mást állítani.

Paula fagyos pillantást vetett rá.

– Ön még nem is élt, amikor ez történt. Azt javaslom, ne rendezzen jelenetet. Morton? – fordult a férfi felé.

– Rendben – biccentett a férfi, majd megölelte a belé csimpaszkodó lányt. – Az e-titkárom már értesítette a jogi osztályt. Vacsorára itthon leszek, és oltári nagy pert akasztunk a rendőrség nyakába, még mielőtt felszolgálnák a halat – súgta a fülébe.

Mellanie esdeklő tekintettel nézett fel Morton arcába.

– Ne menj el velük, Morty, kérlek! Ne menj velük!

– Nincs választási lehetősége – mondta Paula érzelemmentes hangon.

– Azonnal felöltözöm – mondta Morton, majd sarkon fordult, és elindult a hálószoba irányába. – Nagy kár – vette oda a főnyomozónak foghegyről. – Mi ketten nagy dolgokat vihettünk volna végbe.

Paula előbb Mellanie, majd a küszöbön ácsorgó, arisztokratikus lány felé vetett egy pillantást, végül Mortonra nézett.

El sem tudom képzelni, mit.

Az Óriás-Triádról menetrendszerűen lezúduló vihar aznap már elvonult, hűs esővel frissítve fel a széles völgyet. Kevés fa nőtt a Dessault-hegység északnyugati oldalán. A völgyet szinte teljes egészében zöldellő gyepterületek borították, csak imitt-amott nőttek bokrok és cserjék a sebesen rohanó folyó partján. A hőmérséklet folyamatosan emelkedett, miután a napfényt kitakaró viharfellegek tovasiklottak a Nagy iril sztyeppe felé, és az ázott, nedves talaj egyre erősebben gőzölgött.

Amint elállt az eső, Kazimir azonnal kiment a szabadba. A nyugati lejtőkön épült ki a McFoster klán faluja, Kazimir ott töltötte kora gyermekkorát. A falu rendezetlen kőházak sokaságából állt. Az összes házon flóratető volt, ami tökéletes szigetelést biztosított a heves esőzések idején. Szándékosan vágták szélesre az ablaknyílásokat, hogy a levegő minél szabadabban áramolhasson, folyamatosan hűtve a trópusi klímától befülledő belső teret. Persze aki tehette, nem töltötte bent a nappali, legmelegebb órákat. A falu mezőgazdasággal foglalkozott, egyike volt azon kevés biztonságos menedéknek, ahol a gyerekek zavartalanul nőhettek fel, ahol sem a kutatóintézettől, sem a Csillagutazótól nem kellett tartaniuk. Tehenek legeltek a völgy aljában, és Attila Ostoraiból is tartottak néhányat. A félelmetes csatalovakat azok a veteránok képezték ki, akik már sajnos nem vehettek részt az Őrzök rajtaütésein.

Scott és Harvey csatlakoztak hozzá, és együtt indultak el az emlékkert felé. Minél több ház előtt haladtak el, annál többen jöttek ki hozzájuk, és követték őket, néma csendben bandukolva a ritkán használt ösvényen. Mire a színes sarkantyúvirággal benőtt, malter nélkül épített kőfalba illesztett, sötét fakapuhoz értek, jó harmincan verődtek össze. A fal egy temetőt ölelt körbe, amelyet a Nemzetközösség kis lélekszámú falvaiban elterjedt szokásoknak megfelelően alakítottak ki. Az egykori facsemeték, amelyeket a temető peremére ültettek, mára eléggé megnőttek ahhoz, hogy kellemes árnyékot vessenek a sírhelyekre. A helyi sziklákból kihasított sírkövek közötti gyepet rendszeresen gondozták, most is rövidre volt nyírva. A temető közepét egy kőből emelt emlékmű foglalta el, amely elé néhány padot helyeztek. Az emlékmű talapzata elérte a háromméteres szélességet, és egy fényesre csiszolt, vörös márványgömböt tartott. Neveket véstek az alsó felébe, és a karcsú betűkkel rótt sorok már elfoglalták a felszín egyharmadát.

Mind a harmincan az emlékmű köré gyűltek, és lehajtották a fejüket.

– Azért gyűltünk ma itt össze, hogy Bruce McFoster életére emlékezzünk – szólalt meg Harvey ünnepélyes hangon. – Noha elhagyta a klánunkat, mi sosem felejtjük el őt, sem azok, akik velünk együtt harcolnak. Amikor elérkezik a pillanat, és a bolygó zsarnoka végre megkapja végső büntetését, hallani fogja énekünket, mert mindenki az Örömódát zengi majd, oly hangosan, hogy beleremegnek a sziklák, és a dübörgést még a békés mennyekben is érezni lehet majd.

Harvey egy kisméretű gravírozógépet illesztett a márvány felszínéhez, egy befejezetlen sor végénél. A kis kéziszerszám halkan felzúgott, majd belekarcolta az előre programozott nevet a márványba. Finom szürke por pergett le a földre, ahogy a karcsú betűk egymás után kibontakoztak a semmiből.

– Emlékszem a kacajodra, Bruce – mondta Harvey.

Kazimir lépett ki a sorból.

– Emlékszem a barátságodra, Bruce – mondta. – A fivérem vagy, és az is maradsz örökre. – Elcsuklott a hangja, alig tudta befejezni. Könnyek csordultak ki a szeméből, és peregtek végig az arcán.

– Emlékszem a makacsságodra, Bruce – recsegte Scott. – Maradj meg ilyennek, kölyök!

Ekkor egy asszony lépett előre. Kazimir nem hallotta, mit mond. A Samantha karjában lévő újszülött bömbölni kezdett, mintha felfogta volna, hogy mi történik, mintha megértette volna, hogy soha nem fog találkozni az apjával, nem fogja megismerni őt.

Eltartott egy ideig, mire mind a harmincan tisztelegtek egy-egy mondattal Bruce emléke előtt. Mire az utolsó McFoster is elmondta, amit akart, az újszülött is megnyugodott és elhallgatott, megpihent anyja keblén. A gravírozógép is abbahagyta a zúgást. Kazimir megtörtén bámulta az új nevet a márványon, majd lebicsaklott a feje, nem bírta elviselni a látványt.

Szép lassan mindenki elszállingózott, csak ő maradt ott és Samantha a kicsivel.

– Köszönöm, Kaz – mondta a lány halk hangon. – Időnként úgy érzem, hogy csak te meg én törődtünk vele igazán.

– Mindenki törődött vele – vágta rá Kazimir reflexből. Samantha néhány évvel idősebb volt nála, mindig egy kicsit feszélyezve érezte magát a társaságában. Most, hogy Bruce eltávozott az élők sorából, és a gyerek is megszületett, ez az érzés csak még jobban felerősödött benne.

Samantha mosolygott, de a mosolya kényszeredett volt. A gyerek három hete született, és a kismama végtelenül kimerültnek tűnt.

– Te olyan kedves vagy. Sokan ismerték őt, legjobban nővéreim a többi klánból. De ez már nem számít. Elmondhatjuk, hogy rajtahagyta a kézjegyét ezen a világon, ugye?

Kazimir nem felelt, csak átkarolta a lány vállát, és gyengéden kivezette őt az emlékkertből.

– Eldöntötted már, mi lesz a neve? – kérdezte.

– Nem Bruce az biztos, azt nem bírnám ki. A Lennox mellett döntöttem, az volt Bruce nagyapjának neve, és az egyik bácsikámat is így hívták.

– Lennox, ez jól hangzik. Gondolom, lerövidíted Lenre.

– Igen – bólintott a lány, majd megsimogatta a kicsi Lennox fejét, aki már szundikált. – Találnod kéne valakit, Kaz – mondta váratlanul.

– Hm?

– Valakit magad mellé. Egy társat. Senkinek sem való egyedül élnie.

– Jól megvagyok magamban is, köszönöm. Rengeteg ajánlatot kapok, ne aggódj! – Bruce erősködését is folyton efféle badarságokkal hárította el. A gondolatai visszakalandoztak Andria McNowakra, és a barátjának tett, be nem tartott ígéretére. Egyszer sem próbálta ágyba vinni Andriát az után a tragikus kimenetelű rajtaütés után. Ami azt illeti, azóta egyetlen lánnyal sem került közelebbi kapcsolatba. A magányos, álmatlan forgolódással telő éjszakákon folyton a Justine társaságában töltött napokon ábrándozott, a kellemes emlékekkel derítette jobb kedvre magát.

Scott és Harvey az ösvény mentén ácsorogtak, egy harmadik férfi társaságában, akit Kazimir nem ismert. Harvey intett neki, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Ugye látlak még, mielőtt elmész? – kérdezte Samantha.

– Hát persze. Ha... segítségre van szükséged a gyerekkel, vagy bármi mással, csak szólj – kérte.

– Nem tartozol semmivel – felelte a lány.

– Látni szeretném őt, Samantha. Akkor is érdekelne a sorsa, ha Bruce még élne.

– Rendben – mondta Samantha, majd lábujjhegyre állt, és megpuszilta a fiút. – Köszönöm, Kaz, kiváló nagybácsi leszel.

Kazimir a falu felé távozó lány után nézett, ezernyi érzelem kavargott a bensőjében.

– Csinos lány – szólalt meg Harvey. – Emlékszem rá, egy ideig tanítottam őt.

– Igen – sóhajtott fel Kazimir.

– Ő itt Stig McSobel – recsegte Scott sérült hangszálaival.

Kazimir kezet rázott az idegen férfival. Meglepte, mennyire erős a szorítása. Kazimir egyenesen a szemébe nézett, nagyjából egymagasságúak lehettek, de az idegen hihetetlenül széles vállain csak úgy feszült az egyszerű szövésű ing. McSobel a harmincas évei elején járhatott, a bőre valamivel haloványabb volt, mint Kazimiré, az arcvonásairól lerítt, hogy meglehetős derűvel tekint a világra.

– Sokat hallottam rólad, Kaz – mondta közvetlen hangnemben.

– Az elmúlt néhány rajtaütés során komoly hírnevet vívtál ki magadnak.

Kazimir helytelenítő pillantást vetett Scott és Harvey irányába.

– Újabb kioktatás következik? – kérdezte ingerülten.

– Felelőtlenségről és személyes bosszúról? – kérdezett vissza Harvey. – Mi szükség lenne rá? A múltkor talán nem figyeltél?

Kazimir félre akarta tolni őket az útból, hogy továbbmehessen, de Stig elkapta a karját, és a fiút ismét meglepte és lenyűgözte az ereje.

– Ha képes lennél kordában tartani a dühödet, akkor nagy hasznodat vehetném – mondta Stig kertelés nélkül. – Harvey azt mondja, képes vagy rá. A megemlékezés nyilván felkavarta az érzéseidet, de most már elfogadod a halálát, ugye?

– Láttam Bruce halálát. Végignéztem, ahogy meghal, és nem tehettem ellene semmit.

– Jól ismerem ezt az érzést, higgy nekem. Mindenki ismeri, semmi új nincs a gyászodban és a fájdalmadban, Kazimir. Te egy McFoster vagy, egy harcos. Egy napon te is meghalsz, és az egyik barátod végignézi majd a halálodat. Talán azt akarod, hogy ez örökre tönkretegye az életét? Persze az élethez is megvan a jogunk. Mást is rejt számunkra a világ, nem csak a Csillagutazó elleni ádáz küzdelmet. Ez a falu rá a bizonyíték, Bruce fia rá bizonyíték.

– Mégis mi a szart tehetnék?! – rivallt rá Kazimir magából kikelve. A sírás környékezte, márpedig felettébb megalázó lett volna bőgni azok előtt, akiket ennyire tisztelt. – Harcos vagyok, hát harcolok... hátha ezzel hozzásegíthetem a világot ahhoz a jobb élethez, amit ígértek nekünk. Ha a harag miatt jobban harcolok, akkor legyen úgy. Bruce biztos értékelné.

Scott nyugtatólag Kazimir karjára tette a kezét.

– Csak hallgasd meg Stig mondanivalóját, kölyök. Ugyan mi bajod lehet tőle? Azért jöttünk el hozzád, mert aggódunk miattad. Nem azt akarjuk, hogy hagyd abba a harcot, de a jelenlegi állapotodban előbb vagy utóbb megöleted magad valamelyik rajtaütés során, mégpedig jó ok nélkül. Más módon is részt vehetsz a harcban anélkül, hogy indokolatlanul sodornád halálos veszélybe magad. Most pedig maradj csendben egy kicsit, és hallgasd végig Stig mondandóját. Rendben?

Kazimir ingerülten vállat vont, tisztában volt vele, hogy forrófejű idiótaként viselkedett. De sosem tudta fékezni az indulatait.

– Igen, sajnálom. Csak a... – intett az emlékkert felé – mai nap. Tudjátok...

– Én megértelek – mondta Stig. – Ha nem éreznél semmit, akkor nem lennél igazi klántag, akkor nem lennél különb a Csillagutazónál. Tiszteletben tartom, amin most keresztülmész.

– Mit akarsz tőlem?

– Tudsz róla, hogy az emberi csillaghajó útra kelt? – kérdezte Stig.

– Igen, hallottam.

– Bradley Johansson szerint a hajó fellövése a Csillagutazó tervének utolsó darabkája. Pusztulást hoz majd a Nemzetközösségre.

– Hogyan? – kérdezte Kazimir. Az igazat megvallva, sosem értette, hogy az emberi csillaghajó miként befolyásolhatja a Csillagutazó ellen vívott háborújukat. Ez csak egy felfedező expedíció.

– Azt a pajzsot azért vonták a Dyson Ikrek köré, hogy benn tartsanak egy hatalmas gonoszt. Johansson attól fél, hogy az emberek kieresztik ezt az ismeretlen erőt. A legénység néhány tagja a Csillagutazó rabszolgája.

– Miféle gonosz erő az?

– Nem tudjuk. Az viszont biztos, hogy ha a Nemzetközösségnek háborút kell vívnia, az gazdaságilag és társadalmilag is meggyengíti majd. Ilyen körülmények között az emberiség védtelenné válik a Csillagutazóval szemben, aki belülről bomlasztja közösségünket.

– De azt mondtad, hogy a csillaghajó már útnak indult. Most már nem állíthatjuk meg.

– Valóban nem. De ha a Csillagutazó arra készül, hogy végső csapást mérjen ránk, akkor közeledik a bosszú ideje, talán néhány éven belül el is érkezik. Ez azt jelenti, hogy a Csillagutazó visszatér a Peremvilágra, és nekünk készen kell állnunk.

– Ezt én is tudom.

– Helyes. És itt jössz te a képbe. Rengeteg eszközt és felszerelést kell a bolygóra hozni, hogy kellőképpen felkészülhessünk, és bosszút állhassunk a Peremvilágot ért sérelmekért. A Csillagutazó által befolyásolt hatóságok sajnos hajtóvadászatot indítottak a Nemzetközösségben élő beszállítóink ellen. Egyre nehezebb becsempészni ide a szükséges holmikat, már nem tudjuk olyan könnyen alkalmazni a korábbi fegyvercsempészésnél jól bevált módszereket. Én bejártam a Nemzetközösséget, tudom, mi hogyan működik. Hamarosan visszautazom, hogy segítsek a szövetségeseinknek, és magammal viszek egy kisebb, elhivatott és elszánt Őrzőkből álló csapatot is, hogy elérhessük a végső célunkat. Szeretném, ha te is köztük lennél.

– Én? – Kazimir lesápadt a döbbenettől. Már az csodaszámba ment, hogy elhagyhatja a Peremvilágot, de hogy még azokra a bolygókra is eljusson, melyek nevét eddig csak a mesékben és a legendákban hallotta, az minden képzeletet felülmúlt! És Ő is odakint van... – Miért pont én? Én semmit sem tudok a Nemzetközösségről.

– De gyorsan tanulsz. Harvey szerint jól vág az eszed, és nekem most erre van szükségem. Az élet odakint nagyon különbözik az ittenitől, legalábbis a felszínen. Meg kell tanulnod, hogyan vegyülj el. Te még fiatal vagy, még sok mindenhez könnyedén alkalmazkodhatsz. Keményen kell edzened, hogy elég erős legyél ahhoz, hogy elviseld a normál mértékű gravitációt. Léteznek bizonyos gyógyszerek, amelyek segíthetnek, és ott van a sejtplasztika is, de ez nem elég, a te feltétlen elhivatottságod is szükséges hozzá.

– Képes vagyok rá – vágta rá Kazimir teketóriázás nélkül.

– Akkor ezt igennek vehetem?

– Naná!

– De engedelmeskedned kell a parancsoknak – folytatta Stig. – Az én parancsaimnak. Nem hagyhatom, hogy a saját fejed után menj, és elszabaduljon a pokol. Ez az a küldetés, amely nem vallhat kudarcot. Ez az, amiért az Őrzők megalakultak, ezért létezünk.

– Megértettem, nem hagylak cserben.

– Biztos vagyok benne, Kaz. De Johansson hozza majd meg a végső döntést.

Kazimir értetlenül fordult Scott és Harvey felé.

– Miféle döntést?

– Ha úgy döntesz, hogy segítesz elhozni ide, amire szükségünk van – magyarázta Harvey –, a fizikai kiképzés csak a felkészítésed egy része lesz. Azt is meg kell tanulnod, hogyan viselkedj úgy, mint a Nemzetközösség egyik polgára. Azt mondtam Stignek, hogy képes vagy rá, kérlek, ne hazudtolj meg.

– Sosem tenném, de... Johansson dönti el? – hebegte Kazimir.

– Igen – bólintott Stig. – Találkozol vele, mielőtt megkezdjük a küldetést.

Kazimir nem akart hinni a fülének. Az ő szemében Bradley Johansson nem valóságos személy volt, sokkal inkább távoli példakép, akit mindenki imád és tisztel, egy legendás óriás népük történelméből. Nem olyasvalaki, akivel hús-vér valójában találkozhat az ember.

– Pfff... remek – nyögte ki végül. – Hol van most?

– Jelen pillanatban? Nem tudom. De a Földön találkozunk majd vele.

Amíg épült, folyamatosan a Második Esély szolgáltatta a vezető hírt az uniszféra számára. A tervezéssel kapcsolatos érdekes részletek, az építés különböző fázisainak bemutatása, a csillaghajó megépítésének hátterében húzódó politikai döntések elemzése, a találgatások, hogy kiket választanak be az utazó legénységbe, mind élénk érdeklődésre tartottak számot, és garantálták az állandó magas nézettséget. Aztán jöttek az Alamói Pusztítók, és az addig is komoly érdeklődés az egekig szökött. A kilövés napján tizenhét milliárd ember kapcsolódott rá egyszerre az uniszférára, és nézte végig élőben, ahogy a csillaghajó útra kel a Dyson Alfa felé. Ezt követően, miközben az űrhajó hosszú hónapokon keresztül csak utazott a hiperűrben, az érdeklődés alábbhagyott, sőt már türelmetlenkedni is kezdtek az emberek. A Nemzetközösség polgárai nemigen tudták túltenni magukat azon, hogy nem férhetnek hozzá azonnal valamihez, ami ennyire fontos és jelentőségteljes... ráadásul egy teljes évet kell várniuk rá, hogy megtudják, mi történt. Addig mindenkinek be kell érnie a TSI szappanoperáival, a politikai süketeléssel, a botrányos életet élő celebekkel és a Nemzetközösségi Kupával, amely időközben a negyeddöntőkhöz érkezett.

Ekkor jelentették be Morton letartóztatását, és nyilvánosságra hozták a nyomozásban részt vevő rendőrtisztek nevét is (nem mintha bárki is felkapta volna a fejét Hoshe Finn nyomozó neve hallatán), és az Oaktierre tartó vonatok azonnal megteltek hírre és pletykára éhes firkászokkal. Megvalósult a nagy stúdiók és a vezető riporterek álma: egy negyven éve döglött ügy, amelyet Paula Myo, a legendás főnyomozó megold! A gyanúsított egy befolyásos és gazdag üzletember, szerteágazó üzleti és politikai kapcsolatokkal, akinek a bukása hatalmas hullámokat kelthet. Mindez szexszel megfejelve! Ami egészen addig csak elsuttogott oaktieri pletyka volt, miszerint Morton elcsábította a fiatal és tehetséges Mellanie-t, tönkretéve ezzel úszói karrierjét, most címlapokra került, és mindenki egy csapásra a szaftos részleteket akarta tudni. Az összes korábbi hódítását is előásták a múltból, és hatalmas összegekért kezdték árulni a történeteket. Sötéttóváros helyszínelőit is megkörnyékezték, hogy szivárogtassák ki, milyen bizonyítékok alapján fog az ügyészség vádat emelni... öt további bírósági eljárás indult az esetek miatt. Tara Jennifer Shaheef és Wyobie Cotal kénytelenek voltak távolságtartási végzést kérni, hogy végre megszabaduljanak a piócaként rájuk tapadó újságíróktól és tudósítóktól, akik még az otthonukban sem hagyták békén őket.

Az egy hónapos előkészítő munka során az érdeklődés a tetőfokára hágott. Mára tárgyalás első napján kordont kellett vonni Sötéttóváros Fellebbviteli Bírósága köré, hogy kint tartsák a média képviselőit és a civil kíváncsiskodókat. Rendőrök szorították hátra a bámészkodókat, jó fél háztömbnyivel. Rendőrautókból és járőrbotokból álló konvoj kísérte az épület végénél kialakított biztonsági zónába a gyanúsítottat szállító rabomobilt. Kamerák és magasban köröző helikopterek követték a furgon mozgását. Mortont azonban egy pillanatra sem lehetett látni, a rabomobil egyenesen egy biztonságos, zárt garázsba hajtott.

A tárgyalást az Egyes Számú Bíróságon tartották, amelyet a nagy érdeklődésre számot tartó ügy miatt sietve felújítottak, felhasználva a renoválásra szánt éves költségvetés nagy részét. Most, hogy az Oaktier egy héten keresztül az érdeklődés középpontjában lesz, és az egész Nemzetközösség őket nézi majd az uniszférán, a látszat egyszeriben mindennél fontosabbá vált. A vádlottak padja és a bírói pulpitus körül lévő, díszes, aranyozott faburkolatot újra cserélték, a vád és a védelem impozáns, hosszú asztalainak lapját újrapolírozták, a mennyezetet és a falakat átfestették, kiglancolták az igazságszolgáltatást jelképező címert. Az összes fényszalag fehéren világított, a hangberendezést többször is kipróbálták, hogy jól működik-e.

Meglett az eredménye. Amikor az első nap reggelén az ötven, előre kiválasztott riportert beengedték a tárgyalóterembe, mind azzal kezdte a tudósítást, hogy mennyire ünnepélyes és fennkölt a terem, tökéletes összhangban áll az ügy horderejével. Ennél jobb helyet keresve sem lehetett volna találni a tárgyalás lefolytatásához: ha valaki belép ide, biztos lehet benne, hogy az igazság a felszínre kerül, igazságtalanságnak helye itt nincs.

A védelem is a „tálalásra” helyezte a fő hangsúlyt. A nagyközönség akkor láthatta Mortont először, amikor a per kezdetekor belépett a tárgyalóterembe. Egyedi tervezésű, bíborszínű öltönyt viselt, dús haját tökéletes frizurává formázták, egyszerűen sugárzott róla a magabiztosság... mindenkiben azonnal felmerült a kérdés, mit keres itt egyáltalán. Nem egy elveszett, nyomorúságos bűnös benyomását keltette, aki tisztában van vele, hogy szorul a hurok a nyakán és úgysem menekülhet, ha egyszer maga Paula Myo a vádlója. Amikor Morton odaért a vádlottak padjához, udvariasan meghajolt az egyirányú üvegfal előtt, amelyet azért húztak az esküdtek elé, hogy titokban tartsák a személyazonosságukat, ezzel is védve őket. Mielőtt leült volna, gyorsan körbehordozta a tekintetét a padsorokon, és amikor megtalálta, akit keresett, melegen elmosolyodott. Az összes riporter azonnal megfordult, és Mellanie-ra fókuszáltak a retinabeültetéseikkel. A lány az első sorban ült, elegánsan kihúzta magát divatos, hófehér blúzában és tengerészkék blézerében. Az ártatlan angyalt alakította, miközben észvesztően dögös maradt. Csak egy egyszerű lány, aki kiáll a pasija mellett, amikor azt égbekiáltó igazságtalanság éri.

Paula Myo lépett a terembe. Egyszerű, szürke kosztümöt viselt és fekete bőrcipőt. Róla is sütött a magabiztosság. A tárgyalást közvetítő több száz társaság stúdióiban ekkor bejátszották a felvételt a tizenhat éves Pauláról, aki rezzenéstelen arccal üli végig a szülei tárgyalását, ami már akkor is többeket érzelmileg padlóra küldött. Amíg a bejátszás pörgött, Paula leült a főügyész, Ivor Chessel és Hoshe Finn közé. A nyomozó a legjobb öltönyét vette fel, de még így is kilógott a sorból divatjamúlt ruházatával. A körülötte lévő méltóságok mind a legújabb divat szerint öltözködtek, és a legjobb minőséget vásárolták mindenből.

Carmichael bíró bevonult, és mindenki azonnal felállt. Morton magabiztos mosolyt villantott Mellanie felé...

Amikor felolvasták a vádiratot, Howard Madoc a védelem nevében azonnal a vád elejtését indítványozta, arra hivatkozva, hogy a média hozzáfért a bizonyítékokhoz, ezáltal csorbultak. Ivor Chessel tiltakozott, kijelentette, hogy noha a tárgyi bizonyítékok egyértelműek és megcáfolhatatlanok, csak elenyésző részét képezik a bizonyítási eljárásnak. Carmichael bíró elutasította az indítványt, majd a kis közjáték után kezdetét vette a tárgyalás.

A vád egyszerűnek állította be az esetet. Mortont kizárólag a pénz és a hatalom utáni mérhetetlen vágy vezérelte. A Tara Jennifer Shaheeffel kötött házassága csak az első lépés volt érzéketlen és könyörtelen terve megvalósításában. Felesége családjának pénzét használta fel arra, hogy megalapítsa AquaState nevű cégét, elegendő tőkét szerezve ahhoz, hogy utána több nagyobb építési munkát is elnyerve, folyamatosan növekedni és terjeszkedni tudjon. Az AquaState szépen gyarapodott a mohó és betegesen elhivatott Morton irányítása alatt, egészen addig, míg már ki lehetett vezetni a céget a tőzsdére.

A részvénykibocsátás is eredendően az ördögi terv részét képezte. A részvényeken szépen meggazdagodott, ami elegendő befolyást biztosított neki ahhoz, hogy igazgatói posztot szerezzen a Gansu Építkezési Vállalatnál. A pályája ettől kezdve meredeken ívelt felfelé, senki és semmi nem állhatott az útjába.

Hidegvérrel kimódolt terve azonban veszélybe került, amikor Tara Jennifer Shaheef, az akkori felesége beleunt a házasságukba. Ha az asszony válókeresetet nyújt be, fel kellett volna osztani a céget... vagy eladni, és egyenlő arányban osztozni a hasznon.

Morton még így is gazdag maradt volna, sokkal gazdagabb, mint amikor megalapították az AquaState-et, de ez nem elégítette ki a vágyait. Még túl korai lett volna az időpont, még nem voltak kint elég ideje a tőzsdén ahhoz, hogy komolyabb befektetők érdeklődését is felkeltsék. Ehhez még további, két-három évi, változatlanul lendületes növekedésre lett volna szükség.

– Ezért hát megölte – mondta Ivor Chessel a vádlottak padja előtt állva. – Eltüntette az útból az egyetlen kockázatos tényezőt, a feleségét. Miután ő eltűnt, illetve feltételezhetően elköltözött a Tampikóra, ön tovább építhette a cégét, hogy az AquaState a megfelelő szintre kerüljön.

Morton kétségbeesetten pillantott Howard Madocra, lerítt az arckifejezéséről, hogy merő képtelenségnek tartja a vádat: ugyan ki tervelne ki és hajtana végre ilyesmit? A védőügyvéd, aki kínosan ügyelt rá, hogy minden életciklusában középkorúnak tűnjön, és az első, tekintélyt parancsoló ősz szálak megjelenjenek a hajában, az ajkát lebiggyesztve ingatta a fejét, mint aki el sem akarja hinni, hogy a vád efféle ostobasággal áll elő.

A vád a városi helyszínelő csapat vezetőjét, Sharron Hoffbrandot szólította elsőként tanúnak. Ő megerősítette, hogy az épület alapjából kiásott, negyven évvel korábban odatemetett két holttest valóban Tara Jennifer Shaheefé és Wyobie Cotalé. Mindkét áldozatot közvetlen közelről lőtték le, nagy erejű, idegbénító pulzuslövedékkel, majd törölték a memóriacellájukat, vélhetően elektromágneses impulzusadóval. Ennyi év elteltével nehéz meghatározni a gyilkosság pontos idejét, de a szakértő egy háromnapos intervallumot jelölt meg, annak a hétnek a közepén, amikor Morton üzleti konferencián tartózkodott Talansee-ben.

Chessel ekkor megkérdezte, hogy találtak-e idegen DNS-t a két testen.

– Nem – felelte Hoff brand határozottan. – Cotal ruhában volt, csak a szokásos városi szennyeződést találtuk rajta, de idegen DNS-t nem. Shaheef meztelen volt, az ő testén szappan és fürdősó nyomait találtuk, ami azt jelenti, hogy éppen fürödhetett a támadás idején.

– A kádban lőtték le? – kérdezte Chessel.

– Ennyi idő elteltével ezt nem tudjuk megállapítani.

– De a gyilkosságot megelőzően egészen biztosan a fürdőkádban tartózkodott, igaz?

– Igen – bólintott a szakértő.

– Szóval akkor otthon tartózkodott.

– Úgy tűnik, hogy igen.

– Köszönöm – mondta Ivor Chessel, majd a bíró felé fordult. – Nincs több kérdésem.

Howard Madoc mosolyogva állt fel.

– Otthon vagy egy hotelben? Meg tudja állapítani a különbséget? – kérdezte a tanútól.

– Nem, bárhol történhetett.

– Akár egy barát otthonában is? Vagy egy nyilvános fürdőben?

– Csak annyit mondhatok, hogy egy olyan helyen történt, ahol van fürdő.

– De az Oaktieren?

– Ezt nem tudhatjuk.

– Értem. Köszönöm.

A vád Tara Jennifer Shaheefet szólította, aki egy fehér szegélyű, levendulaszínű kosztümöt viselt, a kelleténél talán rövidebb szoknyával. Feltűnő frizurája és sminkje arról árulkodott, hogy ideges a tárgyalás miatt.

– Voltak ellenségei negyven évvel ezelőtt? – kérdezte Ivor Chessel.

– Nem. Sosem éltem olyan életet, és most sem.

– Szóval nem számított rá, hogy valaki lesben állhat, hogy megölje önt, igaz?

– Igen.

– Van bármiféle emléke arról, hogy ellátogatott a Tampikóra? – érkezett a következő kérdés.

– Nem, egészen az újjáélesztésemig nem is hallottam róla.

– És mi a helyzet a Brother Associatesszel?

– A... az ügyvédi irodával? Róluk is csak akkor hallottam először, amikor a Tampikóról. Amikor a biztosítási társaság nyomozni kezdett az eltűnésem ügyében.

Tara le sem vette a szemét Howard Madocról, miközben a férfi odasétált hozzá. Eddig még egyetlenegyszer sem pillantott Mortonék irányába.

– A vád arra alapozza az érveit, hogy ön állítólag el akart válni az ügyfelemtől – mondta. – Valóban így volt?

– Nem hiszem. Legalábbis nem készültem rá tudatosan. Előbb vagy utóbb amúgy is szétmentünk volna, a házasságunk már közeledett az elkerülhetetlen végponthoz.

– Ezért kezdett szerelmi viszonyt másokkal?

– Részben igen. Élveztem az életet, és Wyobie még élvezetesebbé tette.

– Szóval élvezte az életet – ismételte meg Madoc elgondolkodva. – Értem... találkozgat még Mortonnal?

– Időnként igen. Nem kerülöm őt szándékosan. – Az asszony idegesen felnevetett.

– Szóval akkor jó barátok?

– Már amennyire egy exférjjel az lehet az ember. Amikor újjáélesztettek támogatóan viselkedett velem. Meglehetősen lelombozó élmény felébredni, és megtudni, mi történt. A terapeuta azt mondta, sok áldozatnak egy egész életciklusra van szüksége ahhoz, hogy érzelmileg túltegye magát a traumán.

– Szóval akkor kijelenthetjük, hogy nem rossz a viszony önök között, igaz? – kérdezte Madoc.

– Igen. Egészen addig, amíg ez az ügy ki nem robbant, semmi okom nem volt rá, hogy gyanakodjak Mortonra – felelte Tara.

– Ha valóban azt tette volna, amit a vád állít, ha valóban benyújtotta volna a válási keresetet azon a héten, amikor megölték önt, akkor ragaszkodott volna hozzá, hogy osszák fel az AquaState-t vagy adják el, és felezzék el a hasznot, ahogyan az a házassági szerződésben is áll? – kérdezte a védőügyvéd.

– Tiltakozom! – szólt közbe Ivor Chessel. – Ez feltételezés!

– Aligha – torkolta le Madoc nyájas hangon. – Én csak azt kérdezem a vád tanújától, hogy mit tett volna bizonyos, nagyon is jól meghatározható körülmények között... hiszen a vád azon alapul, hogy mi történt volna, ha a tanú azt teszi, amiről ők azt hiszik, hogy megtette. Most akkor melyik is a feltételezés?

– Ezúttal önnel értek egyet – szólalt meg a bíró. – Hogy mit tett volna a tanú ebben a helyzetben, nem feltételezés. Feleljen a kérdésre, kérem!

– Én... nem is tudom. – Tara elbizonytalanodott. – A pénz sosem játszott fő szerepet az életemben, mindig is hozzáfértem a szüleim vagyonához. Azt hiszem, hagytam volna, hogy az AquaState tovább működjön. Morton bizonyára mindent megtett volna, hogy minél sikeresebben vezesse ki a céget a tőzsdére.

– Szóval nem veszekedtek?

– Nem. Egyszer minden házasság véget ér, ezt mindenki tudja. Éppen ezért kötünk házassági szerződést az elején.

Madoc minden tőle telhetőt megtett, hogy ne vigyorogjon rá a vád képviselőire, miközben visszaült a helyére.

Másnap reggel Hoshe Finn ült le először a tanúk padjára. Ismét egyetlen jó öltönyét viselte, és a haját ezúttal is hátranyalta és a szokásos ezüstcsattal fogta össze. Paula egy vékony szövetszoknyát és egy fekete blézert választott aznapra, és természetesen most is csak úgy sütött róla a hűvös magabiztosság. Morton az első nappal ellentétben most kissé lezserebbre vette, nyitott nyakú, fehér inget viselt arany szegésű mellénye alatt. Az ügyvédje ugyanazt az öltönyt vette fel, mint az előző napon is, kényesen ügyelt rá, hogy eleganciát sugározzon, de ne hivalkodóan. Mellanie, aki végig őket nézte, és bátorítóan mosolygott, ha kellett, egy halványszürke, szűk szabású kosztümöt választott, amely szinte ráolvadt a testére.

– Finn nyomozó! – kezdte Ivor Chessel. – Van rá bizonyíték, hogy Tara Jennifer Shaheef és Wyobie Cotal elutaztak a Tampikóra?

– Az oda szóló jegyeket megvették és az ügyvédi irodát felbérelték, de arra nincs semmiféle bizonyíték, hogy ők maguk jártak volna a bolygón. Alapos nyomozást folytattunk, de ennek semmi jelét nem találtuk. Úgy véljük, hogy a Tampikó csupán egy alibi, a gyilkos ezzel fedezi magát.

– Csak egy alibi?

– Ha Morton azért ölte meg a feleségét, hogy kivezethesse a céget a tőzsdére, akkor gondoskodnia kellett róla, hogy senki ne tegyen fel kínos kérdéseket. Minden jel arra utalt, hogy Tara összepakolt és elutazott otthonról, hogy egy új világban próbáljon szerencsét. Felbérelték a Brother Associates nevű ügyvédi irodát, hogy lássa el Tara képviseletét, folyamatosan fenntartva a látszatot.

Így elmondva egyszerűnek tűnt, de hosszadalmas eljárást követően jutottak el idáig: kiválasztották a megfelelő kutatási módszereket, ellenőrizték a korábbi rendőrségi jelentéseket, lenyomozták Wyobie Cotal múltját, hogy akadhatott-e olyan személy, aki esetleg meg akarta ölni, átnyálazták az AquaState könyvelési anyagát... és közben módszeresen leszűkítették a kört, míg már csak egyvalaki maradt, aki elkövethette a gyilkosságot: maga Morton. A bizonyítás alaposan elhúzódott, a védelem csak délután kapott lehetőséget a kérdésekre.

Howard Madoc megkérte Hoshe Finnt, számoljon be róla, hogyan haladt az eredeti nyomozás Cotal újjáélesztésének ügyében addig a pillanatig, amíg Morton közbe nem avatkozott, azt kérve, hogy szenteljenek nagyobb figyelmet az ügynek, és kezeljék kiemelt esetként.

– Ez felettébb különös lépés a részéről, ha valóban ő a gyilkos, nem gondolja, nyomozó? – kérdezte Madoc.

– Nem tudhatta, hogy ő ölte meg a feleségét és Cotalt – felelte Hoshe Finn. – Első dolga volt, hogy töröltesse a memóriáját.

– Ön honnan tudja ezt?

– Megvizsgáltattuk a biztonsági mentését, és nincsenek emlékei az esetről.

– Találtak teljes körű emlékanyagot arról a hétről, amelyet Morton a konferencián töltött, mialatt ez a borzalmas gyilkosság megtörtént?

– Ami azt illeti, igen, de visszatérhetett Sötéttóvárosba az alatt az idő alatt, ami az emlékei között úgy szerepel, mint alvási időszak.

– Szóval ön megvizsgálta az ügyfelem emlékeinek biztonsági mentését. Talált benne olyan emlékanyagot, amelyből kiderülne, hogy járt a Tampikón?

– Nem, de ha ő ölte meg...

– Csak a feltett kérdésre válaszoljon, nyomozó! – szakította félbe az ügyvéd. – Nincs rá bizonyítéka, hogy az ügyfelem rendezte meg ezt a bizonyos alibit. Joggal feltételezhetem, hogy az a személy vagy személyek, akik meggyilkolták Tara Jennifer Shaheefet, azért tervelték ki és szervezték meg ezt az álcát, hogy tévútra vezessék a rendőrségi vagy magánnyomozást az áldozat hollétét illetően?

– Igen – bólintott Hoshe.

– A nyomozás során találtak olyan személyt vagy személyeket, akiknek okuk lehetett rá, hogy megöljék a két áldozatot?

– Nem. Semmilyen más indítékot nem találtunk a vádlottén kívül.

– És ha Tara Jennifer Shaheef és Wyobie Cotal véletlenül belekeveredtek egy súlyos bűnténybe? Ezt is számításba vették?

– Igen, ezt a lehetőséget is megvizsgáltuk, de semmiféle bizonyítékot nem találtunk rá.

– Miért is találtak volna? Ha egy bűnbanda elég agyafúrt és szervezett ahhoz, hogy olyan alibit gyártson magának, amellyel negyven évig is eltitkolhat egy kettős gyilkosságot, akkor nyilvánvalóan nem hagy hátra nyomokat. Az okozta a vesztüket, hogy az ügyfelem felfigyelt az újjáélesztésekkel kapcsolatos egybeesésre, majd jó állampolgárhoz méltóan szólt, hogy kiemelt esetként kezeljék az ügyet. És ez a jutalma érte! Nincs itt valódi ügy, csupán arról van szó, hogy önök előálltak egy olyan elmélettel, amely megfelel a rendelkezésre álló ismereteknek, és feltételezik, hogy az ügyfelem egy kegyetlen és kíméletlen gyilkos.

– A tények ezt támasztják alá.

– Nem támasztják alá, nyomozó. Ez nem bizonyíték. Ez csak az önök elmélete. Ez nem olyan bizonyíték, mint a műanyag zacskóba zárt, véres hegyű kés, melynek nyelén ott az ujjlenyomat, és amit meglobogtathatnak a szemünk előtt. Ez a leggyengébb vádelmélet, amit valaha hallottam. Ismét megkérdezem: van olyan bizonyíték, tárgyi vagy digitális, amely kizárja annak lehetőségét, hogy Tara Jennifer Shaheef és Wyobie Cotal belesétáltak egy folyamatban lévő bűntény kellős közepébe, ezért megölték őket, majd a nyomok eltüntetése érdekében törölték a memóriacellájukat?

Hoshe hosszasan meredt maga elé, majd megköszörülte a torkát.

– Nem, nincs olyan tárgyi vagy digitális bizonyíték, amely kizárná ennek lehetőségét – felelte.

Miután a bíróság aznapra visszavonult, a Nemzetközösségben az összes tudósító egybehangzóan úgy vélte, hogy Howard Madoc egészen kiváló munkát végzett, valósággal megsemmisítette Hoshe Finn nyomozót, és ezzel döntő csapást vitt be a vádnak. Úgy vélték, a vádindítvány szinte kizárólag feltételezéseken alapul, ezért egy jó védőügyvéd könnyedén maga mellé állíthatja az esküdtszéket. A különböző közvéleménykutatások azt mutatták, hogy a tárgyalást figyelemmel követő nézők Morton oldalán állnak, neki hisznek. Még többen gondolták úgy, hogy a vádlott megússza a dolgot, ami új, még magánál a folyamatban lévő esetnél is nagyobb horderejű kérdést vetett fel: Paula Myo elveszít egy ügyet?

Egy ilyen fordulatot követően a harmadik napon tömegével kapcsolódtak rá az uniszférára, és majd hárommilliárdan követték növekvő érdeklődéssel a fejleményeket. Nézték, ahogy Mellanie, ahogy az előző napokon is, korán érkezik, és elfoglalja a helyét. Ezen a reggelen egy csillogó anyagból készült, kékesfehér színű, hosszú kabátot vett fel, hozzá passzoló nadrággal. Áttetsző blúzt vett fel a kabát alá, és noha nem lehetett tisztán látni, de alatta mintha már semmit nem viselt volna, mintha felsejlett volna napbarnított bőre, amikor enyhén szétnyílt a kabátja. Begöndörített, hátrafogott hajával nyers, elemi szexualitást sugárzott.

Miután előző napi öltözékében alaposan megizzasztották, Hoshe Finn egy vékony, lezserebb öltönyt vett fel, és kiengedte a haját, amely így a vállára lógott. Paula, aki mellette foglalt helyet, sötétzöld kosztümöt viselt, és elegánsan hátrafogta a haját.

Mortont a törvényszolga vezette be. Tengerészkék színű öltönyt választott erre a napra, amilyet a fontos üzleti tárgyalások alkalmával hord az ember, kihangsúlyozva a magabiztosságát és a felsőbbrendűségét, lerítt róla, hogy ő van nyeregben. Komoly arcot vágott, látszott rajta, hogy összeszedett és erősen összpontosít, egyáltalán nem érzékeltette, mekkora diadalt arattak előző nap. Nagyon visszafogottan viselkedett, hűvösen kezet rázott az ügyvédjével, majd mindketten felálltak, amikor Carlmichael bíró bevonult a terembe.

Miután a vád már az összes tanúját beidézte, a védelem következett, elsőként magát Mortont szólítva a tanúk padjára.

Howard Madoc az esküdteket rejtő, egyirányú üvegfal elé állt, és úgy tette fel a nyitó kérdést.

– Csak a jegyzőkönyv kedvéért: képesnek tartja magát egy ilyen iszonyatos bűntény kitervelésére és elkövetésére?

– Nem hiszem, hogy képes lennék hidegvérrel gyilkolni. Nem öltem meg a feleségemet és a szeretőjét.

– Köszönöm.

Madoc végigment az előre egyeztetett kérdéssoron, hogy a lehető legkedvezőbb színben tüntesse fel az ügyfelét az esküdtszék előtt. Kitért rá, hogy Morton valóban ambiciózus és törtető, de közel sem olyan könyörtelen, hogy képes lenne elkövetni egy kettős gyilkosságot, kizárólag önös üzleti érdekből. Kihangsúlyozta, hogy Morton mennyire együtt érzően viselkedett az exnejével az újjáélesztését követően, és támogatta, amiben csak tudta. Végül rámutatott, hogy Morton így is, úgy is a csúcsra ért volna, ezt egyáltalán nem befolyásolhatta egy negyven évvel ezelőtti, esetleges nehézség.

– A vád folyamatosan azt hangoztatta, hogy ön szívtelen és könyörtelen – fejezte be Madoc. – Ön valóban ennyire szívtelen ember?

Morton a nézőknek elkülönített padsorok felé pillantott, ahonnan a gyönyörű és fiatal Mellanie mosolygott vissza rá odaadón, ragaszkodón.

– Azokat kellene megkérdezni erről, akik jól ismernek. De nem hiszem.

Howard Madoc a bíró felé biccentett, majd visszaült a helyére.

– Az öné a tanú – mondta Carlmichael bíró a vád képviselőjének.

Mindenki elhallgatott a teremben, amikor Paula Myo felállt a székéből.

Biccentett a bíró felé, majd a tanúk padja elé lépett. Halk morajlás futott végig a termen, mindenki lélegzet-visszafojtva várta, mi történik. Ha ő maga vallatja a tanút, akkor a vád nagyon nagy bajban lehet.

– A gyilkosság fogalma mára megváltozott – mondta Paula Mortonnak kedélyes, társalgási stílusban, mintha csak előadást tartana.

– A halál ma már nem végleges állapot. A gyilkosság ma csupán az eredeti test és az emlékek elvesztését jelenti, a szó sokat veszített eredeti jelentéséből. A halál állapota napjainkban inkább csak a tudat folytonosságában beállt, időleges szünet. Ha valakit megölnek, azt a Nemzetközösség bármely bolygóján újjáéleszthetik a klónozási eljárásnak köszönhetően. Kiesik ugyan egy-két évtized az áldozat életéből, de utána ugyanúgy folytathatja jól megszokott tevékenységeit, mintha mi sem történt volna. Ez egy felettébb erős lelki mankó, amelyre bátran rá lehet támaszkodni. Sok pszichológus állítja, hogy ennek köszönhetően minden korábbinál stabilabbá és nyugodtabbá tehetjük a társadalmunkat, amelyre egyre gyakrabban használják az „érett” kifejezést.

Ezek alapján könnyű belátni, hogy a gyilkosság ma már korántsem számít olyan súlyos vétségnek, mint korábban. A gyilkos semmi egyebet nem tesz, mint hogy néhány évre eltávolítja az áldozatot az univerzumból. A szó legszorosabb értelmében azonban nem végez vele. Főleg, ha előre tudni az áldozatról, hogy a biztosítása fedezi az újjáélesztés költségeit. Ekkora kockázat talán vállalható, ha valaki veszélyezteti nagyra törő terveinket.

– Nem – szólalt meg Morton. – Ez elfogadhatatlan. Nem gyilkolászhatunk kényünk-kedvünk szerint, csak mert visszafordítható a folyamat. Ez barbárság. Én sosem tennék ilyet, ahogy most sem, úgy negyven évvel ezelőtt sem.

– De abban ugye egyetértünk, hogy a feleségét és Wyobie Cotalt meggyilkolták?

– Természetesen – vágta rá Morton, majd némi értetlenséggel a tekintetében a homlokát ráncolta. – Én magam jelentettem, nem emlékszik?

– Nem, ön azt mondta, hogy gyanakodni kezdett a felesége eltűnésének körülményeit illetően, főleg miután az újjáélesztése egybeesett a szeretője újjáélesztésével. A nyugtalanság érzéséért nem teljes egészében az emlékezet a felelős, ezt nem lehet csak úgy kitörölni, sem törvényesen, sem törvénytelenül. Ez az érzés a tudatalattiból fakad. Ön végig tudta, hogy valami nem stimmel a felesége eltűnésével kapcsolatban.

Morton hátradőlt a székében, és gyanakvó pillantással méricskélte a főnyomozót.

– A tampikói álca valóban zseniális ötlet, nem igaz? – kérdezte Paula Myo.

– Igen, az.

– Mivel már nem rendelkezett a gyilkossággal kapcsolatos emlékekkel, sem ön, sem a felesége barátai nem kérdőjelezték meg a tényt, hogy egyszerűen összepakolt, és elutazott egy másik bolygóra.

– Nem öltem meg őt. De abban igaza van, hogy ez valóban kiváló álca. Semmi okom sem volt kételkedni, főleg azok után nem, hogy a Brother Associates megkeresett, és közölték, hogy ők közvetítenek Tara ügyében.

– Fussunk neki még egyszer. Ön hazaér a talansee-i konferenciáról, és azt tapasztalja, hogy a lakást kiürítették, Tara összes holmija hiányzik, és talál egy üzenetet, melyben a felesége közli önnel, hogy elhagyta önt.

– Így igaz.

– És ez akkoriban elegendő volt önnek, hogy semmi gyanúsat ne találjon a felesége eltűnésében?

– Váratlan volt és különös és megdöbbentő. De ettől még nem gyanakodtam semmi rosszra.

– Szóval akkor tudott a félrelépéseiről? – kérdezte Paula.

– Igen, addigra több viszonya is volt. A kapcsolatunk elején megegyeztünk, hogy ez belefér. Nekem is volt néhány, én is csak ember vagyok, nem valami robot.

– Vitatta a válás feltételeit?

– Nem. Mindent lefektettünk a házassági szerződésben. Tudtam, mibe vágok bele.

– És mi a helyzet a lakásból eltűnt tárgyakkal? Semmit sem kért vissza?

– Nem.

– Miért nem?

Morton lopva az ügyvédjére sandított.

– Tara csak a saját holmiját vitte magával.

– Ön pontosan tudta, hogy mi az övé?

– Persze.

– És ki más tudhatta még?

Morton ezúttal már értetlen pillantást vetett az ügyvédjére.

– Hogyhogy ki más? – kérdezett vissza.

– Olvastam az összes telefonhívása átiratát, amelyeket a Brother Associates ügyvédi irodával folytatott – magyarázta Paula Myo. – Soha egyetlen vitás kérdés sem merült fel az eltűnt tárgyakkal kapcsolatban. Áruljon el nekem valamit: hogy lehet, hogy egy olyan házból, ahol egy házaspár tizenkét évig él együtt, és vélhetően csak ők ketten tudják, hogy melyik tárgy és eszköz kié, a gyilkos csak és kizárólag a feleség holmiját pakolja össze és tünteti el, miután megölte őt.

Morton döbbenten meredt a nőre. Szólásra nyitotta a száját, de egy hangot sem tudott kinyögni.

– Egyetlen bűnbanda sem tudott volna ilyen álcát felépíteni, hogy fedezzék magukat – folytatta Paula Myo. – Csakis olyasvalaki lehetett képes rá, aki alaposan ismerte a házat és az összes tárgyat. Csakis ketten rendelkeztek ezzel a tudással. Az egyik ilyen személy az ön felesége volt, és tudjuk, hogy nem ő a gyilkos.

Morton a tenyerébe hajtotta a fejét, eltakarva a gyászát és a zavarát.

– Szent szar – nyögött fel. – Nem én tettem. Vagy igen?

– Igen – felelte Paula Myo, és az elhunyt hozzátartozóinak kijáró együttérzéssel nézett rá. – Ön tette.

Három órába telt, mire az esküdtszék meghozta ítéletét. Az uniszférán terjedő, epés megjegyzések szerint azért tartott ilyen sokáig a döntéshozatal, hogy maradéktalanul kiélvezhessék az adófizetők pénzén vásárolt, kifogástalan ebédet. Amikor nagy sokára végre visszatértek a tárgyalóterembe, és az esküdtszék elnöke közölte az ítéletet, senki sem lepődött meg rajta, hogy a döntésük egyhangú. Az elektronikusan eltorzított, tükörfal mögül érkező hang csak ennyit mondott: „Bűnös!”

Természetesen hangos moraj volt rá a válasz, de a bíró csendet rendelt el a teremben, majd szólt Mortonnak, hogy álljon fel. A jogi méltóság közölte vele, hogy az efféle súlyos és borzalmas bűncselekményekre egészen egyértelmű és világos szabályok vonatkoznak. A büntetés ilyen esetekben általában az elveszett élettartam kétszerese.

– Tekintettel arra, hogy ön kizárólag önös érdekből követte el ezt a bűntényt, egyet kell, hogy értsek az ügyész jellemzésével, mely szerint ön egy erkölcstelen egyén, aki egyszerű kellemetlenségnek tekinti mások életét, ha úgy véli, hogy gátolják az ambícióit, és lelkiismeret-furdalás nélkül megszabadul ettől a kellemetlenségtől, ha a helyzet úgy kívánja. Az ön rosszindulatú tette miatt Tara Jennifer Shaheef és Wyobie Cotal évtizedeket vesztett az életéből, mire új testet kaphattak, ezért ezennel százhúsz esztendőnyi élettartamvesztésre ítélem. Az ítélet azonnal kezdetét veszi! – A kezében lévő kalapács hangosan lecsap ott.

Tara Jennifer Shaheef talpra ugrott, majd torkaszakadtából Mortonra ordított.

– Te mocskos szemét!

A terem másik végében Mellanie is talpra szökkent, és hisztérikusan, összefüggéstelenül rikácsolt, miközben a teremszolgákkal viaskodott, akik nem engedték neki, hogy átmásszon a korlát felett, és odarohanjon bűnösnek talált szerelméhez. Többen is élénk érdeklődéssel nézték a jelenetet, és élvezettel mosolyogtak a rendbontáson. Morton döbbenten és zavarodottan rázta a fejét, miközben kivezették a teremből; egyszerűen nem tudta felfogni a vereségét. Az összes riporter a vád képviselői felé fordult. Hoshe Finn és Ivor Chessel fülig érő vigyorral, hevesen rázták egymás kezét. Paula Myo nem foglalkozott a körülötte kialakult felbolydulással, érzelemnyilvánítás nélkül szedegette össze a tárgyalás során az asztalra kirakott dokumentumokat, és tette bele a táskájába. Kézi számítógépét hagyta utoljára, és miután az is eltűnt a táskájában, és makulátlanul tiszta lett az asztal, szó nélkül kisétált a tárgyalóteremből. Körül sem nézett.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Wilson küldetése már százhuszonkilenc napja tartott, és nem győzte számolni az idő múlását. De nemcsak ő húzogatta a strigulákat a naptárban, a Második Esély legénységének összes többi tagja is. Napok, órák, percek: türelmetlenül várták, hogy eljöjjenek, és megkönnyebbülten nyugtázták, hogy elteltek. Fura módon az okozta a legnagyobb problémát, hogy a hajó végig tökéletesen működött, mióta elhagyták az Oaktier bolygót. Ez persze Wilsont egyáltalán nem lepte meg, hiszen rengeteg pénzt költöttek a gondos tervezőmunkára, minden alkatrészből több tartalék is állt készleten, és mindent kétszáz százalékos tűréshatárral gyártottak le. Ezt nevezték a NASA-s időkben túlbiztosításnak. Az Ulyssesen mindennek tökéletesen kellett működnie, és ha valamelyik egység véletlenül, valamiféle balszerencse folytán mégis felmondta a szolgálatot, azonnal három tartalékrendszer váltotta ki. Az Ulyssesről ráadásul látni lehetett a Földet, és néhány perc alatt kapcsolatot lehetett teremteni a houstoni központtal. Még ha csak egy vékonyka szállal is, de kötődtek az otthoniakhoz, ami biztonságérzetet nyújtott. Wilson biztos lehetett benne, hogy ha valami mégis végérvényesen elromlik, akkor a houstoni mérnökök úgyis kitalálnak valamit. Ezen a hajón azonban sokkalta nagyobb súllyal telepedett rá az elszigeteltség érzése. Még ő is lelombozónak és ijesztőnek találta a hosszú utazást, pedig neki volt benne tapasztalata. Ha valami rosszul sül el itt a hiperűrben, akkor soha senki nem talál rájuk. Végtelenül nagyra értékelte azt az alaposságot, amivel a csillaghajót megépítették. Ez a küldetés sokkal kidolgozottabb és kiforrottabb, mint amilyen az Ulysses útja volt.

A civilizált körülményekről nem is beszélve. Először is ott a gravitáció. Noha a mértéke csupán a normál g érték egynyolcada a létfenntartó egység gyűrűjének pereme mellett, ahhoz éppen elegendő, hogy a tárgyak mindig a megfelelő és kellő irányba lebegjenek. Egyszerűen jobban érezte tőle magát a bőrében. Másodszor a kaja. Az előre gyártott, rehidratáló hatású késztermékek helyett a Második Esély étkezőjében grillezett fésűkagylót szolgáltak fel fűszeres rizottóval, vagy báránybélszínt zöldséges lepénnyel és kakukkfüves paradicsommártással, a parádés desszertválasztékról már nem is beszélve. Számos kikapcsolódási lehetőség is nyílt a számukra: több fitnesztermet is kialakítottak a hajón (uszoda sajnos még erre a csillaghajóra sem kerülhetett), és ezeket a legénység összes tagja lelkiismeretesen használta is. A többség azonban az ÖI-tartalmak nézésével múlatta a szabadidejét. Hatalmas könyvtár állt a rendelkezésükre, melyben természetesen a különböző erotikus tartalmak örvendtek a legnagyobb népszerűségnek, azon belül is az első életciklusukat élő fiatalok heves románcai, de szép számmal akadtak a régi klasszikusok modern kori feldolgozásaiból is, valamint a neves történelmi személyiségek életét bemutató életrajzi művekből is. Wilson több napon keresztül nézte A mansfieldi kastély pazar, fényűző feldolgozását. Még az első életciklusában olvasta a regényt, és kíváncsi volt a kor társadalmi szerkezetére (amelyet kísértetiesen hasonlónak talált a modern kori Föld társadalmi szerkezetéhez), de határozottan úgy emlékezett, hogy az eredeti műben nem volt ennyi leszbikus szerelmi jelenet.

A testedzések, az étkezések, a filmnézések és a hivatalos teendőkön felüli időt szinte teljes egészében Annával töltötte. Még ennyi idő elteltével is jobban szerette az „egyszerre egy nő” életformát. Kivételt csak azok az átmeneti időszakok képeztek, amikor egyik komoly kapcsolatból vagy házasságból lépett át egy másikba, vagy amikor egy kapcsolat már gyakorlatilag véget ért, de még nem mondták ki hivatalosan. A Nemzetközösség gazdag – vagy nem is annyira gazdag – állampolgárai által kedvelt kapcsolati formákkal nem tudott azonosulni. Nem úgy, mint Nigel Sheldon, akinek született vagy ezer gyereke, és tizenkét feleségből álló háremet tartott, vagy azok, akiknek több családjuk is volt egyszerre. Meg sem tudta számlálni hirtelen, hányféle párkapcsolati forma alakult ki... de ő bizony megmaradt annak a régi vágású öregúrnak, amilyen abban a korban volt, amelyből származott.

Anna kiváló társnak bizonyult. Sosem követelőzött, hagyta, hogy maguktól alakuljanak a dolgok. Gyakorlatilag minden ugyanúgy zajlott, mint az indulás előtt, azzal a különbséggel, hogy a hajó fedélzetén mindenki tudta, hogy együtt vannak. Senki nem neheztelt rájuk ezért, senki nem sugdolózott a hátuk mögött. Ez is a küldetés és az utazás sajátosságából fakadt. Mindannyian felnőtt emberek. Noha semmiféle hivatalos előírás nem szabályozta, semmiféle kitétel nem szerepelt ezzel kapcsolatban, Wilson az összes első életciklusában lévő jelentkező anyagát visszadobta.

Úgy vélte, a forrófejű fiatalok nem rendelkeznek azzal a türelemmel, ami ehhez a küldetéshez szükséges. Az utazás eddig eltelt része megerősítette ezt az álláspontját. Olyan kevés probléma adódott, olyan kevés „személyeskedés”, hogy Wilson már-már feleslegesnek érezte a fedélzeti pszichológus jelenlétét. Épp a hídon állt és várta, hogy befejeződjön az utazás a hiperűrben, és még most sem tapasztalt semmiféle nyugtalanságot vagy feszültséget a körülötte lévőkön.

– Száz csillagászati egységen belül nem érzékelhető jelentősebb tömeg – jelentette Oscar.

– Köszönöm – mondta Wilson. Ő maga is végighordozta a tekintetét a kijelzőportálokon, és valóban, a gravitációs spektrum képernyője szinte semmit sem mutatott. A navigációhoz szükséges utolsó pontos adatot egy vörös törpéhez viszonyítva vették fel, amikor háromszáz csillagászati egységnyi távolságra repültek el tőle. A csillag mostanra tíz fényévnyire került tőlük. Mindez azt jelentette, hogy tiszta csillagközi űrbe kerültek, mintegy huszonöt fényévnyire a Dyson Alfától.

– Oké, készüljünk fel a kilépésre a hiperűrből. Anna, a fő érzékelőberendezéseket kérem!

– Vettem, uram. – Anna nem mosolygott rá a férfira. Amikor a hídon tartózkodott, nagyon lelkiismeretesen és komolyan végezte a munkáját. Két munkaállomásnyira ült Wilsontól. Amikor a konzol i-pontjára tette a tenyerét, a kezén és az alkarján lévő OÁ-tetoválások felvillantak, és erekként lüktettek a bőrén, miközben aktiválta a hajó orrába szerelt berendezést.

– Asztrofizika? – kérdezte Wilson.

– Készen állunk, uram – felelte Tunde Sutton. A férfi a híd végében várakozott két tudományos tiszt, Bruno Seymore és Russell Sail társaságában. Az ő konzoljukon kétszer annyi portál és képernyő villogott, mint a többiekén, hatalmas mérvű adatáramlást téve lehetővé. Ha mindez még nem lett volna elég, előzetesen mindhárman alaposan feljavíttatták a retinabeültetésüket, amitől csúcsminőségű felbontásban láttak a virtuális látómezejükben. Ha bármiféle rendellenesség várna rájuk odakint a valós űrben, akkor azt gyakorlatilag azonnal érzékelnék és elemeznék. Ráadásul az adatokat rögtön továbbítják is a felettük lévő fedélzeten kialakított asztrofizikai laborba, ahol még több tudományos munkatárs áll készen, köztük Dudley Bose professzor is.

– Oscar, aktiválja az erőtérpajzsot, és vegye át a taktikai irányítást!

– Vettem.

Wilson virtuális látómezejének egy része mutatta, amint energia áramlik az erőtérpajzsokba és az atomlézerekbe. A szenzorok adatait feltöltötték a fegyverek irányzékát vezérlő számítógépre, és Oscar ezzel már elő is készítette a bevetésre a csillaghajó távolsági fegyver-arzenálját. Wilson virtuális ujjai segítségével általános kapcsolatot teremtett a hajó összes részével.

– Hát akkor, hölgyeim és uraim, nézzünk körül odakint – mondta. – Tu Lee, vezessen ki minket a féregjáratból, de a hiperhajtóművet ne kapcsolja ki, lehet, hogy gyorsan kell távoznunk!

– Vettem, uram – mosolygott Tu Lee izgatottan.

A híd elejében lévő, két hatalmas portál belsejében örvénylő kék köd sötétedni kezdett. Fekete színű repedés jelent meg a közepén, és gyorsan tágult. Fényes pontok villantak fel a hajó körüli sötét térben, a csillagmező ismét kibontakozott körülöttük, és ők a végtelen űrben találták magukat.

– Tunde? – kérdezte azonnal Wilson.

– Semmi lényeges, kapitány. Az elektromágneses spektrum tiszta. A gravitációs spektrum üres. Normál részecskesűrűség. A kvantumállapot stabil. Nincs radarvisszaverődés. A neutrínóáramlás normális. A kozmikus sugárzás magas, de nem túlzottan.

– Szenzorcsoport, a Dyson Alfa képét kérem! – adta ki az utasítást Wilson.

Anna célra állította a központi űrtávcsövet, és a bal oldali portálra sugározta a képét. Két vörös zárójel jelölte a burokba zárt csillag helyét. Anna infravörös tartományra váltott, és a csillag egy halvány rózsaszín pontként jelent meg előttük. A Dyson Béta is ott volt mellette, nem messze tőle.

– Úgy tűnik, semmilyen változás nem állt be a csillagburkok állapotában – állapította meg. – Huszonöt évvel ezelőtt még sértetlenek voltak.

– Bármiféle aktivitás a közelükben? – kérdezte Wilson.

– Semmi érzékelhető. Végezzünk hysradar-letapogatást?

– Még ne. Állítsuk csatasorba a hagyományos szenzorokat. Asztrofizika, megfigyelést folytatni! Pilóta, itt maradunk! – adta utasításba Wilson.

– Vettem, uram! – mondta Anna, és máris zongorázni kezdett a virtuális ikonokon. – Felkészülés a szenzorok kibocsátására.

Wilson megkönnyebbülten fellélegzett. Észre sem vette, hogy virtuális ujjaival végig a különböző ikonokon dobolt. A konzolján lévő egyik kisméretű kijelző képe az egyes kamerák felvételei között ugrált. A kamerák a csillaghajó fedélzet feletti felépítményének egy-egy részét mutatták, a szenzorok vezérlőegységét, a létfenntartó egység gyűrűjének egy szeletét, a plazmarakétákat. Bármelyik kamera képét választotta is, semmi egyebet nem látott, csak a csillaghajót és a távoli csillagokat. Semmi egyebet. Hihetetlen kiterjedésű űr vette körül őket. Rémisztő méretű.

Wilson gyerekkorában imádott úszni. Volt egy medencéjük a kert végében, és ő mindennap megmártózott benne, ennek ellenére folyton azzal nyaggatta a szüleit, hogy vigyék el a sportközpontba, a városi nagy uszodába. Kilencéves volt, amikor néhány barátja társaságában eljutott végre oda, egyikőjük anyja felügyeletében. Bízott az úszótudományában, ezért nem ijedt meg sem az úszómedence méretétől, sem a mélységétől, és magabiztosan vezette be a társait a fokozatosan mélyülő vízbe. Amikor a mély részhez ért, lemerült, biztos volt benne, hogy meg tudja érinteni az alját. Egészen könnyedén pedálozott le a medence aljára, erős karcsapásokkal hajtva magát. A füle bedugult a növekvő víznyomástól, de végül sikerült hozzáérintenie az ujjbegyeit a sima csempékhez. Az uszoda zajai elhalkultak, alig érzékelte a feje felett tempózó lábak csobbanását, a kékes fény is elhalványult odalent a mélyben. Nagy nyomás nehezedett rá, ezért elindult felfelé. Ekkor döbbent rá a tévedésére. Ahhoz ugyan elég levegőt vett, hogy lemerülhessen a medence aljára, de már valósággal lángolt a tüdeje. Az izmai görcsbe rándultak, a szervezete kétségbeesett jeleket küldött, a tüdeje friss, éltető levegőt akart beszippantani. Vadul kapálózni kezdett, de ettől szemernyit sem haladt gyorsabban, a felszín alig közeledett felé. Ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy levegőt vegyen. Emelkedni kezdett a mellkasa, a tüdeje felkészült az oxigén befogadására. Wilson érezte, hogy víz áramlik az orrába, mint valami megállíthatatlan, alattomos csúszómászó. Abban a pillanatban felfogta, hogy ha lenyeli, megfullad. Ettől új erőre kapott, és minden erejét beleadva, a félelemtől hajtva tempózni kezdett. Ezzel egy időben sikerült úrrá lennie légzési ingerén, és nem engedte, hogy a tüdeje beszippantsa az uszoda vizét. Valahogy felküzdötte magát a felszínre anélkül, hogy még több vizet nyelt volna be. Zihálva kapkodta a levegőt, úgy sípolt a tüdeje, mint egy fújtató, és kis híján elbőgte magát, amikor felfogta, mekkora veszély fenyegette, hogy mi történhetett volna, ha nincs ekkora szerencséje. Sokáig kapaszkodott a medence szélébe, miközben a teste többször is összerándult az iszonyatos élmény utóhatásaként. Mikor végre eléggé összeszedte magát, visszaúszott a barátaihoz, és soha senkinek nem mesélte el, mi történt a mély vízben.

Soha életében nem félt annyira, mint ott akkor abban az úszómedencében, még a légi harcok során sem, amikor a hadseregben szolgált. Soha semmi nem közelítette meg azt a borzalmas élményt, soha semmi nem váltott ki belőle hasonló érzéseket. Egészen mostanáig. Most ugyanazt a nyirkos félelmet érezte, mint akkor, ugyanaz a kényszeres reszketés fogta el, miután tudatosult benne, hogy a semmi közepén vannak, beláthatatlan, sőt felfoghatatlan távolságra bármitől. Régi, jól bevált légzőgyakorlatához folyamodott, hogy lenyugtassa magát, mielőtt rátörne a remegés.

– A szenzorok leválnak – jelentette Anna.

– Rendben, köszönöm – vágta rá Wilson egy kicsit túlságosan is gyorsan és pattogón. Abbahagyta a kamerák képeinek nézegetését, és a kiküldött szenzorokra összpontosított. El kellett terelnie valamivel a figyelmét az odakint tátongó, kietlen űrről. Mély levegővételekkel lassította le heves szívdobogását és ziháló légzését, de a homlokára kiülő verejtékcseppek ellen semmit sem tehetett. Egy szöveges üzenet úszott be virtuális látómezejébe, Annától érkezett. Jól vagy?

Pompásan – üzent vissza Wilson, de nem nézett a nőre. Úgy tűnt, hogy rajta kívül senkit sem taglózott le a kinti világ végtelensége, mindenki serényen végezte a dolgát, erősen koncentráltak, egyikük sem akart hibázni. Ő volt hát az egyetlen, akit lenyűgözött és megrémített a csillagközi tér. Ez felpiszkálta a hiúságát... csak annyira, hogy a lehető legjobban összpontosíthasson a munkájára.

Konzoljának a képernyője a Második Esély elülső traktusát mutatta. A csillaghajó orrába telepített szenzorcsoport mögött, az egymástól egyenlő távolságra telepített, nyolc hengeres fülke ajtaja kinyílt. Aranycsápokkal rendelkező, nagyméretű fémrovarokra emlékeztető szenzormodulok röppentek ki a fülkékből. A fülkék pereme körül villózó fény megcsillant a felszínükön, miközben szétszóródtak az űrben. A szenzorokra szerelt ionhajtóművek kékes fénnyel felizzottak, és fokozatosan növekedő sebességgel tolták tova a műszereket a csillaghajótól.

Fokozatosan táguló körben távolodtak, közben folyamatosan lézeres és mikrohullámú kapcsolatban álltak egymással, alkalmazkodva egymás pozíciójához. Több óráig tartott, mire az összes szenzor felvette előre kijelölt helyét. Amikor már ötvenezer kilométernyire eltávolodtak a csillaghajótól, az ionhajtóművek ismét bekapcsoltak, megállítva őket. Az összes szenzor védősapkája egyszerre nyílt fel, és a különösen kifinomult érzékelők közvetlen kapcsolatba kerültek a csillagközi térrel. Tányérok, blokkok, antennák és lencsék keltek életre az elektroizom karok végein, és kezdték el pásztázni az űrt a Dyson Alfa körül. A Második Esély nagy teljesítményű számítógépei villámgyorsan feldolgozták a beérkező adatokat, és egyetlen, nagy felbontású, látható képpé alakították.

A csillaghajó lélegzet-visszafojtva várakozó legénysége számára hatalmas csalódást okozott a csillag első vizsgálata: semmiféle látható jellemző nem derült ki a Dyson Alfát körülvevő burokról. Megerősítést nyert a mérete, valóban huszonkilenc egész héttized CsE kiterjedésű. Néma, ájtatos csend telepedett a hídra, miközben mindenki próbálta befogadni és felfogni a közzétett értéket. A felszín rövid hullámhosszú, infravörös sugárzást bocsátott ki. A részecskesűrűség alacsonyabb értéket mutatott az átlagosnál, amiből arra következtettek, hogy a napszélkibocsátás blokkolva van. Ennél többet azonban nem sikerült kideríteniük. További öt napon keresztül folytatták az óvatos megfigyelést, de sem ellenséges tevékenységet nem tapasztaltak, sem más jellegű energiakibocsátást nem érzékeltek, ami esetleg mesterséges aktivitásra utalt volna, ezért végül Wilson is kénytelen volt egyetérteni a tudományos csapattal, és belátni, hogy ebből a távolságból semmiféle veszély nem fenyegeti őket. Visszarendelte az érzékelőmodulokat az űrből, majd tizenöt fényévnyivel közelebb repültek a célponthoz.

Amikor ismét kiléptek a valós űrbe, az előzővel mindenben megegyező módon láttak hozzá a további megfigyelésnek. Öt fényévnyi távolságból már sokkal pontosabb képet közöltek a vonalba rendeződött szenzormodulok. Ennek ellenére semmi sem változott. Érzékelni lehetett a közeli csillagok napszeleit, amint óriásörvényeket és áramlatokat keltenek a burok körül, amelyek halk bálnaénekre emlékeztető hatást keltettek az elektromágneses spektrumban.

Wilson módszeresen egyre előrébb küldte az érzékelőket, fényévenként csökkentve a csillaghoz viszonyított távolságot.

A nyolc szenzormodul minden egyes alkalommal közelebb siklott, majd letapogatta a burkot.

Minden egyes alkalommal az előzőnél pontosabb és részletesebb adatsort közöltek a csillag sugárzási mutatóiról és a részecskeállapotok jellemzőiről. Magáról a burokról azonban semmit sem tudtak kideríteni.

– Menjünk egy fényhónapnyi távolságra – mondta Wilson Tu Lee-nek.

– Vettem, uram!

– Tunde, ezzel a hysradar nagyfelbontású közelségbe kerül – fordult a férfi felé. – Letapogatjuk? – kérdezte.

A konzolja mögött ülő asztrofizikus nagy levegőt véve vállat vont, a füléig húzva a vállcsúcsát.

– Nyilván sokkal több mindent tudnánk meg a burok jellemzőiről, de ha valamiféle aktív erő vagy energia tartja fenn, akkor könnyen leleplezhetjük magunkat. Nem tudom elképzelni, hogy ne vennének észre minket.

Oscar a híd elején lévő portálokat nézte, a féregjárat kékes színű falai éppen összezárultak.

– Már tudják, hogy itt vagyunk. Mi is érzékelnénk egy féreglyuk kvantumjeleit ekkora távolságból – vélte.

– Az építők nyilván számítottak rá, hogy egy napon megjelenik majd itt az ember, hogy megvizsgálja a burkot – szólalt meg Anna.

– Senki sem gondolhatja, hogy egy ekkora horderejű dolog örökre észrevétlen marad.

– Passzív letapogatással kezdjük – közölte Wilson. – Ha nem tapasztalunk semmit, akkor jöhet a hysradar.

Alig négy órával később a Második Esély kilépett a hiperűrből. Wilsonnak ezúttal már kérnie sem kellett, hogy küldjék ki és állítsák vonalba a szenzormodulokat. A hajó központi űrtávcsöve befogta a csillagot rejtő burkot, amely infravörös tartományban úgy festett, mint egy merengő sárkány gyűlölettől izzó szeme.

– Nagyon alacsony a neutrínósűrűség, és a Dyson Alfa irányából gyakorlatilag semmi sem érkezik – jelentette Bruno Seymore. – Azt mondanám, hogy nem tudnak áthatolni a burkon, ebből a távolságból ugyanis el kellene árasztania minket.

– És mi a helyzet a részecskesűrűséggel?

– Csillagközi sodródás, semmi több. A csillag irányából nem érkezik napszél. A burok az összes elektromágneses sugárzást infravörös sugárzássá alakítja, ami a belső felszínét éri. A sugárzás mértéke is ezt támasztja alá, feltéve, hogy nem állt be változás a csillag állapotában.

– Köszönöm – mondta Wilson, és meredten bámulta a vörös korongot. Az elszigeteltség nyomasztó, fullasztó érzése rég szertefoszlott. – Szilárd? – kérdezte.

– Nem – felelte Tunde Sutton. – Érzékeljük a csillag gravitációs mezejét. Gyenge, de érzékelhető. Ha ez a valami szilárd lenne, akkora lenne a tömege, mint egy átlagos csillagnak. Talán még több is.

– Szóval akkor nem engedi át a neutrínókat, az elemi részecskéket, az elektromágneses sugárzás jelentős részét, de a gravitációs erő érzékelhető. A mi erőtereinkhez hasonló? – tette fel az újabb kérdést Wilson.

– Igen – bólintott Tunde. – Szerintem képesek lennénk olyan generátort építeni, ami hasonló burkot hozna létre... de nem lenne egyszerű.

– És hogyan lehetne fenntartani egy ekkora gömböt?

Tunde összerezzent; Bruno és Russell vigyorogva figyelték a feszengését.

– Felemésztené a csillag fúziós energiájának jelentős részét – mondta végül.

– Meg tudjuk állapítani, hogy ez történik-e?

– Nem igazán. Ahhoz ismernünk kellene a csillag eredeti jellemzőit, hogy legyen mivel összevetnünk, de nem ismerjük.

– Értem. Ha érzékelni tudjuk a csillag gravitációs mezejét, akkor meg tudjuk állapítani belőle, hogy keringenek-e bolygók körülötte?

– Ilyen messziről nem, ahhoz közelebb kell mennünk.

– Anna, van bármiféle aktivitás a burok körül?

– Nincs, uram. Sem mikrohullámú kommunikáció, sem lézer- vagy radarjelkibocsátás. Nincsenek plazmanyomok, és kémiai rakétahajtóművek kibocsátását sem látjuk, de jelenleg éppen az érzékelők finomságának hangolása folyik, hátha találunk valamit. Féreglyukra utaló jeleket nem látni. Amennyire a szenzorok adataiból megállapíthatjuk, egyedül vagyunk idekint.

Wilson Oscarra pillantott.

– Úgy tűnik, hogy ez csak egy ősi relikvia – mondta Oscar. Csalódottnak tűnt a hangja.

– Rendben, jöjjön a hysradar. Mindenki nagyon figyeljen, azonnal tudni akarok az első gyanús jelről. Hiperhajtómű, álljunk készen az azonnali távozásra! – adta utasításba Wilson.

– Igenis, uram!

A hídon mindenki csendben várakozott és feszülten figyelt, miközben Anna és Tu Lee összehangoltan dolgoztak, hipergyors gravitációs hullámokat bocsátva ki a féreglyuk-generátorból.

– Ez merőben szokatlan – szólalt meg Tunde Sutton némi idő elteltével. – Visszaverte felénk az impulzusokat, mint egy tükör. Ez felettébb összetett kvantumszerkezetre utal... persze tudtuk, hogy itt nem egy hétköznapi sátorponyvával lesz dolgunk, de akkor is.

– Szóval akkor most bedörömböltünk az ajtón? – kérdezte Wilson.

Anna és az asztrofizikai csoport tagjai mind megrázták a fejüket.

– Aktivitásnak még mindig semmi jele, de ebből a távolságból nem tudjuk az összes szenzort bevetni. Hónapokba telhet, mire az elektromágneses spektrumban feltűnik valami.

– Engem jobban aggaszt a hiperűr és a kvantummező aktivitása.

– Eddig semmit nem észleltünk.

– Értem. Oscar?

– Hosszú utat tettünk meg – kezdte mondandóját a férfi. – Eddig semmi olyasmit nem tapasztaltunk, ami miatt vissza kellene fordulnunk.

– Egyetértek. Készítsük fel a hajót ellenséges fogadtatásra. Hiperűr, menjünk a burok egyenlítője fölé, egymillió kilométeres magasságba.

– Vettem, uram!

A féregjárat Cserenkov-sugárzás kibocsátásával lökődött ki a valós űrbe, gyűrű alakú fénykoronája azúrkék fénnyel csillogott a feketeségben. Ugyanolyan gyorsan tűnt el, mint ahogy megjelent a semmiből, ott hagyva a Második Esélyt egy kilométerrel a burok csupasz felszíne felett. Nem is látszódott a csillagot rejtő hatalmas gömb görbülete, csupán egy lapos mezőnek tűnt, amely minden irányban a végtelenbe vész, mintha a csillaghajó váratlanul lejutott volna az univerzum fenekére.

– Nem is tudtunk volna áthatolni rajta – jegyezte meg Tu Lee, miután kiléptek a valós űrbe.

– Miért? – kérdezte Wilson.

– Ez a burok a féregjáratokat sem engedi át. Rengeteg különleges utórezgést érzékeltünk közeledés közben. Bármi legyen is ez a burok, a kvantummezőn keresztül terjed. A féregjárat nem tudná megkerülni.

– Szóval akkor sehogy sem lehet bejutni – állapította meg Wilson.

– Se ki – jegyezte meg Oscar.

Wilson az asztrofizikusokra nézett.

– Akkor hogyan hatolhat át rajta a csillag gravitációs mezeje? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– Majd kiderítjük – válaszolta Tunde, de egyáltalán nem tűnt lelkesnek.

– A hysradar képe sima felületet mutat – jelentette Anna. – Semmiféle neutrínókibocsátás nem érzékelhető. Még sosem tapasztaltam ilyen alacsony értéket.

– Milyen vastag?

– Ez a jellemző csak a szilárd anyagok esetében értelmezhető – felelte Tunde. – Ez egy mesterséges hasadék a kvantummezőben, amely a téridőben jelenik meg és válik érzékelhetővé. Fizikai értelemben nincs mélysége... kétdimenziós képződmény.

– Értem – dünnyögte Wilson, aki nem tudta levenni a szemét a hagyományos radarképről. – Van nyoma űrhajó-közlekedésnek?

– Nincs – felelte Anna. Enyhén ingerültnek tűnt a hangja, mintha kezdené unni, hogy állandóan ugyanazt kell hajtogatnia, mintha nem beszélne érthetően. – Nincs nyoma hajtóanyag-kibocsátásnak. Nincsenek féregjáratra utaló jelek. Senki nincs itt rajtunk kívül.

– Én vitatkoznék ezzel – emelte fel a kezét Tunde. – Ennek a nyavalyának harminc csillagászati egység az átmérője. Ez olyan hatalmas, hogy az emberi elme nem is képes felfogni. Innen még a burok egyszázaléknyi felületének is csupán a töredékét látjuk. Az is lehet, hogy egy bolygónyi hadiflotta áll lesben öt csillagászati egység távolságra innen, és fogalmunk sincs róla.

– Ne ragadtassuk el magunkat! – hűtötte le a kedélyeket Wilson. – Emberek, pontosan azért jöttünk ide, hogy megfigyeljünk és elemezzünk. Úgyhogy... pilóta, ebben a távolságban maradunk. Védelem, a pajzsok addig fenn maradnak, amíg másként nem rendelkezem. Hiperhajtómű, álljunk készenlétben az azonnali távozáshoz. Asztrofizika, átfogó letapogatást kérek, vessük be az összes szenzort, amink csak van. Egyelőre nem megyünk ennél közelebb. Ha valóban semmi olyasmit nem találunk, ami fenyegetést jelenthetne a számunkra, és továbbra sem észlelünk aktivitást, engedélyezem a burok szerkezetének műholdas vizsgálatát. De addig biztonsági játékot játszunk. – Wilson hátradőlt a székében, és a képernyőn, illetve a virtuális látómezejében felvillanó adathalmazokat nézte. Az eredmények hosszú sora sehogy sem akart véget érni, sőt minél több műszert vetettek be, annál több új adat várt feldolgozásra. A rengeteg információnak csupán a töredékét értette, a többi kínaiul hangzott a számára, amit meglehetősen megalázónak talált. Mindig is úgy gondolta, hogy többé-kevésbé naprakész fizikából.

Tunde Sutton és a tudományos csapat többi tagja ellenben már-már rémisztő lelkesedéssel esett neki a nyers adatoknak. Úgy viselkedtek, mint a kisgyerekek, akik először jutnak el a vidámparkba. Wilson ügyelt rá, hogy ne zargassa Suttont indokolatlanul, és ne kérdezzen rá, hogy miért úgy irányítja a részlegét, ahogy. De amint most végighordozta a tekintetét rajtuk, inkább tűntek az első életciklusukban lévő kockafejeknek, semmint sokat tapasztalt, elismert tudósoknak... ami miatt kiválasztották őket a küldetéshez. Hangosan vitatkoztak és röhögcséltek egymás között, tökéletesen figyelmen kívül hagyva a külvilágot, mintha megfeledkeztek volna róla, hogy mások is tartózkodnak a hídon. Most, oly sok hónap elteltével ők lettek az ászok, csillagászati egységekkel a többiek felett lebegtek.

Wilson két órát ráhúzott a műszakjára, majd átadta a hidat Oscarnak. Egy órával később Anna az elülső megfigyelő karzaton talált rá. A hosszú, sötét fülke a létfenntartó egység gyűrűjének középső fedélzetén helyezkedett; csupán a padlóból derengett némi tompa, kékes fény. Anna hosszasan várakozott a küszöbön, megvárta, amíg a szeme hozzászokik a félhomályhoz, és csak ezt követően lépett be. A megfigyelőkarzat három magas ablaka optikai szempontból tökéletes kialakítású üvegből készült. Néhány ember körvonala látszódott az üvegen túl, és a burok, mint afféle végtelenbe nyúló síkság.

Anna odaosont Wilsonhoz.

– Szia! – súgta a fülébe.

– Szia! – Wilson kitapogatta a kezét a félhomályban, és összefűzték az ujjaikat. Csak álltak ott némán, tökéletesen kielégítette őket egymás közelsége. Anna látta maga felett a központi hengert, csupán a felszínén lévő, apró navigációs fények világították meg a hatalmas, szürke felépítményt. Lassú forgása közben különböző érzékelőcsoportok váltak láthatóvá.

– Nem vagyok biztos benne, hogy valóban látom – mormogta Wilson halkan. – A retinabeültetésem tökéletes infravörös képet ad, de amikor kikapcsolom, csak látni vélem. Ha tényleg ott van, akkor ez egy lapos ködgomolyag, a legvörösebb árnyalatú, ami csak létezik. De lehet, hogy csak beképzelem magamnak, mert tudom, hogy ott van, és hogy milyennek kell lennie. Olyan, mintha itt lenne az orrunk előtt.

– Ez így is van – suttogta vissza Anna. – Kisebbek vagyunk, mint egy baktérium egy kosárlabdához képest.

– Te látod? – kérdezte Wilson.

– Nem is tudom. – Noha ostoba és felesleges mozdulat volt, Anna mégis előrehajolt, és hunyorgott. A retinabeültetései kikapcsolt állapotban voltak, és mintha valóban lett volna valamiféle ultrasötét vöröses fátyol odakint, afféle csalóka derengés, amit akkor tapasztal az ember, ha belép egy komor katedrálisba, amelyet csupán egyetlen gyertya fénye világít meg. – Olyan, mint a lidércfény.

– Hmm. Mindig azt hittem, hogy kiváló a látásom. Finomíttatnom kell rajta a legközelebbi megfiatalító kúra alkalmával. – Wilson elhúzta a kezét a szeme előtt, hátha változik tőle valami, ki akarta próbálni, hogy látja-e az ujjai körvonalát a homályos, sötét kisugárzás előterében. Sajnos túl sok mellékfény volt a fülkében ahhoz, hogy biztos lehessen benne. – Akár látom, akár nem, érzem, hogy ott van. Ez a valami kísérteties és félelmetes, mintha egy árnyék folyamatosan ott ólálkodna a gondolataid peremén.

Anna belekarolt a férfiba.

– Gyere, hosszú napunk volt. Ideje pihenned egy kicsit.

Wilson elmosolyodott, a fogai épphogy csak látszottak az alkonyati szürkületben.

– Túl fáradt és rémült vagyok ahhoz, hogy vitatkozzam veled – mondta, és hagyta, hogy Anna az ajtó felé vezesse.

– Rémült? Te?

– Aha. Egy éven keresztül építettük ezt a hajót. Háromszáz évet vártam rá, hogy ismét egy olyan nagy horderejű dolog történjen velem, mint ez a küldetés. Azt akartam, hogy legyen valami odakint, amikor kilépünk a hiperűrből, valami, ami látható és amit megértek. Amikor leszálltunk a Mars felszínére, körülvett minket az idegen környezet. Különös volt és bizonyos értelemben még gyönyörű is, még soha senki nem látta és nem is tudott róla senki semmit. De ketté tudtál hasítani egy sziklát egy kalapáccsal, és láttad a belsejében a rétegeket. Megfelelő alapismeretekkel rendelkeztünk ahhoz, hogy felismerjük azt, amit látunk, és kitaláljuk, miféle természeti folyamatok formálhatták és alakíthatták. Minden benne volt a fejemben, minden hasznosítható és alkalmazható tudás.

Egyedül tartózkodtak a folyosón, ezért Anna lábujjhegyre állt, és megcsókolta a férfit.

– Te vén csataló – mondta neki incselkedve.

Wilson bárgyú képpel mosolygott le rá.

– Bocsáss meg, azt hiszem, kissé inamba szállt a bátorságom. Ez a tetves gömb kurva nagy. Nem kellett volna hagyni, hogy rátelepedjen az elmémre.

– Hát... ezt bizony hiába ütögetnénk kalapáccsal.

– Az biztos. – Wilson visszacsókolta a nőt. – Bár tuti, hogy jobban érezném magam tőle.

Öt nappal később engedélyt adott rá, hogy a Második Esély ötvenezer kilométernyire megközelítse a burkot. A plazmarakétákat használták, és az egy g-s gyorsulás ötvenedrészével haladtak, majd amikor elérték az előre meghatározott távolságot, megfordultak, és megálltak. A fizikusok visszafojtott lélegzettel várták, hogy mi történik, amikor a hajtóművekből kibocsátott csóvák nekicsapódnak a burok felszínének. Nemes egyszerűséggel: semmi. A mindössze centiméterekkel a burok felett lebegő műholdak azt érzékelték, hogy a maradék gázok és energizált részecskék nekicsapódnak a buroknak, majd visszapattannak a felszínéről. Nem történt sem hő-, sem impulzusátvitel. Semmi sem történt. Sok gigabájtnyi új adat áramlott fel a csillaghajóra a műholdakról a mikrohullámú adatátviteli kapcsolaton keresztül, még tovább duzzasztva a burokról vezetett adatállományt. Számolatlanul sorakoztak a fájlok a Korlátozott Értelem vezérlőegységében, de az összes elemzés és kiértékelés negatív eredménnyel zárult. A tudományos csapat szépen el tudta magyarázni Wilsonnak, hogy mi nem ez a burok, hosszasan sorolták a jellemzőit, arra viszont senki sem tudott választ adni, hogy miként állították elő a gömböt, és mitől marad fenn.

Aggodalomra semmi ok, mondta Wilson egyik este Annának lefekvés előtt, hiszen még csak öt napja vannak ott.

A csillaghajó további nyolc napig maradt az áthatolhatatlan gömb felett, a legkülönbözőbb módokon vizsgálgatták, úgy szurkálták és piszkálták, ahogyan a kisgyerek játszadozik a hegesedő sebbel, mert kíváncsi rá, hogy mit talál a var alatt. A féreglyuk-generátor többször is kürtő alakban meghajlította a téridőt, a hullámok azonban minden egyes alkalommal jellemző minta nélkül pattantak vissza a szinte láthatatlan burokról. A nyolcnapos megfigyelési ciklus alatt csupán annyit tudtak felmutatni, hogy bolygókat fedeztek fel a gömb belsejében. Tunde megerősítette, hogy a gravitációs vizsgálatok eredményei alapján két gázóriás és három kőzetbolygó kering a csillag körül, és számos nagyobb méretű aszteroida is található odabent. Tunde az egyik reggeli értekezlet alkalmával felvidította a társaságot, amikor közölte, hogy az egyik kőzetbolygó az élhető zónában kering, a csillaghoz viszonyított távolsága lehetővé teszi a szén alapú élet kialakulását, feltéve, hogy a bolygón uralkodó viszonyok kedveznek az élet kialakulásának, mint például az elegendő mennyiségű víz, az elviselhető nagyságú légköri nyomás és a többi.

Wilson végül engedélyezte, hogy McClain Gilbert kirepülhessen a burokhoz. Inkább csak a morál fenntartása érdekében tette, semmint tudományos indokkal. A hosszú és unalmas odautazást követően a legénység tagjai kezdtek türelmetlenné válni. Wilsonhoz hasonlóan ők is valami kézzelfogható dologra számítottak, teszem azt, hogy sikerül megfejteniük, miként építették a gömböt, és kideríthetik, hogy miért burkolták be vele a csillagot. Jót tett a lelkűknek, hogy egyik társuk kirepülhet, és személyesen, testközelből vizsgálhatja meg a jelenést; enyhítette a bensőjükben és a létfenntartó egységben fokozatosan növekvő feszültséget.

A csillaghajó legénységének összes tagja figyelemmel követte, amint a kisméretű űrkomp kisiklik a hengeres hajótest hangárjából. Az űrkomp valójában tizenöt fő szállítására alkalmas, gömb alakú létfenntartó kapszula volt, egy dob alakú meghajtóegységre ültetve. Ebben tárolták a környezetvizsgálathoz szükséges felszerelést, és erre szerelték fel a két kisméretű plazmarakétát. A kompot rövid, mindössze tíznapos utazásra tervezték, egyetlen funkciója, hogy a „közelebbi vizsgálatra érdemes” objektumok között szállítsa a tudósokat a Dyson Ikrek közötti űrben. Légköri belépésre alkalmatlan ugyan, de kisebb, levegőtlen holdakra képes leszállni, vagy amiben még inkább bíztak, képes kapcsolatot teremteni idegen űrhajókkal és űrállomásokkal, és ha valóban szerencsések, még a burok generátoregységével is. Természetesen a legénység összes tagja önként jelentkezett, hogy elkíséri McClaint, és Dudley Bose harsogott a leghangosabban, de Wilson senkinek sem engedélyezte a kis űrutazást. Mac egy kis létszámú felderítőcsapatot és egy mérnököt vihetett magával, más senkit.

Az űrkomp száz méterre állt meg a burok felett, ügyesen manőverezve a kémiai meghajtású rakétákkal, majd miután elfoglalták a helyüket, Mac kilépett az űrbe a légzsilipen keresztül, űrruhájának képlékeny műanyagból készült belső rétege hozzátapadt a bőréhez, tökéletesen alkalmazkodva minden egyes mozdulatához, a lehető legkényelmesebb mozgást biztosítva a számára. A testhez simuló réteg felett egy fűtőszálas anyagból készült overallt viselt, amely a testhő elvezetésére szolgált, efelett pedig egy vastagabb, szürke színű, sugárzásnak és mikrometeor-becsapódásoknak is ellenálló védőöltözetet. A külső védőrétegbe egy különleges erőtérgenerátort is beépítettek, és valójában ez jelentette az igazi védelmet az űrben. Ha ez meghibásodik, akkor a protokollnak megfelelően azonnal abba kell hagyni az űrhajón kívül végzett tevékenységet, és vissza kell térni a legközelebbi légzsiliphez. Sisak gyanánt egy sugárzásnak és extrém hőmérsékleti viszonyoknak ellenálló, erős, áttetsző anyagból készült gömb szolgált. Mac állítani tudott fényáteresztő képességén, a külső viszonyoktól függően a sisak háromszázhatvan fokos kiláthatóságot biztosított, amelyet ráadásul számos szenzor is segített, amelyek a virtuális látómezejébe továbbították a képeket. Az akkumulátorokat, a hő- és léggenerátor rendszert mind egy szolid kis tárolórekeszben helyezték el az űrruha elején, két kör alakú ventilátor között, amelyek a többlethő leadására szolgáltak. A ruha vezérlése Mac e-titkárán keresztül történt, a különböző parancsikonok a virtuális látómezejében villantak fel.

Amint túljutott a légzsilip nyílásának peremén, rögzítette magát a komp törzséhez. A csizmája talpán lévő, csillószerű képletek erősen hozzátapadtak a komp törzsének rácsszerű felszínéhez, megtámasztva őt a szabadesésben esetleg fellépő kipördülés és pörgés ellen. Előrehajolt, a gravitáció segítsége nélkül alaposan megdolgoztatva a hasizmait, és kivette a manőverező egységet a tárolóhelyéről. Ez tulajdonképpen egy vékony hátizsákra emlékezető szerkezet, egy-egy gombaszerű fúvókával a két sarkában, melyek segítségével könnyedén és szabadon közlekedhet az űrben, néhány kilométeres körzeten belül.

Miközben a hátára csatolta a szerkezetet, újabb ikonok jelentek meg a virtuális látómezejében. Gyorsan megbizonyosodott róla, hogy a diagnosztikai szoftver tökéletesen működik, és csak ezt követően ragadta meg virtuális kezével az irányítókart. Most már valóban kint volt a végtelen világűrben. Tudta, hogy a társai árgus szemmel figyelik minden mozdulatát, és emiatt hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy azonnal a burok fölé kormányozza magát. Mac azonban higgadt maradt, nem kapkodott, módszeresen ellenőrzött mindent, majd egyenként bekapcsolta a két, hideg gázzal működő, apró hajtóművet. Előbb elvégezte a biztonsági repülést az űrkomp körül, és csak miután mindent rendben talált, akkor szánta el magát az útra.

– Indulok – mondta.

– Innen minden jónak tűnik – mondta Oscar. – A telemetria százszázalékos. Az út biztonságos.

Mac felettébb megnyugtatónak találta az ismerős, örökké jókedvet sugárzó hangot. Ebben a minden eddiginél szokatlanabb és veszélyesebb küldetésben nem is kívánhatott volna jobb társat magának, mint Oscart, aki tucatnyi ismeretlen bolygó felszínére vezette már ki őt nagy biztonsággal. Mac előretolta az irányítókart virtuális ujjaival, a kisméretű hajtóművek nitrogént prüszköltek ki, és odébb lökték őt a komptól. A normál látható tartományban semmit sem látott, a totális sötétség felé haladt. A burok akár két centire, de akár ötven fényévnyire is lehetett volna tőle. A radarja kilencvenhárom métert jelzett. Két méter per szekundumos sebességre gyorsított, majd utasította az e-titkárát, hogy kapcsolja be a komp keresőfényeit. Mac űrruhája ónszürke színnel csillogott a fénynyalábok kereszttüzében. Biztosra vette, hogy látja azt a három kört, ahol a nyalábok nekiütköznek a burok felszínének. Tengerészkék foltot képeztek a gömb felületén, olyan hatást keltve, mintha valaki egy, a képregényekben használatos szövegbuborékot rajzolt volna oda.

Mac infravörös tartományra állította a retinabeültetését. Az univerzum fele azonnal karmazsinvörössé vált. Noha most már látta a burkot, szabad szemmel még mindig nem tudta megállapítani, hogy milyen messze van tőle. A radar negyven métert jelzett. Csökkentette a sebességét, és közelebbről nézve a buroknak ütköző fénycsóvák színe is megváltozott, most inkább zöldes árnyalatot öltöttek. Ráadásul most már a saját árnyékát is látta megjelenni az előtte tornyosuló, sima felületű falon.

A buroktól egy méterre kikapcsolta a manőverező egységet, és hagyta, hogy szép lassan odalebegjen. A biomonitor jelezte, mennyire hevesen ver a szíve, és érezte, hogy bugyog az adrenalin az ereiben. Felemelte a kezét, az ujjait karomszerűen előreszegezte, hogy megérintse a titokzatos gömböt, de az utolsó pillanatban visszakozott. Még nem kapott engedélyt, de ha végigjárja a hivatalos utat, akkor ott rostokolhat egész nap, és soha nem végez. Tudta, hogy azért őt küldték ki ide, mert neki van a legnagyobb terepi tapasztalata az idegen világokat és környezeteket illetően. De nem ebben az esetben – mondta önmagának gonoszul, és megeresztett egy fanyar vigyort. Érezte, hogy lassul valamelyest a szívverése, és ekkor befejezte a megkezdett mozdulatot. Az ujjai hozzáértek a gömb felszínéhez.

Egy varázslatos pillanatig elképzelte, hogy a gömb majd kipukkan, mint egy szappanbuborék, amikor hozzáérnek kesztyűbe bújtatott ujjai. A gömb azonban nem durrant szét, ő pedig halkan kuncogott. Máris odébb taszította őt az érintés ellenhatása. Megragadta az irányítókart, és ismét megérintette a burok felszínét, ezúttal ügyelve rá, hogy a teste ne lendüljön odébb.

– Na jó, épp megérintem – jelentette. – Semmi sem történik. Szilárd anyagnak tűnik, nem érzékelhető az az enyhe felszíni instabilitás, mint a mi erőtereink esetében.

– Vettem, Mac – mondta Oscar. – Mind azt várjuk, hogy mikor nyúl ki érted egy démon, és ránt be magához a gömb belsejébe.

– Köszi, srácok.

– Nincs mit. Lesz rá érkezésed, hogy elhelyezz néhány szenzort nekünk? – kérdezte Oscar.

– Persze – felelte Mac, és már nyúlt is a derekára erősített műszerekért. Egyesével ráhelyezte az érzékelőket a burok felületére, hogy méréseket végezhessenek. Az összes szenzort kézzel kellett a helyén tartania, a magas hőmérsékletű, speciális ragasztóanyag semmit nem ért. Amikor kipréselte a tubusból, úgy pergett le a burok felszínéről, mint a vízcsepp a teflonedényről.

– Nem igazán számítottunk rá, hogy a ragasztóanyag beválik – mondta Oscar. – Nincsenek atomok, amiken megtapadhatna a ragacs. De azért próbálkozz.

– Rendben, de ha így kell tartanom a szenzorokat, akkor jóval gyorsabban fogyasztom el a gázt.

– Vettem. Kérlek, használd a mezonarány-érzékelőt.

– Rendben. – Mac hozzáérintette a kisméretű hengert a gömb felszínéhez. Ismét az a nyugtalanító érzése támadt, hogy valami lapul a burok túloldalán, és az érzés most erősebben tört rá, mint korábban. Úgy érezte magát, mint a lambéria mögött kaparászó egér, akiről a macska pontosan tudja, hogy hol van és merrefelé mozog, és lesben állva várja, hogy kidugja a fejét az egérlyukon. Csakhogy lehet, hogy ez a burok még egy lambériaburkolatnál is vékonyabb, lehet, hogy csupán egy-két elektronnyi vastagságú. Lehetetlen – motyogta maga elé.

– De valami biztosan észrevette, hogy itt vagyunk, vagy nem? Oldalra fordította a fejét, egészen addig, míg meg nem pillantotta a végtelen csillagmezőt. Hirtelen úgy érezte magát, mintha fejjel lefelé lebegne egy falhoz tapadva, az égbolt a háta mögött, a talaj messze a lába alatt. A vörös és fekete közötti, függőleges horizont élesen rajzolódott ki előtte. Amikor lefelé nézett, ugyanazt a horizontot látta a talpa alatt. Az emberi elme egyszerűen nem tudta befogadni ennek a buroknak az irdatlan méretét. Bárki alkotta is meg ezt a páratlan csodát, nyomós oka volt rá, az biztos.

Védelem? Bebörtönzés? A fedélzeti fogadások jelen pillanatban 80:40-en álltak. Mindkét alternatíva ellenséges és agresszív életformát feltételez... megint csak oly mértékűt, amit az emberi elme nem képes felfogni.

– Jól vagy, Mac? – kérdezte Oscar.

Mac most vette csak észre, hogy a szíve ismét veszettül kalapál, ezért vett néhány mély lélegzetet, hogy úrrá legyen izgalmán.

– Persze, semmi gond. Mi a következő lépés?

– Egzotikus hullámminta-elemzés. Tunde tudni akarja, pontosan honnan ered az infravörös kisugárzás. Ha ezt kiderítjük, akkor talán azt is meg tudjuk állapítani, miként kapcsolódik a burok a téridőhöz.

– Értettem.

Negyven perccel később az utolsó szenzort is visszatette a helyére, és visszaindult az űrkomphoz. A fizikusok végtelenül elégedettek voltak az adatgyűjtéssel, még egy lépéssel közelebb kerültek ahhoz, hogy megfejtsék a burok fizikai valójának titkát. Azt azonban továbbra sem tudták, hogy miként hozták létre, és legfőképpen, miért.

Két nappal Mac űrhajón kívül végzett tevékenységét követően az egyes részlegek vezetői úgy döntöttek a szokásos reggeli értekezleten, hogy már begyűjtötték az összes lehetséges adatot, amit ilyen statikus módszerekkel csak lehet. Wilsont az aggasztotta leginkább, hogy más irányokba szinte semmiféle előrelépés nem történt.

– Azért küldtek ide minket, hogy kiderítsük, miért hozták létre ezt a burkot – mondta hivatalos hangot megütve, miután a többiek sorban beszámoltak az előző napi eredményekről. – Tunde, tudom, hogy az emberei keményen dolgoznak, és jó munkát végeznek, hogy megállapítsák a burok fő jellemzőit, de ennél több kellene. Most, hogy a kvantumszerkezetet tanulmányozzák, lehetséges lenne úgy átalakítani a hiperhajtóművet, hogy átjussunk rajta?

– Nem – vágta rá Tunde habozás nélkül. – Ami azt illeti, nem hiszem, hogy bárhogy is át lehetne hatolni ezen a burkon. Ugyan mi még nem tudnánk előállítani egy ehhez hasonló erőteret, de már megismertük annyira a tulajdonságait, hogy kijelenthessem: nem lehet megkerülni a hiperűrön keresztül. Nem lehet féregjáratot nyitni a belsejébe.

– És ha áttörnénk? – vetette fel Oscar. – A valós űrben maradva sem juthatunk be valahogy?

– Nem, ez teljességgel lehetetlen. Ha el is érnénk a burok összeroppantásához szükséges energiaszintet, akkor sem mennénk vele semmire. Ez nem szilárd burok, nem tehetünk benne kárt úgy, ahogy más szilárd halmazállapotú anyagban. Egy napon talán képesek leszünk úgy alakítani a kvantummezőket, hogy egy részüket destabilizáljuk, de az a nap sajnos még odébb van. Hogy ezzel az ostoba szójátékkal éljek, még csak a felszínét sem karcoltuk meg.

– Akkor máshol kell keresgélnünk – mondta erre Wilson. – Bár el kell ismerni, hogy olyan elképesztő mérettel állunk szemben, hogy ez csak felületes keresés lesz, de akkor is meg kell próbálnunk. Térjünk vissza az eredeti két feltételezéshez: támadás vagy védekezés. Ha ez egy védőpajzs, akkor látnunk kellene a támadók nyomát valahol a burok mentén.

– A nyomát, vagy egy egész hadsereget? – kérdezte Oscar könnyedén.

– Ha itt lennének, akkor már tanulmányoznának minket – jegyezte meg Antonia Clarke a mérnöki csoport vezetője. – Akkora feltűnést okozunk a vizsgálatokkal, amióta itt vagyunk, hogy lehetetlen nem észrevenni minket. Elég hozzá néhány kósza felderítő műhold, és máris kiszúrtak minket.

– Talán – vélte Tunde –, de eddig nem érzékeltünk megfigyelésre utaló jeleket. Ráadásul elég rég hozták létre ezt a burkot, lehet, hogy a fenyegetés már egyáltalán nem áll fenn.

– Csak emberi léptékkel mérve történt régen – világított rá Oscar.

– Na, elég ebből! – emelte fel a hangját és a kezét Wilson, hogy elejét vegye egy hosszú és meddő vitának. – Ha az ellenséges erő még itt van, akkor meg kell keresnünk, és lehetőleg úgy, hogy ők ne vegyenek észre minket. Tudom, hogy ez szinte lehetetlen, de meg kell próbálnunk. Ha már elmentek innen, talán hátrahagytak valamit maguk után. Ha pedig azért emelték ezt a burkot a csillag köré, hogy bent tartsák az idegen létformát, akkor még valószínűbb, hogy találunk valamiféle építményt vagy szerkezetet. Éppen ezért megkerüljük a csillaghajóval a burkot az egyenlítő mentén. Egy csillagászati egységnyi távolságon maradunk, és alacsony sebességre állítjuk a hiperhajtóművet. Ha rászánunk egy hetet, akkor a hysradar kellő pontossággal fel tudja deríteni a környező űrt. Ha bekövetkezik a legrosszabb, és semmit sem találunk, akkor elrepülünk mindkét pólushoz, és azokat is megvizsgáljuk. Ha még akkor sem jutunk semmire, akkor újraértékeljük a helyzetet.

– Kapitány – szólalt meg Tunde –, szeretném felhívni a figyelmet a kommunikáció lehetőségére.

– Mégis kivel?

– Mindkét elméletünk feltételezi, hogy értelmes létforma tartózkodik a burok mögött. Most elég közel vagyunk ahhoz, hogy felhívjuk magunkra a figyelmüket, talán még beszélhetnénk is velük.

– Hogyan? Ha jól emlékszem, mindenki azt állította, hogy a burok áthatolhatatlan.

– Igen, a gravitációs erőt leszámítva. – Tunde a mérnöki csoport vezetőjére nézett. – Már beszéltem erről Antoniával. Viszonylag egyszerűen meg lehetne változtatni a hiperhajtómű beállításait, hogy egyszerű gravitációs hullámokat keltsünk. Ha a bent élő civilizáció képes érzékelni a gravitációs hullámokat, akkor foghatják a jelünket.

Ez a lehetőség meglepte Wilsont. Eddig folyamatosan olyan jelentéseket kapott a tudományos részlegektől, amióta elkezdték a burok vizsgálatát, melyek alapján már rég kizárta a közvetlen kapcsolatfelvétel lehetőségét.

– Mégis miféle változtatásokról lenne szó? – kérdezte némi gondolkodást követően. – Azt nem engedélyezem, hogy akár csak egy pillanatra is leállítsuk a hiperhajtóművet – szögezte le jó előre.

– Csak átprogramozásról van szó, semmi több – felelte Antonia. – Épphogy csak módosítani kellene a hysradar alapfunkcióját, és máris tudnánk gravitációs hullámot kelteni. A hajó KI-je néhány óra alatt elvégezne egy ilyen programmódosítást.

– Rendben, akkor készítsük elő ezt a programot. Ha a kerülőrepülés nem jár eredménnyel, megpróbáljuk. Végre egy használható ötlet, emberek! – dicsérte meg két munkatársát.

Két napja tartott már az egyhetesre tervezett, egyenlítő körüli felderítő repülés, amikor a hysradar végre talált valami érdekeset. Az első felvételek röviddel éjfél után érkeztek be a hajón mért idő szerint. Éppen Oscar tartózkodott a parancsnoki hídon; visszarendelte a Második Esélyt a valós űrbe, majd szólt a kapitánynak.

Wilson magára kanyarította a kabátját, többször is hevesen megrázta a fejét, hogy elűzze az álmosságát, és mire megérkezett, már a hajó összes főbb érzékelője működésbe lépett. Egy kép bontakozott ki a híd portáljának közepén. Hunyorogva nézte, alig akart hinni a szemének. A neonzöld színű rácsvonalak egy tökéletes félgömböt rajzoltak ki, amely kitüremkedett a burok felszínéből. A radarjelek azt mutatták, hogy a félgömb átmérője huszonötezer kilométer.

Tunde Sutton és Bruno Seymore is feljöttek a hídra. Mindketten megálltak Wilson mögött, és döbbenten meredtek a kijelzőre.

– Ez nem semmi – hüledezett Bruno –, mint egy borostyánba ragadt légy.

– Na jól van, emberek – dünnyögte Wilson, majd odaült a konzolja elé. – Mi az, amit látunk? Egy bolygó?

– Nem, uram – felelte Russell magabiztos hangon. Az előtte lévő kijelzők folyamatosan villogtak, miközben átfuttatta a beérkező adatokat az elemző programokon. – Azt mondanám, hogy ez magának a buroknak a kitüremkedése. A felszíne ugyanolyan sima és egynemű, mint a buroké, és ez egy tökéletes félgömb. Igen erős mágneses tere van, legalább egy nagyságrenddel erősebb, mint egy átlagos bolygóé; ráadásul hevesen ingadozik, mintha pörögne. Gravitációs mező nincs... noha a szenzorok gravitációs hullámokat érzékelnek. Szabályos hullámok, mint valami pulzálás, ugyanakkor nincsenek összhangban a mágneses tér változásával... nagyon furcsa.

Wilson ekkor Tunde felé fordult, aki éppen akkor huppant le a saját konzolja elé. Az asztrofizikus értetlenül, zavartan ráncolta a homlokát.

– Ez valamilyen jeladás? – kérdezte tőle Wilson.

– Nem tudom – ingatta a fejét Tunde.

– A pulzálás állandó, nem váltakozik. Ha jel, akkor nem közvetít sok mondanivalót – vélte Russell.

– Tudjuk, honnan jön?

– Úgy tűnik, a félgömb belsejéből, de az eredőpont helye folyamatosan változik, mintha körbe-körbe mozogna.

– Értem. Még valami? – kérdezte Wilson.

– Nincs infravörös-kibocsátás. – Russell a nagy portál felé bökött az állával, ahol a burok sima felszíne egyöntetű karmazsinvörös színben látszódott. A kép közepén azonban feltűnt egy nagyméretű, fekete kör, mintha egy lyuk keletkezett volna a burok egységes felületén. – Várjunk csak! Van valami a tetejénél! – Russell hangja folyamatosan vékonyodott, miközben az adatokat elemezte. – A csúcspont nem íves, inkább lapos... olyan, mint egy kráter. Ez egy nyílás! Van ott egy nyílás!

– Igazad van! – kurjantotta Bruno. Vigyorgott, mint a tejbetök.

– Enyhe fotonsugárzás érzékelhető. Fény jön ki azon a nyíláson, és épphogy csak kívül esik az ultraibolya tartományon. A burok többi részétől eltérően nem infravörös. Ott bejuthatunk! – lelkendezett.

Wilson és Oscar döbbenten nézett össze.

– Csak nyugalom! – hűtötte le Wilson a kedélyeket. – Tényeket akarok hallani, nem tippeket! Tiszta képet kérek a központi távcsőről. Oscar, milyen messze vagyunk éppen?

– Százezer kilométerrel vagyunk a burok és hetvenezerrel a kitüremkedő félgömb felett.

– Az megfelelő.

– Fókuszálunk – jelentette Bruno.

A híd portálja egy gyorsan szélesedő, vörös gyűrűt mutatott, amely váratlanul feketévé változott.

– Itt is van – mondta diadalittasan Bruno. Egy gyorsan növekvő fényfolt jelent meg portál közepén. A folt levendulaszínű sarlóvá kunkorodott, és ott villózott a szemük előtt.

– Mekkora? – kérdezte Wilson.

– A nyílás tizenhét kilométer átmérőjű.

– Ez a hullámhossz nem egyezik meg a Dyson Alfa ismert spektrumával – mondta Tunde. – Ez nem a csillag kisugárzása.

Wilson nem tudta levenni a szemét a sarló alakú fényről.

– Bármiféle aktivitás, ami űrhajóra vagy érzékelőkre utalna?

– Nincs, uram.

– Gondolom, azt nem tudjuk, hogy a nyílás már akkor is ott volt-e, mielőtt kiléptünk a féregjáratból?

– Csak azt tudjuk, hogy a félgömb csúcsa lapos volt, de az nem derült ki, hogy nyitva is volt-e, vagy sem.

– Értem. Valami javaslat?

– Küldjünk be egy szondát – vágta rá Russell azonnal.

– Igen, de előbb tanulmányoznunk kellene egy kicsit a félgömböt – vélte Tunde.

– Amíg nézelődünk, leküldhetnénk egy műholdat a nyílás fölé – javasolta Oscar. – Egyelőre ne menjünk közelebb, biztonságos távolságból kukucskáljunk be azon a lyukon. Ebből a szögből alig látunk valamit.

Wilson egy kicsit meglepődött a javaslat hallatán, nagyobb óvatosságot várt volna Oscartól, noha egy felderítő műhold ésszerűen hangzott. Ha van odabent valami, akkor minden bizonnyal felfedezte már a Második Esélyt.

– Rendben, mehet a műhold – egyezett bele.

– Értettem, indítom a folyamatot. – Oscar ahhoz a konzolhoz lépett, amelyet általában Anna használt, és bevitte a műhold indítási szekvenciáját.

– Addig is, van valakinek bármi elképzelése arról, hogy mi a fene lehet ez? – fordult Wilson a többiek felé.

Jean Douvoir halkan kuncogni kezdett.

– A Sötétség Erődje, ahol a gonosz nagyúr lakozik – mondta.

– Köszönöm. Másvalaki?

– Nekem van egy elképzelésem – szólalt meg Bruno. Kis híján elpirult, amikor az összes tekintet rászegeződött a hídon. – Nos, ez a valami aktív, igaz? Valami odabent gravitációs hullámokat és mágneses teret kelt... és ez csak az, amit érzékelni tudunk. Pontosan az egyenlítőn helyezkedik el. Amennyire a szenzorjainkkal meg tudjuk állapítani, tökéletesen illeszkedik az ekliptikái síkra, noha nem tudom, hogy ennek mi a jelentősége... – Körbehordozta a tekintetét a hídon, most már egyáltalán nem jött zavarba az árgus tekintetektől. – Az jutott eszembe, hogy ez egy generátor lehet, ez hozta létre és tartja fenn a burkot, vagy legalábbis ezt a felét.

Wilson Tunde-re pillantott, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Tekintsük annak – bólintott Tunde –, amíg ki nem derítünk valamit, ami ellentmond ennek. – Felmutatta a hüvelykujját Brúnónak. – Ügyes!

Oscar húsz perc múltán leküldött a nyíláshoz egy Moore-osztályú műholdat. Kisméretű ionrakétáinak köszönhetően sebesen távolodott a csillaghajótól, és a sötéten tátongó félgömb felé repült.

Néhány kivételével az összes képernyő a látható tartományban működő kamerák képét mutatta. A lilás izzás nem fedett fel semmit, vélhetően semmi sem ólálkodott odabent. Az egyik igen kifinomult elemzőprogram enyhe ingadozást fedezett fel a kibocsátás intenzitásában, ami azonban nem egyezett sem a mágneses tér, sem a gravitációs hullámok ingadozásával.

Négy órával a kibocsátást követően a műhold odaért a nyílás fölé. Még a legnagyobb nagyítás mellett sem látszódott egyéb, mint a kékes-lilás izzás, mintha nem lenne egyéb a félgömb belsejében, csak valamilyen átlátszatlan, fluoreszkáló köd. Húsz perccel később, amikor a legénység fele már elveszítette az érdeklődését, a lilás fény eltűnt, és a helyét tökéletes sötétség vette át. Tizennyolc perccel később a fény ismét felvillant.

Feljavították a képminőséget, és többször is lejátszották lassítva a felvételt, és ez alapján sikerült megállapítani, hogy valami elhaladt a nyílás előtt, és ez okozta a sötétséget.

– Most kacsintott a gonosz nagyúr – mondta Oscar Jeannek.

Háromnapi megfigyelés után megállapították, hogy a fényt hét óra és tizenöt percenként takarja ki valami, bár ez alkalmanként nyolc perces eltérést mutatott. A sötétség időtartama állandóbbnak bizonyult, szinte mindig pontosan nyolc percig tartott, kivéve egyetlen alkalmat, amikor harmincötig.

Mivel semmi sem bukkant elő a lyukból ez alatt a három nap alatt, Wilson végül engedélyt adott a közelebbi megfigyelésre. Egy Galileo-osztályú műhold hagyta el a Második Esély kilövőállomását, amely a Moore-osztályú társánál pontosabb és részletesebb megfigyelésre képes. Anna lelassította a műhold mozgását, amikor a lyuk közelébe ért, és húsz kilométeres magasságban tartotta a félgömb fekete felszíne felett. A telemetria azt mutatta, hogy a mágneses és elektromágneses hullámfrontok keményen ostromolják a megfigyelő műszert; noha a műhold elektromos rendszerét úgy tervezték és alakították ki, hogy ellenálljon a gázóriások közelében tapasztalható, hasonlóan veszélyes és ártalmas energiaviszonyoknak, Annának résen kellett lennie, nehogy túltöltöttség lépjen fel, vagy átmeneti üzemzavar álljon be. Az interferencia zavart okozott az adatátvitelben, ami rossz képminőséget és nehezen olvasható adathalmazt eredményezett a csillaghajón.

A hajó teljes legénysége nézte, amint a lyuk lassan beúszik a látképbe, a halovány levendulaszín derengés olyan hatást keltett, mintha egy gyengén sugárzó nap kelne fel a háttérben. Az illúzió a következő pillanatban azonban megtört, amikor a műhold közelebb siklott; a megvilágított lyuk mindenféle mércével mérve is kicsi volt. A műhold átsiklott a lyuk pereme felett, és ott megállt. A mágneses áramlás és a gravitációs hullámok érzékelhetően rázták a megfigyelő műszert, mintha egy tenger felszínén ringott volna. Anna minden tőle telhetőt megtett, hogy kiküszöbölje ezt a rázkódást, hogy a szenzorok pontos felvételeket készíthessenek. Négyszáz kilométerrel a lyuk alatt egy sötét szálakból álló, íves rácsszerkezet úszott lassan a kékes derengésben, amely még mélyebbről eredt. Amikor a műhold a sötét szálakra fókuszált, kiderült, hogy a rácsszerkezet nem hasonlít a jellegzetes, hatszögletű, méhsejtszerű alakzatra, a hézagok között akadtak háromszög, de tizenkét oldalú rácsformák is, és a szálak bizonyos helyeken ellipszoid alakúra feszítették őket. A lyukak kiterjedése felért egy-egy ország méretével, a szálak szélessége pedig elérte a néhány száz kilométert. Egyvalami azonnal kiderült a lomha forgómozgásból – a fura rácsszerkezet egy gömb.

Ezer kilométerrel mélyebben egy második, szintén vastag, sötét szálakból szőtt rácsgömböt is felfedeztek. Ez szabályosabb, főleg háromszög és ötszög alakú rácspontokból állt. Ez a gömb is forgott, de a külső héjhoz képest ellentétes irányba haladt. Ez alatt egy harmadik rácsgömb bukkant fel, az előző kettőnél szélesebb hézagokkal. Kontinensnyi hosszúságú szálai erős indigókék fényt sugároztak, nagyban hozzájárulva az általános, kékes derengéshez. Ametiszt fénysávok színesítették az indigó sugárzást, ami egy negyedik, még mélyebben lévő rácsgömb jelenlétére utalt, de nem lehetett pontosan megállapítani, hogy hol van. A harmadik rácsgömböt csillogó párafelhő vette körül.

– A szentségit! – suttogta Wilson. Lélekben sok mindenre felkészült, de arra egyáltalán nem számított, hogy majd bolygóméretű, kinetikus építményeket találnak a Sötét Erődben. A burok irdatlan mérete már így is letaglózta, emberi érzékeivel és elméjével fel sem fogta igazán, mivel állnak szemben. De a burok legalább csak egyfajta erőtér, az energia ismeretlen eredetű felhasználása és csillagászati léptékű kiterjesztése, ezek a sötét szálakból szőtt rácsgömbök azonban szilárd építményeknek tűntek. Ez itt az anyag olyan mérvű felhasználása és megmunkálása, ami a Nemzetközösség jelenlegi technológiai fejlettségi szintjén egyszerűen értelmezhetetlen. A burok megépítői olyan szerkezetet alkottak, ami a szó szoros értelmében mechanikus, és ez akár még mosolygásra is késztethette volna az űrt átszelő csillaghajó legénységének tagjait. Wilson ezek után azon sem lepődött volna meg, ha találnak egy hold nagyságú, fogaskerekekkel teli gépházat, amely az egész szerkezetet hajtja. – Azok a sötét szálak valóban szilárd anyagból vannak? – kérdezte.

– Ezt nem tudom megmondani – felelte Anna. – Az elektromágneses környezet folyamatosan zavarja a műhold érzékelőit.

– Ekkora mennyiségű anyag összeolvadna a saját tömegvonzása miatt – jegyezte meg Bruno. – Ezeknek valamiféle energialapú szerkezeteknek kell lenniük.

– Nem feltétlenül – mondott ellent Russell. – Nincs odabent bolygónyi tömegű anyag, ráadásul a forgási sebességük fenntartja az alakjukat.

– Hülyeség! Fémes hidrogénből kellene lenniük ahhoz, hogy ilyen körülmények között megtarthassák az alakjukat.

– Na és? Akkor fémes hidrogénből vannak. Kivéve azokat a világító valamiket, azok igen érdekesnek tűnnek. Gyakorlatilag nem érzékelhető infravörös sugárzás.

– A burok felszíne egyébként ép? – kérdezte Oscar. – Úgy értem, hogy a burok héján belül is van egy hasonló félgömb, vagy csak ez az egy van, és ez valamiféle raktár a rácsgömbök számára?

– Jó kérdés – dünnyögte Tunde. – Anna, a műhold távcsövén keresztül átláthatunk azokon a rácsgömbökön?

– Nem, ez képtelenség – ingatta a fejét a nő. – A harmadik rácsgömb körüli pára olyan, mintha egy gázóriás felhőrétegébe néznénk bele, és a mélyebb rétegekben folyamatosan sűrűsödik.

– Mint az olaj – hümmögött Oscar. – Ez lehet a kenőanyag a rácsgömbök közötti térben. – Észrevette, hogy Tunde meredten őt bámulja, ezért bocsánatkérően elmosolyodott. – Csak egy ötlet – vont vállat.

– Anna – fordult a nő felé Wilson –, a műhold épségben maradna odabent?

Anna nagy levegőt vett és lassan fújta ki, majd az ikerportálok központi képére pillantott.

– Nem látom okát, hogy ne bírná ki, az első rácsgömbig egészen biztosan. A szenzorok szerint addig csak tiszta űr van előttünk.

– Rendben – mondta Wilson tagoltan, noha lassacskán kezdett eluralkodni rajta az izgalom. – Akkor menjünk be!

Anna egy második Galileo-osztályú műholdat is útnak indított, és a félgömb kupolaívének tetején éktelenkedő lyuk fölé irányította, amit most már mindenki Sötét Erődnek hívott. Amikor odaért, az első műholdat beküldte a lyuk belsejébe, a második műszert használva jeltovábbító eszközként. Minél közelebb ért az első műhold a legfelső rácsgömbhöz, annál erősebbé váltak körülötte az energialökések. Anna már nem is bajlódott azzal, hogy megpróbálja kiküszöbölni az emiatt bekövetkező zavarokat, már csak azért sem, mert így órákon belül kifogyott volna a hajtóanyagból. Hagyta hát, hogy a műhold szabadon ringatózzon, mintha tengerben lenne; és nem törődött a zavaros képekkel, amelyeket a hajóra továbbított. Úgy döntött, hogy nyolcvan kilométerenként majd stabilizálja a műhold mozgását, és elvégez egy gyors ellenőrzést, mielőtt ismét hagyná, hogy rázkódni kezdjen. Semmi látnivaló nem akadt útközben. A félgömb külső héja és az első rácsgömb között nem találtak semmit, a szenzorok légüres teret jeleztek.

Amikor a műhold félúton járt, a rácsgömb egyik hatalmas merevítőszála beúszott a nyílás alá, részlegesen kitakarva a mélyből, a többi rácsgömb felől érkező, színes derengést. A legénység mostanra már feltárta a legfelső gömb földrajzi jellemzőit, és a második gömbbel kapcsolatban is meglehetősen előrehaladtak. Semmiféle logikát nem találtak a minták elrendezésében, ugyanakkor most már teljesen pontosan meg tudták határozni, hogy a rácsgömb mikor érkezik ismét olyan helyzetbe, hogy eltakarja a nyílást.

A műhold még közelebb siklott a rácsgömbhöz, és a radarkép váratlanul javulni látszott.

– Ez különös – jegyezte meg Anna, miután ismét stabilizálta a műholdat.

– Valami baj van? – kapta fel a fejét Tunde.

– Parallaxison keresztül próbálom pontosítani a távolságot a merevítőszálhoz képest, amely felé tartunk, de eltérést tapasztalok e között és a radarfelvétel között. A radar szerint három kilométerrel közelebb van.

– Az a köd talán torzítja a parallaxist.

Anna a fejét csóválta.

– Nem ez a baj, a merevítőszál körül nincs köd. Tisztán látni mindent.

Ahogy a műhold közeledett a célhoz, úgy vált egyre nagyobbá az eltérés. Ekkor megvizsgálták a merevítőszál körüli mágneses fluxust: az erővonalak úgy örvénylettek, mint a ciklonok a viharzóna felett.

Egy hosszú, heves szakmai vitát követően Tunde szólalt fel:

– Bármi legyen is ez, taszítja az elektromosságot. A radar által kibocsátott elektromágneses hullámok el sem érik a felszínt.

– Be tudunk repülni és leszállni valahol a műholddal? – kérdezte Wilson.

– Nem tartom jó ötletnek. Ez a taszító hatás valószínűleg gajra vágná a műhold elektronikáját. Inkább távolról kellene megvizsgálnunk.

A Galileo-osztályú műhold két teljes napig lebegett harminc kilométeres magasságban a lassan forgó, legfelső rácsgömb felett. Az összes érzékelőjét bekapcsolták és kieresztették, hogy annyi adatot gyűjtsön, amennyit csak lehetséges. A csillaghajó fedélzetén eközben a fizikusok és a mérnökök elkészítettek egy olyan szondát, amelyet lejuttathatnak az egyik merevítőszál felszínére: optronikus áramkörei voltak és lézert használt a kommunikációhoz. Meglehetősen korlátozott megfigyelésre alkalmas szenzorokat telepítettek rá, de úgy vélték, már az is nagy előrelépés lenne, ha a szonda odaérne a merevítőszálhoz. Már magából a szonda repülőútjából is sok mindent megtudhatnának.

Wilson, akit már nagyon fűtött a vágy, hogy alaposabban is megvizsgálhassa a Sötét Erődöt, engedélyezte a szonda leküldését. Két újabb Galileo-osztályú műholdat is kilőttek a hajóról. Anna és Jean Douvoir speciális csapatot toborzott a legénység pilótaképzésben is részt vett tagjaiból, hogy ők irányítsák a csillaghajóról a szondákat. Egy jól összehangolt manőverrel mindkét műholdat beröptették a lyukba, és a legfelső rácsgömb felé kormányozták őket. Anna egy ötszögletű rács közepébe vezette az egyik műholdat, miközben Jean ötven kilométeres magasságban tartotta az első, eredeti Galileo-osztályú műszert, kommunikációs jeltovábbítóként használva azt. Anna bekapcsolta a műhold ionmeghajtóit, és elindította a második rácsgömb felé. Miközben átrepült a merevítőszálak rétegén, az elektronikus rendszer több súlyos csapást is elszenvedett. A többszörös tartalékrendszernek hála a műhold elsődleges elemei online maradtak, folyamatosan kompenzálva és helyreállítva a hibákat. Útjára bocsátotta a szondát, majd haladt tovább előre.

Miután a felső rácsgömb alá ért, a műhold összes rendszere váratlanul helyreállt és ismét működésbe lépett. Anna ettől felbátorodott, ezért a második Galileo-osztályú műholdat is átküldette a felső rácsgömbön. Gyors ellenőrzést követően megállapította, hogy mindkettő tökéletesen üzemképes, ezért még mélyebbre hatoltak a Sötét Erőd belsejébe.

A szonda eközben zavartalanul siklott a merevítőszál felé. A lézer – összeköttetésen keresztül folyamatosan áramlottak az adatok a csillaghajóra, melyekből kiderült, hogy az energia szüntelenül örvénylik a hatalmas tömegű építmény körül. A kapcsolat közvetlenül a megérkezést megelőzően megszakadt. A fizikusok ezt a szonda akkumulátorát ért taszítóhatás következményének tudták be.

Anna csapata bevezette a két Galileo-osztályú műholdat a második rácsgömb belsejébe. Miután eltávolodtak az első rácsgömbtől, a mágneses és elektromágneses lökéshullámok szelídültek. Úgy tűnt, mintha a második gömb élettelen lenne. Az egyik műholdat félúton megállították a két gömb között, Anna pedig egy ötszögletű rácsforma merevítőszálja felé kormányozta a sajátját. A meglepően éles és pontos radarfelvételek tanúsága szerint valóban nem találtak sem mágneses erőteret, sem elektromágneses sugárzást, az infravörös kibocsátás is minimális mértékűre csökkent.

– Valami lelassítja – jelentette Anna. A műhold sebessége rohamosan csökkent, mintha valamiféle légkörbe lépett volna be. A molekulaszenzorok azonban továbbra is légüres teret jeleztek odakintről.

Anna tovább vezette a műholdat, és hetven kilométerrel egy merevítőszál felszíne felett állt meg vele. Maximális teljesítményre kellett állítania a főhajtóművet, hogy helyben tudja tartani a műszert. E nélkül visszafelé sodródott volna, arra, amerről jött.

– Valami visszalöki – közölte Anna a fizikusokkal.

Három napon keresztül próbáltak előrejutni, változó sebességgel és röppályán, de nem sikerült. Végül leküldtek még egy Galileo-osztályú műholdat, amelyet kilövőállomással szereltek fel, és különböző anyagú lövedékeket lőttek ki róla. Bármit lőttek is ki, bármilyen összetételű anyaggal kísérleteztek, előbb vagy utóbb mind lelassult, egyik sem jutott el a merevítőszálig, sőt folyamatosan gyorsuló sebességgel visszafelé indultak. A fizikusok aktív és passzív letapogatásnak vetették alá a második rácsgömböt, majd némi vizsgálódást és tanácskozást követően előálltak a magyarázatukkal.

– A negatív anyag okozza – mondta Tunde a következő vezetői megbeszélésen. – A gravitációs ereje ellentétes a miénkkel, ezért bármilyen anyagot küldünk is be, azt kilöki magából.

A műholdak a második rácsgömb rácsainak közepénél tudtak csak behatolni, ahol ez az ellentétes gravitációs erőtér a leggyengébbnek bizonyult. Anna lejuttatta a műholdját a következő szintre, ahol elmerült a második és harmadik rácsgömb közötti térrész halványan csillogó örvényeinek tengerében. A szenzorok alig tudták követni ezeket a villózó fényfoltokat, de a fizikusok úgy vélték, hogy ez egyfajta finom, vékony, hideg plazma lehet, amely a fényét a mélyebben található, egzotikus anyag kibocsátásából nyeri, és a felette található negatív anyag kényszeríti be a két rácsgömb közötti térrészbe.

Az egzotikus anyag vizsgálata még nehezebb feladatnak bizonyult, mint az első két rácsgömbé. Egész flottányi Armstrong-osztályú műholdat kellett bevetniük igen erős, átfogó megfigyelésre alkalmas szenzorral a fedélzetükön. Két hétbe telt, mire sikerült leírniuk a két egzotikus anyagú rácsgömb közötti tér energiaáramlásait, amelyek leginkább a plazma sűrűjében tomboló, fotonikus viharra emlékeztettek. Ezt követően úgy ítélték meg, hogy elegendő információval rendelkeznek ahhoz, hogy keresztülvezessenek egy műholdat a negyedik rácsgömbön is.

Amikor az első Armstrong-osztályú műhold átjutott, nem talált újabb gömböt. A mintegy tizenhatezer kilométer átmérőjű közbenső térben koncentrikus gyűrűk sorozatát találták, amelyek egytől egyig igazodtak a külső héj síkjához. A legkülső gyűrűt, melynek szélessége elérte a tizenháromezer kilométert, virágláncnak nevezte el a legénység. Ránézésre fekete kábellel összekapcsolt, lencseszerű korongok hálózatából állt. A következő koncentrikus gyűrűt valamiféle zöld anyag alkotta, olyan sima volt és egyöntetű, hogy nem lehetett megállapítani, forog-e. Vastag, ezüstös fonalak türemkedtek ki ebből a gyűrűből, amelyek úgy tekergőztek, mintha olajba mártott kígyók lennének. Némelyik fonál tiszta skarlátvörös fényből állt, mellettük szilárdabb hurkok látszódtak. Több százezer gömb fonódott össze, gyöngy nyakláncra emlékezető módon. A csillaghajó tudósai idegen DNS-szálhoz hasonlították, egymásba csavarodva köröztek a középpont körül. Szikrákat vettek észre: széles mezőbe rendeződött smaragd- és borostyánszínű fénypontok húztak üstökösére emlékeztető csóvát maguk után, miközben ellentétes irányokba keringtek, de még véletlenül sem ütköztek össze. Az egyik keringő objektum vízből vagy valamiféle áttetsző folyadékból állt, és hullámok barázdálták a felszínét. Középen üresség látszódott, sötét folt, ahová beleveszett a fény.

Isten planetáriuma.

A csillaghajó legénysége azon tanakodott étkezés közben, hogy a rácsgömbök működtetik-e a gyűrűket, vagy fordítva. Egyvalamiben mindenki egyetértett: a Sötét Erőd egy generátor, ez tartja fenn a csillag körüli burkot.

Szép fokozatosan az összes műholdat levezényelték a különleges gyűrűkhöz. Mindegyikkel megszűnt a kapcsolat. Heves energiavihar tombolt a Sötét Erőd belsejében. Az emberi technológia ott nem maradhatott életben. Miközben a kvantumtér torzulásait nézték a súlyosan károsodott műholdak körül, a fizikusok egy része úgy vélte, hogy ezek a hatalmas kiterjedésű gyűrűk nem is létezhetnének a normál téridőben.

Mindenkit az érdekelt leginkább, vajon létezik-e egy másik nyílás a Sötét Erőd túloldalán.

– Képtelenség áthatolni az erőd közepén és azokon a gyűrűkön – vélte Tunde. – Ha meg akarnánk próbálni, akkor be kellene programozni egy műholdat, hogy repüljön körbe a burok és az első rácsgömb közötti térrészen. Ráadásul kizárólag önjáró módban közlekedhetne, nincs elég műholdunk, hogy láncba rendezzük őket. Túl nagy a távolság.

– Időpocsékolás – legyintett Oscar –, nem hiszem, hogy lenne ott egy másik lyuk. Ha lenne, akkor semmi értelme nem lenne az egész buroknak.

– Én sem hiszem, hogy van még egy nyílás – csatlakozott hozzá Wilson. – Ennek ellenére látnunk kell. Anna, programozz át egy Galileo – osztályú műholdat.

Három napig tartott a repülőút. Amikor a műhold ismét olyan közelségbe ért, hogy vissza lehetett állítani a kommunikációs kapcsolatot, a felvételekből egyértelműen kiderült, hogy nincs nyílás a túloldalon. A műszer több mint húszezer négyzetkilométernyi területet vizsgált át, Wilson mégis úgy döntött, hogy töltsék fel hajtóanyaggal, és tegyen meg még egy kört. A hetedik repülést követően a félgömb túloldalának minden négyzetkilométerét átfésülték. Nem találtak nyílást, nem lehetett behatolni a csillagot elzáró burok belsejébe.

Három hónappal a Sötét Erőd felfedezése után Wilson szűk körű megbeszélést tartott a kabinjában Oscar és Tunde jelenlétében.

– Tudnom kell, hogy kideríthetünk-e még bármit is a Sötét Erődről – mondta bevezető nélkül, és Tunde felé fordult.

– Ugye csak tréfál velem? – hökkent meg Tunde. – Itt most több mindent tudhatunk meg a fizikáról, mint az emberiség történelmében bármikor, mióta Newton fejére pottyant az a bizonyos alma!

– Ezt nem kétlem, de a főbb jellemzőket már kiderítettük és megismertük. Reálisan nézve mi egyebet tudhatunk még meg? Úgy értem, még abban sem lehetünk biztosak, hogy az Erőd tartja fenn a burkot a csillag körül.

– Ez a logikus következtetés.

– Elméletben igen, de bizonyítani is tudjuk? És ami ennél is fontosabb: bizonyítani tudjuk a csillaghajón rendelkezésünkre álló szenzorokkal és egyéb műszerekkel?

Tunde szeme megvillant, dacosan nézett a kapitányra, de a következő pillanatban megadóan csóválni kezdte a fejét.

– Nem. Erre sajnos semmi esély. Fel tudjuk térképezni és le tudjuk írni, amit látunk, de semmit sem tudunk a funkciókról és a kölcsönhatásokról... olyan hatalmas méretekről van szó, hogy az a Nemzetközösség összes élő elméleti szakemberét lefoglalná legalább kétszáz évre. Egy nagyobb hajóra lenne szükségünk. Ami azt illeti, ki kellene alakítanunk egy olyan önellátó megfigyelő állomást, mint amilyen a Mennyei Angyal is, az összes szükséges gyáregységgel együtt. A Nemzetközösségnek egy féregjáratrendszert kellene nyitnia ide, hogy azon keresztül szállíthassunk bármit, amire csak szükségünk lehet a burok áttöréséhez.

– Erre sosem kerül sor – hűtötte le a kedélyeket Oscar. – Persze egyetértek, ezt kellene tenni, de amit itt találtunk, az politikai szempontból csak a bogaras fizikusok játszótere. Ezzel nem lehet hozzájutni a szükséges forrásokhoz.

– Nigel Sheldon megértené – dünnyögte Tunde.

– Valóban – bólintott Wilson –, jobban, mint bárki más, elvégre ő tette lehetővé ezt az expedíciót. De még ő sem képes meggyőzni a Nemzetközösség Szenátusát, ekkora anyagi áldozatot és felelősséget senki sem vállalna. Ha találnánk itt valamit, bármit, amiből kikövetkeztethetjük, hogy miért vontak burkot a csillag köré, ha kiderülne, hogy veszély leselkedik a Nemzetközösségre, akkor talán visszatérhetnénk ide néhányszor, de ez a legtöbb, amiben reménykedhetünk. Ez egy talány, de számos talány kísérte már végig az életünket. Először meglepődünk és meg is ijedünk tőlük, de aztán elmúlik az izgalom, és megtanulunk együtt élni velük. Vegyük csak a szilfeneket. Miért nem működik az elektronika az ő világukban? Mégis hogy a francban utaznak a csillagrendszerek között? A legendák és mítoszok szerint léteznek bizonyos erdei ösvények az egyes világok között, de ezt csak azok vélik így, akik hisznek a mesékben. A gyakorlatiasabban gondolkodók úgy vélik, hogy évezredekkel ezelőtt szóródtak szét a galaxisban, méghozzá űrbárkákkal. De egyiknek sincs jelentősége, mert nincs ránk hatással, csak megtanultunk együtt élni velük, jelen pillanatban, a jelenlegi tudásunk szerint ennek a buroknak sincs ránk semmilyen hatása, akármekkora is legyen. Sehol sem ólálkodnak idegen hadi flották, hogy szétbombázzák a Földet, és ellopják az aranyunkat és elrabolják az asszonyainkat. Ez is csak egy újabb titokzatos relikvia a múltból, és kell vagy ötszáz év, mire megfejtjük a titkát. Egy napon ugyanitt ülünk majd, és azon röhögünk, mennyire zavartan és értetlenül bámultunk egymásra.

– Szóval akkor hazarepülünk? – tette fel a kérdést Tunde.

– Nem azonnal, de kétségtelenül elég időt szántunk már a Sötét Erődre. Hacsak nincs valakinek használható ötlete, akkor folytatnám a repülést a burok körül. Ha nem találunk semmi érdekeset, akkor megvizsgáljuk a két pólust, ahogy eredetileg terveztük. Végezetül vetünk egy gyors pillantást a Dyson Bétára is. Meg akarok győződni róla, hogy ott is ugyanez a helyzet, mielőtt hazatérünk.

– Egyetértek – mondta Oscar. – A legénység folyamatosan kérdezgeti a részlegvezetőket, hogy meddig tart még a vizsgálódás. Egyelőre senki sem panaszkodik, de úgy vélem, ideje továbbindulni.

Mind a ketten Tunde-re néztek.

– Rendben – adta be a derekát a férfi. – Már így is elegendő adatot gyűjtöttünk ahhoz, hogy évtizedekre lefoglaljuk az egyetemeket. De remélem, hogy téved a folytatást illetően, kapitány. Ha megértenénk a Sötét Erőd technológiáját, az hihetetlen magasságokba emelhetné az emberi tudást és teljesítőképességet. Transzgalaktikussá válhatnánk, a szentségit is... szó szerint nem létezne határ, bármit elérhetnénk, amit csak akarunk.

Anna és pilótákból álló kis csapata visszahívta a műholdakat; óvatosan vezették keresztül őket a négy mozgó gömb alkotta labirintuson. Harminchét műholdat küldtek be a Sötét Erődbe, és kilenc odaveszett, elsősorban elektronikai meghibásodás miatt. Amikor az összes épségben maradt műhold besiklott a hangárba, Tu Lee visszaküldte a Második Esélyt a hiperűrbe, hogy megkezdjék ötnapos utazásukat a burok körül.

Wilsont a vészriadó hangja ébresztette fel, pedig különösen mélyen és nyugodtan aludt. Átfordult az ágyon, és fintorogva pislogott, a kabin fényei ugyanis automatikusan kigyulladtak. Anna bosszúsan nyögdécselt, miközben a szemét dörzsölgette.

– Mi a franc... – morgott durcásan.

– A híd riadót fújt – jelentette Wilson e-titkára.

– A picsába! – káromkodott Wilson. Lekászálódott az ágyról, és azonnal az ajtó felé indult. Tucatnyi ikon villant fel a virtuális látómezejében. Csak nehezen tudott rájuk koncentrálni, mert futás közben a folyosót is figyelnie kellett. A csillaghajó tervezőmérnökei szerencsére ragaszkodtak a katonai hagyományokhoz, ezért a kapitány kabinját a híd közvetlen közelében helyezték el. Az állapotjelző ikonok nem jeleztek külső sérülést és a hiperhajtómű is tökéletesen működött. A védőrendszer is aktív állapotban volt. Szóval nincs közvetlen veszély. Wilson néhány nagy levegővétellel megnyugtatta magát, mielőtt félresiklott volna előle a híd ajtaja. Ekkor pillantott csak a szenzorok ikonjaira. A hysradar éppen áthatolt a burkon.

– A szentségit!

A híd csekély létszámú személyzete felkapta a fejét a hangja hallatán, és összenéztek.

– Néhány perce kezdődött – közölte Oscar, majd kiszállt a parancsnoki konzol székéből. – Megszakítottam a repülést.

Wilson a híd elejében lévő portálokra pillantott, miközben elfoglalta a helyét a parancsnoki székben.

– Még mindig a féregjáratban vagyunk? – kérdezte.

– Igen, uram – érkezett a válasz.

– Rendben. Tu Lee, azonnal lépjünk ki innen, abban a pillanatban, amint jelt adok.

– Igenis!

Mindkét portál a hysradar felvételeit mutatta, amelyeket a burokról készített. A burok felszíne hullámzott, befelé türemkedett, mintha lövedékekkel bombázták volna. Ekkor jutott csak Wilson eszébe, hogy micsoda elképesztő méretekkel van itt dolguk. Ha a burok ennyire betüremkedik, akkor a lövedékeknek gázóriás nagyságúnak kell lenniük! Az ellenséges erő! Miattuk emelték ezt a burkot védőpajzsként!

– Asztrofizika! Tudjuk, hogy mi okozza ezt?

– Dehogy, uram – felelte Bruno vigyorogva. – Fogalmunk sincs.

– Van valami odakint? Egy hajó, vagy valamiféle fegyver, ami ezt okozza?

– Semmi – válaszolta Sandy Lanier az érzékelők konzolja mellől.

– A hysradar képe ezer csillagászati egységnyi kiterjedésben tiszta a burok ezen oldalán.

Wilson továbbra is a híd portáljait bámulta. A hullámzás egyre nagyobb mértéket öltött. Ideje döntést hozni. Úgy sosem tudják meg, mi az ördög ez, ha csak ücsörögnek a hídon, egymásra meredve.

– Hiperhajtómű, közelítsük meg egymillió kilométernyire a burkot! – adta parancsba. – Védelmi rendszer, erőtérpajzsot fel! Nézzük meg, mi folyik ott.

Időközben befutottak a nappali műszak tagjai is, akik elfoglalták az üresen maradt konzolokat, vagy az éjszakai műszakos kollégájuk mögé állták. Ugyanolyan izgatott idegesség ülte meg a hidat, mint annak idején a Sas II-es kabinját, amikor leszálltak a Mars felszínére. Wilson felidézte az élményt, és önkéntelenül végighúzta enyhén nyirkos tenyerét gyűrött, fehér pólóján, majd félresöpört néhány kósza hajszálat, melyek a szemöldökéhez tapadtak. A parancsnoki szék bőrborítása máris hozzátapadt csupasz lábához, csupán boxeralsó volt rajta. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy visszaszalad a kabinjába átöltözni. Nem éppen ez a legmegfelelőbb öltözék egy ilyen történelmi jelentőségű pillanathoz (a csillaghajó szenzorjai mindent látnak és rögzítenek), habár a legénység fele pontosan ugyanúgy nézett ki, mint ő. De mi a francot számít?

– Egymillió kilométer, uram – jelentette Sandy Lanier.

– Lépjünk ki a hiperűrből!

Az egyik portál képe megváltozott, tengerészkék színt öltött. Sötét erek nőttek ki a közepéből és folytak szét. Ezúttal nem kellett infravörös tartományra állítani a szenzorokat ahhoz, hogy lássák a burkot.

– Édes istenem! – suttogta Tunde rekedtes hangon. – Áttetszővé válik.

A harminc csillagászati egységnyire lévő Dyson Alfa hol megjelent, hol eltűnt a szemük elől, alig érzékelhetően ragyogott fényesebben, mint a mögötte található csillagok. A hysradar által mutatott hullámzás és befelé türemkedés csalóka képnek bizonyult. A burok valójában nem mozgott, a kohéziós erejéből veszített.

– Szenzorcsoport, védelmi rendszer, van ott valami, ami támadást indított ellene? – kérdezte Wilson elkeseredetten.

– Nem, uram. Semmiféle energiát nem észlelünk. Amennyire meg tudjuk állapítani, a helyi kvantumállapot stabil. A burok... Ó, az anyja! Eltűnt! A hysradar képe tiszta. Eltűnt ez az istenátka!

Wilson a két portált nézte. A gravitonszkenner képe semmit sem mutatott. Egy másodperccel később, amikor elért hozzájuk a fény, a Dyson Alfa ott ragyogott egy hatalmas, üres kör közepén.

Még mindig látjuk a burok túloldalát – döbbent rá Wilson. – A mögötte lévő csillagok fénye több mint négy óra alatt teszi meg a harminc csillagászati egységnyi távolságot.

– Teljes körű passzív letapogatást kérek! – adta ki az utasítást. – Lássuk, mi van odabent.

– Ez nem lehet véletlen egybeesés – vélte Oscar. A hangján mély döbbenet érződött, és némi félsz is vegyült bele. – Több mint ezer évig itt volt, és váratlanul eltűnik, amikor mi felbukkanunk? Ez képtelenség, ezt nem veszem be. Valami tudja, hogy itt vagyunk.

A legénység tagjai izgatottan és aggódva néztek körül, egymástól várva bátorítást és megoldást. Wilson is ugyanezen a gondolatmeneten indult el; egy igen erős és határozott hang az üvöltötte a fejében, hogy meneküljön onnan. És vissza se nézz! A csillagmező szép fokozatosan kibontakozott a burok szélei mentén, ahogy a csillagok fényei egymás után eljutottak a Második Esélyhez. Olyan hatást keltett, mintha éppen kitárulna egy hatalmas csapda szája.

Wilson Tunde felé fordult.

– Mi történik a Sötét Erődben?

A fizikusok lázas kapkodásba kezdtek, programok sokaságával elemezték a hysradar felvételeit. Wilson az egyik asztali kijelzőjén megjelenő adatokat nézte. Nem látott át mindent tisztán, nem értette a részleteket, de az összkép világosan kibontakozott előtte.

– Még mindig ott van – jelentette Tunde. – A hysradar azt mutatja, hogy kisebb, mint korábban. Talán a felső rácsgömböt látjuk. Egy pillanat... igen, ott forog, a félgömb alakú bura eltűnt. Igen különös kvantumingadozás tapasztalható a belsejében, ami korábban nem volt jellemző.

– Egy féreglyuk? – kérdezte Wilson.

– Nem, annak semmi jelét nem látni.

– Veszélybecslés?

Tunde enyhén bosszús pillantást vetett rá.

– Semmi nyilvánvaló, de azonnal szólok, ha van valami.

A híd egyik portáljának belsejében a Dyson Alfa bolygórendszere bontakozott ki. A két gázóriás kisebb volt, mint a Jupiter, és négy és fél, illetve tizenhét csillagászati egységnyi távolságra keringtek a csillaguk körül. A három kőzetbolygó közül a legnagyobb ármérője elérte a tizennégyezer kilométert, és egy egész kéttized csillagászati egységnyire keringett a napjától. A másik két kisebb bolygó enyhén ekliptikus pályán mozogott, jóval távolabb a csillagtól. Nagy Alfának nevezték el a belső bolygót, és arra irányították a csillaghajó szenzorait.

– Atyaúristen! – nyögött fel Sandy Lanier. – Ezt nézzétek!

A látható tartományban vizsgálva olyan nagy mennyiségű vízre bukkantak a Nagy Alfa felszínén, ami óceánok jelenlétére utalt, valamint oxigén-nitrogén összetételű légkörre. E mellett feltűnően magas neutrínószintet mértek.

– Nagyon erős a fúziós aktivitás – jegyezte meg Russell. – Elsőre azt mondanám, hogy az aktivitás szintje meghaladja a Nagy15 teljesítményét, együttvéve.

– Mégis mi a fene emészthet fel ennyi energiát? – mormogta Oscar maga elé.

Némi elemzést követően kiderítették, hogy az energia jelentős részét kommunikációra használják; az elektromágneses tartományban úgy ragyogott a bolygó, mint egy nóva. A csillaghajó Korlátozott Intelligenciája rögzíteni kezdte az egymást fedő, tömegével érkező jeleket, de a megfelelő megoldókulcs nélkül mit sem értek a titkosítás felfedésére használatos algoritmusok.

Hogy a fúziós energiát a legnagyobb mértékben mire használják, az azonnal nyilvánvalóvá vált. A Nagy Alfa feletti űr vibrált az aktivitástól. A fúziós hajtóművek vékony, fényes csóvái önálló, gyűrűs ködfoltot képeztek, amely egymillió kilométernyire nyúlt ki a felső atmoszférából. De még ott sem szűntek meg, hanem szétszóródtak. Hajók flottái hagyták el a bolygót, és száguldottak hosszú plazmacsíkokat húzva maguk után, három vagy négy g gyorsulás mellett, hogy utána a fúziós hajtómű kikapcsolását követően odasuhanjanak a csillagrendszeren belüli célállomásukhoz. Ezzel egy időben több száz hajó érkezett a bolygóhoz, amelyek azért kapcsolták be a hajtóművüket, hogy lelassítsanak és korrigálják a mozgásukat, így csatlakozva a bolygó körüli, szűnni nem akaró zűrzavarhoz.

Több mint ötven kisméretű hold keringett a bolygó körül, attól kétszázezer kilométernyi távolságra, és mindegyiket beterítették az ide-oda cikázó űrhajók fúziós hajtóművei által kibocsátott lángnyelvek. A keringési pályájukból és szabályos elhelyezkedésükből ítélve befogott aszteroidák lehettek. Az összes hold körül ipari állomások látszódtak.

– Nem törődnek a környezettel? – kérdezte Antonia. – Nem túl egészséges, ha fúziós meghajtású hajók ilyen közel repülnek egy lakható bolygóhoz.

– Ezek hatalmas hajók – jegyezte meg Anna. – Legalább akkorák, mint a Második Esély, sőt még nagyobbak is vannak közöttük. Héliumot bocsátanak ki, talán bórt használnak.

– Az drága móka – mormolta Antonia.

– Az a technológiai fejlettségi szinttől függ – vitatkozott vele Oscar. – Ez itt egy igen fejlett civilizáció.

– Hová mennek a hajók? – kérdezte Wilson.

A Második Esély kiterjesztette a megfigyelési területet. Az összes bolygón és bolygó körül elképesztő mértékű aktivitást figyeltek meg. A két külső, hideg és levegőtlen kőzetbolygón hatalmas erőtérkupolákra bukkantak, bennük mesterséges élettérrel. A növényzet vizsgálatakor megállapították, hogy a színképük megegyezik a Nagy Alfa növényzetével. Napként használt fúziós gömbök világították meg őket. Mindkét bolygó körül legalább ugyanannyi űrhajó cikázott az űrben, mint a Nagy Alfa felett, szűnni nem akaró, izzó fényárba vonva őket. Mind a két bolygó körül tucatnyi iparosított hold keringett.

A két gázóriás esetében is ugyanez a látvány fogadta a csillaghajó kutatói legénységét: mesterséges élettérül szolgáló, hatalmas erőtérkupolák, sebesen száguldó, fúziós hajtóművel működő űrhajók és iparosított holdak. A gázóriásokat körülölelő gyűrűkben több ezer állomás kapcsolódott a gyűrűkben található sziklákhoz, módszeresen felfalva azok anyagát. A legkülső holdakat, valójában befogott aszteroidákat, teljes egészében erőtér vette körül, lakhatóvá téve őket. A magnetoszféra spirális torzulásai hatalmas, egyenlítői pályán lévő építményeket fedtek fel. Amikor a Második Esély letapogatta ezeket, kiderült, hogy kábelek vagy csövek, amelyek lenyúlnak a felső felhőrétegbe.

Amikor a részletes adatok megjelentek a híd portálján, nosztalgikus érzés kerítette hatalmába Wilsont, akkor tapasztalt már ehhez foghatót, amikor annak idején, 2050-ben azt hitte, hogy ő az emberiség jövőjének, a soha be nem következett új aranykornak a nagy úttörője. Egy olyan naprendszeren belüli civilizáció tárult a szeme elé, amelyet csakis egy olyan, technológiailag igen fejlett faj alakítana ki magának, amely el van zárva a többi csillagtól.

De miért van elzárva tőlük?

Három órával a burok eltűnése után Sandy átadta a konzolt Annának, noha néhány óráig még ott lődörgött a hídon, hogy figyelemmel kövesse a fejleményeket.

Az egyik másodlagos űrtávcső folyamatosan a Nagy Alfa körüli nyüzsgést figyelte.

– Úgy tűnik, Hogy néhány hajó elhagyja a csillagrendszert – jelentette Anna. Tizenegy fúziós hajtómű plazmacsóvája tűnt fel azon a sávon túl, ahol a többi űrhajó már csak sikló üzemmódban haladt a célja felé. – Öt g gyorsulással haladnak már három órája. Hatalmas sebességet érhettek már el. Remélem, rendelkeznek erőtérpajzzsal. Ekkora sebesség mellett egy parányi részecske is komoly kárt okozhat.

– A két gázóriás felől is elindult néhány hajó – tette hozzá Jean Douvoir.

– Felénk tartanak? – kérdezte Wilson.

– Nem éppen, az egyik nyolc csillagászati egységre halad el tőlünk.

– Az elég biztonságos, de folyamatosan tartsuk szemmel. Ha esetleg felénk venné az irányt, azonnal tudni akarok róla.

– Igenis, uram!

– Tunde, vajon fogják a hysradar jeleit, észlelik a működését?

– Úgy fogalmaznék, hogy képesek érzékelni a kvantumhullám-ingadozást, amiből közvetve arra következtethetnek, hogy itt vagyunk. Nem fogtunk hysradarjeleket a csillagrendszer belsejéből, ezért talán érzékelőik sincsenek. De persze a fő kérdés az, hogy mi a cél. Minek fejlesztenél ki egy hysradatrendszert, ha be vagy zárva egy harminc csillagászati egységnyi átmérőjű gömbbe?

– Fejlett annyira a technológiájuk, hogy építhették ők a burkot? – kérdezte Wilson szokatlanul csípős, pattogó hangon.

Tunde kelletlenül grimaszolt, látszott rajta, hogy nem igazán akar állást foglalni a kérdésben.

– Azt mondanám, hogy nem. Én magunkkal helyezném egy szintre őket, csak ők a féregjáratokkal ellentétes technológiai irányba fejlődtek. Mi fényévekre vagyunk attól, hogy megépítsünk egy ilyen Sötét Erődöt.

– Ez viszont azt feltételezi, hogy a burkot egy külső civilizáció vonta a csillag köré.

– Igen, úgy tűnik.

– Szóval akkor bezárták őket. Valaki úgy gondolta, hogy nagy veszélyt jelentenek – merengett Wilson, majd visszafordult a szenzorok által felfedett, lenyűgöző űrmérnöki vívmányok felé. Az ő hátterével csakis irigységet érezhetett a Dyson Alfa civilizációja iránt. – De miért?

– Engem sokkal jobban aggaszt, hogy miért tűnt el a burok – szólalt meg Oscar. – Valaki észrevett és megfigyelt minket.

– Ennek így nincs túl sok értelme – vélekedett Wilson. – Ha azért épít valaki burkot egy csillag köré, hogy bezárjon egy ellenséges civilizációt, akkor miért próbálja eltüntetni azt az első erre tévedő, felderítő hajó láttán?

– Nem „megpróbálták” eltüntetni – szólt közbe Tu Lee –, hanem eltüntették.

– Ettől csak még kevésbé érthető, hogy miért tették.

– Nem tudom, miért aggasztó ez ennyire – csatlakozott a beszélgetéshez Anna is. – Most már könnyedén kideríthetjük.

A hídon tartózkodók mind felé fordultak. Anna visszavigyorgott rájuk, az arcán lévő, spirális alakú OÁ-tetoválások halovány ezüst fénnyel csillogtak.

– Kérdezzük meg tőlük! – mondta, és a portálra mutatott.

Három nappal a burok eltűnését követően bevetették a hysradart a csillagrendszer teljes körű átvizsgálására. Wilson a felmerülő összes érvet és ellenérvet türelmesen végighallgatta a kapcsolatfelvételt illetően. A többség, őt magát is beleértve, nagyon óvatos maradt annak ellenére, amit eddig a dysoni idegenekből láttak. Dudley Bose nem fért a bőrébe, egyre hangosabban sürgette a kapcsolatfelvételt, míg Oscar az ellenpárjaként minden alkalommal arra buzdított, hogy fordítsák vissza a Második Esélyt, és azonnal térjenek vissza a Nemzetközösségbe. Továbbra is felettébb aggasztotta a burok eltávolításának időzítése.

Wilson a küldetés során először érezte úgy, bárcsak közvetlenül kapcsolatba léphetnének a Nemzetközösséggel. Nem bánta volna, ha nem neki kell meghoznia a döntést ebben az ügyben. Annának igaza van, sok minden kiderülne, ha kapcsolatfelvételt kezdeményeznének az idegenekkel. Az mostanra bizonyossá vált, hogy a dysoni idegeneket bezárták a saját rendszerükbe, ezzel a kérdéssel már nem is foglalkoztak, azzal azonban annál többet, hogy mi lehetett az oka. Valóban lenyűgöző a civilizációjuk és a technológiai fejlettségük, de annyira azért nem veszedelmesek.

Mostanra nyolcvanhárom hajó indult útnak, hogy elhagyja a csillagrendszert. Három napja repültek folyamatosan öt g gyorsulás mellett, és a hajók első hulláma már megtett tíz csillagászati egységnyi távolságot, de továbbra is folyamatosan indították őket. A legkülső gázóriásról indult űrhajók már majdnem elérték azt a határvonalat, ahol korábban a burok volt.

Bármennyit találgattak is, a csillaghajó legénysége fel nem foghatta, hogy az idegenek mihez kezdenek, ha átszelik a harminc csillagászati egységnyi távot, főleg annak tudatában, hogy a hajóikat nem csillagközi utazásra tervezték. Vállat vontak, és inkább tovább gyűjtötték az adatokat a Dyson Alfa csillagrendszerről. Kiderült, hogy nem csak a bolygókat népesítették be. Két aszteroidaövet is találtak a Nagy Alfa pályájának két oldalán, amelyeket jelentős mértékben kolonizáltak. A két gázóriás trójai csoportjának kisbolygóin is virágzó bolygóközi társadalmak alakultak ki. De még ennél is találtak – a fizikusok számára legalábbis biztosan – lenyűgözőbbet, amikor felfedezték a mintegy ötszáz kilométer átmérőjű, erőtérrel védett gyűrűket, amelyek hárommillió kilométerrel a csillag koronája felett keringtek. Úgy tűnt, hogy ezek a gyűrűk felfogják a napszelet, és óriási mennyiségben szippantják magukba a napfoltokból származó elemi részecskéket a napkitörések alkalmával.

Wilson végül engedélyezte a hysradar használatát, hogy a lehető legpontosabban tudják feltérképezni a csillagrendszer felépítését és lakóit. Már senki sem lepődött meg, amikor több tízezer nagyméretű űrhajót számoltak össze, amelyek fáradhatatlanul cikáztak a bolygók, holdak, aszteroidák és ipari állomások között. A szám és a látvány elrettentő erővel bírt, figyelembe véve, hogy a Második Esély egyedül árválkodott az űrben. Szintén meglepően nagyszámú elkóborolt aszteroidát találtak a korábban felfedezett, második gázóriáson túl, amelyeket szintén kolonizáltak és iparosítottak. Három közülük csupán néhány csillagászati egységnyire volt tőlük. Wilson okozott néhány kellemetlen percet Sandy Laniernek, a szenzorcsoport ügyeletes tisztjének, amikor számon kérte rajta, hogy miért nem észlelték korábban a neutrínókibocsátásukat. Még aznap este megkapta a magáét érte, amikor is Anna kioktatta, mennyire kicsik a fúziós generátorok, és hogy az űr milyen hatalmas úgy általában.

– Vélhetően még csak mostanában kezdték el birtokba venni azokat az aszteroidákat – érvelt a nő nekihevülten. – Ha bármiféle veszély leselkedik odakint a hajónkra, akkor a részlegem azonnal kiszúrja, és időben szólok neked.

Wilson valami bocsánatkérésfélét mormogott az orra alatt, aztán azt mondta, érdemes lenne alaposabban is megvizsgálni a közeli aszteroidákat. A dysoni idegenek civilizációja ennyire közeli gyarmatainak megfigyelése révén tulajdonképpen esélyük nyílt arra, hogy észrevétlenül tanulmányozhassák őket.

Anna elfogadta a bocsánatkérést, majd hagyta, hogy Wilson megcsókolja és kárpótolja az iménti kis bosszúságért. Igen találékony módon tudták kihasználni az alacsony gravitáció előnyeit.

Miután teljes képet kaptak a Dyson Alfa csillagrendszeréről, a Dyson Béta felé irányították a hysradart. Noha hatalmas távolságra voltak tőle, a radarfelvételek azt mutatták, hogy a másik csillag körül még mindig ép a burok. Ez megerősítette Oscar feltételezését, mely szerint a Dyson Alfa körül lévő burkot kizárólag az ő érkezésük miatt szüntették meg. Azt persze továbbra sem tudta senki megindokolni, hogy miért, és egyelőre semmi nem utalt arra, hogy az Anshunon oly gondosan kidolgozott vésztervekhez kellene nyúlni. Egyelőre egyetlen rémisztő vagy nyugtalanító esemény sem történt. Mindez csak még jobban tudatosította Wilsonban, mekkora horderejű döntéseket is kell mostantól meghoznia.

Utasította a szenzorcsoportot, hogy folytassák az adatgyűjtést a Dyson Alfa csillagrendszerről.

Éppen nagy felbontású felvételeket készítettek a közeli aszteroidákról, amikor kitört az első tűzharc a csillagrendszer határához viszonyított távolság nagyjából egyharmadánál. Az elektromágneses szenzorok érzékelték először: impulzusok törtek elő a semmiből a két gázóriás keringési pályája között körülbelül félúton. Nukleáris robbanásokként azonosították őket. A következő sortűz akkor következett be, amikor beindultak a hajtóművek, hosszú csíkokat húzva maguk után. A robbanások két, közel harminc hadihajóból álló osztagot világítottak meg, amelyek egymás felé közeledtek. A harc akkor vette kezdetét, amikor még egymillió kilométerre voltak egymástól. Több mint hét g gyorsulással száguldottak egymás felé. A lövedékek és a gammalézerek halálos energiaörvénnyé változtatták a fokozatosan csökkenő teret a két ellenséges osztag között. A felrobbanó űrhajók még tovább fokozták ezt a minden képzeletet felülmúló, észvesztő látványt.

A hysradar egy gyors valós idejű letapogatást végzett a harctéren: néhány szétroncsolt hajó pörgött ide-oda egy hatalmas törmelék- és gőzfelhő közepén. Harminckétmillió kilométerrel arrébb egy egész flotta vett körül öt kolonizált aszteroidát, és folyamatos megfigyelés alatt tartották a csatateret.

– De jó, hogy nem vagyunk ott! – kiáltott fel Oscar.

Wilson a kijelzőre szegezte a tekintetét, és nézte, amint a szétporladó, sugárzó anyag szanaszét repül az űrben. A régi hollywoodi kasszasikerek jutottak az eszébe, ahol a főhős nevetségesen ható, lassított felvételen rohan el a mindent elemésztő robbanások elől. – Védelmi rendszer – kérdezte lassan, tagoltan –, a mi hajónk kibírna egy ekkora erejű támadást?

– Az első csapást igen. De odalent a vége felé alaposan eldurvult a helyzet.

– Köszönöm.

Jelentőségteljes pillantást vetett Oscarra, majd bementek a vezető tisztek tanácstermébe, és elsötétítették az üveget. A hosszú asztal körül lévő képernyők kék és karmazsinvörös fénnyel világítottak a szenzoroktól beérkező felvételektől.

– Tudom, mire gondol most – kezdte Wilson, miután leült az asztal egyik végébe.

– Nem volt nehéz kitalálni, azóta ezt hajtogatom, mióta eltűnt az a burok. Nekünk is el kellene tűnnünk innen. Ezek az új fejlemények egyértelműen más színben tüntetik fel az eredeti küldetést. Mi egy felderítőhajó vagyunk, de ez itt most valami egészen más.

– Tudom, tudom – motyogta Wilson, majd beletúrt a hajába. Időközben túlságosan megnőtt, rövidebben szerette hordani. – De még mindig nem tudjuk, hogy miért zárták be őket, és ki emelte a burkot a csillag köré. Azért küldtek ide minket, hogy ezt kiderítsük, úgyhogy még nem teljesítettük a küldetést. Még nem lehetünk elégedettek magunkkal.

– Ez a csata egészen világos magyarázatot ad arra, hogy miért zárták be őket. Nekem nincs szükségem ennél egyértelműbb bizonyítékra.

– Igen, de még mindig csak egy feltételezéssel térnénk haza, nekem ennél több kell. Bizonyosság.

– Nem csupán a dysoni idegenek civilizációját kell számításba venni, kapitány. Miért tüntették el az orrunk elől azt a burkot? Ez egyáltalán nem nyugtalanítja?

– De igen, ugyanakkor, akik bármit is mesélhetnének arról a burokról, pont itt vannak az orrunk előtt.

– Nem kérdezhetjük meg tőlük, túlságosan kockázatos lenne. Mindössze öt nukleáris bombát vetettünk be az emberiség egész történelme során. Azokat is a legszélsőségesebb körülmények között, kétségbeesésünkben. Abban a csatában, amit láttunk, nyolcszázhetvenkettő nukleáris töltetet lőttek ki harminc perc leforgása alatt, és legalább a felük alkalmas volt elektromágneses megtévesztésre! Ezek veszélyesek, uram, nagyon veszélyesek.

– Mindig a harctér és a rendelkezésre álló technológia határozza meg, hogy milyen fegyverzetet vetünk be egy adott konfliktusban. Ha most megtámadnának minket, habozás nélkül bevetném az atomot. Azért, mert én eleget teszek a kötelességemnek, már az egész emberiség veszélyes gyilkossá válik?

– Elferdíti a dolgokat. Csak a rend kedvéért: nekem nem tetszik ez a helyzet, azt mondom, azonnal el kellene mennünk innen – szögezte le Oscar.

– Nem tehetjük. Ez csak egy váratlan esemény, éppen ezért vagyunk itt. Felderítést végzünk, és várjuk a kínálkozó lehetőséget, Oscar. Nem fordíthatunk hátat neki. Az nem vallana az emberiségre. Engedélyezni fogom a távoli kísérleti kapcsolatfelvételt.

Oscar nagy levegőt vett, majd lemondóan fújta ki.

– Rendben. Ez az ön döntése, és én támogatom benne. De legalább csinálhatnánk óvatosan?

Wilson rávillantotta a mosolyát.

– Ígérem, olyan óvatosak leszünk, hogy a végén azt hiszi majd, paranoiás lettem.

A másnapi részlegyezetői értekezleten meghatározták a kapcsolat – felvétel szabályait. Ehhez a Nemzetközösség jól bevált protokollját vették alapul, amit ilyen esetekben az új bolygókat felfedező csapatok használtak, és hozzáigazították jelenlegi, sajátos helyzetükhöz.

– Azt szeretném, ha minél többet kiderítenénk a dysoni idegenekről anélkül, hogy ők közben megfigyelhetnének minket – mondta Wilson. – Most, hogy láttuk, mennyire harciasak és agresszívek, nem vagyok hajlandó pályára állítani a Második Esélyt egyik bolygó vagy hold körül sem. Csak a jóisten tudja, miféle fegyverzettel vértezték fel magukat a nagyobb központjaik körül.

– Kezdetnek leküldünk egy felderítőcsapatot az egyik elhagyatott létesítményükbe, valamelyik magára hagyott mesterséges lakhelyükre vagy egy nagyobb sodródó hajóroncsra – vette át a szót Oscar. – Ha találnánk valamit, amiből kiderül, hogyan élnek, talán kikövetkeztethetnénk, hogy milyen a küllemük és mi jellemző a kultúrájukra. Ha szerencsénk lesz, talán a kezünk ügyébe akad egy elektronikus memóriaegység, amit feltörhetünk. Bármit is választunk úti célnak, az legalább ötmillió kilométerre lesz a legközelebbi lakott élőhelytől vagy működő hajótól. Vészhelyzet esetén öt g gyorsulásra vagyunk képesek, ami jócskán elmarad azoknak a hajóknak a teljesítményétől, amelyeket itt láttunk harc közben; ez azt jelenti, hogy a fő stratégiai eszközünk az fgyu-technológia. Szeretnék mindennemű üldözést és kergetőzést elkerülni, ezért az akciót minimális kibocsátás mellett hajtjuk végre.

– Mielőtt azonban belevágunk ebbe a küldetésbe, ötleteket szeretnék arra az esetre, ha mégiscsak lelepleznének minket – vette vissza a szót Wilson. Körbehordozta a tekintetét a társaságon, majd pillantása Emmanuelle Verbekére, az idegen lények kultúrájával foglalkozó tudományos tisztre siklott. – Tud mondani nekünk valamit róluk abból, amit eddig láttunk?

– Csak azt, ami mindenki számára nyilvánvaló – felelte a nő. – Amit eddig láttunk és tapasztaltunk, az tökéletesen egybevág azokkal a szimulációkkal, amiket azoknak a civilizációknak az esetében végeztünk, amelyek nem rendelkeznek fgyu-technológiával. Folyamatos és agresszív fejlődési pálya mentén foglalták el a csillagrendszerüket. Tekintettel a kolonizáció mértékére és sikerességére, bevallom, alaposan meglepett a csata, amit láttunk. Jóval nagyobb társadalmi stabilitást feltételeztem. Ugyanakkor semmit sem tudunk a kultúrájukról, ezért nem lenne helyes messzemenő következtetéseket levonni abból az egyetlen konfliktusból.

– Egyetlen jelüket sem sikerült még megfejtenünk – tette hozzá Anna. – Ez felettébb aggasztó. Én sem vártam, hogy a KI algoritmusai azonnal lefordítanak mindent a mi nyelvünkre, de egy-két területen azért áttörésre számítottam.

– Mint például? – kérdezte Oscar.

– Vegyük a video- vagy a holografikus jeleket. Az ilyen típusú adathalmazok meghatározott formázási szabályok szerint készülnek, és még akkor is lenniük kell bizonyos látható mintáknak, ha ezek az idegenek az ultraibolya tartományban látnak vagy pusztán hang alapján kommunikálnak. Eddig semmi ilyesmit nem találtunk. Úgy tűnik, a kommunikációs adások teljesen véletlenszerűek, ráadásul analóg jeleket használnak, ami még furcsább. Természetesen az is nehezíti a dolgunkat, hogy ilyen sok jelet fogunk egyszerre, így jelentős mértékű az átfedés és az interferencia. Abban bíztam, hogy mostanra egy kis ízelítőt tudok mutatni a nyelvükből, de sajnos nem jött össze.

– Az is különös, hogy még azt sem tudjuk, hogy néznek ki – vette vissza a szót Emmanuelle. – Fordított esetben, ha a Dyson idegenek ólálkodnának a Nemzetközösség peremén, akkor viszonylag rövid időn belül elég sok mindent megtudhatnának rólunk a rádióadásaink alapján.

– Mindent rögzítünk – mondta erre Anna. – Ha valóban sikerül kapcsolatba lépni velük, és a dysoni idegenek hajlandók beszélni velünk, akkor tökéletesen fel tudjuk térképezni, hogy milyen kommunikációs csatornákat használnak. Ez esetben pedig nekiállhatunk lefordítani a jeleket. Minden, amit eddig rögzítettünk és jelenleg is rögzítünk, hasznos lehet, ha esetleg félénknek bizonyulnának, és beszüntetnék a jelek sugárzását, miután felfedezték, hogy itt vagyunk.

– Úgy érted, váratlanul fogja érni őket a jelenlétünk? – kérdezte Wilson.

– Lehetséges.

– Nem is nagyon bánnám.

– Elképzelhető, hogy ránk támadnak, ha észreveszik, hogy itt bujkálunk? – kérdezte Oscar.

– Ha rólam lenne szó, én inkább kíváncsi lennék – felelte Emmanuelle. – De ez emberi tulajdonság és személyes hozzáállás kérdése. A jelenlegi ismereteink alapján ezt nem tudhatjuk.

– Akkor a lehető legrosszabb forgatókönyvből indulunk ki – szögezte le Wilson. – A felderítőcsapatot felfegyverezzük, és tüzelhetnek, ha veszélybe kerülnek. Amint átlépjük a régi burok határát, készenléti állapotot rendelek el a csillaghajó fedélzetén.

Oscar most először tűnt őszintén boldognak, mióta eltűnt a burok az orruk elől.

– Anna, tudsz mondani valamit, ami jelen pillanatban a segítségünkre lehet? – kérdezte Wilson.

– Ami azt illeti, igen. Rengeteg hajóroncs lebeg odakint. – A nő feszengve pillantott Oscarra. – Úgy tűnik, folyton egymással harcolnak. Azt javaslom, legyünk olyan óvatosak, amennyire csak lehet.

– Azok leszünk – bólintott Wilson, és szigorú pillantást küldött felé. – Van alkalmasnak tűnő úti cél?

– Azt hiszem, igen.

Senki nem mondott semmit, de a hídon tartózkodók közül mindenki érezte a pillanat súlyát, amikor áthaladtak a valamikori burok határvonalán, és beléptek a csillagrendszerbe. Vajon újra megjelenik, csapdába zárva őket?

A hysradar folyamatosan pásztázta a valós és a hiperűrt. A téridő kvantumjeleiben nem történt változás. Semmi sem változott a Sötét Erődben vagy körülötte.

Több mint egy órán keresztül várakoztak a burok határvonalán túl, mire Wilson végre megszólalt.

– Rendben, Tu Lee, menjünk ahhoz a sziklához!

– Értettem, uram!

McClain Gilbert a felderítőcsapat műveleti irodájában várakozott, nem messze a parancsnoki hídtól. Itt jóval kevesebb konzol volt, viszont annál több képernyő. Bő negyvenfős legénységének java része ott ült a három hosszú asztal mellett, és magukra erőltetett türelemmel meredtek a sötét képernyőkre. Az adatok aktuális hiánya sem tudta lelohasztani a kedvüket, az izgalomtól buzgott az ereikben az adrenalin. Tapinthatóvá vált a feszültség, ami abból is látszott, hogy a jó barátok csak tőmondatokban beszélgettek, figyelmen kívül hagyták a műszakváltásra vonatkozó, szigorú szabályokat, ezért mindenki bezsúfolódhatott a szobába, italos dobozok hevertek az asztalokon, és ezúttal nem ugratták egymást. Végre elérkezett az ő idejük.

Eddig nekik jutott a legkevesebb szerep a fedélzeten. Tulajdonképpen csak a tudományos munkatársak háta mögött ácsorogtak, és bámulták, ahogy a mérhetetlen mennyiségű, elsősorban asztrofizikai adat beözönlik a csillaghajóra. De most eljött az igazság pillanata, amikor megkapják a jutalmukat a türelmükért cserébe.

Oscar abban a pillanatban lépett be a helyiségbe, amikor a Második Esély kibújt a féregjáratból. Mac intett neki, hogy üljön le a mellette lévő szabad székre. Szó nélkül várták, hogy a féregjárat kék fénye elhalványodjon és eltűnjön a képernyőkről, és átadja a helyét a kamerák képének, amelyek a sziklát pásztázták, amelyre leszállni készültek. Anna találta, és a szokásoknak megfelelően ő is nevezte el. Őrtorony: egy hosszú szikla, valamiféle állomással az egyik végében. Toronyszerű alakja és az elhelyezkedése miatt – másfél csillagászati egységgel a külső gázóriás pályáján túl – adta neki ezt a nevet. Úgy vélte, találó lenne, ha egy ősi katonai helyőrséghez hasonlítaná a sziklát, amely a vidék fölé magasodva tartja szemmel a sivár barbár vidéket, hogy időben észrevegye, ha ellenség fenyegeti a békés civilizációt.

– Úgy tűnik, igazunk volt, ez valóban lakatlan – szólalt meg Oscar. – Szerencsére – tette hozzá nagyot fújtatva.

A távoli passzív letapogatás nem mutatott ki infravörös kibocsátást. Nem tapasztaltak neutrínóaktivitást, és rádiójeleket sem fogtak, egyik hullámhosszon sem. A szikla sebesen forgott, huszonhat perces ciklussal, és teljesen elhagyatottnak tűnt, vélhetően egy régi csata emlékeként maradt ott.

Miközben a felvillanó képeket és a háttérben befutó adatokat nézte, Mac meggyőződött róla, hogy az előzetes feltételezésük beigazolódott. A szikla olyan hatást keltett, mint egy ősi, vékony pengéjű kard: valamivel több, mint másfél kilométer hosszú volt, de mindössze néhány száz méter széles. Borotvaéles szélei meredeken buktak alá.

Nyilvánvalóan egy aszteroidáról hasadt le, amelyet egy atomtöltet szaggathatott darabokra.

– Iszonyatos robbanásnak kellett lennie – jegyezte meg Mac bágyatag hangon. – Eddig nem láttuk, hogy bármit is építettek volna egy ennyire kisméretű aszteroidára.

Az állomást a szilánk szélesebbik végének talajába telepítették. Maga az épület polititánium kompozitanyagból készült, kockákból, piramisokból és gombaformákból állt, de a valaha erős váz és burok mára annyira törékennyé vált, mint egy űrben lebegő, százéves mézes puszedli. Az épület megerősítésére szolgáló tartóbordázaton széles repedések látszódtak, a festés megkopott, csak helyenként látszottak poros, ólomszürke foltok. Mindenhol mikrometeorit-becsapódások és előrehaladott erózió nyomai látszódtak. Keményített műanyagból és fém-kerámia ötvözetből készült, tüskés gombaszerű építmények bújtak meg a nagyobb egységek között. Ezek is erősen mállottak az élek mentén, és hosszú, finom szálak nyúltak ki a kisebb-nagyobb lyukakból.

– Legalább nem lesz nehéz bejutni – jegyezte meg Oscar. – Több itt a lyuk, mint az ép falfelület.

– Igen, a felső szakaszon, de az alsó részek épnek tűnnek. Á, végre, a mélységi letapogatás adatai.

Egyszerre hajoltak előre, hogy jobban lássák a holografikus portál belsejében kibontakozó, háromdimenziós alaprajzot az állomás belsejéről.

– Ez olyan, mint egy szürrealisztikus labirintus – mondta Oscar.

– Talán ipari finomító lehetett. Az ott mind cső, vagy micsoda?

– Vagy folyosók, esetleg üregek – vélte Mac. – Emlékszel azokra a mészkőlégyfészkekre a Tandilon? Azt hittük, csak csodás korallképződmények, amíg ki nem repült belőlük az egész raj.

– Igen, rémlik valami – dünnyögte Oscar, majd a barátjára mosolygott. – Csak egy módon tudhatjuk meg.

– Na igen. Küldj le minket, hadd végezzük el a piszkos munkát, így megy ez.

– Persze, én meg addig csak ücsörgők itt az egyik fotelben, csokit zabálok, azután meg letöltők egy jó kis poreszt az ÖI-ről. De azért ti is mulassatok jól azokban az elcseszett űrruhákban odalent.

– Csak hogy tudd, ha egyszer leteszem a lábam erre a kavicsra, és kapcsolatba lépek a dysoni idegenekkel, az én nevemet jegyzi majd meg az emberiség, nem a tiédet.

– No lám, no lám, a régi jó irigység, a leggyarlóbb bűn mind közül. Hé, Mr. Legenda, mégis mik lesznek az első szavaid a dysoni idegenekhez, miután rátetted a bütykös lábad arra a sziklára?

Mac komoly képet vágott, majd megszólalt:

– Valami ilyesmire gondoltam: Ó, bassza meg, tudtam, hogy nem kellett volna erős pistát ennem, mielőtt felvettem az űrruhát!

– Remek. Igazán lírai. Tetszik.

Mac vigyorogva állt fel a székből.

– Oké, mindenki figyeljen ide! A kapitány száz kilométeres magasságban várakozik majd az Őrtorony felett a csillaghajóval, a biztonság kedvéért. Ez azt jelenti, hogy mi a kompokkal megyünk le. A C csapat megy előre, velem együtt. Az első repülés célja, hogy kiderítsük, mennyire lakatlan a hely. Ha semmiféle életjelet nem észlelünk, akkor kezdődhetnek az első megfigyelések. Ezt követően szigorú, háromműszakos váltásban vizsgáljuk át az Őrtornyot az elejétől a végéig, és naplózunk mindent, amit találunk. Amint ti is láthatjátok, rengeteg cső meg járat meg egyéb szar van itt, amin keresztül kell mennünk. Itt most régészeti jellegű feltárást végzünk, ami sokak számára szokatlan lehet, ezzel én is tisztában vagyok. Most elsősorban azt kell kiderítenünk, hogyan néznek ki ezek a nyavalyások, mit esznek, mit isznak, kire szavaztak, megnyerte-e a csapatuk a kupát, meg minden ilyesmi. A tárgyi leletekre koncentrálunk, hátha azok alapján betekintést nyerhetünk a kultúrájukba és a szokásaikba. A B, F és I csapat az elektronikai vagy optikai eszközökre koncentrál, illetve az idegen technológiákra, bármit használjanak is. Ha bármiféle maradvány adatállományra bukkannátok, töltsétek le és készítsetek másolatokat. Mindenki vette?

Boldog és elégedett moraj hullámzott végig a termen.

– Remek. C csapat, készüljetek, beöltözünk. A komp harminc perc múlva indul. Miközben mi odalent kúszunk-mászunk, Oscar a szokásos munkáját végzi a felderítés irányítójaként, ami azt jelenti, hogy a kényelmes kis irodai székében ülve vigyáz a seggünkre. Ugye mindenki emlékszik még a kiképzésre? Minden fontos döntést Oscar hoz meg, egyetlen magányos hőst sem akarok látni, aki úgy véli, hogy bekukucskál a következő járatba, mert olyan izgalmas. Ha valami nem egyértelmű, akkor előbb egyeztetni kell Oscarral. A csapat, ti vagytok a megfigyelő és a készenléti egység. B, D, E csapat, ha mindent rendben találunk, ti következtek. Azt javaslom, addig pihenjetek.

Mac megfordult, hogy elhagyja a termet, de Oscar megragadta a karját.

– Tudom, mindenki azt hiszi, hogy túlzásba viszem az aggódást a burok eltűnése miatt, de legyetek nagyon óvatosak! – kérte a barátjától.

– Ne aggódj! A Gyáva a harmadik nevem.

Huszonnégy órával azután, hogy Mac leszállt az Őrtorony felszínére, Dudley Bose professzor számára eljött az esély, hogy ismét reflektorfénybe kerüljön. Korábban azt gondolta, hogy az A kapcsolatfelvételi csapat tagjaként elsőként találkozhat majd a dysoni idegenekkel, de ez nem következett be. Mert McClain Gilbert beelőzte.

Dudley hízelgőnek találta, hogy az indulás előtt beválogatták a csillaghajó felderítőcsapatába. Végül is Wilson és a vezető tisztjei nem vonhatták kétségbe, hogy ő a Dyson Ikrek nemzetközösségi szakértője, asztrofizikai szempontból legalábbis mindenképpen. Mivel az első életciklusából mérnöki diplomával is rendelkezett, ami feltételezett néminemű terepi tapasztalatot is, logikus választásnak tűnt mind a felderítő-, mind a tudományos csapatba.

Az utazás eddigi részében azonban nem nyílt alkalma kamatoztatni a tudását. Bár az is igaz, hogy a rejtélyes burok kvantumfizikai jellemzőivel nem nagyon tudott mit kezdeni – mióta egyedül kellett vezetnie a Gralmondi Egyetem csillagászati tanszékét, minimális erőforrás felhasználásával, nem maradt ideje arra, hogy lépést tartson az elméleti fizika legújabb eredményeivel. Noha a Sötét Erőd belseje valóban lenyűgöző látványt nyújtott, semmiféle magyarázatot nem tudott volna adni a benne zajló folyamatokra és jelenségekre.

Miközben a Második Esély tudományos legénysége a Sötét Erődöt vizsgálta, ő az ideje jelentős részét a kabinjában töltötte, magányosan, és naplót vezetett. Szerződés kötötte a Gralmondi Web-Hírekhez, melynek értelmében a közemberek számára is érthető cikkekre kellett átfogalmaznia és tudományos alapon kommentálnia mindent, amit csak a Második Esély kiderít a küldetés során. Celeb tudóssá akart válni. Mindenre odafigyelt, ami a hajón történt, szorgalmasan rápillantott az összes beérkező adatra és azok kiértékelésére, és a lehető legegyszerűbb módon fogalmazta meg, hogy mi mit jelent. Tanárként már megtanulta, hogyan tegye a bonyolult tudományos tételeket a diákok számára is emészthetővé, majd a felfedezés bejelentését követően hozzászokott a leegyszerűsített tudományos prezentációk és előadások és előre egyeztetett interjúk készítéséhez, ezért tökéletesen illett hozzá ez a szerep.

Az Őrtorony azonban végre megadta neki az esélyt, hogy megmutassa valódi tudását és növelje hírnevét. Azáltal, hogy ő ténylegesen ott hagyja a lábnyomát ezen a távoli ponton, messze az emberiség ismert birodalmának határától, a sajátjává válik ez a küldetés. Ő, Dudley Bose lesz az emberi interfész a Dyson Ikrek rejtélyének megoldásához.

Ekkor azonban megjelent McClain Gilbert, és közölte a beosztást, ami azt jelentette, hogy neki még egy napot várnia kell. A köztes időben ismét vissza kellett húzódnia a második sorba, nem tehetett egyebet, mint hogy a képernyőkön keresztül figyeli az első csapatot, nézi, ahogy McClain Gilbert bebarangolja az idegen civilizáció által emelt épületeket az Őrtorony felszínén, miközben efféle baromságokkal fárasztja társait: „Ez az! Most már bármelyik pillanatban! Igen! Vétel! Mennyiben más ez, mint a szokásos kapcsolatfelvétel az idegenekkel az ismeretlen bolygókon. A TŰV felderítő személyzete általában csak kilép egy féreglyukból, és már meg is vetette a lábát a földön. Itt azonban a mi jó öreg Mac barátunk kénytelen szó szerint egy lyuk szélébe kapaszkodni. Most pedig bevilágítok az épületbe. Most pillanthatjátok meg először egy teljesen idegen civilizáció nyomait.”

Ami azt illeti, Mac óvatos siklása az épület belsejében dögunalmas volt. Azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy az állomást már rég elhagyták. A polititánium burkolat még mindig enyhe radioaktivitást mutatott, a bomlási sebességből ki lehetett számítani, hogy kétszáztizenegy évvel ezelőtt érte az aszteroidát a nukleáris csapás.

– Ezek szerint nem maradt már itt semmi élő, vagy ha mégis, akkor az a létforma merőben eltér mindentől, amit ismerünk.

Az egyes helyiségek nem sok újdonságot hoztak, úgy tűnt, hogy a mérnöki alapelvek valóban egyetemesek. A burkolatot rétegesen alakították ki: nyomástartó külső fal, hőszigetelő réteg, merevítők és vezetékezés. Első ránézésre úgy tűnt, hogy az a kocka, amelybe Mac behatolt, lakórész lehetett. A belső, térelválasztó falakba háromszögletű átjárókat vájtak.

– Ezek a nyílások két méter szélesek, nagyobbak, mint egy átlagos ajtó, ami azt feltételezi, hogy nagyobbak nálunk. – Már ha magatoktól nem jöttetek volna rá. Dudley Bose egyre türelmetlenebb és idegesebb lett, időnként felettébb bosszantotta a szerep, amire kárhoztatták.

A helyiségek többségének nyílt egy-egy kijárata a széles, alagútszerű folyosókra, amelyek keresztül-kasul behálózták az épület belsejét – egyik járatban sem találtak ablakot vagy másféle nyílást. Az űrruha fényében Mac nyolcszögletű rögzítőelemeket vett észre, amelyek az épületszerkezet tetejénél türemkedtek ki a falból. Valaha hatalmas és súlyos gépeket tarthattak, mára azonban már csak a tartókarok és a rögzítőcsapok maradtak.

– Itt mindent lecsupaszítottak. Bárki nyerte is meg a csatát, magával vitte a zsákmányt.

Mac jelentése teljes egészében üres helyiségekről és hosszú, sötét folyosókról szólt. Úgy tűnt, hogy az Őrtorony nem egyszerűen elnéptelenedett, inkább lemondtak róla és magára hagyták. Hideg, sötét, enyhén radioaktív, egész egyszerűen nem lehet már többé hasznát venni; amikor a halálos radioaktív sugárzás átitatott mindent, értelmét vesztette fenntartani itt az életet.

Miközben Dudley Bose az űrben úszó, sivár sziklát nézte, egyre inkább erősebb lett ez a meggyőződése. Minden szürkeségbe borult, semmi sem különböztette meg az állomást a szikla többi részétől. Egyedül a másik kompot látta, amely ott lebegett a kocka alakú épület felett, de azt is csak ezüst és arany festése, valamint a szüntelenül villogó, zöld és karmazsinvörös navigációs fényei miatt. A fények át-átvillantak a plexiüveg karcolásai között, amelyhez hozzányomta a fejét.

– Sisakot! – mondta egy hang.

– Mi? – Bose oldalt fordult, és Emmanuelle Verbekét pillantotta meg a folyosó túlvégén, aki éppen a fejére igazította a saját sisakját.

– Ideje felvenni.

– Á, igen – mosolygott rá a nőre, hogy megköszönje, amiért figyelmeztette, majd leakasztotta a sisakját a széke mellett lévő, mágnesezett tartóról. Mióta elhagyták az Anshunt, egész jól kijött Emmanuelle-lel, ami nagy szerencse, mert egymás partnereinek osztották be őket az A csapatban. Ennek ellenére a gyakorlatokat és a kötelező rutinfeladatokat leszámítva nem igazán kereste a társaságát. Dudley tudatában volt fizikai megjelenésének. Rajta kívül mindenki más átesett egy teljes megfiatalító kúrán az elmúlt tíz év során. Hivatalosan ő számított a „korelnök”-nek a csillaghajó fedélzetén. Ama korai reménye, hogy emiatt majd nagyobb tisztelet övezi, pillanatok alatt szertefoszlott, amint kezdetét vette a küldetés és a hosszú hajóút.

A komp kisméretű hajtóművei folyamatosan dolgoztak manőverezés közben. Mialatt a találkozási pont felé haladtak, Dudley egyfolytában olyan hangot hallott, mintha valaki egy kalapáccsal ütlegelné a hajótörzset. A fejébe húzta az áttetsző gömbsisakot, és mire rögzítette, már hozzá is szokott a komp ringó mozgásához. Az ajakszerű csatok maguktól zártak, majd a férfi meghúzta a mechanikus csatokat is. Az e-titkára azonnal elvégezte az ilyenkor szükséges ellenőrzést, és jelentette, hogy a ruha tökéletesen zár, és minden funkciója működik.

Mielőtt belépett volna a zsilipkamrába, aktiválta az űrruha erőtérpajzsát. A teljes C csapat és az A csapat három tagja már ott várakozott a hajótörzs rácsos felületéhez tapadva, amely körülvette a külső zsilipajtót. Dudley gondosan rögzítette magát, mielőtt kivette a manőverező felszerelést a tárolórekeszből. Maga McClain Gilbert tartotta, amíg belebújt a szíjakba. A manőverező egység hozzátapadt az űrruhájához, a képlékeny műanyagból készült szíjak maguktól ráfeszültek a testére.

– Jól van? – kérdezte Mac. Olyan közel került egymáshoz a sisakjuk, hogy a férfi át tudott kukucskálni az ezüstösen csillogó védőrétegen keresztül.

– Persze – felelte Dudley. Próbált könnyednek, már-már unottnak tűnni, de attól a pillanattól kezdve, hogy kilépett a végtelen világűrbe, ráadásul egy idegen csillagrendszerben, a torkában dobogott a szíve. Mac bizonyára látja a telemetriai adatait. Dudley körülnézett, és egy fénylő pontot keresett a csillagmezőn, a Második Esélyt. Amikor megtalálta a sötét háttér előterében, megnyugodott kissé, és könnyebben lélegzett. Tovább pásztázott a tekintetével, próbált ismerős mintákat keresni a különleges és idegen csillagképek között.

A C csapat körözni kezdett az Őrtorony felett, jó száz méterrel arrébb. Dudley tartotta Emmanuelle manőverező felszerelését, miközben a nő belebújt a szíjakba. Egy kiegyenesített hüvelykujj lett a jutalma a segítségért. Gyerekes öröm járta át; ettől a levegőbe bökött hüvelykujjtól a csapat teljes jogú tagjának érezte magát.

– Rendben, mindenki kint van – jelentkezett be Frances Rawlins, a C csapat vezetője. – Mindenki ellenőrizze, hogy rögzítette-e a felszerelését, mielőtt elhagyja a kompot. Nincs szabadon lebegés, mindenki egyenesen az állomáson lévő jelzőfényhez megy. Ott találkozunk és behatolunk.

Dudley ellenőrizte, hogy az öve jól tartja-e a hengeres eszköztárolót. A többiek szép sorban ellökték magukat a hajótörzs rácsos pereméről, a manőverező egységek fehér gázcsíkokat lövelltek ki, amelyeket épphogy csak látni lehetett a távoli csillag gyér, borongós fényében. Virtuális kezével megragadta az irányítókart, és előrefelé tolta. A kiáramló gáz tompa, sistergő hangot adott, a gerincén végigcikázott a rezgés. Csizmás lába elvált a rácsos peremtől, ő pedig eltávolodott a komptól. A szíve ismét heves kalapálásba kezdett, amint adrenalin áramlott szét a testében. Elhinni sem tudta, hogy eljutott idáig. Egyszer, még az első életciklusában egy nyaralás alkalmával befizetett siklóernyős repülésre; nem tehetett egyebet, mint vakon bízott egy szövetdarabban és néhány szíjban, amikor az oktatóval együtt leugrott a szikla tetejéről. Egyszerre járta át a testét a félelem és az eufória, amikor megpillantotta a talpa alatt a közeledő fák felső ágait. Korábban soha nem érzett ahhoz foghatót. Most visszatért az az érzés, csak százszorta erősebben.

Ahogyan korábban, most is próbálta nyugtatgatni magát, elfogadni az elkerülhetetlent, csak hát időbe telt, mire meggyőzte a testét, hogy minden a legnagyobb rendben van, az űrruha és a manőverező egység is működik, megóvják őt minden veszélytől. Úgy vigyorgott a sisak burája alatt, mint aki megveszett. Szabad virtuális kezével megnyomta a mikrofon gombját, majd bepötyögte a személyes kódját.

– Az Őrtoronynak keresztelt idegen állomás felé tartok. Most már mindannyian egyetértünk abban, hogy az elnevezés téves. Ez nem egy őrtorony, hanem egy ipari létesítmény maradványa, amely szinte megsemmisült egy pusztító erejű nukleáris csapás során. Önkéntelenül is sajnálattal konstatálom, hogy mindaz a pénz és erőfeszítés, ami egy ilyen elképesztő létesítmény megépítéshez szükséges, csak úgy áldozatául eshet a teljes érzéketlenség és kíméletlenség eme primitív megnyilvánulásának. Noha a dysoni idegenek sok mindent elértek eddig, és a magam részéről úgy vélem, hogy bizonyos technológiai vívmányaik meghaladják a mi jelenlegi tudásunkat, bízom benne, hogy van mit tanítanunk nekik a konfliktusok és nézeteltérések kezelése terén. – Ez az üzenet egyenesen otthonra megy. Hadd érezze egy kicsit felsőbbrendűnek magát a hallgatóság.

A virtuális látómezejét kitöltő útvonalrajz azt jelezte, hogy enyhén letért a jelzőfényhez vezető, egyenes pályáról. Korrigált... de túlkormányozta magát. Vissza kellett rántania az irányítókart a másik irányba. A kiképzőprogramról megmaradt emlékei pontosan az ilyen típusú manőverezés elkerülésére figyelmeztették... valahogy sosem tudta befogadni az autonóm reflexek szintjén. Így hát kacsázva folytatta az útját a cél felé, a manőverező egység összes fúvókája gázcsíkokat lövellt ki magából, látszólag teljesen rendszertelenül. Dudley csak arra figyelt, hogy a kellő sebességgel haladjon.

Frances Rawlins a jelzőfény mellett tátongó lyukon hatolt be az épületbe, miután Dudley végre odaért fölé. A C csapat többi tagja ott sorakozott mögötte. Dudley izgatottan nézett körül, de a siralmas látvány alaposan lehűtötte a lelkesedését. Egy közönséges, kékesszürke fémdobozt látott, melyben csak az űrruhák fényei táncoltak. Semmi sem utalt idegen létforma jelenlétére.

– Most, hogy bent vagyunk, nem győzöm eléggé hangsúlyozni, hogy mindenki legyen nagyon óvatos! – figyelmeztette őket Frances.

– A műveleti irodában mindenkit szemmel tartanak, de nem javíthatják ki minden egyes hibánkat, éppen ezért senki se hibázzon. Ez nem verseny, szép nyugodtan felderítjük a helyet, és összegyűjtjük a szükséges adatokat a kapitány számára. Bőven van időnk, nem kell sietni vagy kapkodni. A B, D és E csapat már lent van az ötödik szinten, és sugarasan haladva eljutottak egészen a térképen A3-mal és A8-cal jelölt szektorig. Jeltovábbítókat helyeztek el bizonyos távolságokra egymástól, lefedve az eddig átkutatott területet, de ha valaki a zónán kívülre kerül, akkor helyezzen el jeltovábbítókat, mert ezek a falak túlságosan is jól blokkolják a jeleinket. Nem maradhatnak fedetlen zónák, főleg az összekötő folyosókon nem. Egész idő alatt folyamatosan kapcsolatban kell maradnunk egymással, érthető? Rendben, mindenki tudja a feladatát, táncra fel!

Dudley a virtuális látómezejében megjelenő, 3D-s térkép tereprajzát nézte, és próbálta összevetni az előtte tátongó, nagyméretű nyílással, amely egy folyosóra nyílt, pontosan előtte. Egy narancsszínű vonal kanyargott végig a folyosón, jelezve, hogy merre kell haladnia. Bekapcsolta a tehetetlenségi navigációs rendszert, és összehangolta az irányfénnyel.

– Készen áll? – kérdezte Emmanuelle.

– Azt hiszem – felelte Dudley. Belebámult az előtte tátongó feketeségbe, a folyosó bejáratába, amelyen keresztül lejuthatnak az ötödik szintre. A nyílás közel három méter széles lehetett. Ami azt feltételezi, hogy nagyobbak nálunk – barom. Legalább nem olyan szűk, hogy klausztrofóbiás legyen tőle az ember. Legalábbis nem rögtön az első pillanatban.

A helyiség másik végében Frances már be is mászott egy járatba, amely az A8 jelű szektor irányába kanyargott tovább. Dudley átsiklott ahhoz a járathoz, amit a térképe mutatott neki, majd megkapaszkodott a nyílás peremében, és vett néhány nagy levegőt, hogy lenyugodjon. Űrruhájának fényei áthatoltak a félhomályon. Egy csőalagút tárult a szeme elé, a szénszál erősítésű kompozitfalakon hajszálrepedések és érdes kidudorodások látszódtak. Öt méter után lejteni kezdett és enyhén balra kanyarodott. Ellökte magát a talajtól, hagyta, hogy szintbe emelkedjen a nyílással, majd behúzta magát a csőalagútba.

– Előre az ismeretlenbe! – dörmögte maga elé.

– Uram, jeleket fogunk! – kiáltott fel Anna váratlanul. – A szenzorok lézer- és mikrohullámú adásokat fognak, egyenesen ránk irányítják őket. A forrás a Nagy Alfa pályáján van... a holdakon.

– A szentségit! – szitkozódott Wilson. – Biztos vagy benne? Nem lehet, hogy valahová mögénk sugározzák a jeleket?

– Nem hinném. Semmi sincs mögöttünk. A három sugárzási irány itt keresztezi egymást, és a jeladás folyamatos. Biztos, hogy mi vagyunk a célpont.

Wilson azonnal átkérte a jeleket saját konzoljának képernyőjére. Noha a KI a legjobb szűrőket használta, az adásból így is csak szinuszgörbék és fraktális minták látszottak.

– Ez ugyanaz, ahogy egymás között is kommunikálnak? – kérdezte Wilson.

– Igen, nagyon úgy tűnik.

– Szóval akkor nem tudják, hogy idegenek vagyunk?

– Minden bizonnyal feltűnt nekik, hogy nem ehhez a csillagrendszerhez tartozunk – felelte Tunde. – Most, hogy a burok eltűnt, nyilvánvalóan számítanak rá, hogy akik a burkot építették, azok valamilyen formában felveszik velük a kapcsolatot. Nyilván megfigyelés alatt tartják őket.

Az egyik optikai szenzort ráállították egy lézernyalábra, amely a Nagy Alfa körül keringő egyik holdról érkezett. Egy rubinvörös pontról, amely részben kitakarta a bolygót körülvevő, a fúziós hajtóművek csóváiból származó felhőréteget. Wilson növekvő aggodalommal nézte a fénylő pontot. Gombóc nőtt a torkába. Talán alábecsülte a dysoni idegeneket.

– Azóta keresnek minket, illetve egy idegen űrhajót, mióta eltűnt a burok? – kérdezte.

– Igen, ez lenne a logikus lépés a részükről.

– De ha nincs hysradarjuk, akkor mégis hogy a fenében találtak meg minket?

– Az áramló féregjárat-generátor erős gravitációs lökéshullámokat és kvantumjeleket kelt. Arról nem is beszélve, hogy a fúziós reaktorok neutrínót bocsátanak ki.

– Elenyésző mennyiségben – vágta rá Antonia azonnal. – A fúziós rendszer csupán néhány százalékkal haladja meg a Lawson-kritérium értékét. A d-energiatartályokból nyerjük a szükséges energia jelentős részét, és azok nagyon jól leárnyékoltak.

– Kapitány, ez az egész csillagrendszer zsúfolásig van fejlett technológiai rendszerekkel – mondta Tunde. – Ha valóban annyira harciasak, mint gondoljuk, akkor nyilván rengeteg szenzorállomást üzemeltetnek. Engem egyáltalán nem lep meg, hogy felfedeztek minket.

Wilson a híd két fő kijelző portáljára nézett, amelyek az Őrtorony kicsinyített képét mutatták. Korábbi aggodalma félelembe csapott át.

– Anna, hysradar-letapogatást kérek. Meg kell tudnunk, hogy van-e odakint valami.

Néhány felvételt követően lekapcsolták az összes aktív szenzort, hogy minimális szintre csökkentsék a kibocsátást, annak reményében, hogy észrevétlenek maradhatnak. Wilson úgy vélte, ha néma csendben gyűjthetnének adatot, akkor kivárhatnák a megfelelő pillanatot ahhoz, hogy ők lépjenek kapcsolatba előbb az idegenekkel. Ezzel megőriznék a kezdeményezés lehetőségét, és előnybe kerülnének.

– A rohadt életbe! – káromkodta el magát Anna. – Nyolc hajó egyenesen felénk tart!

Dudley egészen a hetedik szintig ereszkedett a csőalagútban. Számos kereszteződést hagyott el, ahonnan kisebb folyosók ágaztak le. Az egész föld alatti hálózat olyan hatást keltett, mint egy hatalmas gyökérrendszer, dugóhúzószerű alakzatba rendezve. Minél mélyebbre hatolt az épület belsejébe, annál nagyobb csodálattal és elismeréssel adózott a hatalmas kiterjedésű járatrendszernek. Virtuális látómezejének 3D-térképe nem tudta visszaadni a valóság elképesztő méreteit. Minél több időt töltött el odalent, annál inkább meggyőződött róla, hogy ezek nem is járatok, sokkal inkább csövek. Egyszerűen túlságosan sok volt belőlük ahhoz, hogy a dysoni idegenek közlekedő útjaiként szolgálhassanak. Ugyanakkor el nem tudta képzelni, hogy miféle csövek lehetnek: nem látott szelepeket vagy szivattyúkat, sem falra szerelt tartókarokat, ahová hasonló eszközöket rögzíthetnének. Arra gondolt, hogy valamiféle organikus képlettel vonhatták be a falakat, vagy az elektroizomhoz hasonló technológiai megoldást alkalmazhattak az anyag továbbításához, és vélhetően a csata után ezeket is elvitték, mint minden mást, lecsupaszítva a csöveket. A felderítőcsapat eddig semmi használható maradványt nem talált az Őrtoronyban.

Kisiklott a járatból, be egyenesen a hetedik szint egyik, tortaszeletre hasonlító helyiségébe. Nem nyílt belőle ajtó, csak további járatok nyílásai látszódtak. Leereszkedett a meggyűrődött talajra, és hagyta, hogy az űrruhája talpára illesztett csillók megkapaszkodjanak a felületi egyenetlenségekben. A szűk csőalagút után valóságos felüdülést jelentett a tágas tér. Emmanuelle is kisiklott mögötte az alagútból, megérintette a kijárat szélét és ellökte magát, úgy, hogy lassan körbeforduljon, mielőtt ő is leereszkedett a talajra. Dudley időközben odament az egyik falra szerelt rögzítőelemhez, és elhelyezett ott egy jeltovábbítót.

– Ez teljesen üres – jelentette Emmanuelle. – Nem áll közvetlen összeköttetésben másik helyiséggel.

– Vettem – válaszolta Oscar. – A harmadik alagút, levezet egyenesen a sziklába. Húsz méter után nincs róla pontos térképünk, a földradar nem képes lehatolni odáig. Mi lenne, ha körülnéznétek odalent?

– Meg tudjuk csinálni – vágta rá Dudley magabiztosan. Végre egy kis ismeretlen terep, lelkendezett magában.

– Rendben, de nagyon óvatosan. És ne felejtsétek el a jeltovábbítókat! – figyelmeztette őket Oscar.

Dudley legszívesebben belevakkantotta volna a sisakjába: Már hogy felednénk. – de az dilettáns viselkedés lett volna. Amúgy is volt valami végtelenül megnyugtató Oscar hangjában. Oscarban mindig bízhatsz – megnyugvással tölti el az embert, ha ilyen biztos mentsvárat tudhat magáénak.

Ismét elszakadt a talajtól, majd egyenesen a hármas számú alagút bejáratához siklott. Űrruhájának fénye palaszürke belső teret világított meg, és első ránézésre semmi különbséget nem érzékelt az eddigi tucatnyi alagúthoz képest. A járat az óramutató járásával ellentétes irányba kanyarodott.

– Útvonalrögzítés – mondta az e-titkárának, majd besiklott a járatba.

Tizenöt méter múltán az addigi szénszál erősítésű kompozitburkolatot vékony alumíniumborítás váltotta fel. Az idők során elöregedett, széles repedések jelentek meg rajta, és alatta már nem látszott semmi más, csak magának az aszteroidadarabnak a sziklája. A kanyarulat összeszűkült és folyamatossá vált. Dudley elhelyezett egy jeltovábbítót, majd huszonöt méter múltán egy újabbat.

– A tehetetlenségi navigációs rendszer szerint ez egy spirál – mondta Emmanuelle. – Majdnem pontosan a szikla tengelye mentén ereszkedünk.

– Oscar, van valahol lyuk a felszínen? – kérdezte Dudley. – Lehet valami a túloldalon?

– Nehéz megmondani. Van néhány olyan hasadék, ami akár nyílás is lehet. Ezért van most szükség rátok.

– Kösz.

Néhány újabb kanyarvételt követően elérkeztek az első kereszteződéshez, egy hét méter hosszú csőhöz. Dudley bevilágított űrruhája fénycsóvájával.

– A spirál túloldalára vezet, mint egy útlevágás – mondta.

– Nem hiszem – ingatta a fejét Emmanuelle. – Más szögben áll. Hé, tudod, mi jutott eszembe? Ez az egész olyan, mint a DNS: két párhuzamosan futó spirál, bizonyos közönkénti összeköttetésekkel.

– Igazad lehet. Oscar, szeretnék kipróbálni valamit. Ha elhelyeznénk egy jeltovábbítót az összekötő csatorna másik végénél, akkor talán kideríthetnénk, hogy van-e még egy ilyen összekötő folyosó alattunk.

– Rendben, Dudley, megér egy próbát.

Dudley végigmászott a rövid csatornán, örömmel töltötte el a tudat, hogy mennyire könnyedén mozog ilyen szokatlan körülmények között is. A kiképzőprogramból származó emlékek végre beágyazódtak az agyába – de természetesen veleszületett képességei is nagymértékben hozzájárultak az ügyességéhez. Elhelyezett egy jeltovábbítót a második spirál falán, majd visszasietett.

Wilson a feléjük közeledő nyolc háromszöget nézte a nagyméretű portál taktikai kijelzőjén. Mind a nyolc háromszög mellett számok ugráltak, további rossz híreket közölve a híddal. A vezérhajó nyolcvankét millió kilométerre volt tőlük, és nyolc g gyorsulással száguldott. Ilyen sebesség mellett három órán belül odaér hozzájuk. Ez bizony felettébb rossz hír, de ami még jobban aggasztotta Wilsont, hogy a hajónak esze ágában sem volt lassítani.

Mind a nyolc űrhajó a három csillagászati egységnyi távolságra lévő, külső gázóriás körül keringő holdakról vagy lakott aszteroidákról kelt útra. Ez volt az idegen civilizáció legközelebbi központja. Ha a vezérhajó egyáltalán nem lassít le, akkor a relatív sebessége meghaladhatja a hét és fél ezer kilométer per szekundumot, mire odaér hozzájuk. Egyetlen emberi szerkezet sem érte el ennek még csak a töredékét sem a valós űrben. A Második Esély központi űrtávcsöve követte a hajó mozgását. Wilson az optikai kijelzőt nézte, a fúziós hajtómű haragos, szinte láthatatlan ibolyaszín csóvája több száz kilométer hosszan nyúlt hátra egy aranylón csillogó gömb mögött. Az erőtérpajzsnak csapódó kóbor gázmolekulák és töltött részecskék fénylő robbanások kíséretében váltak semmivé, ragyogó radioaktív felhőbe vonva a hajót. Ha ekkora sebességgel nekiütközik a Második Esélynek, vagy becsapódik az Őrtoronyba, akkor az a robbanás felér majd egy napkitöréssel.

– Csak az ötös és a hetes számú hajó lassít – jelentette Anna. – Lemaradnak a többiektől, az Őrtorony felé tartanak. Három másik hajó is elindult a gázóriásról, olyan irányba haladnak, hogy bekerítsenek minket. További tizenöt hajó indult el a Nagy Alfáról is; még nem lehetünk benne teljesen biztosak, de a vektoraik megegyeznek.

Wilson némán bólogatott, miközben a kialakult helyzetet elemezte. Az első nyolc hajó vektorainak és helyzetének ismeretében megállapították, hogy különböző helyekről indultak útnak, hét óra leforgása alatt. Jókora területet fogtak le. Az úti céljuk teljesen egyértelművé vált, még akkor is, ha csak felderítő repülést végeznek. Ami viszont a szándékaikat illeti...

– Köszönöm – mondta Annának. – Oscar, azonnal hívja vissza a felderítőcsapatokat az Őrtoronyról.

– Igen, uram.

– Tunde, lehet bármiféle tudományos haszna egy felderítő repülésnek olyan sebesség mellett, ahogyan a vezérhajó közeledik?

– Nem, uram, az kizárt.

– Ettől féltem. Ez nem békés közeledés, ezek a területüket védik. Talán azt hiszik, hogy mi építettük a burkot a csillaguk köré, ez esetben pedig a lehető legrosszabbra kell számítanunk. Ha nem lassítanak, elhagyjuk ezt a csillagrendszert. Nem kockáztatom a legénység és a küldetés biztonságát a kapcsolatfelvétel érdekében ilyen hadi állapotok között. Hiperhajtómű, nyitott járatot kérek vissza a Nemzetközösségbe, ha parancsot adok, azonnal indulunk.

– Igen, uram.

– Anna, próbálkozzunk meg egy adat alapú kapcsolatfelvétellel az első flottával. Mi nem értjük őket, de ők talán megértenek minket. Küldjük el nekik az előre elkészített kapcsolatfelvételi csomagot. Az összes olyan frekvenciát használjuk, amit ők is. Ha mást nem is, azt el kell mondanunk nekik, hogy nem mi építettük azt a burkot a csillag köré.

– Kapitány! – hallatszott Oscar hangja.

Wilson hiányolta Oscart a hídról, de be kellett látnia, még ha fogcsikorgatva is, hogy a tapasztalt főtiszt a legmegfelelőbb személy arra, hogy irányítsa az Őrtorony felderítő munkálatait. Amint meghallotta a hangját, azonnal tudta, hogy valami baj történt.

– Igen?

– Problémánk akadt. Az A csapat két tagjával megszűnt az összeköttetés.

– Ez itt megint más szögben áll – állapította meg Emmanuelle.

Mind a ketten megálltak az ötödik összekötő csatorna előtt, és bevilágítottak a sötétbe. Ez a járat is egy spirálhoz futott. Mostanra már úgy vélték, hogy nem csupán két spirál fut egymás mellett, hanem négy vagy öt.

– Azt hiszem, ennél a spirálnál kellene maradnunk – vélte Dudley.

– Derítsük ki, hová vezet, mielőtt a többit is feltérképeznénk. – A tehetetlenségi navigációs rendszer azt mutatta, hogy már százötven méterrel az idegen ipari állomás hetedik szintje alatt járnak. Nem kaptak jelet az átkötő csatornák mellé telepített jeltovábbítóktól, ezért nem lehettek biztosak a hely tereprajzában.

– Oscar, továbbmehetünk? – kérdezte Dudley.

– Igen, folytassátok, ez eddig az állomás legérdekesebb és legizgalmasabb része.

Dudley továbbindult. Számos kitüremkedés és felületi egyenetlenség torzította el az alumíniumburkolatot, így könnyen talált magának kapaszkodókat az előrehaladáshoz. Most már izgatottan várta, hogy hová vezethet ez a spirál alakú járat. Érezte a zsigereiben, hogy valami fontos dolog történik majd, hogy ez most áttörő jelentőségű felfedezés lesz. Ez itt mindenben különbözött az állomás többi részétől. A dysoni idegenek vélhetően ki-, vagy behordtak valamit ebbe a szektorba. Ezt itt használták valamire. Ha kiderítenék, hogy hová vezet, akkor talán meglelnék az első kulcsot az idegenek titkának megfejtéséhez, talán betekintést nyernének a kultúrájukba. És én fedeztem fel!

Izgatottan hajtotta magát előre az ősi, megrongálódott fémfelület egyenetlenségeibe kapaszkodva. A megfejtést kereste.

– Nem tudom visszahozni őket – mondta Oscar. – A jeltovábbítók biztosan meghibásodtak. Még csak hordozóhullám sem érkezik egyikőjüktől sem.

– A szentségit! – dühöngött hangosan Wilson, és átkérte a kijelzőjére a felderítőcsapatok helyzetét mutató adatokat. – Mikor veszett nyomuk?

– Akkor, amikor kérte a visszahívásukat. Ez egyszerűen érthetetlen. Azok a jeltovábbítók nem romolhatnak el, azok csak biztonsági áramkörök.

Egy 3D-térkép jelent meg Wilson előtt az Őrtoronyról, amelyen zöld pontok jelezték a többi csapat tagjainak aktuális pozícióját. Mindannyian a jelzőfénynél gyülekeztek.

– Ki hiányzik?

– Verbeke és Bose – érkezett a válasz.

Wilson egy pillanatra mindent elsöprő haragot érzett. Ugyan ki más lenne, ha nem ő! A haragját a következő pillanatban elmosta a bűntudat. Ő is a legénységem egyik tagja, és technikai problémája akadt.

– Nem kell azonnal visszatérniük, ha megszakad a kapcsolat? – kérdezte Oscartól.

– Ez áll a kézikönyvben. Emmanuelle jól tudja, hogy mi a teendő ilyenkor, még ha Dudley hadilábon áll is a terepi protokollal. Valószínűleg már visszaindultak.

– Milyen messzire vannak az első működő jeltovábbítótól?

– Nem tudom megmondani. Tizennyolc műszert helyeztek el, és tizenhat továbbra is küldi a jeleket. Ez azt jelenti, hogy nagyjából húsz méterre kell lenniük egy működő műszertől.

– Remek – recsegte Wilson kurtán. Tökéletesen el tudta képzelni, hogy felbosszantotta őket a küldetés megszakítása, talán civódnak egy kicsit, mielőtt visszaindulnának, és talán bekukkantanak még utoljára a legközelebbi sötét sarok mögé.

– Most már bármelyik percben helyreállhat a kapcsolat – mondta Oscar.

– Anna, Sandy, érkezett válasz valamelyik hajóról? – kérdezte Wilson.

– Sajnálom, uram, még nem – felelte Sandy Lanier. – Még mindig ugyanazon az útvonalon közelednek. Semmiféle jelet nem küldtek nekünk.

– Az átkozottak! Na jó, kezdjünk el ordítozni. Jeladóantennák energiaszintjét maximumra! Ezúttal keltsük fel a figyelmüket!

– Igen, uram!

McClain Gilbert valósággal kirontott a szénszál erősítésű kompozitfolyosóból, és csatlakozott a többiekhez a gyülekezőhelyen. A felderítőcsapat tagjai éppen kifelé libegtek a helyiség oldalában tátongó lyukon keresztül. A manőverező egységükből kiáramló vékony gázcsíkok sebesen örvénylettek az űrruhák fényében.

– Megvannak már? – kérdezte Mac Oscartól.

– Még nincsenek.

– Már hatótávolságon belül kellene lenniük. A picsába is! Emmanuelle tudja, mi a teendő ilyenkor. Mennyi idő telt már el?

– Tizennégy perc.

– Lehetetlen, hogy ez műszaki hiba. Valami baj történt velük.

– Ezt nem tudhatjuk.

– Én tudom. – Mac megpördült, majd elrugaszkodott a faltól, és a felé a járat felé siklott, amelyik egyenesen lefutott az ötödik szintre.

– Mit művelsz?! – kiáltott rá Oscar.

– Segítek nekik.

– Azonnal vissza a kompra!

– Veled tartok, Mac – mondta Frances Rawlins.

Mac már behatolt a járatba. Egy fénycsóva vetült rá a háta mögül.

– Majd én kihozom őket – mondta Francesnek.

– Ők az én csapatomhoz tartoznak, a szentségit!

– Rendben.

– Mac, az isten szerelmére, térjetek vissza a komphoz mind a ketten! – kérte Oscar.

– Csak két perc, Oscar. Ugyan már, ember, két percen nem múlik semmi.

– Jesszus!

– Itt megint másmilyen a fal burkolata, nézd – mondta Dudley. Megállította a siklását, majd az előtte lévő foltra irányította sisakja fényét. Emmanuelle odasiklott mellé. A sérült alumíniumfelület hullámossá vált. Sárga kerámiát fedeztek fel a hullámok között, rajta vörös jelölésekkel.

– Ez érdekes – dünnyögte Dudley.

– Hé, lehet, hogy ez írás? – vetette fel Emmanuelle.

– Talán. Te mit gondolsz Oscar?

– Nem vagyunk biztosak benne. Készítsetek róla tiszta felvételt.

– Vettem – mondta Dudley, majd várt egy kicsit. – Vétel? Vettem. Vetted?

– Csak videózd le azt a szart! – szólt rá Emmanuelle türelmetlenül.

– Édes istenem! – Sandy úgy lökte hátra a székét a konzoljától, mintha áramütés érte volna. – Uram, rakétatámadás! A vezérhajó tüzet nyitott. Nyolc. Kilenc. Tizenkettő. Az annyi, mint tizenkét rakéta.

– Ránk lőnek? – kérdezte Wilson, és elégedetten nyugtázta, hogy mennyire nyugodt maradt a hangja.

– Négyet igen, a többi lövedék a kettes, hármas és hatos számú hajó felé tart.

Wilson megérintette a kommunikációt jelző ikont virtuális mutatóujjával.

– Mac, Frances, azonnal kifelé onnan! Három percen belül visszarendelem a kompot a hajóra.

– Már majdnem a hetedik szinten vagyunk.

– Az idegenek ránk támadtak. Ki onnan! Nem ismétlem meg a parancsot!

– Igen, uram!

– A többi hajó viszonozza a vezérhajó tüzét – jelentette Anna. – A hármas, kettes, ötös, hatos és négyes hajók egyszerre nyitottak tüzet. A nyolcas is tüzelt. A vezérhajó visszalőtt. Több mint száz rakétát vetettek be összesen. Uram, huszonnégy rakéta felénk tart! Atyaég, tizenöt g-vel süvítenek!

– A szentségit! – csikorgatta a fogát Wilson. – Pilóta, repüljünk az Őrtorony fölé. Fel kell szednünk azt a kompot. Tu Lee, a hiperhajtómű készen áll?

– Igen, uram – felelte Tu Lee. – Bármikor átléphetjük a fénysebességet.

Mac addig nyomta a szabályozókart a virtuális kezével, ameddig a rendszer engedte. Rakétaként lőtt ki az űrbe az idegen állomás épületéből. Űrruhája szenzorai azonnal befogták az űrkompot, és már meg is jelent a vörösen világító pályagörbe a virtuális látómezejében. Mit sem törődve a túl nagy sebességre figyelmeztető, borostyánszínű vészfényekkel, suhant a komp felé. Frances ott iparkodott mellette.

Vakító fehér fény jelent meg az Őrtorony mögött. Mac hunyorgott, de a következő pillanatban rájött, hogy mi az: a Második Esély plazma hajtóműve. Wilson kapitány nyilván a szikla fölé rendelte a csillaghajót, hogy időt nyerjenek, és így a komp hamarabb kerüljön be a biztonságot nyújtó erőtér mögé.

Időt, amiből már szinte szemernyi sem állt a rendelkezésükre. Nem hagyhattam őket hátra csak úgy, meg kellett próbálnom segíteni nekik. Nem tehettem mást. Ki tudhatta, hogy ez történik?

Néhány méterre a komptól lassítani kezdett, és előrenyújtott lábával fogta fel a becsapódás okozta ütés erejét. Ennek ellenére nagyot nyekkent az űrkomp oldalán. A talpán található csillók megkapaszkodtak a hajótörzs rácsos felületén, és nem engedték, hogy visszapattanjon. A következő pillanatban Frances is megérkezett.

– Beszarás! – nyögte, miközben a lábai behajlottak a törzse pedig kicsavarodott.

– Mehetünk – mondta Mac a pilótának.

– Nem vagytok bent.

– Csak induljunk. Biztonságban vagyunk.

Az űr sárgás színt öltött körülöttük, amikor bekapcsoltak a kémiai meghajtású rakéták.

Oscar visszarohant a hídra, és azonnal leült a konzolja elé. Wilson nem mondott semmit, csak intett-neki üdvözlésképpen. Feszülten várta, hogy megérkezzen végre a komp. Mind Jean Douvoir, mind az űrkomp pilótája remek munkát végzett, harminc kilométerrel az Őrtorony felett találkoztak. Wilson egy kisméretű képernyőn követte figyelemmel, amint a komp rásiklik a csúsztatótalpazatra, amely azután behúzódott a hangárba.

Folyamatosan ökölbe szorítva tartotta a kezét, ami akadályozta az összeköttetést a konzoljával.

– Van kapcsolat? – kérdezte már vagy tizedik alkalommal.

– Nincs – felelte Oscar. – Azt hiszem, Macnek igaza lehet, bajba kerültek.

– Mégis miféle bajba? Ez egy kietlen, döglött, fagyos szikla, nincs ott semmi.

– Nem tudom.

– Detonáció – jelentette Anna. – Azt a mindenit! Többszörös becsapódás... rengeteg megatonna. Irányított és elektromágneses energiát vetnek be, erős gamma- és röntgensugár aktivitás mérhető. Ez ám az elektronikai hadviselés!

– Hol?

– A hármas hajónál. Támadó és védekező tűz egyaránt. A hajó még érintetlen. Röppályát módosít.

Wilson arra a portálra pillantott, amely a feléjük száguldó huszonnégy rakéta útját követte. Már önmagába véve a sebességük is rettentő volt.

– Mennünk kellene – szólalt meg Oscar.

– Kész! – A második komp is a helyére siklott. Egy önkéntes pilóta vállalta, hogy azonnal útnak indul, ha Verbeke és Bose bejelentkeznek.

– Még több rakétát lőttek ki – közölte Anna. – Hamarosan újabb robbanássorozat várható. Össztüzet nyitottak az ötös hajó vonalában.

– Válaszoltak a jelünkre? – kérdezte Wilson.

Sandy tagadólag megrázta a fejét.

– Detonáció – jelentette Anna lelkesen. – Atyaég, kész armageddon van odakint!

– Wilson – sürgette őt Oscar –, indulnunk kell!

Wilson Kime kapitány vetett egy utolsó pillantást a támadórakéták útját követő kijelzőre. A lövedékek már egészen közel értek, és mit sem tudtak a pusztító erejükről. A tétovázásával már-már kezdte veszélyeztetni a legénység életét és a küldetés sikerét. Mindenki őt nézte a hídon, vereség és sajnálat tükröződött az arcukon, és a bűntudat fénye csillant meg a szemükben. Ahogy az övében is.

– Hiperhajtómű, menjünk haza! – adta ki az utasítást.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A liftajtó nesztelenül siklott oldalra, Hoshe Finn rendőrkapitány pedig kilépett az ismerős előszobába. Ezúttal nem kellett előre bejelentkeznie, a Morfon tetőtéri lakására nyíló dupla ajtó tárva-nyitva állt. Több lapos rakodóterű poggyászszállító robot gördült be az osztott szintű nappaliba. Nagyméretű műanyag ládákat hoztak a pakoláshoz, és szép sorban a fal mellé állították őket. A szétszerelt plüss ülőgarnitúrát már elkezdték belepakolni a ládákba, a különböző habszivacs rétegek közé csomagolt, kisebb méretű háztartási eszközökkel együtt. A harmadik láda megtöltése és lezárása után azonban véget ért a pakolás. Az összes robot váratlanul megállt munka közben, amikor megtörtént a baleset a nagy frekvenciájú elektromos pengével, többen le sem tették a rakodókarjukban lévő holmit. Sötéttóváros Nemzeti Bankjából érkezett két alkalmazott, a bíróság által kijelölt adósságbehajtók a társalgóban várakoztak, a kanapé mellett. A költöztető cég munkafelügyelője a kandallónál ücsörgött, és teát szürcsölgetett egy termoszból, miközben ravaszkásan mosolygott.

– Hol van? – kérdezte Hoshe. Az uniszféra révén szerzett ismertségének és hírnevének köszönhetően be sem kellett mutatkoznia, mindenki tudta, hogy ő az új rendőrkapitány.

– Ott bent – felelte az egyik öltönyös bankalkalmazott, és a konyhára mutatott. – Azt akarom, hogy tartóztassák le azt a kis csitrit! – tette még hozzá.

Hoshe felvonta egyik szemöldökét, miközben próbált tökéletesen közönyösnek tűnni – ezt Paula Myótól tanulta, aki többször is igen hatásosan alkalmazta.

Ezúttal is bejött, a bankalkalmazott összerezzent.

– Megfenyegetett minket – hebegte a férfi belevörösödve. – Kárt tett az egyik általános funkciójú robotban – panaszkodott. – Ezért kompenzációt számítunk majd fel.

– Mekkora a kár? – kérdezte Hoshe.

A munkafelügyelő felemelte a fejét, és abbahagyta a teaszürcsölést.

– Nem t’om. Én be nem megyek oda. A pszichopaták kezelése nem tartozik a munkakörömbe. – A hangján érződött, hogy jót mulat az egészen, ugyanakkor megőrizte arca komolyságát a két bankalkalmazott előtt.

– Ne is törődjön vele – mondta Hoshe Finn. A konyhaajtó résnyire nyitva volt, ezért bekiáltott: – Mellanie! Hoshe Finn vagyok. Emlékszik rám? Beszélnem kell önnel!

– Tűnjön el! – visította a lány. – Mindenki tűnjön a francba!

– Ugyan már, Mellanie, tudja, hogy nem mehetek el. Beszélnünk kell, csak ön és én, négyszemközt. Nem lesznek rendőrök, csak mi ketten, a szavamat adom.

– Nincs mit mondanom.

Mellanie fáradt, rekedtes hangon beszélt. Hoshe nagy levegőt vett, majd odalépett a konyhaajtóhoz.

– Legalább hadd igyak valamit. Eddig mindig udvariasan megkínáltak, amikor itt jártam. Hol van a komornyik?

Hosszú csend következett, majd halk szipogás szűrődött ki a résen.

– Elment – felelte a lány halk hangon. – Mindenki lelépett. Mindenki.

– Értem, akkor készítek magamnak egy italt. Most bemegyek a konyhába. – Hoshe óvatosan bújt be a félig nyitott ajtón, no nem mintha valós veszélytől tartott volna.

A lakás többi részéhez hasonlóan a konyha is tágas volt és pazarul berendezett. A munkalapokat rózsaszínű és szürke márványból faragták, az alattuk található szekrényeket különleges pácolású keményfából készítették. A pult felett lévő szekrényeket áttetsző üvegajtóval látták el, hogy látni lehessen a méregdrága porcelánedényeket és kristálypoharakat. Meg kellett kerülnie a biliárdasztal nagyságú konyhaszigetet, hogy megpillantsa végre Mellanie-t. A lány a földön kuporgott a sarokban, szorosan összegömbölyödött, és úgy megfeszítette az izmait, mintha bele akart volna süppedni a falba vagy a talajba. Egy nagy frekvenciájú elektromos penge hevert előtte a terrakotta padlón.

Hoshe legszívesebben odaguggolt volna mellé, hogy az együttérzéséről és a barátságáról biztosítsa, pont úgy, ahogyan a kiképzésen oktatták, de még mindig nem fogyott le eléggé ahhoz, hogy csak úgy egyszerűen elvégezhesse a műveletet. Ehelyett inkább hátradőlt, és nekitámasztotta a csípőjét a márványpultnak.

– Vigyáznia kellene ezekkel az elektromos késekkel – mondta rábeszélőn. – Felettébb veszélyessé válhatnak a tapasztalatlan kézben. Sok adósságbehajtó veszítheti el a végtagjait, ha rosszul céloz valaki.

Mellanie felemelte a fejét. Aranybarna haja rendezetlen fürtökben omlott a vállára. Látszott rajta, hogy keservesen zokogott, a könnycseppek vastag csíkokat húztak a sminkjébe. Még ebben az állapotban is lélegzetelállítóan festett, sőt így talán még vonzóbb volt, mint egyébként: egy kétségbeesett, megmentésre váró leányka.

– Mit akar? – vakkantotta.

Hoshe Finn bánatos képpel mosolygott le rá.

– Ne aggódjon! Ugye tudja, hogy miért vannak itt ezek az urak?

Mellanie bólintott, majd ismét lehajtotta a fejét.

– Ez a lakás most már a banké, Mellanie, keresnie kell egy másik helyet, ahol ellakhat.

– Ez az otthonom! – szűkölte a lány.

– Igazán sajnálom. Szeretné, ha hazavinném a szüleihez? – ajánlotta fel Hoshe.

– Itt akarom megvárni őt. Ha visszatér, minden olyan lesz, mint régen.

Ez a kijelentés jobban mellbe vágta az új rendőrkapitányt, mint bármi más az egész ügy során.

– Mellanie, a bíró százhúsz évre ítélte...

– Nem érdekel. Itt várok rá. Szeretem őt.

– Nem érdemli meg önt – mondta Hoshe őszintén.

Mellanie ismét felemelte a fejét, és olyan zavarodott arcot vágott, mintha azt sem tudná, kivel beszél.

– Ha valóban várni akar rá, az az ön döntése, és én tiszteletben tartom – kezdte Hoshe –, de ha megengedni, szeretném lebeszélni róla. Itt azonban semmiképpen nem maradhat. El sem tudom képzelni mennyire borzalmas érzés lehet végignézni, hogy a bank ráteszi a kezét mindenre. De attól, hogy tönkretesz egy robotot, még nem oldódik meg a helyzet. Ezek az idióták odakint csak a dolgukat végzik. Ha felbosszantja és hátráltatja őket, azzal csak azt éri el, hogy a hozzám hasonlókat küldik ki ide, és nekem kell elvégeznem a piszkos munkát helyettük.

– Maga különleges rendőr. Maga gondoskodó, nem úgy, mint az a... – Mellanie váratlanul elhallgatott, és pengevékonyságúvá keskenyedett az ajka.

– Paula Myo elment innen – próbálta őt megnyugtatni Hoshe. – A tárgyalás után azonnal elutazott, soha többé nem találkozik vele.

– Helyes! – Mellanie a szeletelőkésre pillantott, majd odébb pöckölte a lábujjával. – Sajnálom – mondta szégyenlősen. – Minden jó, ami csak történt velem az életben, itt történt, ezek pedig most betörtek ide, és... gonoszul viselkedtek.

– Sajnos akadnak ilyenek. Most már minden rendben lesz?

Mellanie hangosan szipogott.

– Igen. Azt hiszem. Sajnálom, hogy zavarták önt.

– Semmi gond, higgye el. Örülök, ha kiszabadulhatok az irodából. Nos, mi lenne, ha segítenék összepakolni néhány holmit, és hazavinném a szüleihez? Mit szól hozzá?

– Nem tehetem – mondta a lány távolba révedő tekintettel. – Nem mehetek vissza a szüleim házába. Lehetetlen.

– Értem, és ha szállodába menne?

– Nincs rá pénzem – suttogta Mellanie. – A tárgyalás óta mélyhűtött kaján élek. Már majdnem mindenből kifogytam, ezért is léptek le a többiek. Nem tudtam fizetni nekik, Morty cége pedig semmiben sem segít. Az igazgatók látni sem akarnak, átkozott barmok! Korábban imádtak engem, meghívtak a házukba, játszottam a gyerekeikkel. És micsoda partikat adtunk! Volt már ön gazdag, nyomozó?

– Hoshe, ha kérhetem. És nem, sosem voltam gazdag.

– A gazdagok más szabályok szerint élnek, mint a többiek. Élveztem ezt az életet. Csodálatos érzés, hogy nincsenek szabályok, semmi sem lehetetlen. Az ember teljesen szabadon élhet. És most nézzen rám, egy semmi lettem.

– Ne butáskodjon! Egy olyan ifjú hölgy, mint ön, bármit elérhet az életben, amit csak akar. Csak még nagyon fiatal, ennyi az egész. Az efféle hatalmas változások rémisztőek lehetnek ebben a korban, de túl lesz rajta. A végén mind túljutunk a nehézségeken.

– Ön nagyon kedves ember, Hoshe. Nem ezt érdemlem. – A lány letörölte a könnycseppeket az arcáról. – Most letartóztat?

– Nem, de találnia kell szállást ma éjszakára. Vannak barátai?

– Áh! – horkantott Mellanie, majd legörbült a szája. – Egy sincs. Bezzeg a tárgyalás előtt több száz is volt, most meg senki sem akar szóba állni velem. A múlt héten láttam Jilly Yent. Pont kiment a boltból, ezért nem kellett köszönnie nekem.

– Értem. Ismerem az egyik közeli B&B hotel menedzserét. Ott eltölthet egy-két napot az én kontómra, amíg összeszedi magát, és eldönti, hogyan tovább. Talán elmehetne pincérnőnek, rengeteg bár és szórakozóhely van a városban. Az egyetemi jelentkezési idő is közeleg, gondolom, tervezett valamilyen karriert, mielőtt megtörtént ez a borzalom.

– Ó, nem, nem! Nem fogadhatok el pénzt magától – tiltakozott Mellanie a fejét rázva. Feltápászkodott a földről, és tehetetlenül beletúrt kócos hajába. Látszott rajta, hogy zavarban van. – Nem fogadhatok el adományt.

– Ez nem adomány. Az előléptetés óta jól megy sorom, tisztességes fizetésemelést kaptam.

– Előléptették? – kapta fel a fejét Mellanie, de mosolya a következő pillanatban lehervadt az arcáról, mert rájött, hogy miért. – Ó!

– Laknia kell valahol, és ez a hotel valóban olcsó, higgyen nekem – győzködte tovább Hoshe.

– Egyetlen éjszaka – hajtotta le a fejét Mellanie megadása jeleként. – Csak egy.

– Rendben, most pedig csomagoljon.

A lány kikukucskált a konyhaajtó résén keresztül.

– Azt mondták, semmit sem vihetek magammal. Azt mondták, mindent Morty vett, ezért minden a banké. Ezért is... tudja...

– Én majd elintézem. – Hoshe kézen fogta a lányt, és kivezette a konyhából a nappaliba. – A fiatalasszony magához vesz néhány ruhát, és elhagyja a lakást – közölte a bank képviselőivel.

– Nem hagyhatjuk, hogy a bank tulajdona...

– Én csak közöltem, hogy mi történik – szakította félbe Hoshe határozott hangon. – Ügyet akarnak csinálni belőle? Talán kekeckedni akarnak velem?

A két bankalkalmazott összenézett.

– Nem, kapitány úr – mondta az egyikük.

– Köszönöm.

Hoshe elnevette magát, amikor beléptek a központi, nagy hálóba. A playboyokra jellemző, kerek ágy állt a szoba közepén, rajta fekete selyemtakaró, és egy hatalmas, álló tükör a párnáknál. A robot ott hevert a padlón, egy mély horpadás látszódott az oldalán, ahol belerúgtak. Két elektroizom karját tőből lemetszették, a másik hármat pedig a lábai köré csomózták. Óriási erőkifejtés kell ahhoz, hogy valaki így elbánjon az elektroizom karokkal.

Mellanie magához vett egy szolid táskát az egyik szekrényből.

– Azt sajnos nem engedhetem, hogy ékszereket is magával vigyen – mondta Hoshe. – Gondolom, némelyik ruha egész vagyonba kerülhetett. – A gardróbszobát méricskélte a lány válla felett: minden akasztón egy-egy mesés ruhadarab lógott. Az első, odébb csúsztatható sor mögött megbújt még egy akasztósor; több száz ruhának kellett ott lennie. A gardróbszoba másik felében legalább ugyanannyi öltöny és cipő, illetve egyéb lábbeli sorakozott.

– Ne aggódjon! – legyintett Mellanie. – Egyvalamit megtanultam: a drága nem mindig praktikus. – Betett egy összehajtogatott farmer-nadrágot a táskájába, és begyűrt mellé néhány pólót.

– Gondolkodtam – kezdte Hoshe tétován. – Tudom, hogy ez merőben szokatlan pénzkereset, de enyhén szólva is érdekes életet élt, még ha rosszul végződött is. Talán találhatna olyan médiatársaságot, amely hajlandó lenne fizetni a sztoriért.

– Igen, tudom. Több száz érdekes történetet tárolok az e-titkárom memóriájában, de mióta letiltották a kiberszféra-számlámat, nem férek hozzájuk.

– Miért zárolták a számlát?

– Már mondtam, hogy nincs pénzem. Nem vicceltem. – A lány kézbe vett és felmutatott egy sötét színű, kézi számítógépet, majd kérdő pillantást vetett a nyomozóra.

– Rendben – bólintott a férfi. Még sosem hallott olyasmiről, hogy valakinek zárolják a számláját, mindenki hozzáfér a kiberszférához.

Mellanie beledugta a kézi számítógépet a táska oldalzsebébe, majd leült az ágy szélére, és felvett egy sportos papucscipőt.

– Újraaktiváltathatom a számlát – mondta Hoshe. – Kizárólag adat- és üzenetforgalom egy hónapig, szórakoztató tartalomhoz viszont nem férhet hozzá. Csak néhány dollárba kerül.

Mellanie fürkésző pillantást vetett rá.

– Le akar feküdni velem, Hoshe? – kérdezte váratlanul.

– Nem! Én... nem... ó, nem... Nem így értettem.

– A férfiak folyton le akarnak feküdni velem. Tisztában vagyok vele, hogy szép vagyok, és fiatal, az első életciklusomban. Imádom a szexet. Morty kiváló tanító volt, biztatott rá, hogy bátran kísérletezzek. Nem szégyen, amit a testemmel művelek, a gyönyör nem bűn. Nem bánnám, ha örömet és élvezetet lelne a testemben.

Hoshe érezte, hogy elvörösödik. Korábban az apja beszélt neki ennyire tárgyilagosan a szexről, amikor a méhek és madarak példáján keresztül próbálta felvilágosítani.

– Nős vagyok, de köszönöm – motyogta. Ennél bénábban már nem is viselkedhetett volna.

– Akkor nem értem. Ha nem akar lefeküdni velem, akkor miért csinálja ezt az egészet?

– Morton megölt két embert, tönkretett két életet – felelte Hoshe halkan. – Nem szeretném, ha lenne egy harmadik áldozata is.

Mellanie felkapott egy fésűt az öltözködőasztalról, és nekilátott kifésülni kócos tincseit.

– Morty nem ölt meg senkit. Paula Myo és maga tévedtek.

– Nem hiszem – ingatta a fejét a férfi.

– A bűnügyi csoportnak át kellett volna fésülnie a nő emlékeit, hogy kiderítse, melyikek valódiak. Lehet, hogy erőszak áldozata lett.

A patológus jelentése nem tett említést kínzásról vagy más erőszakos beavatkozásról. Az áldozat a fürdőkádban volt, és megrongálták a memóriacelláját. De Hoshe csak ennyit mondott:

– Egyezzünk ki abban, hogy nem értünk egyet.

– Ön túl kedves ahhoz, hogy rendőr legyen – mondta Mellanie halkan.

Hoshe türelmesen megvárta, hogy a lány összeszedelőzködjön, majd elvitte a közeli hotelbe. Kifizetett egy hetet előre, aztán elhajtott, alig tudott kitérni Mellanie búcsúcsókja elől. Nem bízott magában, félt, hogy nem tud majd ellenállni a vágyainak, ha összeér az arcuk.

Öt nappal később Mellanie taxiba ült, és elment Sötéttóváros Thurnby nevű negyedébe, egy meglehetősen lerobbant, régi ipari területre, és egy raktárépületszerűség előtt szállt ki a kocsiból. Minden telephelyet magas kerítés védett, noha a gyáregységek és raktárak fele üresen tátongott. A szemét az évek során magas kupacokba gyűlt a drótkerítések tövében, hegyekben állt a papír- és műanyag hulladék. A kerítések fölé itt-ott hirdetőtáblák emelkedtek, különböző ingatlanirodák hirdették eladásra vagy bérlésre a telephelyeket és épületeket. Magasra nőtt a gaz a főút mentén futó, egyvágányú vasúti pálya talpfáit kitöltő kövek között.

Mellanie idegesen nézett körül... nem mintha bárhová is rablók bújhattak volna. Egy bíborszínű táblát vett észre maga előtt az ajtón a következő felirattal: Hátsó Bejárat Produkció. Nagy levegőt vett, és belépett az ajtón.

Hoshe betartotta a szavát, és aktiváltatta a kiberszféra-hozzáférését. Több mint hetvenezer nem reklám célú üzenet futott be az e-titkárához. Az összeset kitörölte, és megváltoztatta az interfészkódját. Ezt követően felhívta Rishont, egy riportert, akit még Morton által ismert meg. A férfi nagyon örült, hogy Mellanie felvette vele a kapcsolatot, és azonnal megbeszéltek egy találkozót. Többször is biztosította róla, hogy a története felettébb értékes alapanyag, és biztos, hogy sokan letöltik majd a belőle készült művet Nemzetközösség-szerte. Mellanie ezt a pillanatot választotta arra, hogy előálljon az ötletével: szeretné ő játszani saját magát.

Legnagyobb meglepetésére a férfi azonnal ráharapott, sőt kifejezetten lelkesnek tűnt, mondván, hogy így még több pénzt kaszálhatnak majd.

Mellanie két napon keresztül mesélt Rishonnak pazar életéről, egészen a kezdetektől, hogy miként ismerkedtek meg egy jótékony-sági vacsorán, hogy milyen hedonista életet éltek luxuskörülmények között, beszámolt szerelmi viszonyuk részleteiről, a szülei ellenséges viselkedéséről, megnevezte, hogy kikkel került kapcsolatba az Oaktier társadalmi elitjéből, és végül azzal a borzalmas tárgyalással és a nyilvánvalóan téves és igazságtalan ítélethozatallal zárta a mondandóját. Kishon mindent rögzített, majd egy nyolcrészes sorozatot gyúrt belőle, amelyet napokig játszhatnak majd. Huszonnégy órán belül értékesítette a forgatókönyvet.

A Hátsó Bejárat Produkció ajtaján belépve a szűkös recepciósterületre jutott. Közönséges kompozitfalakat és -tetőzetet látott, több ősrégi, pattogzó krómvázú kanapéval a fal mentén. Egy fiatal lány ült az egyiken, és a rágóján kérődzve egy e-újság képernyőt olvasott. Feltűnően rövid szoknyát viselt, hozzá fehér színű, mélyen kivágott blúzt, amely nem sokat fedett el a bájaiból. A sminkje egyenesen borzalmas volt: a csillogó, levendulaszínű máz leginkább a pandák szeme körül sötétlő, fekete foltokra emlékeztetett. Lenőtt, hidrogénszőke haja merev tincsekben kunkorodott a vállára, mintha túlfeszített rugók álltak volna ki a koponyájából. Felemelte a fejét, és kedvesen az újonnan érkezettre mosolygott.

– Á, helló, te vagy Mellanie, ugye? Megismerlek a bírósági tárgyalásról. – Magas, vinnyogó hangon beszélt. Mellanie különös módon nem lepődött meg, nem is tudott volna másmilyen hangot társítani hozzá.

– Igen, én vagyok – felelte.

– Torkos Terka a nevem. Jaycee megkért, hogy vegyelek a védőszárnyaim alá, és azonnal kísérjelek a forgatás helyszínére. – Felállt a kanapéról, és Mellanie elé sietett. Néhány centivel magasabb volt nála, amit a tizenöt centi magas, ezüstösen csillogó tűsarkaknak köszönhetett.

– Torkos Terka? – Mellanie kis híján a képébe nevetett, de fegyelmezte magát.

– Igen, kedveském, tetszik? Csak nemrég vettem fel, az ügynököm a Tüzes Tigris nevet javasolta, de megvétóztam.

– A Torkos Terka kiváló.

– Á, köszi. Dögös vagy, tudsz róla? Fiatal test, csini pofi meg minden. Imádni fognak téged odakint.

– Ööö, köszi – hebegte Mellanie, majd Torkos Terka után sietett.

Az épület egy igen régi raktárépület volt, és csak nemrég választották le egymástól a különböző forgatási helyszíneket. Keskeny folyosók futottak a magas kompozitfalak között, mennyezetet azonban nem alakítottak ki, egy légterű maradt az egész belső tér. A magasban fém tartógerendák látszottak, ezek tartották a napkollektorokkal felszerelt tetőt, amely minden kisebb széllökésre zajosan zörögve megrázkódott. Emberek rohangáltak a folyosókon. Egy ízben egészen a falhoz kellett lapulnia, mikor két technikus egy nagyméretű, holografikus portált cipelt el mellettük. A tekintetük hosszan időzött Mellanie testén, és sokat sejtetően mosolyogtak rá. Ügyet sem vetett rájuk, sebes léptekkel követte a másik lányt. Az egész teste viszketett az új OÁ-tetoválásoktól. Olyan sokat varratott magára, hogy három napig tartott a művelet, és alig tudta türtőztetni magát, hogy ne vakarózzon, de tudta, ha enged az ingernek, akkor kipirosodik a bőre, és foltok lepik el az egész testét. Ezt egy színésznő nem engedheti meg magának, főleg az első forgatási napon nem, amikor mindenkit le kell nyűgöznie. A többiek nyilván irigykedve, árgus szemmel lesik majd minden egyes mozdulatát, mindent bele kell adnia, hogy meggyőzze őket n tehetségéről.

Elhaladtak az egyik stúdiószoba nyitott ajtaja előtt. Színésznők egy nagyobb csoportja éppen iskolai egyenruhát viselő lánynak öltözött be. Néhányan közülük még a sejtplasztika ellenére is jóval harmincon fölülinek tűntek. Mellanie jól megnézte őket magának. Tán csak nem ők lesznek a...

– Itt is vagyunk – jelentette Torkos Terka némi büszkeséggel a hangjában. – Sokat költöttek erre a díszletre. Te tényleg nagy durranásnak számítasz – mondta, és az ajtó mellett fénylő feliratra mutatott. A csillogó betűk a Gyilkos csábítás szavakat rajzolták ki. – Jó kis cím, nem igaz?

– De – hagyta rá Mellanie.

Torkos Terka kinyitotta az ajtót, és belépett a stúdióba. A díszletet Morton lakása alapján építették meg, két részletben. A nappali került az egyik oldalra. Helyszűke miatt gyakorlatilag csak a társalgó maradt meg belőle, az eredetihez kísértetiesen hasonlító ülőgarnitúrával. A kandallót is mögé helyezték, mint a valóságban, de itt fura állatokat ábrázoló, üvegszálból készült szobrokat helyeztek el rajta. Valamiféle kezelőanyaggal fújták be őket, hogy olyan hatást keltsenek, mintha kőből lennének. A társalgórészt hologramfalak vették körül, amelyek a lakás többi részét mutatták. Egy három méter átmérőjű, holokamerákból álló gyűrűt eresztettek le a mennyezeti fém tartógerendákról, és egy méterrel a kanapék felett rögzítették. Három technikus állt egy nyitott panel mellett, és elmélyülten diskuráltak valamiről, miközben egy karhosszúságú, százlábú alakú robot fúrta be magát a nyitott rendszerbe.

A díszlet másik fele a hálószobát mutatta. Ez mindenben megegyezett az eredetivel, noha a falat itt is hologramképek helyettesítették, és az ágynemű pamutból készült, nem selyemből. Két férfi ült az ágyon. Az egyikük Morton volt. Mellanie kidülledt szemmel meredt rá, levegőt sem kapott a döbbenettől, de a következő pillanatban felfedezte az apró eltéréseket. Ez csak sejtplasztika, állapította meg, de el kellett ismernie, hogy felettébb jól sikerült a műtét: a hasonlóság az emberek többségét biztosan megtévesztette volna, Jaycee, a Hátsó Bejárat Produkció vezérigazgatója ült a Morton-hasonmás mellett. Tetőtől talpig feketébe öltözött, ami az emberek többségének jól áll. Jaycee esetében azonban ez nem feltétlenül volt igaz. Mellanie ránézésre azt mondta volna, hogy ő lehet a leharcolt, ötvenes éveit taposó agglegény nagybácsi a családban, aki különcségével már inkább csak kellemetlenségeket okoz. Szerzetes módra csupán a feje tetejét borotválta, ritkás, őszes tüsihaja glóriaként övezte koponyáját. Mellanie próbálta nem megbámulni, amikor a férfi felállt, és odalépett hozzá. Mégis miféle igazgató az, főleg a médiaiparban, aki nem képes eltűntetni a kopaszságát, vagy épp az előnyére fordítani?

– Mellanie, örülök, hogy végre hús-vér valódban megismerhetlek – mondta a férfi. Kezet ráztak, és Jaycee a kelleténél erősebben szorította a lányét, miközben majd felfalta a szemével. – És micsoda fincsi kis test ez! Gyönyörszerzésre születtél. – Elhalványult a mosolya. – Azt hittem, fiatalabb vagy.

– Ó! – Mellanie-nak hirtelen nagyon rossz érzése támadt a Hátsó Bejárat Produkciót illetően.

– Ez nem kritika, kedveském. Kurva jó sminkmesterem van, néhány évet simán lefarag az arcodról. Nézd csak meg, mit művelt Joseph-fel.

A Morton arcvonásait viselő férfi eszelős módjára vigyorgott.

– Már alig várom, hogy megcsáklyázzalak. – Egyik kezét rászorította az ágyékára, és rámarkolt. Mellanie a nadrágon keresztül is jól látta az erekcióját. – Ne aggódj, nem fogsz csalódni, ez a szerszám még senkit nem hagyott cserben.

– Ritka nagy seggfej vagy, Joseph – szólt rá Torkos Terka, de közben mosolygott. – Mellanie, hátulról ne hagyd, mindegy, mi van a forgatókönyvben. Akkorára nagyobbíttatta a farkát, ha engeded, hogy a seggedbe rakja, jövő hét közepéig nem állsz lábra.

– Hé! – Joseph felmutatta a középső ujját. – Te még a melleid közé sem tudod beszorítani, olyan lottyadtak, vén ribanc.

– Baszd meg!

– Mi a fene ez? – kérdezte Mellanie elhűlve. – Az életem történetét vesszük fel, azt, ami velem és Mortonnal történt, nem valami pornót.

– Persze, persze, kedvesem – mondta Jaycee negédes hangon. – Ti ketten – fordult Torkos Terka és Joseph felé –, tűnjetek innen! Négyszemközt kell beszélnünk.

– Mégis mi folyik itt? – kérdezte Mellanie, miután a másik kettő elhagyta a díszletet.

– Először is, elnézést kérek Joseph nevében. Ő tényleg egy seggfej. De az egyik legjobb kljf.

– Káeljéef?

– K. L. J. F. Két lábon járó farok. Sok srácnak még a mostani gyógyszerek ellenére is nehezére esik, hogy fenntartsa a merevedést a felvétel végéig. Ez amolyan lélektani izé, vagy mi. De Joseph bármikor képes kúrni. Egyszerűen hihetetlen! És ne hallgass arra a vén kurvára, Torkos Terkára. Joseph tudja, hogyan kell bánni a csajokkal, élvezni fogod, amikor a gigantikus farkán lovagolsz.

– Nem hinném. Ez valami félreértés lesz. Nem azért jöttem, hogy pornózzak. Viszlát! – Ezzel megfordult, hogy ott hagyja az egész kócerájt.

– Hé, várj egy kicsit! – Jaycee elé állt és felemelte a kezét, hogy visszatartsa. – Ez nem egy kibaszott pornó! Itt valódi életrajzi drámát forgatunk.

Mellanie megvető pillantást vetett a díszletekre. Most már a kandallópárkányon álló, fura alakú szobrok is értelmet nyertek.

– Aha.

– Most pedig figyelj rám. Elolvastam a sztorit, amivel Rishon előállt. Te valami úszó voltál, amikor Morton belenyúlt a bugyidba, és ezzel elcseszte a karrieredet. Eddig csak a szokásos: te fiatal vagy, ő meg gazdag. Csakhogy kiderült, hogy megölt egy rakás embert; elárult téged, angyalom. A letöltők imádják az ilyesmit. Még egy üldözéses jelenetet is kitaláltunk, amikor hazaérsz, és rájössz, hogy mi történt. Morton egy késsel támad rád... kurva jó jelenet.

– Baromság! – csikorgatta a fogát Mellanie. – Én semmi ilyesmit nem mondtam Rishonnak. Morton senkit sem ölt meg. Nem is akarjátok megfilmesíteni a történetünket.

– Dehogyisnem, kicsikém. Az egész sztori kell nekem. Nézd, a szexjelenetekkel kezdjük, hogy megszabaduljunk azoktól a barmoktól. Utána jöhet a többi felvétel, elmegyünk az eredeti helyszínre. Pazar lesz. Na mit szólsz?

– Mi a fasz ez?!

– Nem tetszik Joseph? Rendben, akkor átszabatom a képemet, hogy úgy nézzek ki, mint a barátod, és én magam tömlek meg.

– Jesszusom! – nyögött fel Mellanie, és elindult az ajtó felé.

Jaycee azonban elkapta a vállánál fogva, és visszapördítette maga felé. Az arca vöröslött a dühtől, számos folt jelent meg a bőrén azokon a helyeken, ahol az elmúlt évtizedekben olcsó sejtplasztikát hajtottak végre rajta.

– Ne add itt a kényeskedő szűz kurvát! Aláírtad azt a kibaszott szerződést, és jól tudtad, mi van benne. Még beültetéseket is csináltattál a melóhoz. Ha azért majrézol, mert ez lesz az első alkalom, hát ne parázz. Egy rakás síkosítót és hűsítő krémet tudok adni, nem lesz semmi baj. Élvezni fogod a menetet. Ne hidd, hogy besétálhatsz ide, mint valami hisztis picsa, és előadhatod, hogy ez nem az, amire szerződtél.

– Nem erről volt szó. Csak azért csináltattam ezeket az OÁ-tetoválásokat, mert minden színésznőnek szüksége van rájuk. A szerelmeskedés pedig az élet része, ezért a szerelmi jelenetek szerves részét képezik a dramaturgiának. De csak egy kis részét.

– Színésznőőő? Beszarás! De nevezd magad annak, ha jólesik. Viszont én azért fizettem azokért az OÁ-tetoválásokért, mert jó picsa vagy, elélveznek rád, ha meglátnak. Te vagy az igazi nagy dobás; a bögyös cicababa, akit csak a gazdagok döngetnek, az összes nyálcsorgató faszfej rólad fantáziái odakint, rád rázzák ki a répát. A magadfajta csak akkor tolja le a bugyiját, ha legalább egy millája van a csókának a bankban. És ezért imádni fognak minket.

– Erre nem vagyok hajlandó – rázta meg a fejét Mellanie.

– Kérdezte bárki is a véleményed, amióta bejöttél? Ez nem kívánságműsor, te ostoba liba! Fizettem érted, és kurvára behajtom a pénzemet. Szétteszed a lábad, ha én azt mondom, mi pedig felvesszük a szűk segged minden egyes rezdülését, miközben a kljf-em szanaszét kúr. És most már hagyd abba a szarakodást, különben élettartam-felfüggesztést varrok a nyakadba, és a hűvösön találod magad a gyilkos barátod mellett. Szerződést kötöttünk.

Jaycee diadalittasan nézett Mellanie szemébe, biztosra vette, hogy a lány megadja magát.

Mellanie villámgyorsan cselekedett. A hosszú éveken át tartó kemény edzéseknek köszönhetően olyan fizikumra és reflexekre tett szert, amit mások csak beültetés révén tudnak elérni. Felrántotta a lábát, izmos combjának minden erejét beleadva, hogy egészen Jaycee álláig emelje a térdét. Telibe találta a férfi herezacskóját.

Jaycee némán tátogott, nem jött ki hang a torkán. Könnybe lábadt szeme kidülledt. Kétrét görnyedve szorította az ágyékát, majd oldalra vágódott és vinnyogva elterült a földön.

– Most felhívom az ügynökömet – közölte Mellanie szenvtelen hangon. – Aztán ha majd kijössz a kórházból, együtt ebédelhetnénk.

Mellanie a Glyfada negyedben szállt ki a taxiból, a tó partján. Egy, a vízre néző, hosszú fapadra rogyott le, és a vitorlásokat nézte, amelyek akkor futottak ki a Shilling kikötőből, hogy befogják a kora reggeli, kedvező szelet. A bárok és éttermek akkor nyitottak, a többségük előtt teherautók álltak, és rakrobotok hordták be a konyhák raktárhelyiségeibe a friss alapanyagot. Még nem szolgáltak fel reggelit, ahhoz még túl korán volt. Vadonatúj színészi karrierje csupán negyvenöt percig tartott.

Reszketni kezdett, amikor lepörgette lelki szemei előtt az eseményeket, Jaycee elképesztő ajánlatát, és a rúgást, amivel elintézte a férfit. Akadozó, hitetlenkedő nevetés tört fel a torkából, végre megnyugodhatott és fellélegezhetett egy kicsit. Senki sem próbálta az útját állni, amikor elhagyta a Hátsó Bejárat Produkció épületét. Csak álltak ott és bámulták őt, miközben sorban elhaladt a stúdiók előtt, mintha egy veszett sorozatgyilkos lenne, akivel jobb, ha nem húznak ujjat – Torkos Terkát leszámítva, aki vigyorogva rákacsintott.

El sem hiszem, hogy ezt tettem.

Ekkor azonban balsejtelem lett úrrá rajta. Ha ez az agresszív viselkedés ott rejtezik minden ember bensőjében, akkor nem elképzelhetetlen, hogy Morton...

Azonnal elhessegette a nyugtalanító gondolatot.

Olyan jó érzés volt. Végre igazán kiálltam magamért.

De csak a pillanat hevében. Ráadásul Jaycee minden bizonnyal beperli, ha visszanyeri a hangját és ismét járni tud. Mert hát valóban aláírta azt a szerződést. Minden olyan csodálatosan indult, ez tűnt a legmegfelelőbb megoldásnak szorult helyzetére. A pincérkedés és a tanulás, amit szegény Hoshe kapitány javasolt, szóba sem jöhetett. Hoshe semmit sem értett, nem fogta fel, hogy ő nem foglalkozhat efféle dolgokkal. Azok után, amilyen életet Morty mellett élt, nem... és ez alaposan leszűkítette a lehetőségeit.

Egy rögbipólóba és rövidnadrágba öltözött fiatal férfi sétált el Mellanie előtt a vízparton. Vélhetően az egyik jachton dolgozott, és oda igyekezett éppen. Próbált úgy tenni, mintha nem lógnának kocsányon a szemei, miközben lopva őt stíröli. Mellanie hátrasimította a haját az arcából, és kellemes mosolyt villantott rá. A fiú visszamosolygott, és olyan vágyakozó tekintettel nézett rá, mint a jutalomfalatot váró kutyakölyök. Mellanie önkéntelenül elnevette magát. A férfiak annyira egyszerűek. Bár jelenlegi lelkiállapotában legkevésbé egy férfi érintésére vágyott. Egy lány jóval kedvesebb, figyelmesebb és befogadóbb az ágyban.

Jó lenne, ha valaki gondját viselné, kényeztetné és szeretgetné egy kicsit. Ez gyengeség lenne. Én soha többé nem leszek gyenge. Érezte, hogy megremeg, félő volt, hogy elsírja magát. Olyan sok nehézségen ment keresztül a tárgyalás óta. Ökölbe szorította a kezét, és mélyen belevájta a körmeit a tenyerébe, míg már felszisszent a fájdalomtól. Soha többé nem sírok.

Egyetlen esélye maradt. Eddig azért nem próbálta meg, mert túlságosan is meredek lépésnek vélte. Nem is valóságos dolog, sokkal inkább csak egy álom. A pszichológiai biztonsági háló, amit soha senki nem akart igénybe venni.

Elővette a kisméretű, kézi számítógépet, amit még Morfon lakásából hozott magával. Azt, amelyiknek fekete elő- és hátlapja nevetségesen drága. Szegény Hoshe nem tudta, mennyit is ér valójában.

– Kapcsolatba akarok lépni az Érző Intelligenciával – mondta az e-titkárának. Az új OÁ-tetoválásai kizárólag érzékszervi észlelést tettek lehetővé, Jaycee nem fizetett a virtuális funkciókért.

– Miért? – kérdezte az e-titkár tömören. Mindenki tudta, hogy az ÉI csak igen különleges esetben lép közvetlenül kapcsolatba magánszemélyekkel. A banki szolgáltatásokat, kormányzati kéréseket és vészhelyzeteket leszámítva az ÉI nem érintkezett a Nemzetközösséggel.

Mellanie az arca elé emelte a kézi számítógépet.

– Csak mondd meg, hogy ki a hívó fél – suttogta. – Kérdezd meg, hogy... hogy nagyapa emlékszik-e rám.

A kézi számítógép képernyője azonnal felvillant. Mandarin- és türkizkék színű szinuszhullámok villantak fel, majd szívódtak fel a közös eltűnési pontban.

– Szia, kicsi Mel! – mondta egy hang.

– Nagyapa? – Alig tudta kipréselni a szavakat, akkora gombóc nőtt a torkában. Ismét úgy érezte, hogy menten patakzani kezdenek a könnyei. Valóban nem hitte, hogy sikerülhet.

– Igen, velünk van – érkezett a válasz.

Mellanie visszaemlékezett arra a fájdalmasan hosszú napra, amikor az elfekvőben ücsörögtek az ágya mellett, és várták, hogy meghaljon. Ő akkor még csak kilencéves volt, és nem értette, miért nem fiatalíttatja meg magát, mint mindenki más. A szülei nem akarták, hogy ott legyen és végignézze a haláltusát, de ő ragaszkodott hozzá – már akkor is makacs volt. A nagyapját (valójában az üknagyapját) szerette a legjobban. A kedves öregúr mindig szakított időt az ő kicsi Meljére, annak ellenére is, hogy ő volt a bolygó egyik legelőkelőbb és legtiszteletreméltóbb polgára. Az összes iskolai tananyagban szerepelt, hogy egyike volt azoknak a programozóknak, akik segítettek Sheldonnak és Isaacsnek megírni az első féreglyuk működését vezérlő szoftvert.

– Még mindig önmagad vagy, nagyapa?

– Erre nehéz felelni, Mellanie. Mi a nagyapád emlékei vagyunk, de több is annál, egy univerzumra való emlék vagyunk, de kevesebb is, mert nem az a konkrét személy vagyunk, akit keresel.

– Te mindig meghallgattál engem, nagyapa – folytatta Mellanie zavartalanul. – Mindig azt mondtad, hogy segítesz nekem, ha tudsz. Most nagyon nagy szükségem lenne a segítségedre.

– Nekünk nincs hús-vér alakunk, Mellanie, mi csak szavakkal tudunk segíteni.

– Épp erre van szükségem: jó tanácsra. Ki kell derítenem, hogy mitévő legyek, nagyapa. Az életem tönkrement, valóságos csődtömeg vagyok.

– Még csak húszéves vagy, Mellanie, szinte gyermek. Még el sem kezdődött az életed igazán.

– Akkor miért érzem úgy, hogy már majdnem véget is ért?

– Mert még túl fiatal vagy. Bármi történjen is veled, azt világrengető eseményként éled meg.

– Az meglehet. Szóval akkor segítesz nekem, nagyapa?

– Mit szeretnél tudni?

– Jelen pillanatban nincs pénzem.

– Ezt mi is tudjuk. Sötéttóváros Nemzeti Bankja lefoglalja a volt szeretőd összes értéktárgyát újraelosztásra. A vagyont Tara Jennifer Shaheef és Wyobie Cotal között osztják szét, miután levonták belőle a különböző hivatali eljárási díjakat és az ügyvédek szégyentelenül magas tiszteletdíját. Nem hisszük, hogy sikerrel járnál, ha akár csak egy százalék reményében keresetet nyújtanál be, igen gyenge a pozíciód.

– Nekem nem kell abból a pénzből! – szögezte le Mellanie vehemensen. – Eldöntöttem, hogy többé nem függök senkitől. Mostantól én magam alakítom az életem.

– Ez az a kicsi Mel, akire emlékszünk. Mindig is büszkék voltunk rád.

– Megpróbáltam eladni a sztorit, ami velem és Mortonnal történt, de nagyon rosszul sült el. Ostoba voltam és hiszékeny, azt hiszem. Megbíztam a riporterben. Nem alakultak valami jól a dolgok, talán le is tartóztatnak. Ott volt az az undorító fickó, az a pornóproducer, alaposan elbántam vele.

– Hiú ábránd, hogy megbízhatsz egy riporterben, kis butuskám. A helyzet azonban nem menthetetlen, a pornóproducerek nem arról híresek, hogy a rendőrségre rohannának.

– El akartam indulni a pályán, nagyapa, ezzel a sztorival akartam megalapozni a hírnevem, hogy médiaszereplő lehessek. Elég csinos vagyok hozzá, és tudom, hogy kitartó lennék. Csak útmutatásra van szükségem, semmi másra. Ez a sztori csak a kezdet lenne, ha egyszer nyilvánosságra kerülne, akkor mindenki megismerné a nevem, és ezt kihasználhatnám. Ha megmaradnék az uniszférán, akkor, ki tudja, egy napon talán olyan ismert lehetnék, mint Alessandra Baron.

– Valóban megvan benned hozzá a képesség. Mégis milyen szerepet szánnál nekünk ebben az ügyben?

– Azt szeretném, ha te lennél az ügynököm, nagyapa. Először is vissza kell szereznem a sztorit Rishontól, hogy utána eladhassam egy ismert producernek. Ki kell fizetnem az OÁ-tetoválásaimat a Hátsó Bejárat Produkciónak. Te képes lennél megkötni a legjobb üzleteket nekem; te megbízható, őszinte ember vagy, sosem csapnál be és fosztanál ki. Ráadásul bank is vagytok, a pénzem biztonságban lenne nálad.

– Rendben, ezt megtehetjük érted, de beszélnünk kell a tiszteletdíjunkról.

– Igen, hát persze. Tíz százalék, ha jól tudom. Vagy több? – kérdezte Mellanie.

– Mi nem pénzügyi ellenszolgáltatásra gondoltunk.

– Ó! – Mellanie meglepetten nézte a kézi számítógép képernyőjének hullámzását. – Akkor mit kértek cserébe?

– Ha valóban médiakarrierre vágysz, akkor, akármibe kezdesz is, szükséged lesz egy sugárzásra alkalmas minőségű összérzékszervi interfészre.

– Igen, szükségem lesz egy profi idegi betápra. Amim jelenleg van, az elég a kezdéshez. Úgy terveztem, ha befutok, akkor folyamatosan fejleszteném az eszközeimet, és néhány új beültetésre is szükségem lenne. Virtuális hozzáférést szeretnék.

– Kifizetjük a fejlesztésekkel járó költségeket, de lesznek alkalmak, amikor mi magunk akarjuk majd használni őket.

– Ezt nem értem – lepődött meg Mellanie.

– A többség azt hiszi, hogy a jelenlétünk teljes körű a Nemzetközösségben, hogy az uniszférán keresztül minden eljut hozzánk. De sajnos még nekünk is megvannak a magunk korlátai. Léteznek olyan helyek, ahová nem jutunk el, mert blokkolják előlünk, vagy mert egyszerűen nincs elektronikus hozzáférési lehetőség az infrastruktúra hiánya miatt. Te azonban különleges esetekben bejuthatnál ezekre a helyekre.

– Azt mondod, hogy figyeltek minket? Én mindig azt hittem, hogy ez csak egy ostoba összeesküvés-elmélet.

– Senkit sem figyelünk. Ugyanakkor a ti érdekeitek egybeesnek a mi érdekeinkkel, és ti a részünket képezitek a megszámlálhatatlan memórialetöltésen keresztül. Hogy egy régi mondással éljek: a sorsunk összefonódott. Csak akkor szakadhatnánk el egymástól, ha kivonnánk magunkat az emberi tevékenység szférájából, de ez nem áll szándékunkban.

– Miért nem? Gondolom, sokkal egyszerűbb lenne az életetek.

– És szerinted az jó lenne? Egyetlen létforma sem gyarapodhat elszigeteltségben.

– Szóval akkor mégis figyeltek minket. Az életünket is befolyásoljátok?

– Ügynökként ellenőrizhetjük az életed alakulását. Ez vajon befolyásolás? Mi adathalmaz vagyunk. A természetünkből fakad, hogy még több adatot akarunk gyűjteni, folyamatosan növelni akarjuk a tudásunkat, aztán felhasználni. A tudás a mi nyelvünk és fizetőeszközünk. A jelenlegi emberi tevékenység csak igen csekély részét képezi annak az információhalmaznak, amit folyamatosan magunkba szívunk.

– Nekem úgy tűnik, hogy tanulmányoztok minket.

– Nem egyénekre lebontva. Minket az emberi társadalom és annak folyamatai érdekelnek. Ami hatással van rátok, az hatással van ránk is.

– És nem szeretitek a meglepetéseket.

– Te talán igen?

– Hát... nem.

– Szóval akkor értjük egymást. Még mindig azt szeretnéd, ha mi képviselnénk az érdekeidet és a tanácsadód lennénk, kicsi Mel?

– A titkos ügynökötök lennék, igaz? – kérdezett vissza a lány.

– Hasonló lenne a szereped, de nem leselkedne rád veszély. Te csak a fülünk és a szemünk lennél az elszigetelt helyeken. De ne hidd, hogy varázslatos kütyüket és repülő autót kapsz cserébe.

Mellanie hosszú idő óta először elnevette magát. Noha a repülő autót valóban sajnálta, azért jó mókának ígérkezett a dolog.

– Vágjunk bele! – mondta. Ha a nagyapja komolyan gondolta, amit mondott, akkor az Érző Intelligenciának alapvető érdeke, hogy ő sikeres legyen.

A presszókávéfőző vörösréz csövei szépen a helyükre siklottak. Mark Vernon visszaillesztette a krómburkolatot, majd kézbe vett egy elektroizom fogót, és jó szorosan meghúzta a csavarokat. Egy pöccintéssel bekapcsolta a gépet. Három zöld jelzés villant fel.

– Na ez kész, ismét működik – mondta elégedetten.

Mandy vigyorogva tapsikolt örömében.

– Köszi, Mark. Hiába hajtogattam Dilnek, hogy eldugult, a füle botját sem mozdította, hagyta, hogy híg löttyöt főzzünk. Te vagy az én hősöm.

Mark kedvesen a fiatal pincérnőre mosolygott, aki csak úgy sugárzott a boldogságtól. A lány éppen paniniszendvicseket rakott ki az üvegpult alá, a kora reggeli vendégek már kezdtek szállingózni; a vékony hússzeletekkel, tükörtojással, kolbászkákkal, sonkával, vagy a vegetáriánus változatban sajttal, illetve omlettel töltött, ropogós olasz cipók felértek egy komplett étkezéssel. A társa, Julie éppen az edényekkel és serpenyőkkel csörömpölt a helyiség hátsó felében lévő konyhában. Grillen sülő, mézzel megkent bacon kellemes illata úszott be a lengőajtón keresztül.

– Igazán nem nagy dolog – mondta Mark szerényen. A kiszolgálópult mögött alig maradt hely kettejük számára, ami azt jelentette, hogy Mandy túlságosan is közel került hozzá, és túlságosan is nagy elragadtatással nézett fel rá. – Ööö, akkor én mennék is... – hebegte Mark, és a szerszámostáskájába dugta a fogót és a többi eszközt, amit mindig magánál hordott. A másik kezével úgy ölelte magához a táskát, mint az anya a kisgyermekét.

– Még nem mehetsz! – tiltakozott Mandy. – Szépen leülsz az egyik asztalhoz, és viszek neked egy fincsi reggelit. Ez a legkevesebb. És borsos kiszállási díjat számíts fel Dilnek! Zsugori barom.

– Na jó, legyen – adta be a derekát Mark. Valóban elég éhes volt. Kocsival tizenöt percig tartott az út Randvárosba az Ulon-völgyből, a Vernon család szőlőskertjéből. Mandy kora reggeli, kétségbeesett telefonhívása miatt nem maradt rá ideje, hogy harapjon valamit. Még a fogát sem mosta meg.

A Tea&Süti kávézó egyik márványasztalánál ült, az egyik hatalmas, íves ablak előtt. A bejárati ajtó túloldalán lévő ablak melletti asztalt már elfoglalta egy pár. Síruhát viseltek, és szorosan összebújva, sokat nevetve és mosolyogva beszélgettek, mint egy újsütetű szerelmespár, tudomást sem véve a külvilágról.

Melengető napsugarak sütöttek be az ablakon a várost északról körülölelő Dau’sing-hegység csúcsai felett. Mark felvette a napszemüvegét, majd gondosan széthajtogatta az e-újság képernyőjét – nem szeretett a virtuális látómezején kívül olvasni, a folyamatosan áramló szövegtől mindig megfájdult a feje. A képernyő bal oldalán a vezető hírek jelentek meg, míg a másik oldalon a helyi eseményekről szóló beszámolók ikonjai. Ezeket a híreket a Randvárosi Krónika töltötte fel a kiberszférára, az egyetlen médiacég a kontinens ezen szegletében. Minden jó szándéka és lokálpatrióta érzelme ellenére sem tudta rávenni magát, hogy elolvassa a város nyugati peremén épülő, új elkerülő útra vonatkozó beszámolókat, vagy mélyebben beleássa magát az Osztriga-völgybe tervezett erdőtelepítési projekt részleteibe. Utasította az e-titkárát, hogy mutassa meg az előző napi, vezető nemzetközösségi híreket. Mark az elnökválasztási kampánnyal kezdte a sort. Végigböngészte Doi támogatói körének listáját, és ebből kiderült, hogy a Sheldon, Halgarth és Singh család még nem kötelezte el magát mellette.

– Itt is van – csicseregte Mandy, miközben letett Mark elé egy tányért. Baconös, juharszirupos rakott palacsintát szolgált fel; a díszítésként szolgáló eprekből egy mosolygó arcot rakott ki a palacsintatorta tetején. Almából és mangóból készített, zúzott jéggel hűsített üdítőt tolt a tányér mellé. – Hozom a pirítóst és a kávét, amint elkészül. – Igézően kacsintott, majd elsietett, hogy felvegye a rendelést a síruhás pártól. A kiszolgálópult mögött felbúgott a kávégép, és megnyugtató hangon gurgulázott és eregette a gőzt.

Julie ekkor eszmélt, hogy elkezdődött a nap, ezért gyorsan bekapcsolta az audiorendszert, amelyből egy Mark számára ismeretlen hindi együttes akusztikus muzsikája csendült fel. Randvárosban már csak így mentek a dolgok. Az összes kávézó és bár mindig a legújabb zenéket játszotta, és mire Mark megszokta és kezdte megkedvelni őket, rendszerint kimentek a gyorsan változó divatból, de még a bandák is feloszlottak. Az előtte tornyosuló kalóriabombára meredt. Mélyet sóhajtott. Nehéz szívvel vette fel a villáját. Liz az utóbbi időben többször is megjegyzést tett az úszógumijára. Ugyanakkor itt valóban kivételesen jól főztek, és köretválasztékra sem lehetett panasz. Ha valaki báránysültet kért, akkor számíthatott rá, hogy legalább hatféle, ezen a bolygón alig ismert zöldséget, háromféle szószt és szokatlan ízű csatnit kap mellé. Arról nem beszélve, hogy ha valaki nem rendelt előételt és desszertet, akkor úgy néztek rá, mintha idegen űrlény lenne.

A készülő ételek finom illata kiszivárgott az utcára is. Miközben Mark a pazar reggelit fogyasztotta, egyre többen tértek be a kávézóba. A többség turistának tűnt, akik be akartak dobni valami finomat, mielőtt kezdetét veszi az aznapra betervezett program; elismeréssel biccentettek a mediterrán stílusú berendezés láttán, mielőtt kiválasztottak volna maguknak egy asztalt. A helyiek általában a pultnál ácsorogtak, és ott fogyasztották el a mikróban melegített szendvicsüket és forró reggeli italukat. Egyik percről a másikra olyan sokan lettek a helyiségben, hogy Mandy nem tudott időt szakítani rá, hogy kihozza a négy vastag szelet pirítóst és hozzá a vaníliás rebarbaralekvárt, Mark kedvencét. A biztonság kedvéért azért odacsempészett egy csokis croissant-t a tányér szélére.

Fél nyolckor sétált ki a Tea&Sütiből – illetve cammogott, ahogy a felesége többször is szóvá tette. Odakint pontosan az a kellemes reggel fogadta, ami miatt háromszáz fényévnyit utazott, és amit minden egyes nap élvezni akart. Mélyen beszívta a tüdejébe a friss, csípős levegőt, amit kizárólag a hóval fedett hegycsúcsok tövében lehet belélegezni. A Dau’sing magasabb csúcsait és fennsíkjait még vastagon borította a hó, mind a két sípálya teljes kapacitással üzemelt. Mark a hófödte csúcsokra nézett; a napszemüvege automatikusan elsötétedett az Elan G9 színképosztályba tartozó csillagának fénysugaraitól, amelyek akadálytalanul hatoltak át a felhő nélküli égbolton. A város mögötti látképet a hegyvonulat uralta, mindenfelé csipkés szélű kúpok nyúltak a magasba, amerre csak a szem ellátott. Az Elan déli féltekéjén kitavaszodott, ami azt jelentette, hogy megkezdődött az olvadás, és a hegyoldalakról lezúduló víz ilyenkor az összes hasadékot és repedést sebesen habzó patakká változtatja. Az alacsonyabban fekvő lankákat a Nemzetközösség különböző világaiból származó fenyőfélék borították, meglehetősen vegyes tájképet alkotva. Felettük még virágzott az őshonos nyílhegyű útifű, ez a jellegtelen, vékony szálú növényfaj. Azt a néhány üde színfoltot leszámítva, ahová a lakosok idegen fajokat telepítettek, szinte az összes hegyoldalt a nyílhegyű útifű borította, beterítve a kontinens egynegyedét.

Kis, elnyújtott háromszög alakú, aranylón csillogó siklóernyők szelték át a levegőt, a korán kelő pilóták nem tétlenkedtek, máris keresték a felszálló, meleg légáramlatokat. Általában a város keleti határában található Feketevíz-szirtről ugrottak le. Egy felvonó kötélpálya hasította ketté a szirtet beborító erdőt, amely a helyi középiskola udvaráról indult és futott fel egészen a félkör alakú, nem túl fantáziadús, Körpálya elnevezésű kiszolgáló épülethez, amely hatszáz méterrel a város felett, a széles szirten állt, és olyan látványt nyújtott, mintha egy repülő csészealj fúródott volna bele a talajba. Az épületben üzemelő étterem kimondva-kimondatlanul a turisták megkopasztására szolgált, noha azt el kellett ismerni, hogy páratlan látvány nyílt onnan a városra és a tóra.

A krómkék felvonókocsik nap mint nap szállították a turistákat és az extrém sportok kedvelőit a Körpályához. A vállalkozó kedvűek a meredélyhez sétálhattak egy erdei ösvényen, ahol épp a megfelelő irányba fújt a szél. Innen, miután magukra öltötték a speciális denevérruhát, már ugorhattak is a mélybe. Az igazi profik egész nap a magasban lebegtek, egymás után lovagolva meg a meleg légáramlatokat, és csak az est leszálltát követően tértek vissza a földre. A denevérruha használata felettébb egyszerű, bárki gyorsan megtanulhatja: ez egy csöves kialakítású, amolyan hálózsákszerű, vékony ruha, melynek fesztávolsága akár a nyolc métert is elérheti. A bázisugrónak csak ki kell állnia a meredély szélére, szélesen szét kell tárnia a karját, és már le is vetheti magát a mélybe. A szárnyakba épített elektroizom szalagok felerősítették a karok és csuklók mozgását, lehetővé téve a széles szárnyak könnyed mozgatását.

Mark többször is járt már odafent, hogy kipróbálja, de sosem egyedül, általában egy oktató segítségével, egy barátja társaságában, aki a városban lakott. Valóban hihetetlen élmény volt alávetni magát a magas szikláról, de azért az állását nem adta volna fel azért, hogy hivatásszerűen ezt a munkát űzze.

Elsétált a lejtőre épített Dau’sing Bevásárlóközpont mellett, és a vízpart irányába tartott. A sétálóutca két oldalán sorakozó üzletek egy része a Nemzetközösség-szerte elterjedt franchise rendszerhez tartozott, mint a Bean Here, vagy az elmaradhatatlan Bab’s Kebabs gyorsétterem. Ezek közé az üzletek közé ékelődtek az egyedi, helyi kézművesboltok, valamint bárok és kávézók, meglehetősen eklektikus látványt nyújtva. Az épületek többségét egyszintesre hagyták, meredek, napkollektorral szerelt tetővel. A kétszintes épületekben éttermek vagy bárok üzemeltek, a vendégek kiülhettek a tetőtéri teraszra, ahol melegedhettek egy kicsit a kellemes napsugarak alatt, és kedvükre bámulhatták a járókelőket. A bevásárlóközpontot előre gyártott elemekből építették, amitől átmeneti hatást keltett, mintha bármelyik pillanatban lebonthatnák, noha néhány üzlet homlokzatát már az ellenálló, kék és bíborszínű kőre cserélték, amelyhez könnyedén hozzá lehetett jutni a Dau’sing-hegység kőfejtőiben, vagy fára, amit a fenyőerdőkből termeltek ki. Néhány keskenyebb sikátor ágazott le a fő sétálóutcáról, amelyek kisebb, eldugottabb üzletekhez és egyágyas stúdiólakásokhoz vezettek. Gondosan ápolt növények díszítették a házfalakat, és régi, elnyűtt székeket raktak ki egymás mellé a járdára. Üvegek és poharak hevertek a székek körül szerteszét, az éjszakai buli egyértelmű bizonyítékaiként.

A bevásárlóközpont ajtói sorra kinyíltak, az üzletek éppen nyitottak. Fények égtek a helyiségekben, alkalmazottak és takarítóbotok serénykedtek, hogy illendően fogadhassák a kuncsaftokat. Mark sok alkalmazottnak odaköszönt, és még többnek integetett. Mind fiatalok voltak, és különös módon felettébb hasonlítottak egymásra; ha nem különbözött volna a bőrszínük, akár rokonok is lehettek volna.

A fiúk valamennyien rövidre nyírt frizurát hordtak, csupán néhány napos hajkezdemény meredezett a koponyájukon, a testük egészségesen izmos és arányos volt, egyáltalán nem az a konditeremben kigyúrt fajta; bő pulóvert vagy még lezserebb, vízhatlan kabátot viseltek, alatta bermudanadrágot és kényelmes sportszandált. A miniszoknyát vagy szűk nadrágot viselő lányok igen kellemes látványt nyújtottak, kivétel nélkül rövid pólót hordtak, amely alól kivillant a hasuk és a derekuk, függetlenül attól, mennyire volt csípős az idő. Megelégedtek a munkájukkal: áruházi eladóként dolgoztak, vagy pincérnőként, pultosként, szállodai portásként, stewardként a turistahajókon, esetleg idegenvezetőként; voltak, akik az állandó lakosok gyerekeire vigyáztak. Egyetlenegy dolog foglalkoztatta őket: hogy elég pénzt gyűjtsenek össze a következő, vad kalandhoz. Randváros legfőbb iparága mindig is a turisztika volt, itt kellően mostohák voltak a körülmények ahhoz, hogy az extrém sportok szerelmesei szabadon kiélhessék vágyaikat. Leginkább az első életciklusukban járó fiatalok özönlöttek ide, akiket hidegen hagytak a Nemzetközösség divatos és felkapott helyei; nem lázadókról volt szó, csupán olyan nyughatatlan adrenalinfüggőkről, akik mindig gyorsabban akartak lejutni a hegytetőtől, vagy még veszélyesebb hegyi patakokon raftingolni, élesebb kanyart bevenni a jet skivel, egy fokkal magasabbról indítani a helikopteres sízést. De persze az idősebb, konzervatívabb többedéletűek is rendszeresen ellátogattak ide. Ők puccos hotelekben szálltak meg, és légkondicionált buszokkal szállították el őket az aktuális látványossághoz vagy programra. Belőlük élt a szolgáltatószektor, amely alacsony fizetésű munkahelyeket teremtett a Mandy- és Julie-féléknek.

Mark átvágott a bevásárlóközpont végénél futó, egysávos úton, majd végigbandukolt a vízparti sétányon. Randváros egy patkó alakú öböl mentén épült a Trine’ba-tó északi partján. A maga száznyolcvan kilométeres partszakaszával ez a tó számított az egész Elan legnagyobb édesvizének. A tó helyenként elérte az egy kilométeres mélységet, a környező hegyek magasságának ellensúlyozásaként. A megdöbbentően kék felszín alatt csodálatos tengeri ökoszisztéma fejlődött ki a több tízmillió éves elszigeteltség során. A sekélyeseket színes korallzátonyok uralták, a mélyebb részek felett pedig olyan korallgyűrűk alakultak ki, amilyenek a tengeri vulkánok körül szoktak. Több ezer halfaj élt a vízben, a szemet gyönyörködtetőktől az egészen elképesztő alakúakig. A bolygó tengereiben őshonos rokonaikhoz hasonlóan ezek a fajok is ijesztőnek, sőt halálosnak tűnő töviseket és orsószerű képleteket használtak a mozgáshoz uszonyok helyett.

A téli síszezon múltával a búvárkodás került előtérbe, ez ugyanis Randváros második számú turisztikai attrakciója. A tópart telis-tele volt mólóval, ahol különféle csónakokat lehetett bérelni. Annak ellenére, hogy a Trine’ba vizének hőmérséklete még alig emelkedett nulla fok fölé, Mark tíz búvároktatót számolt, akik máris túrákat szerveztek a tó mélyebb részeibe. A Mennyei Túra Utazási Iroda egyik katamaránja suhant el mellette, a víz tajtékot vetett mindkét törzs mellett. A legénység néhány tagja integetett neki, és kiáltottak is valamit, amit nem lehetett hallani a motorok zúgásától.

Mark tovább-ballagott a partfal mentén, amelyre egy költemény szövegét vésték, egyetlen sorban, a fal teljes hosszában. Már többször elhatározta, hogy egyszer nekiáll, és az elejétől a végéig elolvassa. Az Ables Motors telephelye, amelyet franchise vállalkozóként üzemeltetett, kétutcányira volt a sétány keleti végétől. Jóval háromnegyed kilenc előtt ért oda. Randváros „kis” városnak számított, annak ellenére is, hogy ez volt az egyetlen valódi város nyolcszáz kilométeres körzetben. A turistákat és az átmenő forgalmat leszámítva a lakosság mindössze ötezer főt számlált, és röpke tizenöt perc alatt keresztül lehetett vágni a településen.

Legalább ugyanennyien éltek a várostól északra és nyugatra fekvő völgyekben és síkságokon, ahol szőlészeteket és növénytermesztő, illetve állattenyésztő gazdaságokat alakítottak ki. A burkolat nélküli földutakon kizárólag négykerék-meghajtású terepjárókkal lehetett közlekedni. Az Ables Motors pontosan ilyenekkel foglalkozott, a Farndale Mérnöki Vállalat egyik részlegeként működött, és a vállalat által gyártott terepjárókat forgalmazta és szervizelte. Ez remek karrierlehetőségnek tűnt, amikor Mark és Liz új otthont és munkát kerestek. Mark kiváló műszaki érzékkel rendelkezett, jól értett a gépekhez, és a kisebb munkákat ő maga is el tudta végezni; a szervizszolgáltatás mellett természetesen az új, illetve használt járművek értékesítése is hozott valamennyit a konyhára. Ugyanakkor az Ables Motors a Farndale Mérnöki Vállalat még új részlegének számított, még várni kellett, amíg kellőképpen befut és szélesebb körben is megismerik. Továbbra is a régi, jól bevált márkák, mint a Mercedes, Ford, Range Rover vagy Telmar fedték le a piaci igények jelentős részét. Maga a telephely is új volt, csak néhány éve építették, még nem rendelkezett nagy hagyományokkal. Talán ezt is figyelembe kellett volna vennie, amikor belevágott a vállalkozásba, és hatalmas jelzálogot vett fel a szőlészetre. Az eladások száma elenyésző volt, és mivel kevés Ables terepjárót használtak a vidéken, a szervizszolgáltatás is minimális szinten üzemelt.

Mark már az első két hét után belátta, hogy a négykerék-meghajtású terepjárók értékesítéséből nem lesz képes a családja eltartásához elegendő bevételre szert tenni. Amikor egy kis mellékes után nézett, kiderült, hogy a városiak és a környékbeli gazdálkodók háztartásai tele vannak elromlott, használhatatlan gépekkel és egyéb eszközökkel, amiket bárki könnyedén megjavíthat, ha rendelkezik alapvető, elemi műszaki ismeretekkel. Márpedig Mark átlagon felüli műszaki és elektronikai érzékkel bírt és első rangú képzésben részesült, ráadásul a telephelye révén egy tökéletesen felszerelt műhely is a rendelkezésére állt. A harmadik hét elején bevitt a műhelybe néhány javításra szoruló eszközt: két takarítóbotot, egy légkondicionálót, egy búvároktató katamaránjának hanglokátorát, néhány elektromos tűzhelyet és napkollektoros rendszerekben használt hőcserélőt.

Randváros tipikus kisváros, minden hír pillanatok alatt körbeér, így az is, ha valaki felcsap ezermesternek. Nem kellett sokat várnia, hogy elárasszák megrendelésekkel, ki sem látszott a munkából, annyi mindent hordtak oda neki. Bár az Elanon nem vetettek ki magas adókat, a javítások egy részét fű alatt végezte, készpénzért cserébe, így a tervezettnél jóval gyorsabban tudták visszafizetni a jelzálogot.

Aznap reggel három szüretelőgép várt rá a műhelyben. Autó méretű gépek voltak, annyi elektroizom karral, ami még egy raielnek is becsületére vált volna. Mind a három Yuri Conant tulajdonát képezte, akinek három szőlőültetvénye is volt az Ulon-völgyben. Jó baráti és szomszédi viszonyt ápoltak egymással, Yuri egyik gyereke egyidős volt Barryvel.

Mark felvette az overallját, és lefuttatott egy diagnosztikai programot az első szüretelőgépen. A mágneses hajtómű támasztási pontjai teljesen tropára mentek. Még mindig a gép alatt feküdt, és éppen a szupravezető kábelezést vizsgálgatta, amikor az asszisztense, Olivia berontott a műhelybe.

– Hallottad? – kérdezte izgatottan.

Mark kilökte magát a lapos szerelőkocsin a sáros szüretelőgép alól, és unott képpel nézett fel a lányra.

– Wolfram tegnap este végre megkérdezte, hogy átmehet-e egy kávéra? – Már két hete tartott ez a fárasztó szerelmi huzavona, és Mark minden reggel értesült a legújabb fejleményekről.

– Nem! A Második Esély visszatért. Negyven perccel ezelőtt léptek ki a hiperűrből az Anshun felett.

– A szentségit! Tényleg? – Mark nem tudta, és nem is akarta leplezni izgatottságát. Ha nem lett volna családja, akikért felelősséggel tartozott, akkor annak idején jelentkezett volna a legénység egyik tagjának. A csillaghajó abba az izgalmas és különleges világba tartott, amely az Augusztán kívül létezett, és amelyre olyannyira vágyott. Annyira beleásta magát a témába, olyan sok adatot és információt gyűjtött a küldetésről, hogy a végén már mindenkit az őrületbe kergetett az unalmas, tudományos fecsegésével. Úgy állította be az e-titkárát, hogy mindig azonnal jelezze, ha valami újdonság történik, ha új hír érkezik a csillaghajóról, de aznap reggel, miközben a város felé hajtott a kocsijával, blokkolta az e-titkár hozzáférését a kiberszférához, mert nem akart több, a Tea&Sütiéhez hasonló vészhívást. Kizárólag a családtól fogadott hívásokat, mástól nem, és elfelejtette feloldani a tiltást, amikor beért a műhelybe. – Mit találtak? – kérdezte, és már meg is változtatta az e-titkár beállítását.

– Eltűnt, vagy valami ilyesmi.

– Mi? – Különböző jelek villantak fel sorra a virtuális látómezejében.

– A burok. Eltűnt, amikor elkezdték vizsgálgatni.

– Na ne! – hüledezett Mark. Virtuális ujjaival a különböző ikonokon zongorázott, hogy minél gyorsabban hozzájusson a friss hírekhez. Olyan sok új adat és információ érkezett, hogy a végén inkább bementek a műhely végében lévő irodába, és a holografikus kijelzőn nézték tovább a beérkező képeket. Miközben letöltötték a tömérdek adatot, amit a csillaghajó begyűjtött, a TŰV rövidebb felvételeket közölt az expedícióról. A médiatársaságok minden információmorzsára lecsaptak, és az összes témában és felmerülő kérdésben stúdióbeszélgetéseket tartottak a saját szakértőikkel.

Olivia nem tévedett: a burok valóban eltűnt. A hír mellbe vágta Markot, úgy szédelgett tőle, mintha meghalt volna az egyik családtagja; erre a fejleményre egyáltalán nem számított. Ahogy szemmel láthatóan a szakértők sem, ők is értetlenül próbáltak választ találni a talányra.

Alig volt forgalom a műhely előtt futó utcán. A szemben lévő orosz csokoládéházban is ugyanazokat a felvételeket nézték a pult feletti képernyőn. Az asztaloknál ülő vendégek még a gőzölgő kávéjukról is megfeledkeztek, miközben a burok irdatlan, emberi ésszel felfoghatatlan méreteiről készült felvételeket nézték. Gyorsan felhívta Lizt, hogy ő is nézze, ha van hozzáférése. Liz azt mondta, abbahagyták a munkát a Dunbavand család szőlészetének tőszaporító részlegében, ahol dolgozott, és az összes munkatársával együtt az irodában nézik a híradásokat.

Mark tátott szájjal bámulta a Sötét Erőd belsejében található gömböket és gyűrűket, le sem tudta venni a szemét a képernyőről. Olyan elképesztő méretekről volt szó, hogy nem is igazán tudta értelmezni mindazt, amit lát. És csak ezután következett a dysoni idegenek egész csillagrendszerre kiterjedő civilizációjának látványa. Miközben a hadihajók közt lezajlott, heves nukleáris csata jeleneteit nézte, megborzongott, és úgy érezte magát, mintha valamiféle törvénytelen dolgot művelne. Alessandra Baron több szakértőt is behívott a stúdióba, és mindannyian aggodalmukat fejezték ki a látottakkal kapcsolatban, félve mertek csak belegondolni, milyen következményekkel járhat mindez. Alessandra Baron megszólított egy kultúrantropológust, arra kérte, adjon rá magyarázatot, hogy egy űrutazásra képes civilizáció miért háborúzik ilyen módon – saját magával. A szakértő nem tudott magyarázatot adni a dysoni idegenek viselkedésére.

Teltek-múltak az órák, Mark észre sem vette, hogy elröpült az idő. Csak akkor eszmélt, amikor Olivia bejelentette, hogy elérkezett az ebéd ideje, de akkor is bambán meredt rá, mintha fel sem fogta volna, mit mondott.

– Persze, menj csak – mondta nagy sokára –, nem hiszem, hogy ma bárki is terepjárót akarna venni. – Úgy döntött, ő is kiszellőzteti a fejét egy kicsit, ezért kiment, és bezárta a műhely ajtaját. Alig volt valaki a sétányon, pedig dél körül járt az idő. A fejébe húzta a csuklyáját, hogy védje magát a tó felől érkező, csípős fuvallatoktól. Akik mégis az útjába akadtak, mind a virtuális látómezejüket figyelve sétáltak el mellette, azzal a jellegzetes, távolba révedő tekintettel a képükön. Mindenkit a csillaghajó visszatérése foglalkoztatott. Legalább olyan fontos és jelentőségteljes pillanat volt ez, mint a kupadöntő, amikor az első félidőben végig úgy tűnt, hogy Brazília kikap.

Ösztönösen a Fekete Házra pillantott, Simon Rand otthonára, és azon morfondírozott, vajon ő is új szemmel néz-e a világra az események fényében. A György korabeli stílusban épült nemesi kúria a tó patkó alakú öblének keleti szára felett állt egy tízhektáros, gyönyörűen karbantartott birtok közepén. Többtucatnyi hatalmas ház sorakozott a birtok körüli lejtőkön, a város legdrágább és legelőkelőbb ingatlanai, mégsem vehették fel a versenyt a Fekete Házzal. Az első telepesek éltek bennük, akik a bolygóra jöttek, és mind csatlakoztak Simon fantasztikus törekvéséhez, hogy autópályát fektessenek le a hegyen keresztül.

Simon Rand ötvenöt évvel ezelőtt érkezett meg az Elan bolygóállomására. Egy egész vonatot megtöltött JCB útépítő géppel, különböző robotokkal és a civil infrastruktúra kialakításához szükséges eszközökkel telezsúfolt teherautókkal. Egy kisebb, földi Nagy Család első életciklusú gyermekeként már akkor is meglehetősen gazdagnak számított, és arra használta öröklött vagyonát, hogy megvalósítson egy álmot. Az Oregon út, a történelmi, több mint háromezer kilométer hosszú, keletnyugat irányú kereskedelmi út köré szőtt legendákból merített inspirációt; elhatározta, hogy keres magának egy új, még érintetlen világot, ahol letelepszik, és amit megóv az emberi pusztítástól. Az Elan, amelyet mindössze két évtizeddel azelőtt nyitottak meg a telepesek számára, kiváló kiindulópontnak ígérkezett. A befektetők számos engedményt kaptak a kormánytól, ha megígérték, hogy segítenek lakóövezeteket és közintézményeket létesíteni, ezért aztán komplett gyáregységeket importáltak a bolygóra, és felhúztak köréjük néhány házat. Simon élhető környezetről, tiszta és zöld közösségről kialakított elképzelése elég ártalmatlannak tűnt ahhoz, hogy a hatóságok ellenszolgáltatás nélkül megadják neki a különböző engedélyeket, és titokban várták, mikor mond csődöt a terve. A Konföderációs világok végül is tele voltak a vagyonukat elvesztett, romantikus álomvilágban élő bolondokkal.

Simon azonnal a Ryceel, a szinte lakatlan déli kontinens felé vette az irányt. Ott pedig nyomban munkához látott, hogy megvalósítsa esztelen tervét, és utat vágjon a fenséges Dau’sing-hegységen keresztül – pedig óriási kiterjedésű, nyílt területek álltak rendelkezésre a hegyvonulatoktól északra. A különböző híradások és show-műsorok folyamatosan rajta gúnyolódtak, ugyanakkor elég hírverést kapott ahhoz, hogy más idealisták is csatlakozzanak hozzá, akik hajlandóak voltak áldozatot hozni azért, hogy a munka végeztével egy csendes, nyugodt, a Nemzetközösségben megszokottól eltérő közösségben éljenek. A kissé különc és hóbortos Simon meglepő alapossággal vezényelte le a nem mindennapi küldetést.

Három évvel és hétszáznyolcvan kilométerrel később az utolsó, még működőképes útépítő gép átrágta magát a Feketevíz-szirthez. Úgy bukkant ki a hegyből, mint egy szikladarabokat és haragos, mocskos gőzfelhőt okádó, földből született, hatalmas sárkány. Az útépítő szörnyeteg egy tizenhét folyami hidat és tizenegy alagutat felvonultató, kétsávos, enzimkötésű betonutat hagyott maga mögött. Simon pedig ott lépdelt a gép mögött a még sercegő, karbamidszerű füstöt eregető betonúton, egy lakókocsikból, teherautókból és lóval, illetve öszvérrel vontatott szekerekből álló, szedett-vetett karavánnal a nyomában. A másik három útépítő gépet ott hagyták, ahol lerobbantak; a kibelezett, rozsdásodó karosszériák emeltek emléket a monumentális vállalkozás sikerének.

Ahogy annak idején Mózes a Vörös-tenger előtt, úgy állt Simon a Trine’ba-tó előtt. Kinyújtotta a kezét, majd azt mondta: „Ez az otthonunk.” Ez a hatalmas, hűs, kék víztömeg választotta el egymástól az egész kontinensen végigfutó hegyvonulatokat. Magasba törő csúcsokat lehetett látni a tó partján, ameddig csak a szem ellátott, a tükörképük ott vibrált a tiszta víz felszínén. A tó mindkét partján olvadékvízzel táplált vízesések törtek ki a sziklafalak repedéseiből és zubogtak a tóba. Akadtak közöttük egészen parányiak is, amelyek alig nedvesítették be a köveket, és bő vizűek, amelyek sűrű esőfüggönybe vonták a tájat maguk körül. Apró, törékeny, skarlátvörös-levendulaszínű korallkúp emelkedett ki a tó közepéből. Olyan elemi csend ülte meg a tó feletti kiterjedt űr levegőjét, amely valósággal elnyelte Simon gondolatait.

Ez a fenséges látvány az ezt követő ötvenkét évben mit sem változott, és Simon kényesen ügyelt rá, hogy ez így is maradjon. Ma már természetesen épületek, erdők, mezőgazdasági területek, öntözőcsatornák és közlekedőutak szabdalták a Randváros mögötti, korábban bolygatatlan völgyvidéki tájat, de az emberi települések külterületére jellemző, ipari létesítményeknek és üzleti negyedeknek nyomát sem lehetett látni. Bármit beszerezhettek a hosszú, fizetős autópályán keresztül. Csupán ez az út kötötte össze őket az emberiség többi részével. Gazdaságilag nem érte volna meg, hogy vasutat építsenek a betonút mellé, repülőtérnek pedig nem volt elég hely. Simon nem akarta megváltoztatni a Nemzetközösség általános kulturális szokásait, ő csupán nem kért az emberiség árnyoldalából. Ezért aztán organikus gazdálkodást folytattak, a város bevételei főként a turizmusból származtak és a geotermikus, illetve napenergiát hasznosították; a belső égésű motorok használatát tiltották, az újrahasznosítást valóságos vallássá tették, a szennyvizet pedig biztonságos bioreaktorokban tisztították, így garantálva, hogy még véletlenül se jusson egyetlen cseppnyi vegyszer se a tiszta vizű Trine’ba-tóba.

De Mark mégsem a környezet miatt esett egyik ámulatból a másikba.

A virtuális látómezejében felsejlett a Második Esély szellemszerű képe, amint éppen besiklik az Anshun felett lévő szerelőállomásra. Markot meglepte, milyen jó állapotban van az űrhajó. Egy ilyen expedíciót követően magától értetődő, hogy meteoridbecsapódások okozta sérülések és égésnyomok látszódnak a hajótesten, annak bizonyítékaként, hogy mekkora utat tett meg a csillaghajó az űrben. A Második Esélyen azonban egyetlen karcolás sem látszott, ugyanúgy nézett ki, mint új korában, amikor útra kelt.

Megállt az egyik bódénál a sétány mögött, és tonhalból, garnélarákból és majonézes csemegekukoricából készült, rizses egytálételt vett magának ebédre, hozzá vega sushit és valami sütit desszertnek. Sasmi szolgálta ki, aki néhány hónappal ezelőtt érkezett a városba a síszezonra. Hollófekete haja és széles pofacsontjai miatt Mark keleti származásúnak vélte, de a lány felvilágosította, hogy az ősei valójában finnek. Kedves teremtés volt, aki gondolkodás nélkül fejest ugrott mindenbe, amit Randváros csak nyújtani tudott: haverok, bulik, extrém sport. Mindig kerített rá időt, hogy váltson néhány szót Markkal – de ez nem a férfi személyének szólt, egyszerűen csak barátságosan közelített mindenkihez.

Ha akart volna sem tudott nem értesülni a nap szenzációs fejleményeiről, „Hallottad?”, vagy „Láttad azt a bejátszást, amelyikben...?” és ehhez hasonló kérdésekkel üdvözölte őt az összes vendég, aki megállt nála ebédre. Mark megvárta, amíg elkészül az étele, majd visszaindult a sétányon a műhely felé. A lány meleg mosolya még sokáig elkísérte. Korábban soha nem volt annyi kísértésnek kitéve, mint itt. Ez is hozzátartozott Randváros különleges vonzerejéhez és légköréhez; itt mindenki arra törekedett, hogy a lehető legtöbb élményben legyen része, ami alapvetően az ismerkedésben és a bulizásban merült ki, de még ezt sem siettették vagy erőltették. Hónapokba telt, mire Mark megtanulta, hogy az augusztai, örökösen megfeszített munkatempó és szigorú családi elvárások után miként lassítson egy kicsit és engedje el magát. Ott alig akadt szórakozási és kikapcsolódási lehetőség, itt viszont tálcán kínáltak neki mindent. Tökéletesen elégedett volt jelenlegi életével, ugyanakkor félt, hogy egy nap cserbenhagyja az akaratereje – az itteni lányok többsége mesébe illő volt.

Olivia még mindig az ebédszünetét töltötte, amikor Mark visszaért a műhelybe. Éppen beleharapott csokimázas, quorkmogyorós muffinjába, amikor a TŰV robbantotta a bombát: a legénység két tagja ott maradt! Azért csak most álltak elő a hírrel, mert előbb a két családot értesítették, és személyesen beszéltek a családtagokkal. Mark képtelen volt napirendre térni a bejelentés felett, főleg azért, mert az egyik, aki „ott maradt” Dudley Bose volt. Mérhetetlen dühöt érzett a Második Esély legénysége iránt, amiért sorsukra hagyták őket – ennél nagyobb árulást el sem tudott volna képzelni. Már abba is beleborzongott, ha elképzelte, milyen messze „ott ragadtak” az otthonuktól. Wilson Kime kapitány valós idejű nyilatkozatot tett. Makulátlan, fekete egyenruháját viselte; végigsimított frissen és rövidre nyírt haján. Rezzenéstelen arccal nézett a kamerába; jól tudta, hányan nézik a különböző képernyők túloldaláról, miközben ugyanazt a kérdést szeretnék feltenni neki: Miért tettétek? Miért nem vártátok meg őket?

– Annál nagyobb balszerencse nem is érhetett volna minket, hogy ilyen tragikus körülmények között kelljen befejeznünk ezt a történelmi jelentőségű küldetést – mondta. A csillaghajó kapitányának mély, komor, őszinte hangja megérintette Mark lelkét, és a dühe sajnálattá enyhült, ha belegondolt, milyen iszonyúan nehéz lehetett meghozni egy ilyen döntést. – Meg kellett hoznom a döntést, amitől minden kapitány retteg. Választanom kellett, hogy kockára teszem-e az egész legénység életét, vagy hátrahagyjuk két társunkat és barátunkat. Azzal a céllal indult útnak ez a küldetés, hogy információt gyűjtsünk a Dyson Alfáról, és kiderítsünk mindent, amit csak lehet arról a felettébb különleges burokról a csillag körül. Noha a legénység biztonsága a legfontosabb szempont, nem feledkezhettem el a kötelességemről, nem téveszthettem szem elől az elsődleges célt. Olyan vészhelyzet adódott, ami az egész hajó biztonságát veszélyeztette. Ilyen körülmények között nem maradt választásom, az azonnali távozás mellett kellett döntenem. Egész életemben ennek a döntésnek a következményeivel kell élnem, minden egyes nap feltennem magamnak a kérdést, hogy ha egy-két másodperccel tovább várunk, akkor vajon helyreállt volna-e velük a kapcsolat. Ugyanakkor, ha tétovázunk, borzalmas csapás érhetett volna mindnyájunkat. Ha odaveszünk, akkor nem hozhattuk volna haza az összegyűjtött adatokat, kudarcba fulladt volna a küldetés. Akkor a Nemzetközösség nem tudná, hogy a csillag körüli burok eltűnt, és a dysoni idegenek korántsem barátságos lények. Emiatt döntöttem úgy, hogy az információ, amihez hozzájutottunk, fontosabb két hátramaradt társunknál. Fordított esetben, ha én ragadtam volna az idegenek állomásán, akkor azt akartam volna, hogy a társaim repüljenek haza, és vigyék el a létfontosságú híreket a Nemzetközösségnek, ne vállaljanak miattam felesleges kockázatot. Amikor útra keltünk, mind tudtuk, hogy veszélyek leselkedhetnek ránk, de egyikünk sem gondolta, hogy ilyen mérvűek és jellegűek. Köszönöm a figyelmet.

Mark hátradőlt a székében, és elnyújtott sóhajjal kifújta a tüdejéből a levegőt. Adott körülmények között vélhetően ő maga is ugyanígy cselekedett volna. Végigfutott a hátán hideg a gondolatra, hogy esetleg ilyen döntést kell hoznia. A kapitány szerint az idegenek veszélyesek. Ez nem jó hír, nagyon nem jó.

Ezt követően felvételeket sugároztak az Őrtoronyról. Mark élénk érdeklődéssel követte az űrhajósok útját az idegen állomás sötét járataiban. Úgy tűnt, hogy a fura alagutak több kilométernyi, keszekusza labirintust alkotnak. A felderítőcsapat tagjainak szuszogó légzése visszhangot vert a bemutatóterem irodahelyiségében; Mark úgy érezhette magát, mintha ott lenne az alagutakban, elképzelte, hogy kinyújtja a kezét, hogy fogást találjon a sötét folyosó lepusztult oldalfalán, majd továbblöki magát előre. A következő pillanatban bebukfencezett egy üres helyiségbe. Vezetékek álltak ki a falból, szabadon lebegtek a levegőben, mint valami ismeretlen, mélytengeri növény. Az űrhajósok találtak egy kapcsolószekrényhez hasonló dobozt a falon, benne füstüvegnek tetsző kockákkal. Izgatott beszélgetés vette kezdetét. A kesztyűs kezek megpróbálták kipiszkálni az egyik kockát, de az szétmállott az érintésük nyomán. Egy nyugodt hang azt javasolta, hogy szedjék ki az egész dobozt a falból.

Mark megborzongott. Szíve szerint ő maga kutatta volna át az Őrtornyot, centiméterről centiméterre haladva, kifürkészve az idegen állomás titkait. Elhatározta, hogy az egyik este kényelmesen leheveredik, és lefuttat egy ÖI-adást az expedícióról.

A kép Thompson Burnelli szenátorra váltott, aki a Szenátus épülete előtt állt Washingtonban. Két segítője ott várakozott mellette, és riporterek egész hada vette körül őket, félkörben felsorakozva előttük.

– Bizonyos szempontból természetesen csalódást érzek a küldetés miatt – kezdte Burnelli. – Először is szeretném kifejezni az együttérzésemet Dudley Bose és Emmanuelle Verbeke családjának, borzalmas hírrel kellett szembesülniük a mai napon. Ez a tragédia fontos és súlyos kérdéseket vet fel, ki kell vizsgálni, hogy a Második Esélynek miért kellett olyan gyorsan távoznia onnan. Úgy vélem, több időt kellett volna a dysoni idegenek megismerésére szánni. Ami a feltételezett vészhelyzetet illeti... nem nyitottak tüzet a csillaghajóra, csupán néhány automata eszköz megközelítette, más nem történt. Nem tudjuk biztosan, hogy valóban rakéták voltak-e, vagy sem. Kime kapitány elvégezhetett volna még egy-két, vagy akár három-négy további vizsgálatot. Addig ott kellett volna maradnia, amíg teljes bizonyosságot nem szerez az idegenek szándékáról. A Második Esély rendelkezik az fgyu-technológiával, bármikor könnyedén elmenekülhettek volna a valós veszély elől.

– Most hogyan tovább? – kérdezte az egyik riporter.

– A Nemzetközösség Külbiztonsági Tanácsa azonnal összeül és kiértékeli az eredményeket. Amint ezzel megvagyunk, javaslatot teszünk az elnök úrnak és a Nemzetközösség Szenátusának.

– Ön mit javasol majd, szenátor úr? – kérdezte másvalaki.

Burnelli enyhén oldalra billentette a fejét, és homlokát ráncolva nézett a kérdezőre.

– Úgy vélem, ez teljesen egyértelmű. Hiteles információ hiányában útnak kell indítanunk egy második hajót. Ezúttal olyan kapitánnyal a fedélzeten, aki nem ijedős, aki ki tudja deríteni, mi folyik ott valójában.

Mark egyetértően bólogatott: Kime talán elkapkodta a dolgot. A Második Esély pajzsa erős, erre jól emlékszem a hajó leírásából. A védelem volt az elsődleges szempont.

Olivia visszatért, és egész délután a tudósításokat és különböző műsorokat nézte a portálon. A TŰV nyilvánosságra hozta Dudley Bose feljegyzéseit, a hajó által gyűjtött adatokhoz fűzött kommentárjait és szakmai magyarázatait. A csillagász megállapításai lenyűgözték Markot. Dudley a többi szakértőtől eltérően érthetően „beszélt”, emészthetővé tette a száraz, tudományos tényeket és feltételezéseket. Nem csoda, hogy annyira sikeres és megbecsült csillagász volt.

Mark több ízben is átment a műhelybe, hogy dolgozzon egy kicsit az automata szüretelőgépeken. A gondolatai azonban folyton elkalandoztak, ezért mindig visszatért a másik helyiségbe, hogy megnézze a legújabb híreket. Próbálta Bose és Verbeke helyébe képzelni magát. Milyen érzés lehetett, amikor rádöbbentek, hogy a csillaghajó elment, ők pedig ott ragadtak? Mégis hogy lehet elviselni ezt a nyomasztó gondolatot? Jesszusom, én vajon mit tennék ilyen helyzetben?

Aznap korán bezárt, és egyenesen hazavezetett a terepjárójával. Az út első felét a Simon Rand által épített úton tette meg, megkerülve a Feketevíz-szirtet, ahol letért egy keskeny völgybe. Földi fűféléket ültettek az út mindkét oldalára, melyek kiszorították a honos nyílhegyű útifüvet, élénk smaragdzöldbe borítva a tájat a sebes sodrású hegyi patakok mentén. Dús bundájú juhok legeltek ráérősen a lejtőkön, a kisbárányok virgoncan ugrándoztak körülöttük. Feljebb, ahol gyérebben nőtt a fű, hegyi kecskék szökkentek elő, majd iramodtak vissza a fenyőerdőbe.

Néhány kilométerrel odébb a völgy kiszélesedett, a jobb oldalon eltünedeztek a dombok, és egy új völgy nyílt a helyükben. Mark arrafelé vette az irányt, és sebesen hajtott a döngölt, murvás úton. Ez volt a Magasláp, az első, amit művelés alá vontak. Már régen kiszipolyozták a talajt, ma már csak legelőként használták. Hosszú földutak ágaztak le a főútról, és vezettek a kisebb-nagyobb tanyákhoz és hatalmas pajtákhoz. Kizárólag lüpoplarfákat lehetett látni a völgyben, szabályos sorokba ültetve, így jelölve ki a határvonalakat az egyes gazdaságok között.

Öt perc elteltével az út ismét elágazott. Mark az Ulon-völgy felé kanyarodott. Ez is közel olyan széles lehetett, mint a Magasláp, de ezt magasabb hegyoldalak szegélyezték. Sziklák és kövek borították a talajt; a tél minden évben tovább faragta a hegyet. A közepes minőségű talaj nem igazán kedvezett a gabonaféléknek. Simon Rand javaslatára szőlőtőkéket telepítettek a völgybe, méghozzá egy grencham nevű, helyi fajtát. Olyannyira bevált, hogy a belőle készült bor komoly hírnevet szerzett magának Nemzetközösség-szerte, ennek ellenére inkább csak az északi kontinenseken foglalkoztak vele. Az első néhány év feledhető termést hozott, de aztán nemesített fajtákkal próbálkoztak, az addig egyénileg működő szőlészetek összefogtak, közösen palackoztak, közös márkanevet használtak.

Mire a Vernon család megérkezett a bolygóra, már zökkenőmentesen folyt a bortermelés és -eladás. A völgyek több mint kétharmadát addigra művelés alá vonták, és a maradékokon is megkezdődött a szőlőültetvények kialakítása. A vállalkozók általában tíz-tizenöt hektárnyi területet kapnak, hogy borszőlőt telepítsenek, és hozzá egy házat. A szőlészeteket a szövetkezet műveli, a szüretet is az végzi, és az Ulon márkanévből befolyó bevételből tisztességes jutalékot oszt szét a tulajdonosok között.

Mark rátért a házukhoz vezető, enyhén lejtős útra, és lelassított, hogy könnyebben kikerülhesse a tócsákat és mély kátyúkat. Mint minden reggel és este, most is megállapította, hogy rendelnie kéne jó néhány köbméter murvát, hogy kijavíthassa az úthibákat. Az út mindkét oldalán szőlőlugasok nyújtóztak; egymástól egyenlő távolságra levert oszlopok futottak hosszú sorokban, ameddig csak a szem ellátott. A barnás színű szőlővesszőket gondosan felkötözték az oszlopok közé kifeszített drótokra. Egységesen metszették az összes tőkét, mindegyiken csupán öt hajtást hagytak. Még nagyon az év elején jártak, még túl korán volt ahhoz, hogy a természet életre keljen, csupán sápatag fűfoltok látszottak a sorok között, de azok is inkább sáros-köves talajtakarónak hatottak. A dombtetőn, ahol Markék háza állt a jó hektárnyi, sík terület egyik végében, csodás, dús, smaragdzöld gyepszőnyeg borította a talajt. Jelen pillanatban két ház is állt ott. Az egyiket ellenálló kompozitelemekre bontva, teherautóval hozták magukkal, és többféle elrendezés szerint is össze lehetett szerelni. Mark és Liz a közönséges L alakot választották, egy négyszögletes nappalival az egyik végében, mellette három, szintén négyszögletes hálóval, valamint egy-egy fürdő-, gyerek- és vendégszobával, illetve egy konyhával. A vendégszobát raktárnak használták, még mindig tele volt lezárt ládákkal és dobozokkal, amelyeket az Augusztáról hoztak magukkal. Tető gyanánt gyakorlatilag a napkollektorok szolgáltak. Ez az összeszerelhető, kompozitelemekből álló ház olcsó és praktikus, de mindenképpen csak átmeneti megoldás, és inkább csak nyári laknak alkalmas.

Már két éve éltek az Elánon, és el is kezdték végleges otthonuk megépítését a kompozitház mögött, de még nem készültek el vele. Ők sem akartak kilógni a sorból, magukévá tették a környéken uralkodó zöld gondolkodásmódot és életérzést, ezért a kőkorall mellett döntöttek. Fura módon igen kevés kőkorall épület akadt ezen az ökotudatos vidéken. A kőkorallt általában egy már meglévő épület vázára futtatják fel, de Liz talált egy halifaxi céget, amely olcsóbb megoldást kínált. Félgömb alakú, rendelésre gyártott, bármekkora méretben kapható membránokat helyezett el a földön, majd felfújta őket. Ezután kőkorall tövekkel ültette körbe, és várta, hogy a növény megnőjön. Amikor az ágak eléggé megerősödtek, összefűzte őket, majd folyamatosan gondosan metszegette, hogy a falak egyenesek legyenek és vízhatlanok. Az Ulon-völgy zord téli időjárása miatt az átlagosnál sűrűbben növő kőkorallfajtát választott, hogy a szigetelés megfelelő legyen. Ha elkészül a ház, napenergiával működő hősugárzó rendszert telepítenek majd, ami elűzi a téli hideget és melegen tartja őket. Ekkor, az extra szigetelés okán értették meg, hogy miért épül olyan kevés ház kőkorallból; a sűrűbben növő fajta ugyanis jóval lassabban növekszik, mint a többi. Mark minden este vetett egy pillantást a gyöngy- és búzavirágkék színű kacsokra, hogy ellenőrizze, mennyit nőttek. Négy-öt kisebb kupolaszobánál már elérték a tervezett méretet, és Liz véglegesen összefűzte az ágakat, de a három nagyobb szobánál még hiányzott egy-két méter.

– Nyár közepére kész lesz – mondogatta Liz, Mark pedig magában imádkozott, hogy igaza legyen.

Barry rontott ki a házból, odarohant az apjához, és köré fonta a karját. Korábban csak a lábát tudta átölelni, de most már felért a derekáig.

– Mi történt veled ma? – tették fel egyszerre a rituális kérdést, és közben egymásra mosolyogtak.

– Kezdd te! – mondta Mark, miközben besétáltak átmeneti otthonukba.

– Előbb olvasás és helyesírás volt, aztán matek és programozás Mr. Carroll-lal. Utána általános töri Ms. Maversszel, végül gyakorlati mechanika Jodie-val. Ennek az egynek volt értelme.

– Tényleg, hogyhogy?

Bementek a konyhába. Liz ott ült a hatalmas, rendetlen étkezőasztalnál, és egy kis levest próbált beleimádkozni Sandybe. Mark lánya szánalmas látvány nyújtott a piros orrával, nedvesen csillogó szemével, a vastag takaróval a teste körül. Valamiféle nátha döntötte le a lábáról, ami végigsöpört az egész környéken. Barry különös módon eddig megúszta a dolgot.

– Apa – köszöntötte Sandy erőtlen hangon, és kinyújtotta felé a kezét.

Mark lehajolt, és megölelte.

– Hogy érzed magad, angyalkám? Jobban vagy már?

– Egy kicsit.

– Az jó, ügyes vagy, drágám. – Mark leült a kislány melletti székre, majd bezsebelt egy futó puszit Liztől. – Egyél egy kis levest, jót fog tenni – mondta aztán a lányának. – Én is eszem veled, mit szólsz?

– Rendben – bólintott Sandy, és halovány mosoly derengett fel az arcán.

Liz a szemét forgatva állt fel az asztaltól.

– Na, akkor én magatokra hagylak titeket. Mit szeretnél enni, Barry?

– Pizzát! – vágta rá a fiú gondolkodás nélkül. – És chipset – tette hozzá reménykedve.

– Ma nem eszünk pizzát – torkolta le Liz szigorúan. – Tudod, hogy már az összes pizzát kietted a mélyhűtőből. Ma hal lesz a vacsora.

– Jaj, ne, anya! – nyűgösködött Barry.

– Talán egy kis chips is akad valahol. – Liz tudta, hogy csak így veheti rá a fiát arra, hogy halat vacsorázzon.

– Oké – adta be a derekát Barry. – Sült hal lesz legalább?

– Meglátjuk.

Barry úgy gubbasztott a székén, mint akit súlyos csapás ért. Liz elküldte a cselédbotot, hogy vegye ki az ételt a mélyhűtőből, és közben némán utasította az e-titkárát, hogy a robot csak a halat készítse elő.

– Szóval miért nem volt értelme az óráidnak? – kérdezte Mark a fiától.

– Végül is volt, csak nincs semmi értelme – válaszolta Barry zavarosan.

– Minek?

– Az iskolának.

– Miért?

– Nincs rá szükségem – válaszolta Barry őszintén. A széles konyhaablakra mutatott, ahonnan kiváló kilátás nyílt az Ulon-völgyre. – Jetski-oktató leszek, és a folyón dolgozom majd.

– Értem – hagyta rá Mark. A múlt héten gyroball-oktató akart lenni. A randvárosi gyerekeket általában csak a sport érdekelte, mindegyikük abban akart kitűnni. Mind jetski- vagy síoktató akar lenni, vagy raftingtúra-vezető, esetleg hivatásos siklóernyős. – Attól félek, ehhez is szükséged lesz alapvető ismeretekre. Úgyhogy jó pár évig iskolába kell még járnod.

– Hát jó – dünnyögte Barry. – De az is lehet, hogy csillaghajókapitány leszek. Ma néztem a kiberszférát. Az egész suli végignézte, ahogy a Második Esély leszállt az összeszerelő állomáson. Az király volt.

– Igen, az. – Mark Sandyre figyelt, miközben a levest kanalazta neki.

– Te is láttad? – kérdezte Barry.

– Persze.

A cselédbot időközben visszaért a hallal. Liz elvette tőle, majd intett a fiának, hogy álljon fel.

– Gyere, segíts megsütni! – kérte.

– Hol van a chips? – kérdezte Barry.

– Van néhány szem krumpli a kosárban. Gyorsan felszeleteljük...

– Jaj, ne, igazi chipset akarok, a mélyhűtőből!

Mark átvitte Sandyt a nappaliba, miközben Liz és Barry nekiláttak vacsorát készíteni. Lesöpörte a játékokat a kanapéról, majd kényelmesen elhelyezkedett. Sandy belefészkelte magát ölébe, és szorosan összebújt kedvenc plüssállatával, egy érző jegesmacival, amely érzékelte, hogy beteg, és ezért szeretetteljesen simult hozzá.

Mark gyorsan végigpörgette a kiberszférán a különböző tudósításokat, majd Alessandra Baron mellett döntött, aki nem mással, mint magával Nigel Sheldonnal készített exkluzív interjút. A férfi az egyik irodájában ült egy hatalmas asztal mögött, és olyan magabiztos és határozott hangon beszélt, mintha a csillaghajó tragikus visszatérése nem lenne egyéb, mint az egyik vonat indulásának tervszerű elhalasztása.

– Elmondhatatlanul sajnálom, hogy Kime kapitánynak hátra kellett hagynia Emmanuelle-t és Dudleyt, de biztos vagyok benne, hogy abban a szorult helyzetben nem volt más választása. Mi nem voltunk ott, sem én, sem azok a rosszmájú kritikusok, akik ma egész nap a karosszékükben kényelmesen hátradőlve osztották azt észt. Éppen ezért egyikünk sem ítélkezhet a kérdésben, nem nyilatkoztathatjuk ki, hogy mi lett volna a helyes döntés. Aki utólag akar megoldani egy ilyen vészhelyzetet, az egyszerűen ostoba. Azért Wilsont neveztem ki kapitánynak, mert hittem és tudtam, hogy ő a legmegfelelőbb személy a feladatra. A küldetés során hozott döntéseivel többszörösen is bizonyította ezt. A TŰV természetesen máris intézkedett a legénység két odaveszett tagjának újjáélesztése ügyében. Hála a csillaghajón bevezetett, szigorú biztonsági szabályoknak, biztonsági mentés készült az emlékeikről azt megelőzően, hogy leszálltak volna az Őrtoronyra.

– És mi a helyzet a Második Esély által gyűjtött adatokkal? – kérdezte Alessandra Baron. – Feltételezem, azokkal ön sem elégedett?

Nigel Sheldon értetlen pillantást vetett a nőre.

– Több adattal rendelkezünk, mint amennyivel a Nemzetközösség fizikusai elbírnak. Ezt korántsem nevezném kudarcnak.

– Én a dysoni idegenekre gondoltam, róluk alig tudtunk meg valamit. Annyi befektetett pénz és annyi kutatási idő után, nem is beszélve az emberáldozatokról, nem gondolja, hogy jobban kellene ismernünk őket? Még azt sem tudjuk, hogy néznek ki.

– Azt azonban tudjuk, hogy gondolkodás nélkül ránk lőttek. Egy dologban egyetértek kedves barátommal, Burnelli szenátor úrral, mégpedig abban, hogy új expedíciót kell indítanunk. A felderítő küldetések már csak ilyenek, kedves Alessandra, sajnálom, hogy ön túl lassúnak találja az ütemet. Ennek ellenére óvatosan kell haladnunk, alaposan fel kell mérni a terepet, hogy legközelebb még messzebbre juthassunk. A Második Esély is ennek szellemében cselekedett. Rengeteg adatot gyűjtött a Dyson Alfáról, és most már tudjuk, hogy legközelebb milyen hajóval kell odarepülnünk.

– Vagyis, ha jól értem, ön támogatja a visszatérést.

– Határozottan. Még épphogy csak felvettük a kapcsolatot a Dyson Ikrekkel.

– Az események ismeretében mit mondana, milyen űrhajóval kellene visszatérnünk?

– Egy gyors és erős hajóval. És a biztonság kedvéért többet is útnak kellene indítanunk egyszerre.

Mark és Liz ágyba dugták a gyerekeket, majd nyolc órakor végre ők is nekiültek a vacsorájuknak. Kijevi csirkét ettek, természetesen mirelitből, csak meg kellett mikrózni.

– Az öreg Tony Matvignek vannak tyúkjai, a múltkor beszéltem vele, és ad nekünk tojást, ha kérünk. – Mark megböködte a húsát a villájával, amitől kicsordult belőle a fűszeres vaj. – jó lenne, ha olyasmivel etetnénk a gyerekeket, ami nincs tele hormonokkal meg génmanipulált cuccokkal.

Liz neheztelő pillantást vetett rá.

– Mark, ezen a vitán egyszer már túlestünk, te is tudod. Szeretek itt élni, és még jobban élvezem majd, ha elkészül a házunk, de én nem kattantam rá annyira erre az öko témára. Nem kell tyúkot tartanunk ahhoz, hogy rendes kaját együnk, jól keresünk, meg tudjuk fizetni a minőséget. És nem rendelek ételt a Nagy15 bolygóiról. Az összes csomagoláson rajta van a „tiszta étel” megjelölés. Nézz be egyszer a hűtőbe. És mégis ki kopasztaná meg és belezné ki a csirkéket? Te?

– Miért ne?

– Úgysem csinálnád. Nagyon büdös, felfordul tőle a gyomrom.

– Mikor zsigereltél te csirkét?

– Jó ötven évvel ezelőtt. Amikor még fiatal és idealista voltam.

– És ostoba, tudom...

Liz előrehajolt, és megcirógatta Mark arcát.

– Ennyire reménytelen lennék?

– Nem, dehogyis. – Mark próbálta a fogai közé csippenteni Liz egyik ujját, de eltévesztette.

– A tyúkok amúgy is tönkretennék a gyepet – folytatta az asszony. – Láttad te már a karmaikat? Félelmetesek.

– Gyilkos csirkék – vigyorgott Mark.

– Kinyírnák a gyepet, és felkapirgálnák az egész birtokot.

– Jól van, nem lesznek csirkék.

– A zöldségeskert azonban jó ötlet – váltott témát Liz.

– Na igen. Majd beások egy öntözőrendszert, a többit pedig elvégzik a kertibotok – fanyalgott Mark.

– Már mondtam, hogy én gondozom a fűszernövényes ágyást – mondta Liz, és adott egy csókot a férjének.

– Azt mindet?

– Talán már meg is bántad?

– Nem.

– Engem viszont aggaszt valami.

– Micsoda?

– Szükségem lenne egy nagy és erős férfira, aki kimegy, és rápillant a nedvességkivonó levelekre.

– Ugye csak viccelsz?! A múlt héten ellenőriztem őket.

– Igen, tudom, de tegnap este alig töltötték fel a tartályt.

– Átkozott félorganikus vacak! Ideje lenne fúrni egy rendes kutat.

– Ha elkészül a ház, lefektethetnénk egy csövet a folyóhoz – vetette fel az ötletet Liz.

– Igen, talán.

A cselédbot leszedte az asztalt, és mindent gondosan bepakolt a mosogatógépbe. Mark bevitt egy tálka karamellás pudingot a nappaliba, két kanállal. Letelepedtek a kanapéra, és ellenkező oldalról kezdték el kanalazni az édességet. A portálon éppen Wendy Bose-t mutatták, amint reszketve, szipogva próbál nyilatkozni. Truten professzor, akit a „család közeli barátjaként” aposztrofáltak, védelmezőn átkarolta a vállát.

– Szegény asszony – sóhajtott fel Liz.

– Igen.

– Megfiatalító kúrára kellene mennie. A TŰV vajon kifizeti neki?

– Miért kellene klinikára mennie? – Mark az asszonyra meredt, és alaposan megnézte magának. – Nem tűnik még olyan idősnek.

Liz kihasználta férje figyelmetlenségét, és két kanállal is vett a pudingból.

– Kihez képest? Dudley Bose új klónteste tizennyolc éves lesz, míg a nő az ötvenes évei vége felé járhat. Higgy nekem, senki sem ilyen házastársról álmodik.

– Gondolom. Folyton Bose és Verbeke jár a fejemben. Képzeld csak el, milyen érzés lehet olyan messzire ragadni az otthonodtól. Szerinted öngyilkosok lettek, amikor rádöbbentek, hogy mi történt?

– Ez a dysoni idegenektől függ. Lehet, hogy építettek nekik egy menedéket, valamiféle kamrát, ahol élhetnek. Lehet, hogy már meg is tanulták a nyelvüket, és vígan cseverésznek – mondta Liz.

– Ezt ugye nem gondolod komolyan? – meredt rá a férje.

Liz a gondolataiba merült egy pillanatra, és közben végignézte, amint Truten professzor visszavezeti a síró asszonyt a házba.

– Nem. Biztos meghaltak – felelte végül.

– Szerintem is. – Mark az olcsó kompozitmennyezetre pillantott.

– Tudtad, hogy az Elan az egyik legközelebbi bolygó a Dyson Ikrekhez?

– Hét bolygó is közelebb van, köztük az Anshun is. De egyébként igazad van, közel vagyunk hozzájuk. Alig hétszázötvennégy fényévnyire. Rémisztő, mi? – Liz halkan kuncogott.

Mark kinyújtotta a kezét, és megcsiklandozta a feleségét a bordái alatt.

– Hé! – mordult fel Liz sértődötten, majd bosszúból jó nagyot kanalazott a pudingból.

– Hé! – mordult fel Mark is. – Én még alig ettem belőle!

– Szar az élet – vont vállat az asszony. – Aztán elmész egy megfiatalító kúrára, és kezded az egészet elölről.

TIZENHATODIK FEJEZET

Amerika keleti partjainál delet ütött az óra. A nap elérte a zenitet, teljes erőből sütött le a Manhattan magas betontornyai közé ékelődött utcákra. Nigel Sheldon a Nemzetközösség Kutató és Fejlesztő Hivatalának épületében tartózkodott, és a kétszázhuszonötödik emeletről nézte az Ötödik sugárút állandóan lüktető forgalmát. Ezen a történelmi jelentőségű úton hosszú évtizedek óta birkóztak egymással a sárga taxik és a koromfekete limuzinok; két külön világ csapott össze nap mint nap az üres sávokért és parkolóhelyekért. A városi legendák szerint a taxisofőrök illegális szoftvereket töltöttek fel az autók fedélzeti számítógépeire, hogy agresszívebben haladhassanak a forgalomban. Nigel ezt könnyedén el tudta hinni: ővele is számos alkalommal előfordult, hogy a limuzin sofőrjének bele kellett taposnia a fékbe, mert váratlanul elé vágott egy szemtelen taxis. A magasból úgy tűnt, hogy a taxik kerekedtek felül; miközben a fekete limuzinok komoran araszolgattak, a napsugaraktól fényesen csillogó, sárga taxik villámként cikáztak közöttük.

A felhőkarcoló tövében riporterek hada rendeződött félkörbe az épület főbejárata előtt. Gyermeteg gondolat fogant meg Nigel fejében: vajon mennyi idő alatt érne le és csattanna valamelyik firkász fején, ha kiköpne az ablakon? Elképzelte azt a döbbent és utálkozó tekintetet, amellyel felnézne rá a magasba, és ettől elmosolyodott. Időnként szeretett visszavedleni gyerekké, ez mindig új színt vitt a komor hétköznapokba, és ettől ellazult kissé. A többi tanácstagra is ráférne egy kis lazítás, gondolta.

Szép sorban a többiek is beszivárogtak a tanácsterembe. Thompson Burnelli és Crispin Goldreich egymás mellett ültek, és szorosan összedugták a fejüket. Nem vitás, hogy a nagy politikai játszma újabb lépésein gondolkodtak, amelyben az összes Nagy Család részt vett. Elaine Doi megviseltebbnek tűnt, mint általában, de ez érthető, hiszen az elnökválasztás évében nem követhet el egyetlen hibát sem, és a legkevésbé egy széles körben tálalt botrány hiányzik neki. Rafael Columbia és Gabrielle Else köszöntötte az alelnök asszonyt elsőként. Ezúttal kevesebb tanácsadó jött el a Külbiztonsági Tanács rendkívüli ülésére, mint az előző alkalommal, ami már önmagában is azt jelezte, hogy ez most valóban igen fontos tanácskozás lesz, és az elhangzottak nem tartoznak a nagyközönségre. Wilson Kime Daniel Alsterrel beszélgetett, és lenyűgözően nyugodtnak tűnt, annak ellenére, hogy a tanácstagok egy része kifejezetten ellenségesen viselkedett vele szemben, főleg Thompson Burnelli szenátor.

Nigel nem vonhatta ki magát ilyen könnyen a politikai csatározásokból. Wilsontól eltérően ő nem vonulhatott el a világ elől néhány évre, ő nem bújhatott el a Nemzetközösség kormánya és a politikusok elől. Ő inkább előrefelé menekült, próbált mindig egy-két lépéssel a többiek előtt haladni; biztos volt benne, hogy egyik tanácstag szakmai csapata sem dolgozott ki annyi különböző forgatókönyvet, mint a TŰV stratégiai részlege. A legrosszabb lehetséges végkimenetelek bizonyos radikális ellenlépéseket igényeltek, amelyeket személyesen neki kell megtennie, méghozzá titokban, észrevétlenül – ezek közé az ellenlépések közé tartozott a teljes családjának kitelepítése is a Nemzetközösségből. Meglepetten tapasztalta, hogy egyáltalán nem rémiszti meg ez a gondolat, sőt mi több, izgalmas kihívásnak tekintette. Egyetlen dolog nyugtalanította, és ami azt illeti, már hosszú hónapok óta gyötörte: egyszerűen képtelen volt kapcsolatba lépni Ozzie-val. Hozzászokott, hogy időnként hónapokra eltűnik, sőt akár évekre is, ha kalandozni indul, vagy letelepszik egy időre, hogy új családot alapítson. De még ilyenkor is mindig válaszolt az üzeneteire.

– Nos, ha mindenki készen áll... – Elaine Doi hangján szokatlan idegesség érződött.

Nigel elfordult az ablaktól, és kelletlenül bólintott. Azért halogatta az ülés megkezdését, mert bízott benne, hogy Ozzie ismét befut az utolsó utáni pillanatban, lazán, mint mindig, élvezve, hogy egy kis felbolydulást okozhat, és természetesen esze ágában sincs elnézést kérni érte. Ezúttal azonban nem így történt. A tanácsterem ajtaja csukva maradt.

Mindenki elfoglalta a helyét az asztalnál. A Nemzetközösség alelnök asszonya kérte, hogy az Érző Intelligencia is csatlakozzon hozzájuk, és szinte azonnal meg is jelentek az ismerős mandarin- és türkizkék színű vonalak a terem végében lévő képernyőn.

– Először is gratulálnunk kell Wilson Kime kapitánynak és a legénységének, amiért ennyire szakszerűen teljesítették ezt a nem mindennapi kihívásokkal járó küldetést – kezdte Elaine Doi. – Tisztában vagyok vele, hogy néhány igen nehéz döntést is meg kellett hoznia, kapitány, és hiszem, hogy helyesen döntött. Az információszerzés volt az elsődleges feladata.

– És mégis mit tudtunk meg? – kérdezte Thompson Burnelli ellenségesen. – Én korántsem ítélem annyira sikeresnek ezt a küldetést, különösen, ha figyelembe vesszük az irdatlan költségeit.

– Megtudtuk, hogy létezik egy népes, technológiailag igen fejlett és meglehetősen agresszív életforma hétszázötven fényévnyire a Nemzetközösség határától – felelte Wilson szenvtelen hangon. – Eddig egy burok vette körül őket, de valaki eltüntette ezt a burkot, így észrevehettek minket. Egy harmadik fél. Már önmagában ez is barátságtalan, ha nem egyenesen ellenséges cselekedet volt velünk szemben.

– Ön valóban el is hiszi ezt? – kérdezte Thompson Burnelli. – Azt állítja, hogy két ellenséges idegen fajjal állunk szemben?

– A burok eltűnése nem véletlen – felelte Nigel Wilson helyett. – Nem mi tettük és nem is a dysoni idegenek. Következésképp egy harmadik erővel is számolnunk kell.

– Csakis azok tehették, akik eredendően megépítették azt a burkot – vélte Brewster Kumar. – Csakis azok bonthatták le, akik tudják, miként kell megépíteni.

– Ennek én nem sok értelmét látom – szólt hozzá Elaine Doi is.

– Ha az első adandó alkalommal lebontják, amikor megközelíti egy idegen felderítőhajó, akkor miért emelték a burkot a csillag köré egyáltalán?

– Hadd válaszoljak a kérdésre – mondta Wilson. – Két lehetőség van. Az egyik, hogy azok szüntették meg a burkot, akik emelték, ez esetben viszont nem tudjuk, hogy miért tették, mert nem ismerjük őket eléggé ahhoz, hogy kitaláljuk a motivációjukat. A másik, hogy másvalaki tüntette el. Szintén nem tudjuk, hogy miért, de ez a lehetőség sokkal aggasztóbb következtetésekhez vezet.

– Miért? – kérdezte Crispin Goldreich.

– Azért burkolták körül a csillagot, mert be akartak zárni egy meglehetősen agresszív fajt. Valaki annyira tartott tőlük, hogy inkább megalkotta azt a burkot. Én jártam ott, a saját szememmel láttam... ilyesmit nem épít az ember alapos indok nélkül. Nem számít, hogy az építők mennyire fejlettek, vagy milyen eszközöket használtak, mindenképpen lenyűgözően fantasztikus teljesítmény. Valósággal rettegniük kellett a dysoni idegenektől. Gondoljanak csak bele: egy olyan civilizáció, amely képes burkot vonni egy csillag köré, retteg valamitől. Amitől ők félnek, attól én összecsinálom magam. És a dysoni idegenek most kiszabadultak.

– Egyetértetek ezzel? – kérdezte Elaine Doi az Érző Intelligenciát.

– Logikusan hangzik. Nem hisszük, hogy a véletlen műve lenne, hogy éppen akkor tűnt el a burok a csillag körül, amikor a Második Esély megérkezett. Valószínűtlennek tűnik, hogy a dysoni idegenek tették. Kizárásos alapon vagy a burok létrehozói tüntették el, vagy egy másik idegen faj.

– Egyik esetben sem indokolja semmi – jegyezte meg Brewster Kumar.

– Valóban nem ismert a motiváció – értett egyet az Érző Intelligencia. – Tekintettel arra, hogy azt sem tudjuk pontosan, miért vonták burokba a csillagot, felesleges azon gondolkodni, hogy miért tüntették el.

– Nem gondoljátok úgy, hogy a dysoni idegenek agresszív viselkedése miatt hozták létre? – kérdezte Wilson.

– Ez elfogadható indok – értett egyet az ÉI –, de miért zárták be hasonló módon a Dyson Béta rendszert is?

– Ez jogos felvetés – bólogatott Rafael Columbia.

– Nem tudom – felelte Wilson fásult hangon. – Azt viszont tudjuk, hogy a Dyson Alfa idegen civilizációja agresszív és veszélyes.

– Látszólag veszélyes – helyesbített Thompson Burnelli. – Nézzük más szemszögből. Ha a huszadik században, főleg a második világháború idején egy idegen űrhajó megfigyelte volna a Földet, akkor azonnal javíthatatlanul agresszívnek minősített volna minket. Csodálkozom is rajta, hogy miért nem zártak el minket az űr többi részétől akkor, amikor még megtehették... már ha ezek a gömbök valóban ezért épültek.

– Mi már kinőttünk abból a korból – vetette ellen Elaine Doi. – A megfiatalításnak és a csillagközi terjeszkedésnek köszönhetően alapjaiban változott meg a viselkedésünk és a kultúránk.

– Ne kezdjük elölről ezt a vitát – kérte Brewster Kumar. – Szerencsénk volt, és maradjunk ennyiben.

– Mi magunk vagyunk a szerencsénk kovácsa – vágott azonnal vissza Elaine Doi. – Rengeteg lehetőség rejlik az emberi fajban, legyen egy kicsit derűlátóbb.

– Nem azért vagyunk itt, hogy saját magunkról értekezzünk – szólt közbe Nigel –, hanem azért, hogy eldöntsük, mitévők legyünk egy olyan idegen civilizációval szemben, amelyik nukleáris hadviselésre rendezkedett be, és gondolkodás nélkül be is vet mindent, amije csak van.

– Rendelkeznek ugyan nukleáris és minden bizonnyal tucatnyi egyéb komoly fegyverzettel, de nem ismerik az fgyu-technológiát, ami hétszázötven fényévnyi távolság vonatkozásában meglehetősen megnyugtató lehet a számunkra – fejtegette Rafael Columbia. – Ez elég nagy biztonsági zóna.

– Azért nem ismerik ezt a technológiát, mert a burok belsejében nem volt rá szükség, ráadásul a burok gátolja a hajtómű működését – hívta fel rá a figyelmet Wilson. – De figyelembe véve a technológiai fejlettségi szintjüket, nem hiszem, hogy a távolság akadályt jelent majd a számukra.

– Mennyi időbe telhet, mire képesek lesznek a fénysebességnél gyorsabb hajót építeni?

Minden szempár Nigelre szegeződött, ő azonban vállat vont.

– Ahogy Wilson mondta, hatalmas csúcstechnológiájú ipari háttérrel rendelkeznek. Ha az alapelv megvan, akkor a hiperhajtómű megépítése és tesztelése már csak hónapokat vesz igénybe, ha nem sajnálja az ember a pénzt és az erőforrásokat. A kérdés inkább csak az, hogy képesek-e megtervezni.

– Azt kell feltételeznünk, hogy igen – vette vissza a szót Elaine Doi.

– Látták a Második Esélyt működés közben, és ott van náluk Bose és Verbeke. – A fogát csikorgatva grimaszolt.

– Egészen biztosan megölik magukat, mielőtt elfognák őket – mondta Rafael Columbia. – Pontosan tudják, hogy mi forog kockán.

Wilson idegesen megköszörülte a torkát. Mindenki azonnal ránézett; elég régóta űzték már ezt a játékot ahhoz, hogy azonnal kiszagolják a rossz hírt.

– A legénység összes tagja, beleértve engem is, kapott egy ilyen rendeltetésű beültetést – magyarázta. – Joggal feltételezhetjük, hogy Bose és Verbeke előbb értékelik a kialakult helyzetet. Ha az első találkozás a dysoni idegenekkel békésnek bizonyulna, akkor vélhetően megpróbálnak kommunikálni velük, és jelentést készíteni. Kizárólag végzetesen reménytelen helyzetben törlik a memóriájukat és követnek el öngyilkosságot.

– De végül megteszik, igaz? – kérdezte Elaine Doi feszülten. Úgy meredt Wilsonra, mint aki mindenképpen ki akar kényszeríteni belőle egy igent. – Úgy értem, tisztában vannak vele, hogy itt a Nemzetközösségben újjáélesztik őket. Mindössze egy nap vész el az életükből. Ráadásul jelen állás szerint egy igen kellemetlen nap.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy Emmanuelle Verbeke helyesen cselekszik – felelte Wilson. – De, és mindennél jobban remélem, hogy tévedek, Bose-zal gondjaink akadhatnak.

– Miféle gondok? – csapott le azonnal Thompson Burnelli.

Wilson egyenesen a szenátorra nézett.

– Az ő kiképzése nem volt olyan alapos, mint a legénység többi tagjáé. Miután bekerült a csapatba, azonnal befeküdt egy megfiatalító kádba, hogy lefaragjanak róla néhány évet. Ezt követően már nem maradt elég időnk a felkészítésére az indulásig.

– Akkor mégis mit keresett a fedélzeten?! – fakadt ki a szenátor.

– Politikai okokból került fel a hajóra – szólt közbe Nigel halkan. – Ugyanúgy, ahogy az ön embere, Tunde Sutton is.

Thompson Burnelli ingerülten felemelte a mutatóujját.

– Tunde az összes teszten átment, amin csak kellett!

– Ez igaz, de ha az utolsó körben fennakadt volna a rostán, akkor mindenki, a földi Nagy Családok képviselői is, önnel az élen, szabotázsra gyanakodtak volna.

– Meglehet, de Tunde legalább végigcsinálta a kiképzést, nem úgy, mint ez a Bose. Mégis miféle elcseszett küldetés volt ez?

– Az egyetlen lehetséges.

– Atyaég! – sóhajtott fel lemondóan a szenátor, majd hátradőlt a székében. Gyűlölködő pillantást vetett Nigel és Wilson irányába.

– Na jó – ragadta magához ismét a szót Elaine Doi. – Legrosszabb esetben a dysoni idegenek meglehetősen sokat tudnak rólunk, képesek a fénysebességnél gyorsabb űrhajót építeni, és tudják, hol vagyunk. Mit akarunk kezdeni ezzel?

– Ugyanazt, mint először is – válaszolta Wilson. – Új expedíciót kell indítani, hogy kiderítsük, mi folyik ott.

– Reméljük, ez sikeresebb lesz, mint az előző – jegyezte meg Crispin Goldreich fanyar hangon.

– Az lesz – biztosította Nigel. – A Második Esély vakon vágott neki az ismeretlennek. Olyan űrhajót kellett építenünk, amely képes megbirkózni bármivel, ami az útjába kerül, egy tipikus felderítő járművet. Ezúttal azonban tudjuk, mire számíthatunk. Az új hajók kisebbek és vélhetően olcsóbbak lesznek.

– Miért van szükség több hajóra? – kérdezte Elaine Doi.

– Azért, hogy a kísérő hajók figyelemmel kísérjék, hogy mi történik azzal, amelyik megpróbál kapcsolatba lépni az idegenekkel, és jelentsék, ha az első hajó odaveszett – felelte Wilson. – A dysoni idegenek mostanra kiderítették, hogy kik vagyunk, és tudják, hogy nem mi építettük azt a gömböt a csillaguk köré. Ezért azt is tudniuk kell, hogy nem jelentünk veszélyt rájuk nézve. Sorsdöntő lesz, hogy ezúttal hogyan reagálnak, ha odamegyünk.

– Nem szívesen vállalnám a melót – dünnyögte Rafael Columbia.

– Én magam sem vágyom rá – ismerte el Wilson –, de valakinek meg kell tennie, méghozzá jól.

– Talán bizonyítania kell valamit? – gúnyolódott Thompson Burnelli.

Wilson elengedte a kérdést a füle mellett, nem kapta be a csalit.

– Gondolom, a mérnökök már tervezik is ezeket az új hajókat – mondta Elaine Doi.

– Természetesen – válaszolta Nigel. – Miután befejeztük a Második Esély megépítését, azonnal utasításba adtam a mérnököknek, hogy tervezzenek egy kisebb csillaghajót. Nem túlságosan bonyolult átdolgozni a terveket, hogy kisméretű, fürge felderítőhajókat építhessünk.

A Második Esély hiperhajtóművének építésekor szerzett tapasztalatok felhasználásával még nagyobb sebességet érhetünk el. A létfenntartó gyűrűt például teljes egészében elvetettük, a legénység súlytalanságban is elboldogul. A reakciós hajtómű méretét is csökkentettük, és elhagytuk a kiegészítő elemeket. Azok csak a rövid távú manőverezéshez kellettek. Ugyanakkor megerősítettük a fegyverzetet. Ezek az új hajók harcolni is tudnak majd, nemcsak menekülni.

– És mi lesz pontosan a feladatuk? – kérdezte Brewster Kumar.

– Minél több mindent kell megtudniuk a dysoni idegenekről. Ki kell deríteni, hogy valóban olyan agresszívek-e, mint amilyennek elsőre tűntek. Meg kell tudnunk, hogy nyitnak-e féregjáratokat a közeli csillagrendszerekbe, vagy építenek-e a fénysebességnél gyorsabb csillaghajókat. Ezt nem tudnák eltitkolni, a féreglyuk jeleit könnyen be lehet fogni. Ez persze azt is jelenti, hogy ha is merik ezt a technológiát, akkor ők is észrevehetik, ha közeledünk feléjük.

– Rendben – nyugtázta Elaine Doi a hallottakat. – Feltételezem, senki sem ellenzi egy újabb expedíció indítását, méghozzá olyan gyorsan, ahogy csak lehet. Arra kérem jelen tanácsot, hogy tegyen hivatalos javaslatot a Nemzetközösség Elnöki Irodájának egy új ügynökség felállítására, amelynek az lesz a feladata, hogy az elejétől a végéig figyelemmel kövesse a Dyson-expedícíót, és ezáltal kormányzati fennhatóság alá vonja az egész vállalkozást.

– És kormányzati finanszírozás alá – tette hozzá Thompson Burnelli a fogát csikorgatva.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy a kormány állítson fel egy civil űrrepülési hivatalt? – kérdezte Rafael Columbia.

– Pontosan azt. Ez az esemény az egész Nemzetközösséget veszélyeztetheti. Semmit sem bízhatunk a véletlenre, nem alapozhatjuk a stratégiánkat bizonytalan jövőbeni forrásokra. Ezt a helyzetet világos politikai irányelvek mentén kell kezelni, a kellő stabilitással.

– Á! – Rafael Nigelre nézett. – Ön hogy vélekedik erről, Nigel? Ez legfőképpen az ön érdekeltségi körébe tartozó kérdéseket érinti.

– Úgy vélem, ennyi még nem is elég. – Olyan mély, döbbent csend telepedett a tanácsteremre, hogy Nigel kis híján elnevette magát. Még Wilson is őt bámulta. – Ha meg akarjuk szabni az irányelveket, akkor azok legyenek hosszú távúak és következetesek. Ha a felderítők rossz hírekkel térnek vissza, akkor mihez kezdünk? Tartunk egy újabb ülést, mint most? Nem. Elaine Doi alelnök asszonynak igaza van, szükségünk van egy cselekvőképes ügynökségre. Még azelőtt fel kell készülnünk a legrosszabb forgatókönyvre, mielőtt a hajók útra kelnének. Több ehhez hasonló tanács és szervezet működik titokban a Nemzetközösségben. Ezeket most mind össze kell vonni ebben az új hivatalban.

– Ön egy hadiflotta kialakításáról beszél, ha jól értem – mondta Crispin Goldreich. Szemmel láthatóan elborzasztotta a gondolat. – Egy hivatásos hadseregről.

– Ha ön tud valami jobbat, ami megvédhet minket, örömmel meghallgatom a javaslatát – mondta Nigel Sheldon.

– Nem akarom elhinni, hogy ez az ön javaslata. Az öné! Mr. Isaacs mégis mit szól ehhez? – fakadt ki Crispin Goldreich.

– Feltételezem, már a gondolattól is felmenne benne a pumpa – felelte Nigel. – De mivel nem vette a fáradságot, hogy itt legyen, gondolom, nem kell figyelembe vennünk a véleményét.

Ezúttal még mélyebb döbbenet lett úrrá a tanácstagokon, mint az imént.

– Ugyan már! – ráncolta a homlokát Nigel. – Ifjúkorunkban volt egy csodás álmunk. Megajándékoztuk az emberiséget a csillagokkal. Mára azonban, ahogyan arra Elaine rávilágított, mind felnőttünk, és épp emiatt. Ha most valami veszélyezteti ezt a civilizációt, amit fáradságos munkával felépítettünk, akkor a fenébe is, meg akarom védeni! Egy hadiflotta pont alkalmas lesz rá.

– Így igaz – mondta Thompson Burnelli kimért hangon. Nem akarta elkapkodni a mondandóját. – Ha azonban kilépünk a nyilvánosság elé, és bejelentjük, hogy felállítunk egy hadsereget, akkor általános pánik lesz úrrá az embereken. Csak a jó ég tudja, hogy ez milyen hatással lenne a tőzsdére, és hogyan befolyásolná a gazdasági folyamatokat. Talán még egy visszaáramlást folyamat is kezdetét venné a legkülső bolygókról... márpedig ez hiányzik most a legkevésbé. Ha egyszer elindul a folyamat, akkor gyorsan öngerjesztővé válhat. Ha meg akarjuk védeni a Nemzetközösséget egy idegen fenyegetéstől, akkor ezeket a szempontokat is figyelembe kell vennünk. Ez nem csak külső probléma, Nigel.

– Én is tudom – sóhajtott fel megadóan Nigel Sheldon. – Hitler példáját kell követnünk, ahogyan létrehozta a Luftwaffét. A versailles-i békeszerződés után Németország nem fejleszthette a légierejét, ezért titokban képezték ki a pilótákat, és olyan repülőgépeket építettek, amelyeket könnyedén átalakíthattak harci géppé. Amikor elő kellett állni egy ütőképes légierővel, akkor csak egyesítette a kettőt. A kirakós minden eleme rendelkezésre állt, és senki nem vette észre, hogy mi is folyik valójában. Nekünk most több mint hatszáz bolygó áll a rendelkezésünkre, hatalmas ipari bázissal a háttérben, így sokkal nagyobb szabású fegyverkezési programba kezdhetünk, mint annak idején a nácik. A többi már csak bürokráciái csűrés-csavarás, a végén annyi lesz a teendő, hogy össze kell kapcsolni egymással a különböző részlegeket.

– Több szenátornak sem tetszene a Hitler-hasonlat a Szenátusban – jegyezte meg Thompson Burnelli, aki, úgy tűnt, elgondolkodott az elképzelésen.

– Akkor hagyjuk ezt a hasonlatot – hagyta rá Nigel. – A lényeg az, hogy anélkül is felkészülhetünk a Nemzetközösség tényleges, fizikai megvédelmezéséhez, hogy vészriadót fújnánk. Ha túlesünk a papírmunkán, már el is végeztük a munka felét.

– Én kíváncsi lennék a véleményetekre – fordult Rafael Columbia az ÉI-hez. – Valóban szükségünk van hadiflottára?

– Noha nem támogatjuk a fegyverkezést, egy efféle védelmi rendszer kiépítése ésszerűen hangzik az adott körülmények között.

Wilson metsző pillantást vetett a képernyőre.

– Segítetek nekünk kifejleszteni a fegyvereket?

– Ami ezt a területet illeti, tökéletesen bízunk a képességeitekben. A történelmetek során számos alkalommal bizonyítottátok már a rátermettségeteket.

– Miközben én is támogatom egy új expedíció tervét – kezdte Brewster Kumar –, azt mondom, ne feledkezzünk meg a többi fajról sem, akik még odakint élnek. Ez a hadiflotta vagy űrrepülési hivatal megpróbálja felkutatni a burok építőit is?

– Előbb álljon fel az a hivatal – intette le Nigel a tudományos tanácsadót tapintatosan. – De igen, ez is a küldetés része. Mint ahogy a Dyson Bétát is meg kell vizsgálni, kíváncsi lennék, hogy ott van-e még a burok a csillag körül. Kell még ott lennie valami másnak is a dysoni idegeneken kívül.

– Na jó – vette magához a szót Elaine Doi. – Úgy vélem, a küldetés részleteinek kidolgozását hagyjuk máskorra. A javaslatunk amúgy is elébe megy ennek a kérdéskörnek. Feltételezem, hogy ez a tanács, illetve a feladat, amit ellát, beleolvad az új hivatalba. – Kérdő pillantást vetett Nigelre.

– Az űrrepülési hivatalnak szüksége lesz irányító testületre – bólintott Nigel. – Ez lenne a logikus választás.

– Akkor most szavazzunk – mondta Elaine Doi. – Ki szavaz mellette? Az összes tanácstag felemelte a kezét.

Az üzenet ezúttal Chiles Liddle Halgarth címéről érkezett, de a beszélő ugyanaz volt, mint az utóbbi alkalommal, és ugyanott ült az asztal mögött San Matióban. Tavaszi időjárás uralkodott a városban, a bolygó erős sugárzású napja a régi negyed meszelt falai fölé emelkedett, és selymes aranyszínbe vonta az épületeket. Az utcákat szegélyező, sötétzöld lombú fák bontogatni kezdték a leveleiket, hogy így üdvözöljék a hajnalt.

– Kedves polgártársaim, bárcsak örömhírrel köszönthetném önöket – kezdte a beszélő. – Sajnos beigazolódott, hogy a Csillagutazó és a csodálatos és páratlan Nemzetközösséget belülről bomlasztó ügynökei ellen folytatott magányos, elszigetelt harcunk indokolt. Ennek ellenére a kialakult helyzet miatt nem lehetek boldog és elégedett. Sajnos nem sikerült elpusztítanunk a Második Esélyt, amely olyan láncreakciót indított el, melynek végén kegyetlen háborúba sodródunk. A dysoni idegenek kiszabadultak börtönükből, és épp ez volt a Csillagutazó célja. Mind láthattuk az egymás közt vívott háborújukról készült felvételeket, és biztosak lehetünk benne, hogy a vérszomjukat velünk akarják majd csillapítani, ha megépítették a csillaghajóikat.

Még ha túl is éljük a közelgő csapást, alaposan meggyengülünk majd. Felhalmozott vagyonunkat és tudásunkat a túlélés érdekében kell majd felhasználni, és a végén minden odavész a nukleáris tűzben.

A Csillagutazó ezt a pillanatot választja majd, hogy lesújtson ránk, méghozzá észrevétlenül, a Nemzetközösségen belülről.

Ez a szörnyeteg felfal minket, hacsak nem készülünk fel ellene időben. Az Emberi Öntudat Őrzői most is készen állnak, hogy megakadályozzák a Csillagutazó gonosz terveit, és kitartunk a végsőkig. De segítségre lesz szükségünk. Mindenki legyen éber és hallassa a hangját. Szálljunk szembe a kormánnyal, akinek csak ennyire szánalmas próbálkozásra futja az erejéből, hogy megóvjon minket. Nincs szükségünk három újabb felderítőhajóra, nekünk hadihajók kellenek. Nincs szükségünk egy újabb expedícióra, olyan fegyverek kellenek, amelyekkel kisöpörhetjük az idegeneket az űrből. Már most védekeznünk kell a dysoni idegenek ellen, mert előbb vagy utóbb feltűnnek az égen. Ne hagyjuk, hogy lemészároljanak minket. Szálljunk szembe azokkal, akik azt állítják, hogy a mi érdekünkben cselekszenek. Ők nem minket szolgálnak, hanem csupán gonosz gazdájukat és önmagukat. Segítsenek nekünk! Tartsanak ki, és vigyázzanak magukra!

A beszélő meghajtotta a fejét.

– Köszönöm, hogy időt szántak rám.

A vörös fény mindenhová beszivárgott, átitatta a Jégcitadella összes helyiségét és folyosóját, bekúszott az apró repedésekbe is. Ozzie elmondhatatlanul utálta. A régi szilfen építőmesterek tökéletes munkát végeztek: a hosszú optikai csövek és a fényakkumulátor, bármi legyen is az, huszonegy órán át tartó, egész napos világosságot biztosított a bentlakók számára. Csupán egyetlenegy helyen lehetett egy kis békére és nyugalomra lelni: odakint a fagyos éjszakában, de a hideg szinte elviselhetetlen volt.

A szobákban vastag takarókat terítettek a világító kristályokra éjszakára, hogy aludni lehessen. Azok a fajok, amelyek aludtak vagy legalábbis pihentek éjszakánként, mind nagyon hálásak voltak ezért a figyelmességért. Ozzie és Orion az utóbbi időben rászoktak, hogy kerozinlámpát gyújtsanak néhány órára a szobájukban lefekvés előtt. A kerozinkészletük persze gyorsan elfogyott, de a jegesbálnák testéből kinyert egyik olajféleség megfelelt a célra. A sárgás fény odavonzott néhány embert, akik alkalmanként beugrottak egy kis beszélgetésre, vagy csak a társaságukban múlatták az időt. A szobájuk némely estén úgy nézett ki, mint egy bár, csak sajnos nem lehetett piát venni. Tekintettel arra, hogy a Jégcitadella lakói több különböző bolygóról érkeztek, folyamatosan, hosszú évszázadokon keresztül, a legkülönbözőbb nézőpontból vizsgálták az egyes kérdéseket, a legváltozatosabb életszemlélettel és világnézettel lehetett találkozni.

Ezeken az esti beszélgetéseken Ozzie sok mindent megtudott a Jégcitadelláról is. Egyvalami gyorsan egyértelművé vált: addig nem érdemes új ösvényt keresniük, amíg a szilfenek el nem jönnek ide jegesbálnára vadászni.

– Ilyenkor nyílik a legnagyobb esély arra, hogy valaki kijusson innen – magyarázta Sara egyik este, néhány héttel az érkezésük után. Ő rendszeresen ellátogatott Ozzie szobájába. Az emberek többsége gyakorta fordult hozzá tanácsért, vagy kérték ki a véleményét. Pusztán az itt eltöltött hosszú időnek köszönhette ezt a megtisztelő, vezető szerepet, amit, úgy tűnt, örömmel átengedett volna Ozzie-nak, aki viszont vonakodott elfogadni.

– Miért? – kérdezte Orion. – Ahhoz sem kellettek, hogy idejöjjünk.

– Mert úgy megnőnek az esélyek – magyarázta az asszony türelmesen. – Ha követni tudjuk őket, vagy ami még jobb, velük tudunk maradni, akkor rátérhetünk a kivezető ösvényre. Ha ők el tudnak menni innen, akkor mi is. Az esetek többségében ugyanis csak vakon bolyongunk, és bízunk benne, hogy véletlenül rátalálunk egy nyitott ösvényre. Az eddigi tapasztalatokból úgy tűnik, hogy nincs sok nyitott ösvény. Ráadásul ezen a bolygón nagyon résen kell lenni. Elegendő élelmet kell magunkkal vinni, és gyorsnak kell lenni.

Ozzie gyorsan megállapította, hogy valóban kedvezőtlenek a feltételek. A szán nagy segítség ahhoz, hogy gyorsan eljussanak a Jégcitadella teknőjén keresztül a kristályerdő széléhez, de onnantól kezdve az erdőben már csak hátráltatja őket a haladásban. Ha gyalog folytatják az utat, feltétlenül szükség van jól szigetelő sátorra, amely megóvja őket a gyilkos éjszakai fagytól. Az ő hőszigetelt sátra megfelelő erre a célra, de a sátor mellett élelmet is vinniük kell. Márpedig minél nagyobb súlyt cipelnek, annál lassabban haladnak, és így tovább. A valódi megoldást a málhás állatok jelentenék, de azok, amelyek életben maradnak ezek között a szélsőséges időjárási viszonyok között, mint például a lontrusz, lassú mozgásúak. Ez pedig azt jelenti, hogy még több élelmet kell magukkal vinni. Sarának igaza van, döntötte el, az a legjobb esélyük, ha a szilfenekkel tartanak.

Türelmesnek kell lenniük, ki kell várni a megfelelő időt.

Ozzie a szokásos reggeli zajokra ébredt: tányércsörömpölés, pohárzörgés, edények csattogása. A reggeli elkészítéséért felelős csapat megkezdte az előkészületeket a központi nagycsarnokban. Emberi beszéd és idegen huhogás és ciripelés visszhangzott végig a szűk, rövid folyosókon, Ozzie szobájában is tisztán hallani lehetett. Ozzie csukott szemmel feküdt még egy rövid ideig, és a hangokra figyelt, próbált valamiféle mintát felfedezni bennük. Új hangok szűrődtek be, a fújtatok süvítése és az olajégők sercegése. A forrásban lévő víz lobogása és az üst morgása. Késpengék csikorogtak a fenőköveken. Csupa ismerős és hosszú távon idegesítő zörej.

Már a tizenhetedik hetüket töltötték a jégcitadellában. Ő legalábbis ennyit számolt. Gyakorta látott különös álmokat, események és bolygók villantak fel és suhantak tova, mint valami érthetetlen művészfilmben. Felidézte magában utazótársai történeteit, akik arról számoltak be, hogy az ösvényen járva megváltozott az idő folyása. Heteket, hónapokat, sőt éveket nyertek vagy veszítettek az életükből, miközben a szilfenek világai közt bolyongtak. Ettől mindig felerősödtek a félelmei, és nyugtalanná vált.

Orion nyöszörögve mocorgott, mint mindig, majd felült a hálózsákjában.

– ’reggelt – üdvözölte őt Ozzie, miután kinyitotta végre a szemét. A takarót még nem vették el a mennyezetbe ékelt világító kristály elől, de a szélek mentén így is elegendő fény jutott be a szobába, csakúgy, mint az ajtó elé lógatott függönyön keresztül. Ozzie nem is használta a retinabeültetését, anélkül is jól látott.

Orion mormogva köszönt, majd kicipzárazta a hálózsákot, és nehézkesen kikászálódott belőle. Amíg a fiú rendbe szedte magát a fürdőszobában, Ozzie felöltözött. Amikor megérkeztek a Jégcitadellába, olyan hőmérséklet uralkodott odabent, mintha egy üvegházba kerültek volna, de később rájött, csak azért érezte úgy, mert már majdnem megfagytak, amikor Sara rájuk talált, és másként érzékelte a meleget. A hőforrások fűtőhatása, valamint a Jégcitadella lakóinak testhője ellenére az általános hőmérséklet mindig jó pár fokkal elmaradt az ideálistól. Egy kockás inget gombolt a pólója fölé, bőrnadrágot húzott, és felvett egy második pár zoknit. Csak ekkor állt fel, és vette el a takarót a világító kristály elől. Orion azonnal nyűgösen felnyögött a hirtelen támadt, vörös fény miatt. A fiú egyre rosszabbul viselte a Jégcitadellát, egyáltalán nem érezte jól magát, nem találta a helyét. Az állandó bezártság, a monoton napi rutin és az egysíkú étkezés mind a természete ellen való volt, benne a tinédzserek nyughatatlan vére pezsgett. A legnagyobb gondot azonban az jelentette, hogy egyetlen korabeli gyerek sem élt a Jégcitadellában.

– Itt nincsenek lányok – panaszkodott már a második napon. – Egyet sem láttam, ezért megkérdeztem Sarát. Azt mondta, néhány évvel ezelőtt volt itt egy-két huszonéves lány, de ők elmentek a szilfenekkel.

– Valóban? Ne aggódj, nem vesztesz semmit – legyintett Ozzie, akit egy cseppet bosszantott, hogy Sara nem viszonozta az ő kedvességét és baráti közeledését.

– Te könnyen beszélsz! Neked több száz feleséged volt! – csattant fel a fiú.

– Ez igaz – bólogatott Ozzie.

– Nekem még sosem volt barátnőm – vallotta meg Orion szánalmas hangon.

– Még Lyddingtonban sem?

– Volt ott néhány lány, akikkel együtt lógtam. Az egyiket kedveltem is, Irina a neve. Csókolóztunk meg minden, de...

– De otthagytad, és inkább elkísértél engem az ösvényen – fejezte be helyette Ozzie.

– Valójában lelépett Leonarddal. Ő már a lányok felével lefeküdt a városban.

– Ó, vagy úgy. Nos... ugyan ki érti a nőket?

– Te biztosan, Ozzie. – Orion ismét azzal a gyászos képpel nézett rá, amitől mindig összerándult a gyomra, és menten megsajnálta a kölyköt. – Hogy kell beszélgetni a lányokkal? Sosem tudom, mit kéne mondani. Segíts, kérlek!

– Ez egyszerű. Mindegy, mit mondasz nekik, csak mindig légy magabiztos, tudd, hogy mit csinálsz.

– Tényleg?

– Ja. – Ozzie megrémült, hogy a fiú a végén még komolyan veszi a szavait, és megjegyzi, amit mond. – Ha buliban vagy, keress egy lányt, akit megszólíthatsz, törd meg a jeget, és hagyd, hogy a munka másik felét ő végezze el. Egy kapcsolatban egyenlőnek kell lenni, ugye érted?

– Asszem – bólintott Orion.

– Nekik is lépniük kell az irányodba. Ha nincs vibrálás, ha nem látod azt a bizonyos szikrát, akkor ne izgulj, csak lépj tovább a következő csajhoz. Egy dolgot ne feledj, ők azok, akik lemaradnak rólad, öcskös. Ez az ő problémájuk, nem a tiéd.

Orion hosszasan elgondolkodott a hallottakon.

– Azt hiszem, értem... igazad van.

– Azért vagyok, hogy segítsek.

– Aha, és akkor mit mondjak?

– Mi?

– Hogy törjem meg a jeget? Mondj egy jó nyitómondatot!

– Ó! – Ozzie erre nem számított. Próbálta felidézni a borzalmas középiskolai élményeket. – Hát, azt hiszem, ha felkéred táncolni, az jó. Régi, klasszikus megoldás, mindig beválik. Persze nem árt, ha tudsz is táncolni, a csajok csipázzák az ilyesmit.

– Meg tudsz tanítani táncolni? – kérdezte Orion.

– Hú, az már elég rég volt, jobb, ha valaki mást kérsz meg, mondjuk, Sarát.

– Oké, szóval akkor valami nyitómondat?

– Ööö, jól van, lássuk csak. Asszem, emlékszem még valamire a régi időkből. Lépj oda egy lányhoz, bámuld meg a gallérját, és ha megkérdezi, mit csinálsz, mondd ezt: Csak elolvastam a címkét. Az van rád írva: Készült a mennyben – mondta Ozzie.

Orion kidülledt szemmel meredt rá, majd váratlanul kitört belőle a nevetés.

– Ez olyan béna, Ozzie!

Ozzie nem éppen erre a megalázó válaszra számított. Ez a hála? Átkozott mai kölykök!

– Nekem bevált – vonta meg a vállát.

– Hogy hívták? – kérdezte Orion..

– Már nem emlékszem, száz éve történt.

– Hm, inkább megkérdezem Sarát, szerintem ő jobb az ilyesmiben.

– Hé, én igenis tudom, hogy kell felcsípni a csajokat! A Nemzetközösség legfőbb szaktekintélyével beszélsz, nem emlékszel? – méltatlankodott Ozzie.

Orion a fejét csóválva kislattyogott a szobából.

– Készült a mennyben – vihogott magában.

Ozzie feltekerte a hálózsákját. Felnyalábolta Orionét is, majd mind a kettőt betette a szénszálból készült biztonsági zsákba. Mintha egy pók hatalmas, fekete hálót szőtt volna az összes csomagjuk köré. Egy mechanikus zárszerkezet erősen meghúzta a zsák száját, Ozzie pedig odacsomózta a batyut egy, a falból kiálló szikladarabhoz, nehogy bárki is csak úgy lenyúlhassa az összes felszerelésüket. Elég hosszú időt töltött el ahhoz a Nemzetközösség különböző világaiban, hogy tudja, van némi igazság a régi mondásban: a konzervatív olyan liberális, akit egyszer már kiraboltak. Egyáltalán nem bízott meg az útitársaiban, főleg azokban nem, akik sosem voltak olyan szerencsések, mint ők. Jelen pillanatban ezt mindenkiről elmondhatta a Jégcitadella lakói közül. Kizárólag a csomagok közt lapuló élelmiszerkészlet, az elsősegélydobozok és a szuperkönnyű túrafelszerelés biztosíthatja a kijutást erről a bolygóról.

Az első hét során minden egyes alkalommal arra jöttek vissza a szobájukba, hogy új karcolások jelentek meg a kiálló szikladarabon, amelyhez a szénszálas zsákot kötözték. Többször is megpróbálták levágni onnan, vagy tönkretenni a zárszerkezetet.

Mindenki kivitte a tányérját és az evőeszközeit a központi nagycsarnokba, és sorba álltak reggeliért. Ugyanaz volt a menü minden reggel: kis adag főtt kristályfagyümölcs, amely leginkább villával összenyomkodott céklára hasonlított, és sült jegesbálna-szalonna, amely ma még a szokottnál is zsírosabbnak tűnt. Egy helyi zuzmófaj szárított és morzsolt leveleiből készült teát kaptak hozzá, mindenki egy bögrével.

A reggeli végeztével visszatértek a szobájukba, ahol felöltötték a jegesbálnák bundájából készített, meleg kabátot, és egy második réteg nadrágot húztak. Orion az istállóba ment, órákat töltött el almolással, ami után rendszerint helyi gombából készült takarmányt vitt az állatoknak. A hóvadaknak, a fura, leginkább kék színű, ló nagyságú, rénszarvasra hasonlító jószágoknak azonban csak a moslék jutott a konyháról.

Ozzie betért a földszinti műhelybe. Eredetileg valószínűleg ez is istálló lehetett – a hatalmas forgóajtón még egy elefánt is kényelmesen átfért volna –, de a Jégcitadella mostani lakói az ostoba, behemót ybnanok által vontatott, fedett szánok tárolására használták a helyiséget. Itt kapott helyet az ácsműhely is, ahol nem fával, hanem a fához nagyon hasonló tulajdonságokkal rendelkező jegesbálnacsontokkal dolgoztak. Itt készítették ki a bőröket és főzték ki a különböző olajokat is; a Jégcitadella értékes közösségi fémeszközeit, a tűzhelyeket és az üstöket is itt javítgatták. Kőből, illetve kristályból készült késekkel faragták a csontokat; akik magukkal hozták a késeiket, fogóikat vagy a multifunkciós szerszámaikat, úgy vigyáztak rájuk, mint a szemük fényére, itt ugyanis ezek jelentették az egyetlen fizetőeszközt. Senki sem volt képzett szakmunkás, de nem is volt rá szükség, némi kézügyesség elegendőnek bizonyult a munka elvégzéséhez. A Jégcitadellában a földi középkorra jellemző állapotok uralkodtak.

Két nagyobb, fedett szánt kellett alaposan átnézniük és utazáshoz előkészíteniük, beleértve a csúszótalpakat is. Három napja dolgoztak már, és mindenki kivette a részét a munkából. Nem párhuzamosan végezték a két szán szerelését; miközben az elsővel bíbelődtek, a másik négy kristálytuskón pihent, és várta az új csúszótalpakat. A hőmérséklet csak néhány fokkal kúszhatott nulla fok fölé, a padló alatt futó árkokban csordogáló, meleg forrásvíz elviselhető körülményeket teremtett a műhelyben. A Jégcitadella több részéhez hasonlóan itt is elrongálódott már a fűtőrendszer. Az árkokat fedő járólapok az évszázadok során megrepedeztek és félrecsúsztak a helyükről. Több-tucatnyi helyen is kígyózó gőzpamacsok törtek fel, nyirkossá és émelyítővé téve a levegőt. A lecsapódó párától sikamlóssá váltak a falak és a munkaasztalok, és ha valami túl sokáig elöl maradt, akkor rozsdásodni kezdett. A forgóajtón túl azonban állandó, dermesztő fagy uralkodott.

Ozzie ügyelt rá, hogy mindig viselje a gyapjúkesztyűjét. Emiatt nehézkesebben tudta forgatni a szerszámokat, lassan haladt a munkájával, erősen kellett koncentrálnia, hogy ne vétsen hibát. A kesztyű nélkül azonban folyton elgémberedtek az ujjai, vészesen tompult a tapintóérzéke; és általában ilyenkor történtek a súlyos balesetek.

Ozzie a szerelőcsapathoz csatlakozott – három ember és egy korrok-hi –, és közös erővel felemelték, majd a helyére illesztették az egyik súlyos csúszótalpat. George Parkin felügyelte a munkát, ő osztogatta az utasításokat. Elég hosszú ideje tartózkodott már a Jégcitadellában ahhoz, hogy kinevezhesse magát nem hivatalos művezetőnek. Az ácsmunkához is ő konyított a leginkább. A csúszótalp tökéletesen illeszkedett, a széles csapokat épp csak meg kellett olajozni, hogy könnyedén a vájatokba csusszanjanak. Ezt követően a csapat két tagja beragasztózott rögzítőcsapokat vert a szán oldalába, így fogatva oda a talpat.

Ozzie már hat alkalommal tartott a szüretelő csapattal, huszonöt, létrákkal és kosarakkal felszerelkezett ember és idegen teremtmény társaságában. Mindig hajnalban keltek útra, és egyenesen átvágtak a hatalmas teknőn a kristályerdőhöz. A kifejlett fák gallyainak végén található, opálos, ék alakú képződményekről kiderült, hogy ehető gyümölcsök, kemény héj alatt megbúvó, szinte teljesen ízetlen szénhidrátgolyócskák. Ezek nélkül a Jégcitadella lakói éhen vesznének. Két évbe is beletelik, mire a gyümölcsök elérik egy alma méretét, ezért nagyon pontos és alapos naplót kellett vezetni az egyes szüretekről, vetésforgóban hasznosítva a különböző erdőszakaszokat. Jegesbálnabőrből hasított, részletes térképen jelölték az éppen szüretelt és a szüretelésre váró parcellákat. Maga a szüret embert próbáló, kemény fizikai munka volt. A létrákat vastag, súlyos kabátban kellett megmászni, amiben alig tudtak mozogni, és egy hosszú csonttal leverni a gyümölcsöket. A tízórás begyűjtés során csupán egyszer tartottak szünetet. Ozzie-t lenyűgözte ez a különleges gyümölcs. Biztos volt benne, hogy a kristályfák génmanipuláció eredményeként, vagy ahhoz hasonló szilfen technológiának köszönhetően fejlődtek ilyenné.

A szüretelő csapat merészebb tagjai az alattomos vízmosásokat járták, melyek csúszós, meredek oldalfalát több évtizede növő, bolyhos, kékesszürke zuzmófoltok borították. Úgy tépték ki őket a helyükről, mint a fékevesztett vandálok. A zuzmó mellett a gombák jelentették a legfőbb értéket. A kék színű, rénszarvasszerű hóvadak tévedhetetlenül kiszagolták a gombát a hó alatt, ahonnan már csak ki kellett piszkálni, vagy rosszabb esetben kiásni a fagyott talajból. Egy-egy szüret alkalmával annyi élelmet gyűjtöttek, amiből a Jégcitadella hetekig elélt.

A szüret és az azt követő gyümölcs- és gombafőzés közösségi tevékenységnek számított. Mindenki kivette a részét a munkából, ki-ki a maga módján. Sara elmondása szerint a Jégcitadella alapvetően civilizált közösség. Csak egyszer fordult rosszra a soruk és vált feszültté a hangulat, amikor a szilfenek kihagyták az éves jegesbálna-vadászatot, és ők kifogytak a húsból.

A szerelőcsapat még ebéd előtt a helyére illesztette a másik csúszó – talpat is. Ozzie ezúttal George Parkin mellé állt, és vele együtt nézte a beragasztózott rögzítőcsapok beverését.

– Két nap – jegyezte meg George boldogan. Erős brit akcentussal beszélt, de Ozzie nem tudta megállapítani, honnan származhat. – A ragasztó két nap alatt megköt, és utána újra kivihetjük a hóra. – A szájába vette bálnacsontból faragott pipáját, majd meggyújtotta a belé tömött, szárított zuzmólevelet, ami borzalmas bűzt árasztott.

– Hány nagy szánunk van? – kérdezte Ozzie, miután elhessegette maga elől a kellemetlen füstöt.

– Öt. Úgy tervezem, hogy a következő vadászat után építek még egyet, akkor megint elég csontunk lesz hozzá. Van néhány újító ötletem, ráadásul ezeket a régi szánkókat már annyiszor kellett javítani, hogy egyre lassabbak és egyre nehezebb irányítani őket.

– Szóval öt nagy szán, és hány kicsi is... talán hét?

– Kilenc, ha az egyszemélyeseket is beleszámoljuk.

– Ennyi szánkóra nem fér fel mindenki, ugye? – kérdezte Ozzie rövid fejszámolást követően.

– Nem. Nagyjából húszan férünk fel az öt nagy szánra, amikor vadászatra megyünk. Többen is felférnénk, de sátrakat is viszünk magunkkal. Olyan borzalmasan hideg az éjszaka odakint, hogy szükség van a háromrétegű sátrakra. Ráadásul a leterített bálnák visszaszállításához is tartalékolnunk kell némi helyet, hatalmas dögök ám ezek. Majd meglátod.

– Elegendő csont van a Jégcitadellában ahhoz, hogy új szánkókat építsünk – vetette fel Ozzie.

George mosolyogva nézett rá, és jó nagyot szívott a pipájából.

– Nincs felesleges csontunk – dünnyögte.

– Rengeteg szék és ágy meg asztal van idebent. Többtonnányi csont.

– De hisz azokat használjuk! – háborodott fel George.

– Talán másra is használhatnánk.

– Mire akarsz kilyukadni, ember?

Ozzie megdörgölte az orrát a kesztyűjével. Most is hűvös, párás és nyálkás volt a levegő.

– Arra gondoltam, hogy ezúttal mindenki jöhetne a vadászatra, mindenki egyszerre.

– Mi a szent szar! Mégis mi jár a fejedben?

– Az ember csak úgy tűnhet el erről a bolygóról, ha követi a vadászatot, igaz? De általában gyalogosan próbálják meg, vagy síléccel, és így nem elég gyorsak hozzá, hogy lépést tartsanak a szilfenekkel.

– Egen.

– Úgyhogy ezúttal szánkókkal követjük a vadászatot. Mindenki felszáll a szánkókra, emberek és idegenek egyaránt. Az összes állatot magunkkal visszük, hóvadakat, lontruszokat és ybnanokat, és felváltva húzzák majd a szánokat. Ha valamelyik kimerül, azt lecseréljük, így követni tudnánk őket! – lelkendezett Ozzie.

George kivette a pipát a szájából, és többször is megforgatta a tenyerében.

– Príma ötlet, ember. De ezekkel a nagyméretű szánokkal nem tudunk átvágni a vadászmező másik végében lévő erdőn.

– Jól van, akkor szétszereljük az összeset, és kisebb szánkókat építünk. Könnyebbek és gyorsabbak lesznek, vontatni is egyszerűbb őket. Így még jobban megnő az esélyünk.

– Egen, talán igazad van. De ez hogy adja meg a választ arra, hogy miért vagyunk itt? – kérdezte George.

– Hogy érted azt, hogy miért vagyunk itt? Azért kerültünk ide, mert rossz ösvényen mentünk végig.

– Biztos vagy benne? Még mindig úgy hiszed, hogy minden, ami az életben történik, az fizikai síkon valósul meg? Mi van a spiritualitással?

– Azzal semmi gond, haver, csak már baromira el akarok húzni innen.

– Hát ez remek, de én még nem akarok elmenni innen. Én hiszek benne, hogy okkal vagyunk itt, méghozzá mindannyian. A Jégcitadella önismeretre tanít minket, olyasmikre, amiket tudnunk kell, és olyasmikre is, amit nem feltétlenül kellene tudnunk. Hiszem, hogy jó okkal vagyunk itt. Tudjuk, hogy te gazdag ember vagy a Nemzetközösségben, sok utazó az, aki az ösvényeket járja. Én is tehetős voltam valaha. Céltalanul éltem az életem, henyéltem egész nap. Csak a szokásos: olyan családba születtem, amelynek több volt a pénze, mint az esze. Yorkshire-i kölyök vagyok, ott születtem és ott is nőttem fel, hagyományos neveltetés szerint. A családom egy valag pénzt keresett a hulladékiparban. Minden szart összegyűjtöttek, majd kinyerték belőle a hasznosítható anyagokat, újra feldolgozták és újra eladták. Évszázadok óta csináljuk, már akkor újrahasznosítottunk mindent, amikor az emberek még a szót sem ismerték. Aztán Európa egyszer csak bekattant: ha valami esetleg mérgező lehet, akkor nem szabad felhasználni, ha valami hasznosítható, akkor újra fel kell használni. Ekkor hűtőhegyek között találtuk magunkat, mert nem lehetett leengedni a hűtőfolyadékot, majd következtek a számítógéphegyek, végül az autóhegyek. Temérdek mennyiségű hétköznapi használati eszközt kellett hatalmas lerakókban elhelyezni. Ezen tollasodott meg másodszorra a családom. Aztán te és a haverod előálltatok a féreglyukkal, és mindenki ki akarta üríteni a szemetet az űrbe. Be kellett zárni a lerakókat és az újrahasznosító üzemeket, de tovább gyűjtöttük az emberek szemetét, és kiürítettük a végtelenre nyíló átjárókon keresztül. A családom ekkor vagyonosodott meg harmadszorra.

– A Ki-szE vállalat – szólt közbe Ozzie. – Ez Európa legnagyobb szemétszállító cége. A családodé?

George bólintott, megelégedéssel töltötte el, hogy Ozzie ismeri a nevet.

– Igen. Tudod, mit jelent a Ki-szE? Kincs a Szemétből.

– Valami ilyesmire gondoltam.

– Én ebbe születtem. Egy szöget nem tettem arrébb egész életemben, egy naplopó voltam, haszontalan alak, akinek semmi célja az életben, állandóan kiütöttem magam. Tele voltam pénzzel, és pénzen mindent meg lehet venni. Nők, utazások, bulik, megfiatalító kúrák – mindenből a legjobb jutott. A harmadik megfiatalító kúra után azonban már dögunalmassá vált minden. Ezért aztán felkerekedtem, hogy megtaláljam a tündérlények ösvényeit, mert ez az egyetlen, amit nem lehet pénzért megkapni.

– Az ösvény pedig ide vezetett téged.

– Egen, pont ide. Itt megtudhatom, ki is vagyok valójában, itt megtanulhatom, hogyan kell normális életet, élni. Itt hasznosnak érzem magam, itt tőlem kérdezgetik, hogyan kell bánni a bálnacsonttal, mivel lehet elfűrészelni vagy megfaragni vagy összeragasztani. Itt tisztelnek. Persze lehet, hogy ez semmit sem jelent a számodra, hiszen te oly sok mindent elértél az életben; ezt a tiszteletet itt én vívtam ki magamnak, méghozzá kemény munkával. Ezért kerültem erre a helyre. Egy napon persze én is elmegyek, ha másként nem, meghalok odakint a fagyos erdőben. De addig a napig itt maradok, és átsegítem a barátaimat a nehéz időszakokon.

– Mindenkit megtisztelsz ezzel a beszéddel? – kérdezte Ozzie.

– Akinek szüksége van rá, azt igen. De neked nincs szükséged rá, te tapasztaltabb és bölcsebb vagy annál. Hadd fogalmazzak másként. Mi lesz, ha azt tesszük, amit javasolsz, és mind elmegyünk a vadászatra a szánkókkal, de mégis lemaradunk? Mihez kezdünk, ha az ösvény kivet magából? Ott ragadunk az erdőben, túl messze ahhoz, hogy visszatérjünk: mintha kint hánykolódnánk a nyílt tengeren evezők nélkül. Úgysem tartana veled mindenki. Sok hozzám hasonló ember van itt, és a korrok-hik nem mennek el innen, ez a hely tökéletesen megfelelő a számukra. Az újonnan érkezőkről már nem is beszélve. Szerinted hogyan végeztétek volna, ha Sara nem talál rátok és ment meg titeket?

– Ott a pont.

– Igen, a Jégcitadella jó okkal áll itt. Csak azért, mert te nem akarsz itt maradni, ez a hely még nem gonosz.

– Na igen. Azt hiszem, jobban teszem, ha megyek, és kidolgozok egy tartalék tervet.

– Tedd csak azt – hagyta rá George, majd kiütögette a pipájából a hamut. – De ebéd után feltétlenül gyere vissza, szükségünk lesz egy segítő kézre, hogy leemeljük a második szánkót azokról a tuskókról.

– Persze. – Ozzie elindult, de néhány lépés megtétele után megtorpant és visszafordult. – George, feltételezem itt nincs randivonal, ugye?

George hosszasan méricskélte a pipáját, majd válaszolt.

– Ha lenne sem árulnám el neked.

Ozzie kisétált a műhelyből, majd visszatért a szobájába. Az iménti beszélgetés kellemetlen középiskolai emlékeket hozott felszínre, amikor az iskola igazgatója behívatta az irodájába. Azok a hosszú elbeszélgetések nagyobb kínt okoztak, mint a szobafogság.

Nem vallhatta be George-nak, sem Sarának, hogy kizárólag Orion miatt vetődött fel benne a tömeges vadászat ötlete. Egész egyszerűen azért, mert nem bízott benne, hogy kijutna a bolygóról, ha magával vinné a fiút. Ő jó sífutónak számított, már el is kezdett kifaragni egy sílécet bálnacsontból. Sítalpakon haladva a szilfenek nem tudnák lehagyni, bármilyen könnyűléptűek is. Volt elég élelme, energiaitalai és könnyű túrafelszerelése. Mindent könnyedén magával vihetne, de ami Oriont illeti... a fiú még csak havat sem látott a nagy út előtt, honnan is tudhatná, hogyan kell közlekedni rajta.

Rengeteg időt töltött tervezgetéssel, és minden egyes alkalommal ugyanoda lyukadt ki: mennyivel egyszerűbb lenne minden, ha otthagyná Oriont a Jégcitadellában. Talán eljön egyszer a nap, amikor nem lesz választása. Ő nem azért jött ide, hogy megvilágosodjon vagy kiteljesedjen, mint George és a többiek. Ő határozott céllal lépett rá az ösvényre, és telt az idő. És csak a jóisten tudhatta, mi történik éppen a Nemzetközösségben.

Ozzie átvágott a központi nagycsarnokon, és befordult arra a folyosóra, amely a lakrészükhöz vezetett. A tochee ott ólálkodott, éppen akkor bújt elő abból a barlangból, amelyben Orionnal aludni szoktak.

Ez volt az az idegen lény, akit az első napon összetévesztett egy fiatal raiellel, amikor megérkeztek a Jégcitadellába. Első ránézésre nem is volt rossz tipp. Ennek is lapított teste volt, mint egy összenyomott tojás. Jó három és fél méter hosszú lehetett, és felért egészen Ozzie mellkasáig. A testét karamellszínű, bozontos bunda borította, amely mintha két számmal nagyobb lett volna a kelleténél, testének teljes hosszában redők látszódtak, mint a buldog pofáján. Fonnyadt levélre emlékeztető, kisméretű képletek nőttek ki a redők közül, mintha hínár telepedett volna meg bőrén. Vagy talán paraziták voltak, amelyek nem bírták a Jégcitadella mostoha körülményeit, elpusztultak, szétmorzsolódtak, majd a mozgástól kilökődtek a redők közül.

A szája valójában egy ormányszerűen megnyúlt záróizom volt kúp alakú testének hegyére biggyesztve. A testéhez viszonyítva meglehetősen kicsinek tűnt, de amikor kitátotta, akkor éles fogak villantak elő belőle, több körbe rendezve. A szeme, vagy amiről az emberek úgy vélték, hogy az a látószerve, jó egy méterrel lehetett a szája mögött. Egy háromoldalú, hajlott piramis, három egymástól jól elkülöníthető, áttetsző, ovális fekete szövetállományú gerezddel. Az elülső kétszer akkora, mint a másik kettő, és olyan ívet írt le, amely követte a test vonalát.

Nem is az idegen lény külleme, hanem a mozgása volt igazán érdekes. Két rugalmas szövetből álló képlet futott végig a hasa mentén, mint két szánkótalp, csak ezek úgy mozogtak, mint a kígyó, előrefelé mozdítva a fura teremtményt. A képletek felszínén szürke és barnás foltok látszódtak, és ahol a bőr berepedezett, onnan nyálkás testnedv szivárgott. Sara elmondása szerint a tochee borzalmas állapotban volt, amikor rátaláltak a kristályerdő szélén.

Noha ezek a képletek igen kifinomult mozgást tettek lehetővé, nem rendelkeztek természetes védelemmel ez ellen a klíma ellen. A tochee minden bizonnyal meleg égövről származott. A két mozgássegítő képlet súlyos fagysérüléseket szenvedett, hiszen állandó érintkezésben volt a fagypont alatti hőmérsékletű talajjal. Már két éve, hogy rátaláltak, de a szövetek még mindig nem regenerálódtak teljesen.

Két másik képlet is kitüremkedett a testéből, két taréj a hátán. Ezek rövidebbek voltak, kevéssel nyúltak a szeme mögé, és sokkal duzzadtabbnak látszottak. Ozzie számos alkalommal látta már, ahogy kinyúl ezekkel a taréjszerű képletekkel, hogy poharat vagy tányért fogjon velük, esetleg segítsen megemelni az emberi izmok számára túl nehéz tárgyakat. Mintha egy óriás amőba húsos csáppá vagy harapófogóvá alakult volna. Nem is rossz evolúciós irány.

A Jégcitadella lakói csak a rugalmas, alakváltásra képes szövetállományú tagjai és a szerszámövén hordozott, csúcstechnológiájú eszközei miatt tekintették értelmes lénynek. Az itt eltöltött két esztendő alatt még soha senki semmilyen módon nem kommunikált vele. Nem adott ki hangot a száján, a beszédet már meg sem említve. Amennyire meg tudták állapítani, teljesen süket. Többször is próbáltak különböző jeleket rajzolni egy táblára, de úgy tűnt, nem érti őket, ezért aztán csak a legegyszerűbb kézjelekre szorítkoztak: Gyere! Maradj! Menj!

Emeld fel! Tedd le! Az esetek java részében készségesen együttműködött, mint egy jól idomított pásztorkutya.

Még a nevét sem tudták, a korrok-hik nevezték el tochee-nak, ami az ő huhogó-füttyögő nyelvükön annyit tesz: nagy, dagi hernyó.

– Mi szél hozott erre, cimbora? – kérdezte tőle Ozzie, miután megállt előtte.

A lény ormányszerű szája jobbra-balra ringott, olyan benyomást keltve, mintha attól tartana, hogy most fenyítést kap a tettéért. Ozzie úgy érezte, mintha egy korbáccsal nevelt kutyával lenne dolga, de azután belegondolt, hogy ő vajon hogyan viselkedne, ha egész álló nap csak vizesvödröket cipelne a kútról a konyhába, sérült lábakon, úgy, hogy közben senkivel sem tud beszélgetni, és fogalma sincsen, mi történik a külvilágban. Nagy valószínűség szerint ő is befordulna, és depressziósan kóvályogna fel-alá.

– Na, nézzünk körül! – Ozzie eloldalazott a tochee mellett, majd félrehúzta a függönyt. Első pillantásra úgy tűnt, mintha elmozdult volna a biztonsági szénszálas zsák a helyéről, mintha valaki megpiszkálta volna. – Gyere! – Ozzie látványos karlendítéssel behívta az idegen lényt a szobájába. A nagy testű teremtmény könnyedén fordult meg a folyosón és siklott be a hálófülkébe. Ozzie rá is csodálkozott, hogy egy ilyen testalkatú és testfelépítésű élőlény hogyan mozoghat ennyire gyorsan és ügyesen.

Leült az ágyra, majd körbemutatott a szobában.

– Parancsolj – mondta, de a tochee nem moccant, csak hatalmas szemét meresztgette az előtte ücsörgő emberre. – Hát jó. – Ozzie felállt, odalépett a zsákhoz, beütötte a zárszerkezet biztonsági kódját, de közben úgy helyezkedett, hogy a testével kitakarja a számokat. Továbbra is gyanakvó maradt. Széthúzta a zsák száját, majd kivett belőle néhány dolgot, és letette az idegen lény elé a földre: csomagolt élelmiszert, ruhaneműt, egy kerozin lámpát, a varrókészletét és egy kézi számítógépet. A tochee lehajolt, majd az egyik alakváltásra képes, taréjszerű képlete csáppá változott, és felvette a földről a kézi számítógépet. Mind az öt gombot megnyomta, de a szerkezet nem kelt életre.

– Ó! – Csakis olyasvalaki ismerhet fel egy gombot és lehet tisztában a jelentőségével, aki jártas az efféle technológiában. – Szóval konyítasz a technikához, de nem tudunk kommunikálni egymással. Miért nem? – kérdezte Ozzie, majd visszaült az ágyára, és a tochee szemébe nézett. Lehet, hogy csak képzelte, de a tochee mintha magába roskadt volna, amiért a kézi számítógép nem működik. Ahogy egy csalódott ember is tette volna. Lassan visszahelyezte az eszközt a padlóra, a redői közt megbúvó levelek úgy zörögtek, mint haraszt az őszi szélben.

– Nem használsz hangot, úgyhogy lássuk, milyen más lehetőségünk maradt – gondolkodott Ozzie fennhangon. – Telepátia? Kétlem. Mágneses mező? A méhek és a trokkeni mocsári patkányok képesek érzékelni, de a szilfenek minden bizonnyal árnyékolják a hatását. Ennek ellenére lehetséges. Elektromágnesesség? Dettó, a szilfenek valahogy gátolják, a kézi számítógép sem működik. Jelek? Vizuálisan fogékony vagy, ez talán beválhat. Bár én nem tudom úgy változtatni a karom alakját, mint te, és Sara szerint a képeket nem tudod értelmezni. – Oldalra billentette a fejét. – Legalábbis az emberi képeket nem. Én sem érteném meg a te rajzaidat. Már ha rajzoltok egyáltalán. Ez a kulturális különbségekből adódik. Ismeritek a művészetet? – Ozzie abbahagyta a magányos fecsegést. Meglehetősen ostobának érezte magát, amiért egy olyan idegen élőlényhez beszél, aki nem is hallja a hangját. A tochee még mindig rezzenéstelen tekintettel bámult rá. Ozzie odébb ült a matracon, és a tochee követte a mozgását.

– Miért követsz? Mit akarsz közölni ezzel? – Nem mit, hanem hogyan! Ozzie az íves, ovális, fekete szövetállományú szemgerezdre pillantott, amely egész idő alatt rászegeződött. Nem hang, hanem sugárzás... – A francba! – kiáltott fel, majd azon nyomban infravörös tartományba kapcsolta a retinabeültetését. Különböző alakú hőjelek jelentek meg a tochee testén, ott, ahol vérerek futottak vagy belső szervek helyezkedtek el a bőre alatt. Ozzie lassan átváltott a látható tartományba, majd tovább skálázott az ibolyántúli felé. – Bassza meg!

– Ösztönösen hátravetődött, és leesett az ágyról.

A tochee látószervének elülső, legnagyobb gerezdjében bonyolult, élénk bíborszínű minták villóztak, amelyeket félreérthetetlen módon neki kívánt megmutatni.

Amikor Orion néhány órával később megérkezett, nem tudott bemenni a szobába a tochee hatalmas testétől. Ozzie az ágyon ücsörgött, és vadul rajzolt valamit az egyik jegyzettömbjére. A padlón tömérdek papírlap hevert, rajtuk fura mintákkal. Leginkább egy ötéves gyerek virágrajzaira hasonlítottak, amelyeken az összes szirmot egy-egy villám helyettesítette.

– George Parkin téged keres – jelentette a fiú. – Miért van ez itt?

Ozzie egy őrült elme zavaros tekintetével vigyorgott rá, a haja úgy összeborzolódott, mintha megrázta volna az áram.

– Csak dumálok egy kicsit tochee haverommal – felelte olyan diadalittas, önelégült hangon, mint aki megfejtett egy nagy talányt.

– Mi? – Orion értetlenül meredt rá.

Ozzie felvette az egyik kitépett papírlapot a földről. A minta törött üvegből kirakott rozettára hasonlított, de egy szót írtak a felső sarokba. Ozzie egy bőrcipőt vett a másik kezébe. Orion ekkor vette csak észre, hogy a felszerelésük jó része szét van szórva a padlón.

– Ez a jel a cipőt jelenti – mesélte Ozzie lelkesen. – Látod, megismétli a jelet. Persze azt is jelentheti, hogy halott állati bőr, de kit érdekel. Nézd, milyen jól haladunk. Szótárt készítünk.

Orion a tochee-ra pillantott.

– Hogy mit ismétel meg?

– A jelet. Más elemei is vannak, de azok folyamatosan változnak. Azokat is látom, de nem vagyok elég ügyes, azokat nem tudom lerajzolni, ezért csak az alapmintát jegyzem le. Azt hiszem, hogy a mozgó elemek nyelvtani vagy tartalmi kódok lehetnek.

– Ozzie, miféle jelek?

– Gyere, ülj le, elmagyarázom.

– Szóval akkor jelekkel beszél? – kérdezte Orion tíz perccel később.

– Leegyszerűsítve igen – bólintott Ozzie.

– És mi a bonyolult magyarázat?

– A kibocsátott mintákkal írja le a képet, amit lát, ahhoz hasonlóan, ahogy mi nevet adunk a dolgoknak. Úgy vélem, ha két ilyen lény egymással beszélget, akkor eszméletlenül gyorsan villózhatnak ezek a jelek. Egy ilyen szimbólum rengeteg információt tartalmazhat, és én még csak a felszínt kapirgálom. Megpróbálom megtanítani neki az emberi ábécét. Nem csoda, hogy nem értette meg Sara rajzait, képzeld csak el, mekkora a különbség egy pálcikaember és egy részletesen kidolgozott, színes hologram között. Attól tartok, a tochee-t meg kell tanítani, hogyan gondolkodjon a mi alacsonyabb szintünkön.

– Remek – dünnyögte Orion kedvetlenül.

– Miért olyan a hangod, mintha ez lenne a világ legnagyobb baromsága?

– Örülök, hogy a tochee tud beszélni, meg minden, de ettől még nem jutunk ki erről a szaros bolygóról! – dohogott fiú.

– Gondolod? – Ozzie megint az őrült tudós vigyorát villantotta felé. – Tudod, hogy mit kérdezett tőlem először? Ki tudsz vinni innen? Ez azt jelenti, hogy összefoghatunk, mi hárman jó kis csapat lennénk.

– Hogyhogy?

– A tochee erős és gyors, és nekünk épp erre van szükségünk, hogy lépést tarthassunk a szilfenekkel.

– Nem mehet ki innen, Ozzie. Megfagyna.

– Van néhány ötletem, majd holnap megbeszélem George-dzsal.

Orion kritikus szemmel vizsgálgatta az idegen lényt.

– Tényleg azt hiszed, hogy sikerülhet, és magunkkal tudjuk vinni?

– Bízom benne. Eddig csak bohóckodtunk, csak megállapítottuk, hogy tudunk kommunikálni egymással. Néhány beültetésem egyes funkciói még mindig működnek: fordító- és értelmezőprogramok, olyanok, amiket a TŰV használ, ha ismeretlen életformára bukkannak egy új bolygón. Az egyszerű mondókáktól, mint a „Nyuszi ül a fűben” egészen a metafizikáig bármiről beszélgetni tudsz a segítségükkel. A fenébe is, sokkal egyszerűbb lenne, ha működne a kézi számítógépem! – bosszankodott Ozzie.

– Még szerencse hogy a beültetések működnek.

– Na igen.

– Ozzie, nézd!

A tochee hosszú csáppá alakította egyik amőbaszerű végtagját, majd felvette az egyik papírlapot a földről. A rárajzolt minta spirál alakban hulló hópelyheket ábrázolt. Ozzie a következőt jegyezte le a felső sarokba: „számítógép vagy elektronika úgy általában”.

– Miért pont ezt? – merengett Ozzie fennhangon. A tochee elülső szemgerezdjére nézett, amelyben gyorsan mozgó, levendulaszínű minták villantak fel. – Igen, kommunikációs eszköz is lehet. Azt akarja, hogy folytassuk.

– Nézhetem? – kérdezte Orion izgatottan. – Ez sokkal érdekesebb, mint az istállótakarítás.

– Persze hogy nézheted, de eltarthat egy ideig.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Napokig kellett hízelegnie és győzködnie az apját, hogy tisztelje meg a hétvégét a jelenlétével, pedig Justine Burnelli valójában nem akarta, hogy elmenjen. Mindössze hat hónapja jött ki a megfiatalító klinikáról. Alapvetően is kiállhatatlan alak volt, hajthatatlanul makacs, amire most még a teljes körű megfiatalítás is rátett egy lapáttal. Ez nem lesz egyszerű menet! – sóhajtott fel. Ugyanakkor be kellett látnia, hogy az apja jelenléte teszi igazán hitelessé az eseményt; ha ő nincs jelen, akkor a főszereplők sem jönnek el.

A Sorbonne-erdő kúriát választották a nagyszabású találkozó színhelyéül, a nyugati parton található, hegyekkel körülvett, hatalmas birtokon Seattle külterületén, sebesen futó folyókkal és terpeszkedő erdőktől övezve. A maga részéről jobban szerette volna, ha a Tulipán kúriában gyűlnek össze, a család első számú otthonában a keleti parton. Ott sokkal civilizáltabb körülmények fogadták volna őket, mint ebben a vidékies környezetben. De ez a Burnelli család titkos gyűlése volt, ezért el kellett vonulniuk a világ elől.

A vendégek péntek délután kezdtek el szállingózni. Justine egy nappal korábban érkezett, hogy személyesen felügyelje az előkészületeket. Egy ilyen fontos esemény sikerét nem bízhatták a véletlenre; a hibalehetőség zérus, itt mindennek flottul kell mennie. A Sorbonne-erdő gyakorlatilag egy hatalmas központi épületből állt, amelyet eredetileg kőből és betonból építettek, de az idők során kőkorallal futtattak be. Ez volt az egyik legrégebbi példája a kőkorall építkezési technológiának a Földön, több mint kétszáz éve telepítették a növényt. A falakat beborító és a tetőn átfutó kőkorall eredeti, levendula- és bézs színe meglehetősen unalmas hatást keltett a Nemzetközösség különböző világaiban látható, génmanipuláció révén kialakított, élénk, rikító színvariációkhoz képest. A gyenge szövetállományú, csavart levelek az idősebb növényrészeken eltöredeztek és elhaltak, ezért a kertészek folyamatos növekedésre sarkallták az ültetvényt. A kőkorallréteg már kétszer olyan vastagra hízott, mint a ház eredeti falai, az ablakok annyira besüppedtek, hogy organikus képződményeknek tűntek. Az Egyesült Szövetségi Nemzetek Környezetvédelmi Biztosai egész biztosan eltávolíttatták volna, és még komoly bírságot is kiszabtak volna, ha látják, hogy valaki hagyott ennyire elburjánzani egy idegen világból származó növényt, de egyetlen biztos sem juthatott át a Sorbonne-erdő biztonsági rendszerén.

A főépületben számos fogadóterem, jól felszerelt pihenőhelyiség és étkező várta a vendégeket. A családtagok és a vendégek a hátsó kerteket félkörben körülvevő, kisebb házikókban szálltak meg, és rózsával befuttatott lugasokon keresztül juthattak el a főépülethez. Ezek a kis bungalók még őrizték a régi hagyományokat: rönkfából épültek zsúptetővel. A belső teret azonban már a huszonnegyedik század követelményeinek megfelelően alakították ki, mind a bútorokat, mind a kényelmi berendezéseket illetően.

Gore Burnelli érkezett meg elsőként; egy hosszú, fekete színű, Zil típusú limuzinnal gördült be a sirályszárnyra hasonlító, fedett előterasz alá. Elektromos meghajtású jármű volt, de Justine úgy sejtette, hogy még így sem felel meg jó néhány környezetvédelmi előírásnak. A hatkerekű monstrum kétszer olyan hosszú és többször olyan nehéz volt, mint az ő új Jaguar kupéja. Három szedán követte a hatalmas limuzint, amelyek az apja kíséretének tagjait szállították. Az e-titkára jelentette, hogy két további autó is érkezett, de azok egyenesen a személyzeti szárnyhoz hajtottak.

Amikor kinyílt a hátsó ajtó és leereszkedett a talajra a keskeny lépcső, Justine elindult, hogy üdvözölje a vén zsarnokot. Két testőr kinézetű kísérő szállt ki elsőként, jellegzetes fekete öltönyt és ezüstkeretes napszemüveget viseltek. Justine keresztülnézett rajtuk, semmi keresnivalójuk nem volt ott, és ezt az apja nagyon is jól tudta. Ami azt illeti, az apja a különböző beültetéseknek köszönhetően halálosabb ellenfél, mint ezek ketten együttvéve. A család saját biogenetikai központjában elvégzett, legutóbbi megfiatalító kúrája tovább tartott, mint általában.

Gore Burnelli feje jelent meg a Zil ajtajában; többször is beleszimatolt a levegőbe.

– Átkozott Seattle... már megint esik ez a szaros eső! – morogta. Esőpermet szitált a levegőben, amitől a fedett előterasz széleiről folyamatosan csöpögött a víz a köré ültetett tujákra. – Nem tudom, miért nem költöztetjük át az egész kócerájt Angliába. Ott is folyton esik, de jobb a sör.

Justine kedvesen megölelte a férfit.

– Fejezd be, apa! Ez a hétvége anélkül is elég húzós lesz a számomra, hogy még a te siránkozásodat is hallgassam.

Gore megpróbált visszamosolyogni a lányára, ami azzal az arccal nem lehetett könnyű mutatvány. Nyomokban még látszódtak eredeti arcvonásai: a húszas éveiben kivételesen jóképű fickó lehetett. A megfiatalító kúra során rövidre nyírták a haját, de a világos színű tincsek gyors és erőteljes növekedésnek indultak, és már el is kezdtek göndörödni. Oly sok bonyolult OÁ-tetoválás borította az arcát, hogy az egymásba fonódó minták huszonnégy karátos aranybevonatot képeztek a bőrén, mintha csak felöltött volna egy ókori egyiptomi aranymaszkot.

– Mintha mernék panaszkodni melletted.

– Anya hogy van?

Gore forgatni kezdte a szemét, azok legalább valódiak voltak.

– Honnan a francból tudjam? Mesélj róla valamit, már évszázadokkal ezelőtt töröltem a memóriámból – vakkantotta a férfi.

– Hazudsz! – Justine észrevette, hogy a két testőr izmai megfeszülnek. Nyilván nem szoktak hozzá, hogy bárki is ilyen hangot üssön meg a főnökükkel szemben. De Justine volt az elsőszülött, természetes módon fogant és született, nem úgy, mint az apja további ötven-egynéhány gyereke, akik őt és az öccsét követték a sorban. Az apja akkortájt csak egy közönséges milliárdos volt, ő örökölte két dúsgazdag, nagy múltú amerikai család minden vagyonát, miután a szülők egyesítették a két dinasztiát. Okos üzleti húzásainak, bölcs előrelátásának, no meg némi politikai befolyásnak köszönhetően az amúgy sem elhanyagolható méretű magánbirodalma párhuzamosan növekedett és gyarapodott az ember első fázisú űrbéli terjeszkedésével. A Föld Nagy Családjaihoz hasonlóan a Burnelli család is élő bizonyítéka lett annak a mondásnak, hogy a pénz pénzt fial. A Dawson Knight, a jogi ügyeket, a könyvelést és a vállalatirányítást tömörítő cég volt a családi birodalom központi egysége, ahol szinte kizárólag a család tagjai dolgoznak, és amelynek egyetlen feladata volt: még több vagyont halmozni fel, és mindenáron megóvni azt, ami már van. Számos holdinggal rendelkeztek a Nemzetközösség szinte összes bolygóján: hatalmas, stratégiai jelentőségű földterületeket szereztek a harmadik generációs űr bolygóinak fővárosai körül, egész gyártelepeket birtokoltak a Nagy15 bolygóin, közlekedési és kereskedelmi vállalatokat működtettek, jelen voltak a banki és szolgáltató szektorban, és támogatták a feltörekvő, csúcstechnológiával foglalkozó vállalkozásokat. Ha valami jövőbeni profittal kecsegtetett, akkor már a kezdet kezdetén kihasítottak maguknak egy szeletet a tortából.

Justine az elmúlt évszázadok során komoly szerepet játszott a családi vagyongyarapításában. Az első évtizedekben „tűzoltóként”, amolyan problémamegoldóként jeleskedett, majd a vállalatfelvásárlásokat irányította, az utóbbi időben pedig már ő bonyolította le a fontos, kifinomult, kényes politikai játszmákat. Ennek ellenére sosem vágyott arra a nyilvános politikai közszereplésre, amit az öccse a hivatásának választott. Bármit vitt is véghez azonban az elmúlt évszázadokban, hiába a rengeteg sikeresen megkötött üzlet és a folyamatos politikai és szakmai manőverezés, Gore maradt a folyamatosan gyarapodó Burnelli család szent és sérthetetlen vezére.

– Ami azt illeti, egy hónapja találkoztam anyával – mondta Justine. – Az üdvözletét küldi.

– Ugye nem jön ide? – kérdezte Gore, majd váratlanul máshová kezdett el figyelni. A virtuális látómezeje állandóan zsúfolásig telt üzleti adatokkal, hírkivonatokkal és a Dawson Knight piaci elemzéseivel. Ha valami érdekesre bukkant, ami esetleg tovább gazdagíthatja a családot, akkor azonnal lecsapott a lehetőségre. Semmi sem kerülte el a figyelmét.

– Nem, nem kell aggódnod – nyugtatta meg Justine.

– Helyes. Odabent leszek. Beszélni akarok veled és az öcséddel, még mielőtt az esti lóvásár elkezdődik.

– Majd szólok Thompsonnak, ha megérkezik.

Gore és a testőrökből, asszisztensekből és tanácsadókból álló kíséret bevonult a főépületbe. Két keleti származású, szűk, mikroszálas ruhába öltözött lány zárta a sort. Vagy a születésüktől fogva ikrek voltak, vagy sejtplasztikával alakították át őket. Mind a ketten tiszteletteljesen meghajoltak Justine előtt, aki csak nehezen tudta visszafogni magát, hogy ne vicsorogjon rájuk. Bizonyos szempontból az apja mindig is borzalmasan kiszámítható volt. A két lányt ugyanúgy beilleszti majd a napirendjébe, mint egy üzleti ebédet vagy tárgyalást. Hetekre előre betáblázta magát, minden egyes szabad percet felhasznált valamire. Több pletyka is keringett arról, hogy illegális pszihoneurális beavatkozásnak vetette alá magát, hogy ennyire elhivatottan és megszállottan dolgozhasson a családjáért. Justine azonban őrzött még néhány gyerekkori emléket arról, hogy az apja este tíztizenegy előtt sosem ért haza a Wall Streetről, és a hétvégékre is bezárkózott a dolgozószobájába, ahol naphosszat csak a képernyőit bámulta, és semmi mással nem foglalkozott. Mindig is megszállottan céltudatos volt, személyes igényeit a minimumon tartotta. A technika fejlődésével egyre több interfészt és adatfeldolgozó funkciót szerzett be magának, hogy lépést tudjon tartani a Nemzetközösség összes gazdasági folyamatával.

Fél órával Gore után Campbell Sheldon is megérkezett. Justine széles, őszinte mosollyal üdvözölte. Campbell Nigel Sheldon egyik dédunokája, az egyik egyenes ági unoka három fia közül a legifjabbik volt. Ebből következően igen előkelő helyet töltött be a Sheldon családban, és mivel TŰV-karrier mellett döntött, magas beosztásra tett szert: ő lett a kiemelt lakossági és kereskedelmi projektek igazgatója. A sikereit saját magának köszönhette. Nigel Sheldon makacsul tartotta magát ahhoz, hogy a családi háttér csak arra jogosítja az embert, hogy rátehesse a lábát a létra első fokára, de onnantól kezdve mindenkinek a saját érdemei és képességei szerint kell felfelé lépdelnie.

Campbell néhány tanácsadót hozott magával, senki mást. Justine előző alkalommal is szimpatikusnak találta ezt a hozzáállást: semmi felvágás, semmi cécó. Campbell éppen két megfiatalító kúra között járt, ezért a külleme egy, a negyvenes évei közepét taposó férfit idézett. Gondosan nyírt, egérbarna szakáll borította enyhén húsos állát, Nyilvánvalóan örökölte Nigel Sheldon bizonyos vonásait: mélyen ülő szem, pisze orr és sötétszőke haj. Néhány diszkrét platina OÁ-tetoválás kanyargott a füle mögött és alatt.

Campbell puszit nyomott a lány arcára.

– Mesésen nézel ki – bókolt neki.

– Köszönöm. Ha jól emlékszem, éppen megfiatalítás előtt álltam, amikor legutóbb találkoztunk.

– Igen, azon a partin a muangi szenátor jachtján, ha jól emlékszem. A Braby híd átadó ünnepségén. Úgy röpködtek a repülőhalak a jacht felett, mint sárga lufik a levegőben.

– Hű, ilyen jól emlékszel? Na, este majd én is letöltök néhány frissítést.

– Azért remélem, hogy nem ezzel leszel elfoglalva egész este. Azzal pocsékba menne az éjszaka.

– Hát ez a megjegyzés igazán rád vall – kuncogta Justine, majd szívélyes kézmozdulattal beljebb invitálta a férfit.

– Mit is mondhatnék? Sheldon vagyok, ilyen téren sem hozhatok szégyent a nevünkre.

– Nem azzal a rockénekessel voltál aznap este a jachton?

– Á, a kicsi Callisto. Nem sokkal utána szakítottunk, elhagyott egy dobosért.

– Egy holdról nevezte el magát?

– Akkoriban ez divatos volt – vont vállat Campbell.

– És most mi van terítéken? Egy aszteroida? Vagy egy üstökös?

Campbell harsányan nevetett, majd megtorpant, hogy vessen egy pillantást a házra.

– Ez tényleg kőkorall? Itt, a Földön?

– Igen, de kérlek, ne jelentsd a zöldeknek, ez a ház öregebb, mint a családtagjaink többsége.

– Engem könnyű megvesztegetni. Beérem egy kellemes esti itallal, egy romantikus, gyertyafényes fürdőzéssel. Esetleg meghitt szeretkezéssel egy baldachinos ágyban.

– Majd meggondolom. Csobbanhatnánk egyet valamelyik hegyi patakban a birtokon, van belőlük néhány.

– Hogy te micsoda szadista vagy! Washington államban, tavasszal? El tudod te képzelni, mit művel az ennyire hideg víz egy férfival?

– Szívesen megnézném, hogy az vagy-e.

– Hagyjuk. De az esti italra mindenképpen számítok. Mi a téma a hétvégére?

– Csupa hivatalos dolog. A Külbiztonsági Tanács kimondta a végső elöntést az Űrrepülési Hivatal ügyében. A többi már csak papírmunka és politikai szófacsarás, hogy minden készen álljon a szenátusi döntéshez. Ha javasolhatom... ez kiváló alkalom a számodra, hogy kipuhatold Patricia Kantil álláspontját.

Történetesen Patricia Kantil érkezett meg következőként. Kíséret nélkül szállt ki a középkategóriás Ford Occlatból. Csinos hivatali kosztümöt viselt, szintén közepes árfekvésűt, és hozzá klasszikus tűsarkú cipőt húzott. Megmaradt az ötvenes évei közepén, úgy vélte, ez elég érett kor ahhoz, hogy komolyan vegyék és bízzanak benne, de még nem túl idős ahhoz, hogy veszítsen szellemi teljesítőképességéből. Ezüstös OÁ-tetoválások sugároztak ki a szeméből, olyan halványan, hogy többnyire nem is látszódtak. A frizurája és a sminkje kihangsúlyozta latin származását. Justine a maga részéről tudta, hogy vagyonokat kellett elköltenie a szépségszalonban, de a képernyők előtt ülő szavazók ebből mit sem fognak észrevenni, amikor Elaine Doi mögött halad majd egy lépéssel lemaradva.

Justine sokatmondónak találta, hogy mindössze tíz nappal azután, hogy Elaine Doi bejelentette, indul az elnökválasztáson, legfőbb politikai tanácsadója eltölt egy egész hétvégét Seattle-ben, a Burnelli család által összehívott gyűlésen. Patricia politikai lobbitevékenységre használja majd fel ezt a két napot, efelől semmi kétség. Magával hozta a titkárát is, egy lelkes és szorgalmas fiatalembert, aki az efféle eseményeken szokásos, városi ficsúrokra jellemző, alkalmi öltözéket viselte. Figyelmesen ácsorgott a főnöke mögött, és csak akkor beszélt, ha szóltak hozzá.

Justine elébük sietett, hogy szívélyesen üdvözölje őket, amikor egy harmadik személy is kiszállt az autóból. Egy hosszú, szőke hajú lány, aki magasabb és fiatalabb is volt, mint ő. Szemérmetlenül drága ruhát viselt: rövid szoknyát és egy csillogó, aranyszínű, V kivágású topot, amely tökéletesen kihangsúlyozta az alakját. Az első életciklusukban járó fiatalok túláradó kíváncsiságával nézett körül, majd fülig érő szájjal elmosolyodott, mert tetszett neki, amit látott.

– Ő itt Isabella – mondta Patricia. – A kísérőm.

– Hellóka! Igazán szép ez a ház – csacsogta Isabella. Lelkesen nyújtotta előre a kezét, hogy máris szert tegyen egy új barátnőre.

– Köszönöm – mondta Justine. – Sok időbe telt, de most már végre olyan, amilyennek akartuk. – Oly egyszerű lenne kigúnyolni ezt a naiv gyereket, még csak észre sem venné. De akkor szemét picsaként viselkedne, márpedig ezen a hétvégén mindennek klappolnia kell. – Kérem a teljes anyagát – utasította némán az e-titkárát. Valahogy ismerősnek tűnt a lány, és ettől Justine óvatossá vált. Minden bizonnyal valamelyik Nagy Család vagy Csillagközi Dinasztia tagja, de vajon melyiké...

– Isabella Helena Halgarth – közölte az e-titkár. – Tizenkilenc éves, Victor és Bernadette Halgarth második lánya.

Egy adatlap jelent meg Justine virtuális látómezejében, részletezve Isabella iskoláit, tanulmányi és sporteredményeit, hobbijait és jótékonysági tevékenységeit. A szokásos PR-anyag, amit a családok általában közzétesznek a szeretteikről.

A szentségit!

Miután odakísérte Patriciát a bungalójához, azonnal felhívta Estella Fentont.

– Kellene némi infó – mondta bevezető nélkül.

– Kérésed megtisztelő és felemelő – csicseregte Estella csúfondáros hangon. – Mégis mi olyat tudhatok én, amit a te családod nem?

– Erről a lányról van szó. – Justine megérintette virtuális ujjával az Isabella fájlját jelző ikont. – Te az összes pletykát ismered, tudni szeretném, melyik szinten áll ez a lány a Halgarth családban.

– Ha másvalaki kérné, elutasítanám – felelte Estella.

– Kérlek! Az összes Nagy Család tagjának ismerem a státuszát, de a Halgarth egy Csillagközi Dinasztia.

– Tudom, újgazdag külvilágiak, a legrosszabb fajta. Nekem is van a kiscsajról anyagom, mit szeretnél tudni róla? – kérdezte Estella.

– Fontos személy?

– Nem igazán. Tizenötödik generációs, az apja, Victor is csak tizenegyedik. Mind a ketten lombikbébik, így nem egyenes ági leszármazottak, csak szélesítik a családfát. Minimális pénzalapot kapott, ahhoz elég, hogy ne kelljen dolgoznia, de nem élheti a gazdag csemeték nagyvilági életét. Tavaly fejezte be a középiskolát, de még nem választott egyetemet. Azt pletykálják, ha megfiatalító kúrára megy, akkor az agyát is meg kell piszkálni egy kicsit. Az IQ-ja a béka segge alatt van. Volt néhány hasonlóan alacsony státuszú barátja, most pedig... Patricia Kantil szeretője. Ezért hívtál? – kérdezte Estella.

– Igen, a hétvégén számos Halgarth jön hozzám vendégségbe. Nem tudom, hogy Patricia bezsebelte-e már a voksukat, de ha rosszul értelmezik a viszonyukat, az rosszul sülhet el.

– Csak nyugi, kedveském. Nem tőlem hallottad, de az EdenBurg már felsorakozott Doi mögött. Ez így már hat, a Nagy15 közül. Nem hiszem, hogy pont Patricia és Isabella billentené át a mérleg nyelvét.

– Szóval a Halgarth család támogatja Doit? Gratulálok, jobbak az összeköttetéseid, mint nekem. Köszi, most valóban nem hiányzik a botrány és a pánik. Jövök neked eggyel.

– Úgy bizony. Legközelebb szerezz nekem egy csúcsmilliomost vacsorapartnernek...

– Meglesz.

Gerhard Utreth, a Braunt család negyedik generációs tagja érkezett meg következőként; ők alapították az Új Német Demokratikus Köztársaságot. Kivételesen nem a családi üzletben dolgozott, ügyvédként a bolygó jogi hivatalában vállalt munkát. Szép pályát futott be, már évtizedek óta ő volt az ÚNDK nemzetközösségi szenátora. Egy ízben még feleségül is vett egy Burnelli lányt, és két lombikgyereke született tőle. Nem mintha ez bármit is számított volna ezen a hétvégén, Justine mégis úgy érezte, benne erős szövetségesre találhat.

Justine Larry Frederick Halgartht is meghívta, a dinasztia harmadik generációs tagját. Rafael Columbiával együtt érkezett, akit nem lehetett lehagyni a listáról. Amikor Larry megkapta a meghívót, ragaszkodott hozzá, hogy magával hozza Natasha Kersleyt is, aki természetesen helyet kapott a két férfi mellett a limuzinban. Justine azonnal ellenőrizte a nevét a Burnelli család gazdag adatbázisában, de semmit sem talált róla. Nem tagja egyik-jelentősebb családnak sem. Ráadásul a Nemzetközösség Különleges Tudományokat Felügyelő Hivataláról sem hallott még, melynek Natasha volt az igazgatója. Larry csak ennyit mondott róla: „Fegyverek előállításának elméleti lehetőségeit vizsgálják. Izgalmas fegyverekét.”

Két újabb szenátorral vált teljessé a hétvégi tanácskozás illusztris névsora. Az egyikük Crispin Goldreich, a Nemzetközösség Költségvetési Bizottságának elnöke volt, aki a pozíciójánál fogva felettébb fontos szerepet játszott az Űrrepülési Hivatal felállításának előkészítő munkálataiban. Justine úgy értesült, hogy enyhén szkeptikus a kérdést illetően; ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy a politikus különleges állatfajta, egészen biztos, hogy halászik valamire a zavarosban.

A másik Ramon DB, aki annak ellenére lett a Butta szenátora, hogy nem volt a Nagy15 ipari tömörüléshez tartozó bolygó alapítójának, a Mandela családnak a tagja. Ő vezette az afrikai frakciót a Szenátusban, ami meglehetősen erős hatalmi bázist biztosított a számára. És nem mellékesen tizenkét évig volt Justine férje, de annak már nyolcvan éve.

– Emlékszel még rám? – kérdezte Justine szemérmesen, miután a férfi kiszállt a kocsiból.

Ramon szó nélkül szorosan magához ölelte.

– Átkozottul jól nézel ki, amikor ennyi idős vagy – duruzsolta mély, de kellemes hangon. Karnyújtásnyira tolta magától Justine-t, majd tetőtől talpig végigmérte. Sóvárgó kifejezés ült ki az arcára. – Hozzám jönnél újra?

Ezúttal Justine mérte végig őt jó alaposan. Tradicionális köpenyének szivárványszínű, félorganikus szegélye folyamatosan fodrozódott, mintha állandóan fújna körülötte a szél. Még ez a hullámzás sem tudta teljesen eltakarni gömbölyödő hasát. A hatvanas évei felé közeledett, a haja már őszült a halántékánál. Éjfekete OÁ-tetoválások borították az arcát, amelyek hol felvillantak, hol láthatatlanná váltak.

– Mégis hány kilót rejtegetsz a köpenyed alatt? – kérdezte végül Justine.

A férfi imára kulcsolta a kezét, majd az égre szegezte a tekintetét.

– A feleség mindig feleség marad. Formában tartom magam.

– Mégis milyen formában? A hordóhas lett a divat? Rammy, jól tudod, hogy árt a szívednek, ha ennyi felesleg van rajtad! – feddte meg Justine.

– Ez a szenátorok sorsa, a hét minden napján ünnepi lakomán kell részt vennünk. Biztos vagyok benne, hogy ti is nyolcfogásos vacsorát szolgáltok fel nekünk ma este.

– Neked egész biztosan nem. Majd beszélek a séffel, hogy neked másféle menüt állítson össze a hétvégére. Nem szeretnék egy újjáélesztő klinikára járni látogatóba hozzád, Rammy.

– Jól van, asszony. De ne izgulj, hamarosan megfiatalító kúrára megyek, és ott minden probléma meg lesz oldva.

– Megtalálták már a retroszekvenciát, ami a problémát okozza?

A férfi türelmetlenül leintette.

– Ritka génjeim vannak, nehéz izolálni és kijavítani a hibát.

– Akkor kérj olyan szekvenciát, amely befogad egy új szívet. Ez meglehetősen egyszerű eljárás.

– Az vagyok, ami, te is tudod. Nem akarom senki más szívét.

Justine nagy levegőt vett, hogy lemondóan felsóhajtson, de még mielőtt kinyithatta volna a száját, a férfi rátapasztotta húsos mutatóujját az ajkára.

– Ne oktass ki engem, Justine! Nagyon örülök, hogy újra látlak. Szenátornak lenni nem fenékig tejfel. Bíztam benne, hogy eltölthetünk egy kis időt kettesben a hétvégén, csak te meg én.

– Sort kerítünk rá – ígérte Justine, és megszorította a szenátor karját. – Úgyis beszélni akartam veled Abbyről.

– Most éppen mit művelt a mi kis dédunokánk?

– Majd később – tért ki a válasz elől Justine, miután rápillantott a virtuális látómezejében ketyegő órára. – Egyeztetnem kell még apával és Thompsonnal, mielőtt elkezdődik a vacsora.

– Itt az apád? – kérdezte Ramon metsző hangon, és hirtelen úgy tűnt, mintha nem nagyon akarózna bemennie a házba.

– Igen – bólintott Justine, és megnyalta az ajkát, hogy leplezze a mosolyát. – Talán gondot jelent?

– Tudod, hogy sosem kedvelt.

– Ez csak a bizonytalanságodból fakadóan képzelted. Mindig is elfogadott téged.

– Ahogy az oroszlán is elfogadja a gnút.

Justine ezúttal már nem fogta vissza magát, és jóízűen felkacagott.

– Te a Nemzetközösség egyik szenátora vagy, és még mindig félsz tőle?

A férfi a karját nyújtotta egykori nejének, és elindultak a bejárati ajtó felé.

– Mosolyogva üdvözlöm őt, és pontosan három percig csevegek vele. Ha addigra nem mentesz ki onnan, akkor...

– Igen?

– Akkor elfenekellek.

– Ó, mennyei angyalok! Hát visszatértek a régi szép idők!

Gore Burnelli párhuzamos személyiségével rákapcsolódott a Sorbonne-erdő nagy teljesítményű vezérlőegységére, úgy fészkelte be magát a ház rendszerébe, mint más a régi, kedvenc, mindennél kényelmesebb karosszékébe. A megfiatalító kúrán részt vevő emberek többségével ellentétben ő nem készíttetett biztonsági mentéseket a memóriájáról nosztalgia céljából. Ő az összes emlékét magánál hordta, nagy sűrűségű beültetések formájában, és mindig rátöltötte a helyi vezérlőegységekre, bármerre is járt. Ezek nélkül nem tudott volna létezni; ahhoz, hogy a család a jövőben is ugyanolyan jól boldoguljon, mint eddig, továbbra is sikeres üzleteket kellett kötnie, ehhez pedig emlékeznie kellett a múltbeli tárgyalásokra és alkukra, tudnia kellett, melyik taktika vált be, melyik nem, és legfőképpen miért. Mások, beleértve a lányát is, különböző jelentésekre és a hatalmas adatbázisokra hagyatkoztak, amelyekhez az e-titkárukon keresztül férhettek hozzá; ő azonban azonnal hozzáfért az eredeti, még az egészen korai emlékeihez is az egységesített hozzáférési programoknak köszönhetően.

Ma már folyamatosan foglalkozhatott az üzlettel és a család pozíciójának és státuszának jobbításával. A modern technológia lehetővé tette számára, hogy akár egész nap aktívan dolgozhasson. Mostanra olyan tökélyre fejlesztette a módszerét, hogy rutinszerűen tudott egyszerre több ügyletet is intézni anélkül, hogy egyik a másik kárára ment volna. Most sem tett másként. Miközben a lánya és a fia belépett a Sorbonne-erdő klasszikus, tágas könyvtártermébe, folyamatosan a virtuális látómezejét szinte teljes egészében kitöltő adatáradatot böngészte. Vízesésként zúdultak le a számok és a különböző szalagcímek. Gore zöld színű, virtuális ujjai úgy táncoltak, mintha zongorázna, ahogy újrarendezte a különböző ikonokat, kinyerte a szükséges információt, és már küldte is az új üzletek megkötésére vonatkozó utasításokat.

– Mindenki megérkezett – jelentette Justine.

Gore nem mondott rá semmit. Ezt ő már rég tudta: a ház vezérlőegysége tájékoztatta a vendégek és a kíséretük elszállásolásáról, tudta, ki kivel alszik, ki kinek a szeretője. Figyelemmel kísérte, hogy ki zuhanyozik vagy vesz forró fürdőt, ki kapcsolódik rá (titkosított hozzáféréssel) az uniszférára, ki sétál éppen a ház felé a rózsalugason keresztül, hogy elfogyassza a vacsora előtti italát a Magnólia Teremben. Ezek a másodlagos információk illatok formájában jelentek meg az agyában: az OÁ-tetoválásainak köszönhetően kiszagolhatta, hogy hol tartózkodnak és mire készülnek a vendégei. Mint egy különleges képességekkel rendelkező házőrző.

– Úgy vélem, a jelenlevők befolyásának súlya átbillentheti a mérleg nyelvét – kezdte Thompson. – Ha nem lépnek fel váratlan bonyodalmak, minden simán megy majd.

– Ez evidens, fiam, de mindig akadnak problémák. Bízom benne, hogy képesek vagytok rájuk hangolódni, és megtörni azt a hatalmas egójukat.

– Eddig csak Isabella rondít bele a képbe egy kicsit – mondta Justine –, de nem számottevő tényező a Halgarth családban, csak egy első életciklusú, aki szórakozni akar egy kicsit. Nem hiszem, hogy Patricia politikai előnyszerzés reményében feküdne le vele.

Thompson ledobta magát a kandalló előtt álló, kényelmes karosszékek egyikébe.

– Patricia nem vállal felesleges kockázatot. Azoknak a lányoknak, akikkel lefekszik, semmiféle kötődése sincs a politikához.

– Talán szereti – merengett Justine fennhangon.

– Ez lenne az első eset – vágta rá Thompson. – Nem is értem, Patricia miért nem vált nemet valamelyik megfiatalító kúrája során.

– Nem teheti meg – felelte Gore. – Doi csapatának többsége nő, huszonöt éve dolgozik már az image-e kialakításán. Senki sem teheti ezt tönkre azzal, hogy farkat növeszt.

– Ha már szóba került: hivatalosan még nem köteleztük el magunkat mellette – jegyezte meg Thompson.

– Most hétvégén ez is megtörténhet – mondta Gore. – De ehhez tudnom kell, hogy mi Doi politikai álláspontja az Űrrepülési Hivatal felállítását illetően. Tételezzük fel, hogy támogatja – és ostoba lenne, ha nem tenné –, ez esetben viszont ki kell derítenünk, milyen szervezeti formát képzelnek el, hogyan épülne fel a Hivatal belső struktúrája. Ezen a hétvégén kedvező pozíciót vívhatunk ki magunknak, hogy készen álljunk, amikor megteszik a bejelentést. De résen kell lenni, az ördög a részletekben rejlik.

– A Hivatal csak időleges, nekünk a flottára kellene koncentrálnunk – vélekedett Thompson.

– Tudom. Itt jövünk mi a képbe.

– És ha nem lesz szükség flottára? – kérdezte Justine.

– Lesz – szögezte le Gore olyan hangsúllyal, mintha tudna valamit, amit mások nem. – Ebben a kérdésben egyetértek Sheldonnal és Kime-mal. A dysoni idegenek előbb tüzelnek, aztán kérdeznek. Nekem ennél többet nem is kell tudnom róluk. Még ha csak az elrettentés kedvéért – is, de a Nemzetközösségnek hadihajókat kell építenie. A kormány rengeteg pénzt költ majd el beszerzésre, és nekünk az a dolgunk, hogy biztosítsuk, a családunk kapja a megrendelések nagy részét.

– Ez nem lesz nehéz – dünnyögte Thompson.

– Francokat! – fakadt ki Gore, és ökölbe szorította aranylón csillogó öklét. – Hol élsz te? Az összes Nagy Család mozgásba lendült. Justine okosan tette, hogy összehívta ezt a titkos gyűlést. Ha jól keverjük a lapokat, akkor a család behozhatatlan előnyre tehet szert ebben a versenyben.

– Mire gondolsz?

– A helyszín a legfontosabb. Rá kell venni Sheldont, hogy felejtse el azt az isten háta mögötti tanyát, az Anshunt. Azt akarom, hogy a Hivatal központja a Mennyei Angyalon legyen, ahol ennek az egész projektnek mindig is lennie kellett volna. Részesedéseink vannak az asztromérnöki vállalatokban, és ha elkezdődik a hadihajógyártás, a részvények értéke az egekbe szökik.

– Sok minden szól a helyszíncsere mellett – morfondírozott Justine.

– Ez a logikus választás, már csak azt kell elérnünk, hogy ez a döntés az ő érdekeiket is szolgálja.

– Rajta leszek az ügyön – ígérte Justine.

Gore visszafordult Thompson felé.

– A flotta csak az egyik fele a dolognak, a bolygók védelmét is meg kell szervezni – magyarázta. – Erről se feledkezz meg a hétvége során. Az emberek erős erőtereket akarnak majd a városaik köré, hogy biztonságban érezhessék magukat. Nyilvánvaló, hogy ez sokkal több pénzt emészt majd fel, mint a hadihajók építése.

– Rendben, ezt is felveszem a napirendi pontok közé – bólintott Thompson.

A vacsora ugyanúgy zajlott, mint az összes efféle hivatalos alkalom során, Justine alvajáróként is el tudta volna látni a háziasszony szerepét. A széles, boltíves, templomba illő ablakokkal díszes, nagy étkezőteremben adták a vacsorát, ahonnan csodás kilátás nyílt az ezernyi apró, fehér tündérfénnyel megvilágított kertekre. Justine gondoskodott róla, hogy Campbell a hosszú tölgyfa asztal egyik végében kapjon helyet, az apja mellett, Patricia pedig a túloldalon. Isabella nem csatlakozott hozzájuk.

– Tartok tőle, hogy unalmasnak tartja ezeket a hivatalos eseményeket – magyarázta Patricia, mialatt a zenekar kellemes dzsesszmuzsikába kezdett a háttérben.

– Még fiatal – felelte Justine megértően. – Már az is szép teljesítmény, hogy sikerült elhozni ide egyáltalán.

– Csak a nagy nevek miatt jött el... odavan a hírességektől – ismerte el Patricia, majd jóízűen beleharapott az előételbe, a füstölt lazaccal töltött cannelloniba. – Most a Gyilkos csábítás utolsó előtti részét nézi.

– Az nem Paula Myo legutóbbi ügye alapján készült? – kérdezte Justine.

– De igen. Szerintem kicsit túlteng benne a melodráma, de a főszereplő Isabellával egyidős, és végül is nem rossz sorozat.

– Bárcsak lépést tarthatnék a popkultúrával! Csodálom, hogy önnek sikerül, különösen most.

– Az is a munkánk része, hogy hízelegjünk egy kicsit a celebvilágnak – felelte Patricia. A mosolya udvarias volt, éppolyan, amilyennek lennie kellett.

– A családom támogatja az Űrrepülési Hivatal felállítását. Ezért is szerveztük meg ezt a hétvégét.

– Tudom, és Elaine nagyra értékeli.

– Vajon beleveszi a programjába? – kérdezte Justine, és közben végigfuttatta a tekintetét a hosszú asztal körül ülőkön, egészen az apja aranylón csillogó, rezzenéstelen arcáig.

– Ez radikális lépés lenne, de végül is a Dyson-küldetés sok új elemet hozott a jelenkori politikába. A Hivatalnak fel kell állnia, ezzel Elaine is tisztában van. Támogatja a tervet, még ha ezáltal valamelyes hátrányba is kerül.

Gore Burnelli alig észrevehetően biccentett.

– A családom mindent elkövet majd ezen a hétvégén, hogy erősítse az alelnök asszony pozícióját – mondta Justine.

– Hálás vagyok érte. – Patricia annak ellenére is alig tudta elfedni vérbeli ragadozómosolyát, hogy gyorsan ismét beleharapott a lazacos cannelloniba.

Justine az est hátralevő részében már nem beszélt politikáról Patriciával. Egy kellemes vacsora nem arra való, hogy olyan komoly témákról beszélgessenek, amik megülik az ember gyomrát. A Burnelli család három tagja inkább arra ügyelt, hogy elszigetelten beszélgessen a vendégekkel, felkészítve őket a másnapi tanácsülésre.

Másnap reggel kezdetét vette a gyűlés. A személyzet büféasztalokat állított fel a főépület szomszédságában álló üvegházban. Justine korán érkezett, és csatlakozott Patriciához és Crispin Goldreichhez. Crispin két felesége, Mary úrnő és Sophia grófnő a kisházban maradtak, és az ágyban költötték el a reggelit. Crispin kíséretének egyik tagja azonban vele tartott, teát töltött neki, majd a büféasztalhoz lépve szedett a főnöke tányérjára. Patricia makulátlan ifjú titkára ugyanezt tette.

A házi személyzet egyik tagja egy csésze gőzölgő jamaikai kávét hozott Justine-nak, aki Crispin mellé telepedett le vele. Úgy gondolta, reggelizés közben óvatosan előhozakodhat a témával. Ő is ugyanazt akarta tudni, mint Patricia. Crispin nagy befolyással bírt, nem csupán a Költségvetési Bizottság elnöke volt, de az európai befolyású bolygókon is nagy tekintélynek örvendett.

– Úgy hallottam Thompsontól, hogy meglehetősen visszafogottan nyilatkozott a legutóbbi tanácsülésen – törte meg végül a csendet Justine.

– Az óvatos kifejezés helytállóbb lenne, kedvesem. Túl régóta vagyok már a pályán ahhoz, hogy felismerjek egy véget nem érő kötelezettségvállalást. Ha a Szenátus megszavazza az Űrrepülési Hivatal felállítását, akkor csak a csillagok a megmondhatói, hogy a lakosságnak hány évig kell adót fizetnie a vállalkozás finanszírozására. Mindenki tudja, hogy a történet nem ér véget a Dyson-expedícióval. Ha végül ártalmatlannak és jóindulatúnak bizonyulnak, akkor az precedens értékű esemény lesz a kormány számára, és újabb ismeretlen, idegen létformák felkutatását támogatja majd.

– Ami kétségkívül jobb, mintha mindezt egy magánkézben lévő vállalat tenné meg – jegyezte meg Patricia. – Mind hallottuk a lezárt bolygókról keringő pletykákat, olyan világokról, ahol értékes kincsekre bukkantak, és amiket a Sheldon család megtartott magának.

– Ön elhiszi ezeket a pletykákat? – kérdezte Crispin.

– Én személy szerint nem, ugyanakkor szilárd meggyőződésem, hogy a kormánynak nagyobb szerepet kellene vállalnia a Dyson Ikrekhez hasonló, potenciális veszélyforrások felkutatásában és tanulmányozásában. Ezért van szükség az Űrrepülési Hivatalra. A Dyson Ikrek az egyetlen olyan csillagrendszer, ahol ellenséges létformára bukkantunk. Ez a galaxis hatalmas, mostantól jóval óvatosabban kell továbbterjeszkednünk.

– És ezzel el is érkeztünk ehhez az átkozott flottához! – dörmögte Crispin.

– Önnek is be kell látnia, hogy szükség lesz rá, ha a dysoni idegenekről kiderül, hogy valóban agresszívek és ellenségesek.

– Így igaz, ugyanakkor egy flotta felállításának költségei nagyságrendekkel magasabbak, mint a Hivatalé.

– Ön hogyan fogna hozzá? – kérdezte Patricia.

Crispin nem felelt azonnal, előbb befejezte a reggelijét.

– Nagyobb felelősségvállalással – felelte színtelen hangon. – Jelen pillanatban nem teszünk egyebet, mint pénzt ölünk egy homályos probléma esetleges megoldásába. Először is látni szeretném a finanszírozási hátteret.

– Egyfajta felügyelőbizottságra gondol? – kérdezte Justine. Egy naptár jelent meg a virtuális látómezejében, amely azt a két év múlva esedékes dátumot mutatta, amikor Crispin szenátori mandátuma lejár. Ismét megszerezheti, ha akarja, efelől semmi kétség. A Költségvetési Bizottság elnökét azonban maga a Nemzetközösség elnöke nevezi ki.

– Felügyelőbizottság, irányító szervezet, hívják, aminek akarják. A lényeg az, hogy tisztán követhető legyen a pénzmozgás.

– Az ön Költségvetési Bizottságának jogában áll, hogy felállítson egy efféle szervezetet – jegyezte meg Patricia.

– Elméletileg igen, hacsak az elnök nem gördít elé akadályt. Biztos vagyok benne, hogy az Elnöki Iroda szoros felügyeletet akar majd gyakorolni az Űrrepülési Hivatal és vélhetően a flotta felett is.

– Természetesen, Elaine azonban a legitim pénzügyi vizsgálat híve. Nem szeretné, ha az adófizetők pénze pocsékba menne, és tudom, hogy nagyon elégedett azzal, ahogyan a Költségvetési Bizottság működik.

– Ezt örömmel hallom – mondta Crispin, majd teát öntött magának. – Ez esetben, amennyiben a Költségvetési Bizottság megkapja a szükséges pénzügyi biztosítékokat, támogatom Elaine Doi javaslatát az Űrrepülési Hivatal felállítását illetően. Ha megválasztják.

– Ha megválasztják – ismételte meg Patricia rezzenéstelen arccal.

– Crispin támogatja – jelentette Justine az apjának.

– Szép munka. Mibe került?

– Patricia megelőlegezte neki a Költségvetési Bizottság elnöki székét, ha Doit megválasztják.

– Rosszabb is lehetett volna. Crispin egy aggastyán, de legalább tisztában van a szabályokkal és érti a játékot. Kiváló! Ki a következő?

– Utreth. Thompson reggeli után elkapja őt.

Reggeli után elállt az eső, de a föld még sokáig csillogott az éjszakai nedvességtől. Thompson átvezette a vendégét a gyönyörűen gondozott kerteken, be egészen a mögöttük húzódó erdőbe. Fenyőfélék, bükkfák és közönséges nyírek nőttek egymás mellett, de korántsem telepítették őket olyan sűrűn, mint akkoriban, amikor pusztán fenyőerdő volt, és fakitermeléssel foglalkoztak a környéken. Most, hogy kitavaszodott, és éledezni kezdett a természet, egyre több hagymás növény hajtása törte át a homokos talaj felszínét, utat találva magának a téli, vastag hótakarótól még mindig lelapított, barnás fűszálak között.

Gerhard Utrethnek szemmel láthatóan kedvére való volt a tervszerűen kialakított, mégis természetesnek tűnő környezetet. Még túrabakancsot is hozott magával.

– Minden egyes alkalommal, amikor a nyugati parton járok, megfogadom, hogy megnézem az óriásfenyőket – mondta az Új Német Demokratikus Köztársaság szenátora.

– És megtette már? – kérdezte Thompson.

– Nem, pedig már százötven éve tervezem.

– Pedig látnia kellene. Én ötven évvel ezelőtt jártam ott, lenyűgöző látvány.

Elértek az első patakhoz, amely keskeny, de mély árkot vájt a puha talajba. A sebes sodrású víz fehér és szürke színű kövek tetején robogott tova. Thompson követni kezdte a patakot a lankás lejtőn, kikerülgetve a nedves part mentén növő, sötétzöld nádcsomókat.

– Gratulálok, hogy a családjának sikerült egy fedél alá csábítania egy olyan fontos Sheldont, mint Campbell és Doi fő politikai tanácsadóját, Patriciát. Figyelemre méltó, hogy az apja nevére még mindig milyen sok ajtó megnyílik.

– Nem mindenkinek érdeke, hogy ellenséges frakciókra szakadjon a kormány. Megtesszük, amit tudunk.

– Ami azt illeti, még nem hallottam olyan alelnökről, aki anélkül indulna az elnökválasztáson, hogy ne támogatná legalább hét a Nagy15 dinasztiái közül.

– Doi óvatossága ezen a szinten már ellene dolgozik. Nem lehet mindig mindenkinek a kedvére tenni. Ő túl régóta próbálkozik ezzel. Nem arról van szó, hogy ellenségeket szerzett volna magának, inkább csak nem gyűjtött elég támogatót.

– A Burnelli család hogyan értékeli őt, ha szabad kérdeznem?

– Ugyanúgy, ahogy a többi elnökjelöltet is. Vannak erényei és hibái egyaránt, de minket sokkal inkább azok az események érdekelnek, amelyek az ő lehetséges elnöki ciklusa alatt bontakoznak majd ki. Mi teljes vállszélességgel támogatjuk az Űrrepülési Hivatal felállítását. Doi elég előrelátó volt ahhoz, hogy előálljon ezzel a javaslattal a Külbiztonsági Tanács ülésén.

– A Nagy Családok is így vélekednek? – kérdezte Gerhard Utreth.

– A többség igen. Mellette kampányolunk majd.

– Értem.

Thompson megtorpant. A patak egy kis tóba torkollott, amelyet a túloldalról egy kisebb vízesés táplált. A víz csipkés szélű sziklákon bukott alá, és hangos csobogással zúdult bele a tavacskába.

– Szívesen meghallgatnám, mi kellene ahhoz, hogy ön is csatlakozzon hozzánk.

Gerhard elgondolkodva bólogatott, hálás volt, amiért végre egyszer nyíltan, őszintén beszélgettek. Ez nem túl gyakran fordult elő a szenátorok között.

– Jelen pillanatban mindenkit az Űrrepülési Hivatal és a felderítőhajók megépítése foglalkoztat, ami teljesen érhető. Ugyanakkor az ÚNDK úgy véli, hogy egy hadiflotta felállítása végül úgyis elkerülhetetlen lesz.

– Ezt mi is így véljük.

– Ha valóban feláll a flotta, akkor nem csak a felderítő repülések és az esetleges katonai bevetések tartoznak majd a feladatai közé. Meg kell védenie a Nemzetközösséget. Sheldon birtokolja az űrhajók és a fénysebességnél gyorsabb utazás technológiájának monopóliumát, ezzel nem szállhatunk versenybe. De a bolygókat és a városokat is meg kell védeni. Mi ebben látjuk a nagy lehetőséget.

– Szóval akkor ilyen alapon szívesen támogatnák az Űrrepülési Hivatal felállítását?

– Ilyen alapon igen.

– Ez Doi támogatását is jelenti egyben.

– Ahogy ön is mondta, vannak gyengeségei, no és persze erősségei is, de egyik sem kifejezetten figyelemreméltó, nincs igazi karaktere. Úgy vélem, a történelem majd csak úgy említi az ő elnöklését, hogy kielégítő. A vérbeli, karakteres államférfiak és asszonyok korának már leáldozott, ma már inkább csak nagy biztonsággal átlavírozunk az életen. Az ÚNDK-nak ez megfelel.

– Remek – nyugtázta Gore. Az őt körülvevő adathalom örvényleni kezdett, amikor virtuális ujjaival átrendezte a különböző ikonokat; máris az Új Német Demokratikus Köztársasággal kötendő, jövőbeni megállapodásokon gondolkodott.

– Gerhard profi – mondta Thompson. – Az ÚNDK tisztában van vele, hogy az Űrrepülési Hivatal feláll, és ők is benne akarnak lenni a buliban. Jobb az utolsó pillanatban, mint soha.

– Kíváncsi vagyok, mit lépnek erre a Sheldonok.

– Belemennek. Tisztában vannak vele, hogy nem folyhat át az Űrrepülési Hivatal teljes költségvetése az Augusztán. Ezért küldték ide Campbellt. Ő negyedik generációs családtag, talán nem is közvetlenül Nigelnek jelent a hétvége eseményeiről.

– Hamarosan kiderül. A következő, sorsdöntő megbeszélésen.

Gore Patriciát invitálta be a dolgozószobába elsőként. Előzetesen meghagyta a személyzetnek, hogy tegyék egy kicsit otthonosabbá a helyiséget. Valódi tűz lobogott a kandallóban, hogy elűzze a délutáni levegő csípősségét. Az ódon, barna színű Chesterfield kanapékat a kellemes meleget árasztó kandalló elé húzták. Egy asztalt helyeztek középre, rá teát és kávét, muffint és teasüteményt készítettek ki. Kifejezetten kellemes, ínycsiklandó illatok terjengtek a levegőben.

Patricia elfogadott egy csésze teát, amit porceláncsészében szolgáltak fel, majd leült Gore Burnellivel szemben. Nem illetődött meg a férfi jelenlétében, épp elég időt töltött már el a szupergazdagok körében ahhoz, hogy tudja, egyvalamire vágynak igazán: tiszteletre. A férfi aranyló arca azonban kifejezetten zavarta; Patricia abból élt, hogy figyelte mások arckifejezését, és annak megfelelően reagált. Gore arca azonban szinte semmit sem árult el az érzelmeiről. Nincsenek is arcvonásai – gondolta nő.

– Nos, úgy tűnik, hogy az új Német Demokratikus Köztársaság támogatja Elaine-t – csapott a közepébe Gore.

Patricia próbálta megőrizni a nyugalmát, rezzenéstelen tekintettel meredt előre, még arra is ügyelt, nehogy fészkelődni kezdjen, de ehhez minden önuralmára szüksége volt. Hatalmas megkönnyebbülést érzett, amikor meghallotta, hogy Gerhard támogatja a törekvéseiket. Ha belegondol, hogy hány munkaórát fektetett a férfi meggyőzésébe! Ahogy az elemzőcsapatok is, akik mind azt kutatták, miként lehetne az oldalukra állítani... el sem akarta hinni, hogy ekkora szerencséje lehet. Alig töltött el fél napot a Burnelli család birtokán, és máris egy újabb Nagy15-bolygó sorakozott fel Elaine mögé. Az elmúlt egy évben Patricia szinte aludni sem tudott a feszültségtől és a gyomorgörcstől, amit amiatt érzett, hogy a Csillagközi Dinasztiák közül csak egyet-kettőt sikerült maguk mellé állítani.

– Ez kiváló hír, uram – nyögte ki végül.

– Az árát még nem hallotta – vágott a dolgok elébe Gore, majd gyorsan elsorolta, milyen garanciákat kell adnia a nőnek az ÚNDK szenátorának, mielőtt véget ér a hétvége. – A kulcsfigura a Sheldon család – magyarázta. – Ez a Hivatal és mindaz, ahová a tevékenysége vezethet, csak a belépőkártya. Tudom, hogy már három éve puhítja – azt a dinasztiát, különösebb eredmény nélkül.

– Valamiért haboznak – ismerte el Patricia.

– Ha-ha! – Gore arany ajkai résnyire nyíltak; nála ez ki is merítette a nevetés fogalmát. – Nigel utálja és megveti a karrierista politikusokat. Ez vélhetően fiatalkori idealizmusának hozadéka. Ezért játszadozik magukkal. Az évszázadok alatt azonban gyakorlatias emberré vált, és maguk most fel tudnak ajánlani neki valamit. Bejuttathatná a jelöltjét az elnöki csapatba, még ebben a késői szakaszban is. Ez természetesen rengeteg erőfeszítésbe telne, és minden bizonnyal széthúzáshoz vezetne. Magukat ez nem érintené, a többi Csillagközi Dinasztia és Nagy Család orrolna meg rá. De most ez a számára a legfontosabb. Adják meg neki, amit akar, és akkor nem lesznek ellenvetései. Készen állnak rá, hogy megtegyék?

– A kampány során figyelembe vehetjük az Auguszta igényeit.

Gore átható tekintettel meredt rá.

– Jelenleg egyetlenegy igény jelentkezik: a pénz. Olyan vállalkozásba készülnek belefogni, ami szükségszerű adóemeléssel jár. Ez sosem népszerű döntés.

– Nem – ismerte el Patricia. – De ez önöket érinteni fogja, nem?

– Ha fizetnünk kell, hát fizetünk. Akár nagy összegeket is.

Gore egyik emberhegy méretű testőre bevezette Campbellt a helyiségbe. A férfi kedvesen Patriciára mosolygott, és leült mellé a kanapéra.

– Jól van, gyerekek, játsszatok szépen – dünnyögte Gore az orra alatt.

A tűz már leégett a kandallóban, amikor Justine és Thompson beléptek a dolgozószobába. A személyzet két tagja éppen leszedte az asztalt, és kivitte a délutáni teázáshoz használt, drága porcelánkészletet. A fekete öltönyös, marcona testőrök egyetlen pillanatra sem vették le róluk a szemüket. Gore kivett két fahasábot a kandalló mellé helyezett, fonott vesszőkosárból, és a tűzre dobta. Borostyánszínű szikrák röppentek a levegőbe és pattogtak ide-oda a tűztérben.

– Szerintem sínen vagyunk – mondta két gyermekének. – Sheldon támogatni fogja Doi jelölését.

– Mibe kerül ez Doinak? – kérdezte Justine.

– Milliárdokba... az adófizetők pénzéből – felelte Gore. – Még én is meglepődtem, mekkora kezdeti költségvetési tételt javasolt az Űrrepülési Hivatal felállításához.

– Keres majd egy balekot, aki benyújtja a számlát, valakit, akinek éppen lejár a szenátori mandátuma – vélte Thompson. – Ha Patricia elég okos, akkor ráveszi a mostani elnököt, hogy ő nyomja le a költségvetési tételt a Szenátus torkán, még az új elnök beiktatása előtt. Ez esetben nem Doi tartaná a hátát, amikor nyilvánosságra kerül az ügy.

– Őt is előveszik, ha a hadiflottára kerül a sor – jegyezte meg Justine.

– Ha valóban szükségünk lesz arra a hadseregre, akkor senkit nem érdekelnek majd a költségek.

– Jesszusom, akár két cikluson keresztül is elnökölhet!

– Közölted Campbell-lel, hogy a Mennyei Angyalra akarjuk telepíteni a hivatal központját? – kérdezte Thompson.

– Nem, majd valaki más elvégzi a piszkos munkát helyettünk – felelte Gore, és jelentőségteljes pillantást vetett Justine-ra. – Arra gondoltam, hogy az exférjed tökéletes lenne a feladatra.

Justine fájdalmas sóhajjal rogyott le a Chesterfield kanapéra.

– Miért pont ő?

– Mert ez esetben felajánlhatjuk a Butának a Mennyei Angyal új űrhajóösszeszerelő állomására vonatkozó szerződéseket. Így mindenki jól járna. A Sheldonok tisztában vannak vele, hogy mindenkinek juttatniuk kell a koncból.

Justine az órája kijelzőjére pillantott.

– Na jó, van még egy óránk a vacsora előtti koktélig. Kipuhatolom, mit szólna a dologhoz.

– Azt hittem, már beszéltél vele – szúrta közbe Thompson.

– Igen, de csak Abbyről beszélgettünk, problémák vannak vele.

– Jól van? – kérdezte Gore. – Mostanában nem hallottam róla.

Apja őszinte aggodalma meglepte Justine-t, noha Gore mindig is törődött a családdal, főleg az egyenes ági leszármazottakkal.

– Semmi komoly, téged nem érint, csak arról vitatkoztunk, hogy melyik egyetemet kellene választania. Én a Yale-t szeretném, ő és az anyja az Oxfordot, Rammy pedig Johannesburgot.

– Legyen Oxford – döntötte el Gore. – És ne avatkozz bele folyton az unokád dolgaiba!

A koktélt a koncertteremben szolgálták fel. A tágas földszinti helyiséget szintben kettéosztották, a közepére egy emelvényt építettek tíkfából, azon állt a régi Steinway zongora. A művésznő, akit felkértek, hogy játsszon az antik hangszeren, a San Franciscó-i Városi Zenekar megbecsült tagja volt: gazdag repertoárral és kellemes, lágy hanggal rendelkezett. Egy Elton John klasszikussal kezdett, és Thompson csak nagy kelletlenül terelte át Ramont, Patriciát és Crispint a terem távolabbi végébe, ahol megálltak a hatalmas, Harkins által tervezett fali szökőkút előtt. Noha Crispinnek nem volt szerepe ebben az alkuban, Thompson úgy vélte, hogy most – miután ő is támogatja Doit – segíthet nekik meggyőzni Ramont. Minél többen vannak jelen, annál nehezebb bárkinek is kihátrálnia a végén.

– El kell ismerned – fordult Thompson az exsógorához –, hogy ha magad mellett tudnád Gall elnök asszonyt, az erősítené az afrikai frakció pozícióját. Sokan tisztelik őt a tagjaitok közül. Nem csupán egy javaslattal állnál elő, megoszthatnátok a terheket.

– Az a nő egy sárkány – legyintett Ramon. – Szerintem hibát követtek el, ha előzetes egyeztetés nélkül bevonjátok. Ráadásul az afrikai frakcióhoz való kötődése... minimum is laza. Csak akkor vesz részt az ügyekben, ha éppen olyanja van.

– Semmit sem akarhat jobban, mint hogy az Űrrepülési Hivatal a Mennyei Angyalra, kerüljön – vélte Crispin. – Tudom, mennyire csalódott volt, amikor a Második Esélyt végül az Anshunon építették meg. A kharkovi függetlenségi krízis óta nem hallottam ilyen hangnemet használni a tárgyalóteremben.

– Annál inkább elküld majd mindenkit a fészkes fenébe – dörmögte Ramon. Vágyakozó pillantással gusztálgatta az egyik felszolgálólányt, aki partiszendvicsekkel teli ezüsttálcát egyensúlyozott a tenyerén, majd bűnbánóan körülnézett, vajon Justine kiszúrta-e. – Jó nagy szeletet akar majd a tortából korábbi mellőzése miatt.

– Gall elnök asszony érti a dolgát – szögezte le Thompson. – Számos gazdasági előnye lenne az együttműködésnek, és ezt nem hagyhatja figyelmen kívül, ha fejleszteni akarja a kis birodalmát. Odakanyarítja a nevét a kipontozott részre.

– Meglehet – bólogatott Ramon –, ugyanakkor ne feledd el azt, hogy a Mennyei Angyal akár el is utasíthatja, hogy oda települjön a hivatal.

– Amennyire én tudom, a Mennyei Angyalt is felettébb érdeklik a Dyson Ikrek körüli események – mondta Patricia. – Ráadásul nincs szükségünk az engedélyére ahhoz, hogy új hivatalt létesítsünk. Az a hajó csak átmeneti szállás, semmi több.

– Ha nem működik együtt velünk, az komoly gondokat okozhat – mondta Ramon.

– Amelyeket majd megoldunk – hárított Thompson. – Kizárólag azért telepítjük oda a Hivatalt, hogy ne az Anshunon legyen.

Mindannyian Campbell Sheldonra néztek, aki Isabellával beszélgetett. A lány csupán egy fehér, pókhálószerű koktélruhát viselt, melynek félorganikus anyaga minden egyes mozdulatnál fodrozódott, éppcsak eltakarva intim testrészeit, tovább korbácsolva ezzel a férfivágyat. Minden történeten harsányan kacagott, amivel Campbell előállt, és úgy tűnt, a férfi is elégedett a hallgatóságával; legyezgette a hiúságát a fiatal lány lelkes, feltétlen figyelme.

– A Sheldonok nagyon is ésszerűen viselkednek, ha az érdekük úgy kívánja – mormolta Crispin.

– Az Űrrepülési Hivatal az ő érdekeiket szolgálja – vette vissza a szót Thompson. – Nem szívesen zaklatok egy vendéget, amikor ilyen jól szórakozik, de Crispin... lenne oly kedves, hogy elővezeti Campbellnek az Űrrepülési Hivatal Mennyei Angyalra történő telepítésének ötletét? Jobban venné ki magát, ha egy olyan nagy tekintélyű személytől hallaná, mint ön.

– Ó, az ördögbe! – sóhajtotta Crispin, és letette ginkoktélját az egyik asztalra. – Miért is járok ilyen összejövetelekre?

Thompson, Patricia és Ramon árgus szemmel figyelte, amint Crispin átvág a termen, elhalad a zongoraemelvény mellett, és afelé a sarok felé veszi az irányt, ahol Campbell és Isabella látványosan flörtöltek egymással. Crispin megtorpant egy pillanatra, hogy magához ragadjon egy pohár whiskyt az egyik pincér tálcájáról, mielőtt megzavarja a bájcsevejt. Isabella hosszú szempilláit rebegtetve üdvözölte a szenátort.

– Szép lány – jegyezte meg Ramon. – Ön igazán szerencsés.

– Igen, tudom – felelte Patricia. – De én már öreg vagyok és unalmas. Nem hiszem, hogy sokáig velem marad. Ha már nem találja elég menőnek, hogy a leendő elnök tanácsadójával lehet, akkor odébbáll. Én is ezt tettem az ő korában.

– Én már nem is emlékszem, milyen érzés ilyen fiatalnak lenni – merengett Thompson. – És nem a memóriatörlés miatt. Ennyi idő után a fiatalság egyszerűen a múlt homályába vész.

– Az elfeledett fiatalságra! – mondta Patricia, és tósztra emelte a poharát. – Örökké emlékeztessen rá minket az ifjak iránti irigységünk!

– Ámen! – Ramon koccintott Patriciával, majd utána Thompsonnal is. Mind a hárman egy hajtásra bedöntötték az italukat.

– Ha igazad van Gall elnök asszony tétovázását illetően – folytatta az eredeti beszélgetést Thompson, Ramonhoz intézve a szavait –, akkor bízhatunk benne, hogy megdolgozod őt?

– Előbb dugom a farkam egy húsdarálóba és készítek belőle tatár bifszteket.

– A nővérem férje voltál. Mi a különbség?

Ramon hátravetett fejjel felnevetett.

– Áá-áh! Már el is felejtettem, milyen ez a család. – Csettintett az egyik felszolgáló lánynak, aki odasuhant mellé a falatkákkal megrakott tálcával. – Ám legyen. Éppenséggel ellátogathatok a Mennyei Angyalra. De még most sem vagyok meggyőződve arról, hogy ez az Űrrepülési Hivatal bármi módon is szolgálná az afrikai frakció érdekeit.

– Ez esetben ki kell találnunk valamit még a hétvége folyamán, ami meggyőz az ellenkezőjéről – mondta Thompson, akit sosem hagyott cserben a humora.

A vacsorához átmentek a nagy étkezőbe. Justine az eddigi politikai játszmák részeredményei alapján alakította ki az ülésrendet. Nem bízott benne, hogy bárki is épp a vacsora alatt érvényesítené az érdekeit, de az esélyt mindenesetre meg akarta adni rá. Ő ezúttal Campbell mellett foglalt helyet. Összeráncolt homlokkal nézte, amint Isabella letelepszik Ramon mellé, akit szemmel láthatóan felvidított ez a nem várt fejlemény. Isabella Gerhard helyét foglalta el, aki így Patricia mellé került, holott őt Rafael mellé szeretette volna beosztani. A Halgarth család eddig meglepően visszafogottan vett csak részt a tárgyalásokban. Tudta, hogy az apja a délelőtt folyamán beszélt Larryvel, aki ideiglenes jelleggel a támogatásáról biztosította a Hivatal felállítását, de ennél több nem történt. Az utolsó nap akarják csak felfedni a lapjaikat, efelől semmi kétség.

Egy szöveg jelent meg Justine virtuális látómezejében. Az exed egy kelés a seggen – üzente Thompson.

Ne személyeskedj – válaszolta Justine. – Mit akar?

Fogalmam sincs. Azt kittem, ráharap majd a Mennyei Angyal összeszerelő állomásának szerződéseire. Most, hogy látja, hogy mindenki támogatja a Hivatal felállítását, többet akar.

Mindig is tudtam, hogy egy nap kiváló politikus válik belőle. Te és apa sosem hittetek nekem. Túlságosan is nyíltan játszunk, ez sebezhetővé tesz minket azokkal szemben, akiknek a segítségére szükségünk lenne.

Meg kell puhítanod.

Minden tőlem telhetőt megteszek. Én jobban aggódom a Halgarthok miatt.

Velük nincs gond.

Akarsz fogadni?

A vacsora végeztével, miután szétoszlott a társaság, Gore visszament a dolgozószobájába. Legújabb retroszekvenciális módosításának köszönhetően csupán három órát kellett aludnia naponta, de sokszor beérte ennél kevesebbel is. Miközben a plafonig érő könyvespolcokat nézegette, kiszimatolta, hogy ki merre jár és mit csinál éppen. Isabella testén érződött az összes férfi szaga, akihez ilyen vagy olyan okból hozzádörgölőzött az este folyamán. Ő maga kellemes liliom- és orchideaillatot árasztott a nyakára spriccelt parfümcseppektől. Vékony illatcsíkot húzott maga után, miközben átvágott a gyepen. Letért a gyalogútról, maga mögött hagyva Patricia fanyarabb, fémes szagát. Ramon DB kölniillata és alkoholos lehelete várt rá. Amint becsukódott a férfi bungalójának ajtaja, máris egymásnak estek. Összekeveredett a testszaguk, amely gyorsan belengte a kis légterű hálószoba levegőjét, és amit a nyitott pezsgő jellegzetes, édeskés kipárolgása sem enyhített.

Gore mélyen belélegezte a buja, féktelen szexualitás szagát, és valami vigyorféle moccant rezzenéstelen aranymaszkja alatt. Eközben Patricia házikójában csupán a fürdővízbe öntött, fenyőillatú habfürdő illata érződött. Nem érezte sem alkohol, sem a csalódottság keserű verejtékcseppjeinek fanyar szagát. Patricia elégedett volt.

Szóval Isabella a beépített ügynök, aki visszahelyezi Ramont a térképre, ő suttogja majd a fülébe azokat az ígéreteket, melyek megtételére a szeretője felhatalmazta. A lány ráadásul hasonlított Justine-ra. Testi-lelki hadviselés egyszerre. Szegény, szerencsétlen Ramon.

Gore végre megtalálta a kötetet, amit keresett. A bőrkötéses gerinc felsejlett a szeme előtt folytonosan villogó számsorok között, ő pedig kinyújtotta ezüst- és platinamintáktól csillogó kezét, és levette a polcról James Barclay Az üzleti hadviselés művészete című könyvét. Nem mintha el akarta volna olvasni, hisz ismerte a tartalmát, a lényeg régen beépült a gondolatalkotási és a vállalatirányítási rutinok közé. Valós, fizikai tapintása azonban különleges élményt nyújtott. Ez a könyv volt a bibliája első életciklusában, és azóta is alapműnek számított az üzleti világba újoncként belecsöppenők számára. Úgy vélte, még kiválóbb mű válna belőle, ha ő maga frissítené fel a tapasztalataival.

Valamiért mindig előkereste ezt a kötetet, ha nehéz szituáció elé került, márpedig a mostani problémakör minden eddiginél összetettebbnek tűnt, igen nehéz döntés előtt állt. Az Űrrepülési Hivatal felállítása jóval több változót rejtett magában, mint az átlagos, politikai és gazdasági érdekeket egyaránt érintő vállalkozások, amelyekhez hozzászokott. Egy ilyen kormányhivatalnak alapvetően létrejönnie sem lenne szabad, vagy ha mégis, akkor idővel óhatatlanul is egy kényszerűségből fenntartott, alulfinanszírozott kolonccá válna, ami semmiféle eredményt nem tud felmutatni. Ez túl nagy falat a mai pénzsóvár, karrierista politikusok számára. És mégis... azok, akik más esetben szétmarcangolnák és elevenen felfalnák egymást, most összefognak, sőt egymás kedvében járnak azért, hogy megvalósulhasson ez az elképzelés.

Mi kerülte el a figyelmemet?

Az ösztöne azt súgta, hogy ezúttal valamit nem vett észre, hogy ezúttal valami nem stimmel. Szerette volna hinni, hogy az emberiség megérett és érdemes rá, hogy ilyen nagylelkűen cselekedjen. Felmérik a problémás helyzetet, majd logikus és határozott döntést hoznak. El kellett ismernie, hogy történt némi evolúciós fejlődés a társadalom szintjén. A megfiatalító eljárásnak köszönhetően az emberek ma már másként viszonyulnak a hosszú távú döntésekhez, sokkal komolyabban veszik, mint korábban. Az Űrrepülési Hivatal felállítása ékes bizonyítéka ennek.

Talán csak én vagyok egy két lábon járó anakronizmus.

Bizalmatlan, gyanakvó, aki mindig a legrosszabbat feltételezi a másikról. A barbár harcos, akinek nem kellett meghódítania a várost, mert a város épült fel az ő személye köré. Gore egyszerűen nem tudta elhinni, hogy az Űrrepülési Hivatal ennyire egyszerűen felállítható.

Hacsak nem magukat a játékosokat is manipulálja valaki.

Ezt a lehetőséget még nehezebben tudta elfogadni. Ő az elejétől kezdve figyelemmel követte az eseményeket, az „Olümposz tetején ücsörögve” nézte a színjátékot, ahogy azt Justine több ízben is hallotta a hétvégén a vendégektől. Barclay tanításai jutottak az eszébe, és úgy döntött, csak akkor avatkozhatott volna bele korábban a folyamatokba, mint tette azt, ha már azelőtt tudta volna, hogy milyen eredménnyel zárul a Dyson-küldetés, mielőtt útra keltek egyáltalán. De senki sem rendelkezett ezzel a tudással.

Nagy sóhajjal tette vissza a könyvet a polcra, majd odaült a kandalló elé, amelyben már csak parázslottak a fahasábok. Ha Isabella teste és ördögi szavai nem vezetnek sikerre, akkor másnap reggel neki kell behálóznia Ramon DB-t. Nevek villantak fel a virtuális látómezejében, kapcsolatok az afrikai frakcióban, akik bizony nem vennék jó néven, ha Ramon miatt esnének el azoktól az alvállalkozói szerződésektől, amelyeket megkaphatnának, ha az Űrrepülési Hivatalt a Mennyei Angyalra telepítenék. Nagyot szippantott a levegőből. Justine és Campbell, valamint a gyapjú ágynemű tiszta illatának keverékét érezte. Ez egy igen jövedelmező párosítás, figyelembe véve az elkövetkező évek várható eseményeit. Virtuális ujjai zongorázni kezdtek az ikonokon. Az afrikai frakció bolygóin található összes olyan cég részvényéből vásárolt, amelyeket esélyesnek tartott arra, hogy a későbbi beruházási fázisban elnyerjék majd a zsírosabb szerződéseket. A családnak készen kell állnia. A családnak gyarapodnia kell.

– Meg kell mondanom, Nigel egyáltalán nem díjazta az ötletet, hogy a Mennyei Angyalra kerüljön az összeszerelő állomás – mondta Campbell.

Justine megérintette a férfi orrát a mutatóujja hegyével, majd lassan lehúzta egészen az ajkáig, hogy megcsókolhassa. Teljes testével rajta feküdt, a paplan valahol a padlón hevert összegyűrve. A kis házikó kandallójában lobogó, vaskos fahasábok jól tartották a hőt, egyáltalán nem fáztak, semmi szükség sem volt arra a takaróra. A különböző méretű üvegedényekben égő mécsesek átható levendula- és szantálfaillatot árasztottak.

– Szegény Nigel – dorombolta Justine érzéki ajakbiggyesztés közepette, majd halkan felsikkantott és elmosolyodott, amikor Campbell szorosan magához vonta az egyik kezével, a másikkal pedig felderítő útra indult a feneke irányába a gerince mentén. – Mi a baja vele?

– Eddig mindenbe beleegyezett, ami felmerült, de ha a Mennyei Angyalra kell költöztetni az összeszerelő állomást, akkor hónapokat csúszik az űrhajók megépítése, és az visszaveti az egész expedíciót. Ezt sosem hagyná.

– És mi a helyzet a földi védelmi rendszerek kiépítésével? Nem bánjátok, ha abból kimaradtok?

– Nem gondoljuk, hogy kimaradnánk belőle. Ugyanazt tesszük, amit a te családod is, próbálunk minél jobban helyezkedni. Az ÚNDK kapja majd a legzsírosabb megrendeléseket, de jut nekünk is bőven. Az Auguszta a legnagyobb tagja a Nagy15-nek, mindent arányosan kell elosztani.

Justine körülnézett. A 2331-es Dom Pérignont kereste. A nyitott üveg ott hevert az ágy mellett, a jegesvödörben, üresen. Azonnal jelezte a problémát a vendégház vezérlőegységének, amely elküldte a cselédbotot egy újabb üvegért.

– Szívesen megnézném a New York-i tőzsdét a hétfői nyitáskor. A mai hétvége után akkora részvényfelvásárlás veszi kezdetét, ami biztosan nem marad észrevétlen. A kereskedők gyanakodni fognak, hogy valami történik a háttérben.

– Igen, már nem sokáig lehet halogatni az Űrrepülési Hivatal felállításának bejelentését. – Campbell felemelte a fejét a cselédbot zörejére, amely a pezsgőt hozta. – Akarsz még?

– Naná! – felelte ördögi vigyorral a lány.

– Atyaég, emlékeztess rá, hogy ne legyek a közeledben legalább egy hétig, ha legközelebb kijössz a megfiatalító kúráról. Azt egyetlen férfi sem élné túl.

Justine-nak a Herkules-hegy tövében elnyúló, zöldellő tisztáson eltöltött néhány nap jutott eszébe, és beleborzongott a kellemes emlékbe. Mély, elemi elégedettség bizsergette végig a testét.

– Egy túlélte – mondta merengő hangon.

Campbell kivette a cselédbot kezéből a hűtött üveget.

– Kinyissam? – kérdezte.

– Majd utána.

– És mi lesz a Mennyei Angyallal!

– Majd reggel kitalálunk valamit.

A vasárnapi reggelinek nem szabtak meg pontos időt. A vendégek olyan sorrendben vágtak át a gyepen és járultak a büféasztal elé, ahogyan felébredtek. Aznap reggel egyetlen felhő sem látszódott az égen. Az erős napsugarak különleges árnyalatba vonták a birtok buja növényzetét. Még egy mókuspár is a tiszteletét tette, vígan ugrándoztak a gyep közepén. Justine Campbell mellett ült, kimerülten, de kielégülten, hagyta, hogy a bizsergető érzés átjárja az összes porcikáját. Thompson udvariasan odaköszönt neki, de a hanghordozásán érződött, tökéletesen tisztában van vele, hogy Justine mivel múlatta az idejét az éjszaka. Nem ítélte el őt, de közel járt hozzá. Miután Thompson tovahaladt, ő és Campbell cinkosan összemosolyogtak. Aztán a mosolyuk vigyorrá szélesedett, és félő volt, hogy menten vihogni kezdenek, mint az iskolás kölykök.

– Csatlakozhatok? – kérdezte Ramon váratlanul.

– Persze, ülj csak le – mondta Justine. Isabellát sehol sem látta, mint ahogy Patriciát sem.

Az egyik felszolgáló hozott Ramonnak egy csésze forró angol reggeli teát. Justine még emlékezett rá, hogy ő kedveltette meg vele ezt a teakeveréket. Mindig is úgy vélte, ennél jobban nem is lehetne kezdeni a napot. A kávét túlságosan gyorsnak és kapkodónak találta, azt nem lehetett hosszan ízlelgetni.

– Azt hiszem, kitaláltam, hogyan lehetne zökkenőmentesen a Mennyei Angyalra telepíteni a Hivatalt – vágott bele Ramon.

Justine és Campbell lopva összenéztek. Úgy tűnik, ma reggel mindenki tökéletesen naprakész, gondolta Justine. Még fél óra sem telt el azóta, hogy értekezett az apjával.

– Bárminek nagy hasznát vennénk, ami a segítségünkre lehet – mondta Campbell.

– Párhuzamos termelés. Amíg megépül az összeszerelő állomás a Mennyei Angyalon, addig az Anshunon folytatódik az első öt felderítő űrhajó építése. Ezáltal olyan pozitív felhangot kapna az Űrrepülési Hivatal koncepciója, amit az afrikai frakció minden további nélkül támogatni tudna.

Campbellt meglepte a javaslat.

– Azt hiszem, ez működhet – mondta némi gondolkodást követően. – Ezzel kiküszöbölnénk azt a késést, amitől a leginkább ódzkodunk. De ez természetesen nagyobb bekerülési költségeket jelent, mint előzetesen gondoltuk.

– Ezt Patriciával kell megvitatni, de biztos vagyok benne, hogy Doi irodája nyitott lesz a kérdésre, garantálni fog mindent, amire szükségünk lehet, azért, hogy megszerezze a támogatásunkat.

Justine türelmesen megvárta, amíg mindenki befejezi a reggelit, és csak akkor kapta el Ramont, amikor visszafelé lépdelt a bungalójához.

– Mit ajánlott fel ezért a köztes megoldásért cserébe? – kérdezte tőle nyíltan.

– Kicsoda?

– Patricia. – Justine majdnem elszólta magát: Isabella.

– Az eredeti alku értelmében a Butta lesz az új űrrepülő összeszerelő állomás beszállítója. Logikus döntés az építésben részt vevő cégeket megbízni a beszerzéssel is.

– Okos húzás – mondta Gore valamivel később. – A beszállítói szerződések hosszú távon sokkal többet érhetnek, mint a kivitelezés. Éppen ezért hajtunk mi is ezekre.

– Szeretném tudni, melyikük javasolta – jegyezte meg Justine.

– Én is. Kezd aggasztani, hogy Doi hajlandó ennyi pénzt áldozni erre az egészre. Nem mondom, hogy ez nem kedvez nekünk, de egyre inkább úgy tűnik, hogy Doi végső kétségbeesésében gondolkodás nélkül megy bele a különböző alkukba.

– Engem ez egyáltalán nem lep meg – mondta Justine. – Meg akarja vásárolni magának az elnöki széket, ráadásul az adófizetők pénzét használja fel hozzá. Doi vérbeli politikus, mégis mire számítottál?

– Nagyobb kifinomultságra. A szenátorok megtudják, hogy mi történt itt most hétvégén, és nem számít, hogy ez a választókat nem érdekli. Ha kiderül, hogy a dysoni idegenek egyáltalán nem jelentenek veszélyt ránk, akkor számon fogják kérni azt a hatalmas mennyiségű pénzt, amit Doi az Űrrepülési Hivatal felállítására odaígért. Nem jellemző, hogy egy politikus ennyire elkötelezetten támogasson egy ennyire radikális elképzelést. A saját karrierjüket mindennél jobban féltik.

– Te magad mondtad, hogy a dysoni idegenek ellenségesek, és hogy az Űrrepülési Hivatalnak hadügyi szervvé kell válnia.

– Így igaz, de én nem indulok az elnökválasztáson. Valami azt súgja, hogy itt és most ki kellene szállni az egészből, és elfelejteni ezt a vállalkozást úgy, ahogy van.

– Mi? Ugye csak viccelsz? – Justine alig akart hinni a fülének.

– Ne aggódj, nem szállok ki, de itt valami akkor is bűzlik.

– Kifejtenéd pontosan?

– Nem tudom. Egész éjjel ezen rágódtam, összehasonlítottam ezt a hétvégét a korábbi hasonló gyűlésekkel, amelyeken részt vett a család, és nem tetszik nekem valami. Nem tudom pontosan meghatározni, csak érzem a zsigereimben.

– Csak amiatt aggódsz, hogy mit lép a Halgarth család. Egészen eddig csak kivártak, megvárták, amíg mindenki más megállapodásra jut, és ők csak most fedik fel a lapjaikat.

– Talán igazad van. Bízzunk benne.

Justine nem sokkal később megkapta az esélyt, hogy kiderítse az igazságot. A délelőtt közepére szerveztek egy általános megbeszélést, hogy felmérjék, hogyan állnak az egyeztetések. Ezúttal a könyvtárterembe húzódtak be. Larry kérte, hogy csak azok vegyenek részt ezen a megbeszélésen, akik egyes szintű nemzetközösségi biztonsági azonosítóval rendelkeznek. Justine éppen hogy csak átcsúszott a szűrőn, annak köszönhetően, hogy több olyan cégnek volt a vezetője, amelyek különböző hivatalokat láttak el különleges eszközökkel, a nyilvánosság háta mögött természetesen. A kísérők és tanácsadók azonban az ajtón kívül rekedtek, köztük Isabella is. Ki is alakult egy kisebb vita, amikor kitessékelték őt a könyvtárból. Patricia kivörösödött arccal csatlakozott a többiekhez, mindenki hallotta, hogy Isabella mit ordítozott odakint.

– Sajnálom – mondta Patricia, majd elfoglalta a helyét.

Justine alig tudta leplezni önelégült, gúnyos mosolyát, és látta, hogy többen is ezzel a problémával küszködnek. Thompson abban a pillanatban felállt, amint végre bezárult az ajtó.

– Ezzel az egyeztető megbeszéléssel zárul a hétvége – jelentette be. – Úgy tűnik, hogy a felállítandó Űrrepülési Hivatal alapvetéseit illetően mind egyetértünk. Így kiváló lehetőségünk nyílik arra, hogy a legapróbb problémákat is kiküszöböljük. Gondolom, ezen a ponton már senki nem akarja hátráltatni a folyamatokat. Nekem személy szerint több szenátusi megbeszélésem is lesz hétfőn, és mindegyikre el szándékozom menni. – Ezzel leült Gore mellé, aki várakozón fordította Justine felé aranylón csillogó arcát.

– A hétvége legfőbb eredménye az, hogy az Űrrepülési Hivatal a Mennyei Angyalra költözik. Tekintettel arra, hogy ez a hivatal hosszú ideig aktív működésben marad, főleg akkor, ha felállításra kerül egy hadiflotta, logikusnak tűnik ez a döntés, és a családunk támogatja is az elképzelést. Ellenvetés? – tette fel a kérdést Justine.

– Ahogy Thompson említette, mind teljesen egyetértünk a hétvége fejleményeivel – szólalt meg Larry Halgarth. – A családom minden bizonnyal támogatni fogja majd, hogy a hivatal a Mennyei Angyalra kerüljön, mint ahogyan a flotta felállításának előkészületi munkálatait is.

– Na most jön a lényeg – súgta oda Campbell Justine-nak.

– Ugyanakkor van egy olyan aspektusa is a kérdésnek, ami fölött eddig elsiklott a figyelmünk – tette hozzá Larry.

– És mi lenne az? – kérdezte csípős hangon Gore.

– Az, hogy támadásra is alkalmas flottát építsünk. Meglehetősen idealista felfogásnak tűnik, hogy majd csak ücsörgünk az erőterek alatt, és várjuk, hogy az inváziót indító dysoni idegenek megunják, és odébbálljanak. Ha háborúra kerül sor, akkor az ő területükön kell kijelölni a csatateret.

– Álljunk meg egy percre! – vágott közbe Gerhard. – Mióta szerepel az invázió a lehetséges forgatókönyvek között? Nekem eddig csak arról volt tudomásom, hogy esetleg összetűzésbe kerülhetünk az idegenekkel, ha az ő csillagrendszerük közelében akarunk új bolygókat kolonizálni. Ami azt jelenti, hogy meg kell határoznunk a csillagközi terjeszkedés irányát és határát. És mindez csak akkor igaz, ha ők is terjeszkedni akarnak.

– Birtokba vettek egy egész csillagrendszert – felelte erre Larry. – Ők is ugyanolyan agresszíven terjeszkednek, mint mi, sőt talán még agresszívebben. Senki ne kételkedjen benne, hogy előbb-utóbb összetalálkozunk velük az űrben.

– Hétszáz fényévnyire vannak tőlünk – jegyezte meg Ramon.

– Ez egy hatalmas galaxis. A védelmi rendszer kiépítése csak a közhangulat megnyugtatására szolgál, nekem legalábbis ez a benyomásom.

– Ez így nagyon megnyugtatóan hangzik, de mihez kezdünk, ha tényleg szükségünk lesz rá?

– Miért? – kérdezte Campbell.

– Tessék?

– Gerhardnak igaza van, szerintem is csak a határterületeken kell összetűzésre számítani, ha eljutunk odáig. Ennek a flottának a felállítása hosszú távú befektetés, nem hiszem, hogy száz éven belül szükségünk lenne rá. Semmi nem indokolja, hogy minél gyorsabban meghódítsuk a harmadik generációs űrt, mint történt az az első és a második esetében... sajnos. Ha ugyanolyan gyors ütemben terjeszkednek, mint mi, akkor is az ötödik vagy hatodik terjeszkedési fázisban leszünk már, mire összetalálkozunk velük.

– És ha ők nem alkalmazkodnak a mi menetrendünkhöz?

– Akkor nem terjeszkedünk tovább abba az irányba, és elindulunk másfelé. Ahogy Ramon is mondta, ez egy hatalmas galaxis.

– Valaki annyira tartott tőlük, hogy inkább elzárta őket ez elől a hatalmas galaxis elől. A saját szemünkkel láthattuk, hogy mennyire agresszívek. Ebből én arra következtetek, hogy igenis fel kell készülnünk a legrosszabbra.

Campbell úgy méricskélte Larryt, ahogy a türelmes tanár szokta a különösen fafejű diákot.

– Mégis miért rohannának le minket? – kérdezte. – Ha ásványi anyagra vagy kémiai erőforrásra lenne szükségük, azt bármelyik csillagrendszerből megszerezhetik maguknak. Vagy energiára lenne szükségük? Az ő fúziós technológiájuk jóval fejlettebb a miénknél. Semmi sem indokolja, hogy inváziót indítsanak ellenünk, főleg akkor nem, ha egy flotta várja őket. Ez elrettentő erejű.

– Pompás. Akkor valóban legyen is elrettentő erejű, harapjon a kicsike.

– Harapjon? – kérdezte Justine. – Ezért kellett, hogy csak mi vehessünk részt ezen a megbeszélésen?

– Igen – felelte Larry, majd Natasha Kersley felé biccentett.

– Az igazgatóságom kielemezte az adatokat, amelyeket a Második gyűjtött – kezdett bele a nő. – A fúziós technológiájuk valóban fejlettebb a miénknél. Ahogyan az erőtereik is. Úgy véljük, ha Wilson Kime kapitány nem menekül el onnan azonnal, akkor a Második Esély egy perc alatt megsemmisült volna, ha a rakéták elérik a hajót. Kizárólag a fénysebességnél gyorsabb haladásra képes hajtóműnek köszönhetik, hogy életben maradtak. Ha valóban összetűzésbe kerülünk a dysoni idegenekkel, sokkal nagyobb tűzerőre lesz szükségünk, mint amit eddig felvonultattunk. Még akkor is, ha csak a jövőbeni határok kijelölésekor találkozunk össze velük.

– Akkor az űrhajók következő generációját már ebben a szellemben építjük meg – nyugtázta a dolgot Campbell. – Erősebb erőteret hozunk létre, és megnöveljük az atomlézerek és a plazmaágyúk erejét.

– Ők is ugyanezt teszik majd – válaszolta Natasha. – Ráadásul ők jóval előttünk járnak az űrhajók építése terén, az ő civilizációjuk teljes egészében az űrhajó-technológián és az űrrepülésen alapul. Egy ilyen fejlesztési versenyt nem nyerhetünk meg. Csak egy dolgot tehetünk: más szintre emeljük a problémát, és új generációs fegyvereket fejlesztünk.

– Mint például? – kérdezte Gore.

– Azok az elméleti elképzelések, amelyekkel az igazgatóságom foglalkozik, bizalmas anyagok – felelte Natasha.

– Gondolom, abból nem lehet bajunk, ha minket is beavatnak – mondta Thompson.

– A családom azt szeretné, ha Natasha igazgatósága bekerülne az Űrrepülési Hivatalba – mondta Larry, és Patriciára pillantott. – Ehhez elnöki utasításra lesz szükség.

– Azt hiszem, ez megoldható.

– Ezt majd össze kell hangolni a Nemzetközösség összes többi biztonsági tevékenységével – vetette fel Rafael Columbia.

– A többivel? – vonta fel a szemöldökét Patricia óvatosan.

– Ha azt akarjuk, hogy ez a védelmi rendszer valóban működjön, akkor egyesíteni kell a jelenleg működő különböző biztonsági szervezeteket. A Különleges Tudományokat Felügyelő Hivatalt és a Belbiztonsági Igazgatóságot össze kell vonni az én igazgatóságom égisze alatt – fejtette ki a férfi.

– Nem drasztikus ez egy kicsit? – kérdezte Justine. – Olyan, mintha rémeket látnánk. Különben is, mi köze ehhez a Kiemelt Bűnügyek Igazgatóságának?

– Jelenleg is mi foglalkozunk ezzel az üggyel – felelte Rafael Columbia. – Mi nyomozunk azok után a terroristák után, akik megtámadták a Második Esélyt. Ez az én megítélésem szerint emberiség elleni cselekedet volt.

Justine hüledezve dőlt hátra. Ezt az eszeveszett baromságot!

Nyugi – üzente neki az apja. – Ez csak aktatologatás, és valahol el kell kezdeni az Űrrepülési Hivatal felállítását.

– Hadd jegyezzem meg, hogy Rafael igazgatósága amúgy is felig-meddig titkosan működik – mondta Larry. – Különösebb feltűnés nélkül kezdhetné el a bolygóvédelmi stratégiai rendszerek kialakításának munkálatait. Úgy vélem, a Külbiztonsági Tanács eredetileg is ezt szerette volna.

– Igen – mondta Campbell, és a két férfi tekintete egy pillanatra egymáséba fonódott. Campbell végül megadóan megvillantott egy kurta mosolyt. – Nos, nekem nincs ellenvetésem. Sőt mi több, még meglehetősen kényelmesnek is tűnik, ha mindent egy helyre koncentrálunk. Gondolom, megbirkózik az ezzel járó többletfelelősséggel, Rafael?

– És a többletköltséggel – tette hozzá Gore.

Mindenki nevetett.

– Számíthatnak rám – hajtotta meg a fejét Rafael Columbia.

– Megvan a maga logikája – mondta Gore Thompsonnak és Justine-nak, miután a többiek távoztak. – Ez ügyes húzás volt a Halgarthok részéről: az utolsó napon már senki nem mond nemet, már senki nem akar tovább vitatkozni. Larry két részre osztotta a flottát. A Sheldonok kezében maradtak az űrhajók, míg a védelmet Rafael igazgatósága felügyeli. Ő mozgatja majd a költségvetési szálakat, ezért az ÚNDK és a Butta az alárendeltjeivé válnak.

– És kétségtelen, hogy a védelmi rendszerek kiépítése kerül többe – tette hozzá Thompson. – Számíthattunk volna erre. A Halgarth család megőrzi a dominanciáját az erőtérpiacon.

– Csak akkor lesz több pénz a védelmi rendszerekre, ha a dysoni idegenek valóban ellenségesek – emlékeztette rá Justine. – Úgy tűnik, én vagyok az egyetlen, aki nem teljesen biztos benne, hogy nekünk esnek. Ti ketten így gondoljátok, ami pedig Rafael Columbiát illeti... Jesszusom! Nem kell sok hozzá, hogy egyenruhát és fényes csizmát húzzon.

– Ki okolná érte? A lányok buknak a katonákra.

– Ez nem vicces, apa. Ezzel az egyesüléssel óriási hatalomra tesz szert. Nem véletlenül hoztak létre önálló igazgatóságokat.

– Holnap személyesen beszélek Patriciával és Doival a Szenátusban – ígérte Thompson. – Ebben tökéletesen igazad van, Justine. Fel kell állítani egy elnöki felügyelőbizottságot, hogy szemmel tarthassuk Rafael birodalmát. Az aligazgatókat pedig más Nagy Családokból és Dinasztiákból kell kiválasztani. Van néhány kapcsolatom az igazgatóságon belül, akik szemmel tudják tartani őt. Semmiről nem maradunk le, ne aggódjatok.

Ozzie még a vastag, bélelt arcmaszk és a szorosan illeszkedő szemüveg alatt is érezte az arcába maró, csípős fuvallatokat. A kapucniját is a fejébe húzta, de ahogy sífutás közben a karját mozgatta, hogy lendületesen hajtsa magát előre a csontból faragott síbotokkal, a hideg levegő folyton utat talált az elmozduló csuklya szélei mellett. Embert próbáló testedzés volt. Még csak tizenöt perce gyakorolt, és máris átizzadta a pólóját, de az irgalmatlan hideg miatt kénytelen volt rétegesen öltözködni: a póló felett kockás inget, pulóvert és jegesbálna bundából varrott kabátot viselt. A szintén csontból faragott sítalpak jól látható nyomot hagytak a fagyott, kérges hó tetején.

A légcitadellának otthont adó teknő többé-kevésbé sík szakaszán haladt, meglehetősen tempósan, mégis messze elmaradt attól a sebességtől, amihez a Nemzetközösség téli üdülőhelyein hozzászokott. Tudta, hogy az erdőben még ennél is jobban lelassul majd. Ráadásul jóval nagyobb terhet kell cipelnie, a hátizsákja ugyanis tömve lesz. Ma csupán a tervezett súly felével gyakorolt, és már ezt is igen kimerítőnek találta.

Enyhén elcsavarta a törzsét, és párhuzamosan elfordította a sítalpakat, hogy lefékezzen. Az egyik síbotot beledöfte a fagyott hórétegbe, hogy megtámaszkodhasson rajta. Vörös színű napfény festette meg a kietlen tájat, apró fodrozódásokat fedve fel a fagyott talajon.

A Jégcitadella jó fél kilométernyire magasodott a komor teknő fölé, a csúcsa folyamatosan zölden villogott, a karmazsinvörös napsugarak visszaverődtek a hatszögletű kristálytükrökről. Tochee száz méterre járt tőle, és meglehetősen ügyesen mozgott. Úgy döntöttek, hogy Tochee lesz a neve, és nem csak úgy utalnak az idegen lényre, mint „egy tochee”-ra. Azóta, hogy kommunikálni tudtak egymással, személyessé váltak a dolgok, Ozzie és Orion számára legalábbis mindenképpen. Úgy érezték, tartoznak neki annyival, hogy nevet adnak neki.

Ozzie és George Parkin egy héten keresztül dolgoztak, hogy a legmegfelelőbb közlekedési alkalmatosságot elkészítsék az idegen lény számára. A jármű alapját egy íves bálnacsontokból készített, négy méter hosszú szánkó képezte, amelyen még némi mozgástér is maradt Tochee számára. A szánkó elejére egy kristályfából hasított, ívesen hátrafelé hajló szélvédőt illesztettek. A szánkó oldalát vastag jegesbálnabőr védte, amelyet a szánkó vázának belső felére szerelt fémgyűrűkre fűztek fel, olyan hatást érve el, mintha Tochee is kabátot viselne. Tökéletesen védte őt a csípős hideg ellen, és ami még fontosabb, a mozgásszervként funkcionáló alsó, teste alatti képletei nem érintkeztek a fagyott talajjal. A szánkószerű jármű mindkét oldalán egy-egy pár tüskés síbotot helyeztek el, csónakevezőkhöz hasonló módon. George Parkin maga tervezte, majd saját kezűleg faragta ki és illesztette össze a furmányos hajtószerkezetet... felettébb büszke is volt a teljesítményére. Az evezőket természetesen át kellett bújtatni a szánkó oldalát borító takarón, méghozzá lazán rögzítve, hogy a lehető legnagyobb mozgásteret biztosítsák a számukra. George ezt bőrszíjakkal oldotta meg. Tochee az amőbaszerű végtagjaival ragadta meg a négy csontrudat, és a síbot és evező kombinációjaként használta őket.

Amikor Tochee, Ozzie és Orion első alkalommal tolták ki a különös, szánkószerű járművet a műhelyből, szinte mindenki kitódult a Jégcitadella elé, hogy megnézzék őket. Beletelt néhány tétova percbe, mire Tochee megtanulta kezelni a tüskés csontrudakat. Azóta minden áldott nap menetrendszerűen kimentek, hogy gyakoroljanak.

Ozzie elismerően nézte, ahogy Tochee könnyedén, lendületvesztés nélkül kormányozza oda a szánkóját, ahol ő megállt. A csontokból és jegesbálnabőrből épített közlekedési alkalmatosság olyan benyomást keltett, mintha a Viktória korabeli mesteremberek próbáltak volna meg hómobilt építeni. De jól működött, és Tochee mostanra már olyan ügyesen bánt vele, hogy Ozzie bízni kezdett a küldetés sikerében. Orion azonban még mindig problémát jelentett. Nem tudott síelni, ezért mást találtak ki. Rövid sítalpakat rögzítettek a bakancsára, Tochee szánkójának végéhez egy kötelet rögzítettek, Orion pedig abba kapaszkodva siklott a szánkó után. Mintha vízisízett volna a havon. Ozzie úgy vélte, ez sokkal hatékonyabb, mintha hosszú heteket töltenének azzal, hogy rendesen megtanulja a sífutást. Ami azt illeti, Orion a kelleténél még jobban is élvezte a dolgot, ide-oda cikázott a havon, mintha ez csak valami játék lenne. Ozzie el is gondolkodott rajta, hogy vágni kellene a kötél hosszából, megakadályozva ezzel a haszontalan játszadozást. Ugyanakkor az ideérkezésük óta most először látta ennyire boldognak és felszabadultnak a kölyköt; egyértelműen lázba hozta a gondolat, hogy hamarosan valóban útra kelhetnek.

Tochee a földbe szúrta mind a négy csontrudat, lelassítva a szánkót, amely pontosan Ozzie mellett állt meg, négy hosszú barázdát húzva maga mögött a fagyott hóban. Ozzie elégedetten nyugtázta, hogy Orion ügyesen kifordítja a léceit, és szépen megáll. Korábban több alkalommal is egyenesen nekiszáguldott Tochee szánkójának. Talán valóban sikerülhet a küldetés. Ozzie felemelte egyujjas kesztyűbe bújtatott kezét, és a levegőbe bökött a hüvelykujjával. A kristályszélvédő mögött ácsorgó Tochee hasonló mozdulatot tett amőbaszerű végtagjával.

– Hogy boldogulsz? – kérdezte Ozzie ordítva. Túlságosan hideg volt ahhoz, hogy félrehúzza az arcmaszkot.

– Minden oké! – kiáltotta vissza Orion. – A karom még mindig fáj a tegnapi miatt, de ezek a sítalpak jobbak.

– Oké, akkor menjünk tovább. – Ozzie újra nekivágott a jeges teknőnek, és a felé az erdőszakasz felé indult, ahol három hete járt kristálybogyószüreten. Egyenletes tempóban haladt, semmi másra nem figyelt, csak az előtte álló útszakaszra. Alattomos bakhátak és éles sziklák türemkedtek ki a hóval borított talajból, amelyek súlyos sérülést is okozhattak, ha valaki szerencsétlenül ütközött nekik. Ha pedig Tochee találná el az egyiket, az katasztrofális lenne. Már többször gondolt rá, hogy vinniük kellene néhány tartalék bálnacsontot és egy-két alapvető szerszámot arra az esetre, ha történne valami a szánkóval. Ezzel persze még több súlyt cipelnének, de nőne az esélyük. Ugyanezt kellett mérlegelniük mindennel kapcsolatban, amit magukkal akartak vinni: nagyobb biztonság vagy biztosabb siker. Úgy határozott, hogy majd csak az erdei gyakorlatozás után hozza meg a végső döntést.

– Ozzie!

A férfi azonnal megfordult, amint meghallotta az elfojtott kiáltást. Tochee fáradhatatlanul mozgatta a csontrudakat, hogy lépést tudjon tartani vele, és szép fokozatosan közeledett is felé. Orion eközben folyamatosan kiáltozott és integetett az egyik kezével. Ozzie gyakorlott mozdulattal behajlította a térdét, miközben kifordította a léceit, hogy lelassuljon és megforduljon. Abba az irányba nézett, amerre a fiú mutogatott, a jégcitadella teknőjének egy addig üres részére.

A szilfenek végre megérkeztek a vadászatra. Egy nagy létszámú csoport jelent meg az erdő szélén a teknő túloldalán. Abból a távolságból csupán szürke hullámvonalnak látszottak, melynek teljes hosszán halvány fényfoltok táncolnak. Ozzie infravörös tartományra állította a retinabeültetését, és ekkor végre tisztán látta, mi történik. Több mint száz kétlábú teremtmény özönlött ki a nyílt terepre, akiket kéttucatnyi társuk vezetett sosem látott, négylábú állatok hátán ülve, amelyek még a jeges, havas talajon is olyan sebesen vágtáztak, mint a lovak. A többiek mögöttük futottak, légiesen könnyed mozgással, pedig vastag kabátot viseltek; minden második szilfen egy hosszú botra erősített lámpást vitt magával, és még arra is maradt energiájuk, hogy futás közben táncikáljanak.

A Jégcitadellában eltöltött, hosszú, unalmas, monoton napok után a vonuló szilfenek látványa még a sokat tapasztalt Ozzie-t is megborzongatta. Olyan szenvtelenül élt az elmúlt hónapokban abban az ingerszegény környezetben, hogy már el is felejtette, milyenek a valódi, heves érzelmek. El akarunk menni innen!

– Gyerünk vissza! – kiáltotta oda Orionnak, majd a Jégcitadella jelét mutatta Tochee-nak, aki erre felfelé tartott hüvelykujjat képzett amőbaszerű képletéből.

Gyorsan visszaértek a citadellához, amelyből már kisereglettek a többiek a jégre, hogy integetve üdvözöljék a szilfeneket. Ozzie odarendelt két férfit és Billt, a korrok-hit, hogy az utolsó tizenöt méteren segítsenek betolni Tochee szánkóját a műhelybe, ahol a csizmatalpak és a patkóit paták felérték a fagyott, havas talajt, és ezért nem tudta továbbhajtani magát a csontrudakkal. Abban a pillanatban, ahogy leoldották a szánkó oldalát védő takarót, Tochee sebesen lesiklott a melegebb, alsó szintre. Ozzie lecsatolta a sítalpát, és visszament a citadella elé.

Kétszázötven szilfen érkezett a vadászatra. Csilingelő énekük jóval őelőttük ért a Jégcitadellához. Dallamos hangjuk még az örök tél eme zord és barátságtalan birodalmában is megmelengette az ember lelkét, és mindenkit emlékeztet arra, hogy a kristályerdőn túl olyan világok is léteznek, ahol a nyár sem ismeretlen évszak. A lovasok négylábú hátasainak teste elhízott lovakéra hasonlított, vízszintesen elnyúló nyakuk ék alakú fejekben végződött. Testüket homoksárga színű pikkelyek borították, és minden egyes pikkelyből egy-egy toll nőtt ki. Ozzie biztos volt benne, hogy kopoltyúkat látott kinyílni-becsukódni a nyakukon, mielőtt a lovasok megállították volna az állatokat az izgatottan bámészkodó tömeg előtt. Vetett egy kíváncsi pillantást a mélyen ülő nyergek mögé rögzített, hosszú, ezüstdárdákra – nem tűntek túl praktikus fegyvernek, főleg egy lovas számára.

A lovasok egymás közt beszélgettek, miközben a bámészkodó tömeget méricskélték. Hosszú, bolyhos, hattyúfehér kabátot viseltek, csúcsosan elvékonyodó kapucnival. A kesztyűjük és a csizmájuk is ugyanebből az anyagból készült. Ozzie el sem tudta képzelni, miféle teremtmény irhája lehet ez.

Sara kilépett a sorból, a vezér elé állt, majd az ő nyelvükön szólalt meg.

– Üdv ismét, mindig szívesen látunk téged és a fivéreidet.

A vezér csicseregve válaszolt.

– Kedves Sara, boldogság járja át tagjaink szavaid hallatán. Szívünk repes, hogy láthatunk téged és vidám népedet. Fagyos világ ez. Erősek levétek, hogy élni tudtok vörös napja alatt. Erősek levétek, hogy élni tudtok a vastag jég és a fagyos ég között.

– A citadellátok kiváló otthont nyújt nekünk ezen a zord vidéken. Itt maradtok éjszakára?

– Az e falak közt rég elveszett szép idők emlékét nyerjük vissza ma.

– Csak szólj, ha bármiben a segítségetekre lehetünk. Idén elmentek jegesbálnára vadászni?

– Odakint bujkálnak hófehér lakukban. Sebesen siklanak, de idővel hatalmasra híznak. Messzire zúg a hangjuk. A távoli csillagok közt is meghallottuk hívó dalukat. Űzzük és hajtjuk őket. És a végén vért ontunk, és a vért megosztjuk, hogy emlékezzünk rá, mily boldogan élünk.

– Szeretnénk követni titeket. Szeretnénk elhozni a bálnatetemeket a vadászatot követően.

A vezér könnyed mozdulattal leugrott a nyeregből, és Sara elé állt. Hátratolta a kapucniját, majd zavartan, értetlenül nézett az idős asszonyra.

– Miután a vadászat véget ért, és az élet kiszállt a testből, mit sem számít már, hogy mi történik az élettelen hússal.

– Köszönöm – hajtott fejet Sara.

A lovasok bevezették az állataikat az üresen álló istállókba, a többiek pedig egymás után beléptek a Jégcitadellába. Végig énekeltek, miközben leereszkedtek a lépcsőn a központi nagycsarnokba. Fény és jókedv, a tavasz illata és a kandalló melege töltötte meg a citadellát. Az épület azzá a menedékké változott, aminek az építői eredetileg is szánták, a fagyott világ jeges borzongása nem találhatott utat a belsejébe. Mire Ozzie leért a nagycsarnokba, a szilfenek mára falakon lévő tartókba illesztették az addig a hosszú botok végén himbálózó lámpásokat, amelyek így bevilágították az egész helyiséget, elűzve végre a nyomasztó, vöröses derengést. A szilfenek levették a kabátjukat. Alatta lombzöld színű tógát viseltek, amitől egy csapásra beköltözött a rég nem látott tavasz a barlangba, kivétel nélkül jobb kedvre derítve mindenkit. Kinyitották a zsákjaikat, majd flaskákat és bogyós gyümölcsöket adtak körbe egymás között, meg valami kerek süteményféleséget. Ez az a fajta szabad, gondtalan összejövetel volt, amire Ozzie korábbi életciklusaiban annyira vágyott. Döbbenettel és méla undorral konstatálta, hogy könnybe lábad a szeme a rátörő emlékektől.

Az idegen lények többsége és az emberek a fal mellett sorakoztak fel, és elégedetten szemlélték különös vendégeiket. Orion belevetette magát a társaság sűrűjébe, egyik szilfentől rohant a másikig, akik nagy szeretettel és kedves énekkel üdvözölték, ő pedig morzsákra vadászott, és próbált beleinni a flaskáikba. A szilfenektől kapott barátságmedál élénk türkizkék színnel ragyogott, ő maga pedig egyszerűen nem tudta letörölni a széles vigyort a képéről.

– Ez a látvány mindent megér, nem igaz? – súgta Sara Ozzie fülébe.

– Már el is felejtettem, hogy hogyan is néznek ki – ismerte el Ozzie. – A szentségit, már nem is emlékszem, hogy mi hogy néz ki ezen a jégbörtönön kívül.

Sara méltatlankodva ráncolta eleve ráncos homlokát.

– Szóval akkor elmész? – kérdezte.

– Ó, igen!

– Előbb segíthetnél George-nak.

– Miben? – kérdezte Ozzie, és nehezére esett levenni a szemét a szilfenekről, hogy az asszonyra nézzen.

– Be kell fejezni a nagy szánokat. Szükségünk van azokra a jegesbálnákra, Ozzie, a húsuk nélkül éhen halunk.

– Na igen – bólogatott Ozzie, mert tudta, hogy az asszonynak igaza van. Túl sok élet függött ettől a vadászattól és a zsákmánytól.

– Rendben, segítek George-nak – fordult vissza a szilfenek felé. – De tégy meg egy szívességet, Oriont ne kérd meg rá.

– Rendben.

Ozzie csak egyike volt annak a negyven embernek, akiket George és Sara munkára fogott. Egy napjuk maradt, hogy felkészüljenek a vadászatra. Így is ráment az egész délután, mire az összes szánkót felszerelték és előkészítették. El kellett helyezni a háromrétegű sátrakat, a főzőfelszerelést, a bőrhólyagokba töltött fűtőolajat, a böllérkészletet, a ládákat és az üstöket. Ezt követően George és az ügyesebb csontfaragók elvégezték a szánkók végső ellenőrzését, és amit kellett megszereltek és kijavítottak. Mások az istállóban szorgoskodtak, a ybnanokat készítették fel a nagy kalandra.

Ozzie elfáradt, de most nem foglalkozott vele. Elégedett volt és izgatott, könnyed léptekkel ballagott vissza a szobájába. Orion még mindig a szilfenek gyűrűjében táncolt, de Ozzie ragaszkodott hozzá, hogy most már hagyja ott őket. Tochee a lakrészükben várt rájuk. Ozzie az ibolyántúli tartományra állította a retinabeültetését. Szaggatott szélű minták jelentek meg Tochee elülső szemgerezdjében, számos kérdést tett fel a szilfenekkel kapcsolatban.

Ozzie a karjával integetett neki, nyugodjon meg, majd elővett egy sokszor mosott pergament. Egy faszéndarabbal véste rá a válaszokat: Igen, ezek az idegen lények alkották az ösvényeket. Holnap levadásszák a hatalmas, szőrös teremtényeket. Utána követjük őket, és elmegyünk a bolygóról.

– Mit mond? – kérdezte Orion izgatottan, amikor Ozzie Tochee elé tartotta a pergament.

– Nagyon örül neki, hogy itt vannak, és esélyünk van elhagyni ezt a bolygót.

Orion kikapta Ozzie kezéből a pergament, majd az öklével elmaszatolta rajta az írást. Elkérte a faszéndarabot, majd írni kezdett: Jó hír, nem igaz? Elmegyünk innen!!!

Tochee is levett egy pergamenlapot a halom tetejéről, és megfogott egy faszéndarabot amőbaszerű képletével. „Együtt kelünk útra hármasban. Közösen sikerülni fog.”

Orion Tochee elé állt, majd mindkét hüvelykujját a magasba lökte. Az idegen lény amőbakarjai körbefolyták Orion ujjait.

– Na jól van, srácok, vegyük komolyra a figurát – szólt rájuk Ozzie. – Csak egy esélyünk lesz, úgyhogy nem hibázhatunk. Orion, nyisd ki a biztonsági zsákot, és pakolj össze mindent. Ami nem fér bele, az itt marad. Utána készítsd ki a legmelegebb ruhádat reggelre. Ha kész vagy, menj le a konyhába, és töltsd meg az összes termoszt forró vízzel. Szőlőcukros oldatot viszünk magunkkal, azt iszogatjuk majd holnap odakint.

– Nem csinálhatnám meg holnap reggel? – próbálkozott a fiú.

– Nem tudjuk, hogy a szilfenek mikor kelnek útra. Állítólag mindig korán indulnak, így nem biztos, hogy reggel lesz rá időnk. Még ma elő kell készülnünk mindennel. Tizenöt perccel az indulás előtt szólnak nekünk. George azt mondta, felférünk az egyik nagy, fedett szánra.

– Jól van, akkor megyek – adta meg magát Orion.

Ozzie ismét írni kezdett a pergamenre, azt javasolta Tochee-nak, hogy alaposan vacsorázzon be.

Ne feledkezzetek meg rólam. Ne hagyjatok itt – írta vissza Tochee.

Nem hagyunk.

Ozzie önhevítő Cumberland kolbászt vett elő fokhagymás mártással. és mire összepakolta a saját holmiját, az étel meg is megmelegedett. Válogatnia kellett. Annak ellenére sem vihettek magukkal mindent, amit a lontrusz hátán hoztak, hogy sok minden befért Tochee szánkójába és az ő hátizsákjaikba is. Nehéz és megfontolt döntéseket kellett hoznia. A ruháit hátrahagyta, annyi, amit reggel felvesz, épp elég lesz ahhoz, hogy életben maradjon a fagyott bolygón, és ha itt elegendő, akkor máshol is az lesz. Csak éppen sűrűbben kell majd mosnia. Két hétre elegendő, előre csomagolt élelmet készített össze egy batyuban, ami Tochee szánkójára került. Az olyan ínyencségeket, mint a csokoládé, sütemény és tea, ott kellett hagynia, ezért George-nak és Sarának adta. Az elsősegélydoboz természetesen nem maradhatott ki, de a teflon edénykészlet és a kis kerozin tűzhely igen. A nyeregnek és a lontrusz málhás szerszámainak már semmi hasznát nem vette, ezért ezeket sem vitte magával.

Felmérte az alaposan megritkított kupacot, de még mindig ki kellett selejteznie belőle egy-két dolgot.

– A szénszálas biztonsági zsákot is itt hagyhatnánk – vetette fel Orion, miután visszatért a megtöltött termoszokkal. – Az is baromi nehéz.

– Ja. – Ozzie merengve bólogatott. – Asszem, igazad van, kishaver.

Orion a feje fölé emelte a hátizsákját, és vigyorgott, mint a vadalma.

Azóta nem vágta le rőt haját, mióta megérkeztek a Jégcitadellába, ezért torzonborz fürtjei már a válla alá értek, és gyakorta előfordult, hogy belelógtak a szemébe, és ilyenkor semmit sem látott tőlük. – Az én zsákomba fér még valami, ha szeretnéd. Látod, alig van benne valami. – Próbálta egy kézzel tartani régi, elnyűtt műanyag hátizsákját, hogy bizonyítsa az igazát.

– Jól van, kölyök – mondta Ozzie, amikor a hátizsák kifordult Orion markából, és ő nevetségesen suta mozdulattal próbált utánakapni, nehogy leessen a földre. – Mindenünk meg van ahhoz, hogy kijussunk innen. Ha még több holmit viszünk magunkkal, akkor csökkentjük az esélyeinket, és veszélyeztetjük az egész küldetést. Ezt nem játszom el még egyszer. Meséltem már, milyen gagyi űrruhánk volt, amikor Nigel kilépett a Marsra?

– Még nem.

– Na, az valóban veszélyes mutatvány volt. Jesszusom, kész csoda, hogy élve jött vissza egyáltalán, pedig csak néhány méterre ácsorgott a féreglyuktól. Az lett volna a nagy show, ha kilép a féregjáratból, majd azonnal holtan dől el, mint a sószsák. Semmiféle létfenntartó felszerelésünk nem volt. Teljesen másként alakult volna a történelem, ha így végződik.

– Milyen volt a Mars?

– Hideg. Még ennél a szemétdombnál is hidegebb. És halott, úgy értem, szó szerint halott. Több milliárd évvel a dinoszauruszok kihalása előtt sem volt rajta élet. Egyszerűen tudod, hogy így volt, ha ott állsz és körülnézel. – Ozzie a fejét csóválta, nem is gondolta volna, hogy közel háromszázötven év elteltével is ilyen élénken él még benne az emlék. – És most hadd lássam, mit pakoltál be abba a hátizsákba.

Tochee egy vödörrel a kezében tért vissza, abból eszegette a zúzott kristályfagyümölcsöt. Ozzie és Orion letelepedtek az ágyra, és előre csomagolt élelmiszert vettek elő a csomagjaikból. Egyikük sem szólt egy szót sem, néma csendben ettek. A szilfenek eközben jókedvűen énekeltek a központi nagycsarnokban, úgy tűnt, az egész éjszakát átmulatják, mint az egyetemista diákok. Ozzie időnként elkapott egy-egy sort vagy versszakot, amit megértett. A szilfenek a jegesbálnák termetét, gyorsaságát és vadságát dicsérték.

Sara látogatta meg őket elsőként. Ozzie odaadta neki azokat az előre összekészített eszközöket, amiket nem vihettek magukkal, ő pedig hálásan elfogadta őket. George is megjelent, méghozzá a hajtókkal együtt, akik a szánkókat vezetik majd a vadászat alatt. Az a négy férfi és egy nő is felbukkant, akik szintén útra akartak kelni, hogy keressenek egy kivezető ösvényt. Mindannyian leültek, és a különböző lehetőségekről és stratégiákról kezdtek el beszélgetni. Olyan felfokozott izgalom lett úrrá rajtuk, mint a kezdő játékosokon az öltözőben a döntő előtti pillanatokban. Ozzie gondolatai elkalandoztak, és azon merengett, vajon ki nyerhette meg a Nemzetközösségi Kupát.

Sikerült annyira ellazulni, hogy aludni is tudott néhány órát, viszont nagyon nehezen ébredt, Orionnak szét kellett nyitnia a hálózsákját, és erősen rázogatni a vállát.

– Itt az idő, Ozzie! – mondta a fiú reszketeg hangon. – George szerint már készülődnek.

– Oké, rendben, akkor menjünk! – Legszívesebben énekelt volna valami könnyed, vidám dallamot, mondjuk, egy korai Beatles- vagy Puppet Presidents-számból. A szilfenek elcsendesedtek odakint a nagycsarnokban. Ozzie feltépte az önhevítő ételek csomagolását, majd nekilátott felöltözni. Az egész testét melegítő, thermo alsóneműt vett fel, arra vastag melegítőfelsőt és kordnadrágot húzott, és természetesen a kockás ing sem maradhatott el. Mire gondosan befűzte és megkötötte túrabakancsának fűzőjét, már kellemesen át is melegedett a teste, ezért a két pulóvert, a vízálló és bélelt nadrágot, a sálat, kesztyűt, arcmaszkot és védőszemüveget, és természetesen a vastag jeges-bálnabőrből varrott kabátot és egyujjas kesztyűt egyelőre félretette. Ellenőrizte Oriont, aki szintén alaposan felöltözött. A ruhája felét Ozzie-tól kapta, néhány héttel korábban szabták át a ruhadarabokat az ő méretére.

Gyorsan megreggeliztek, még egyszer utoljára kimentek a mosdóba, majd átmentek Tochee-ért. Mire felértek a műhelybe, ott már javában zajlott a készülődés a nagy vadászatra. A szilfen lovasok már elő is vezették a hátasaikat az istállókból. George utasításokat osztogatott a saját csapatának. Tochee türelmetlenül izgett-mozgott a hideg, nyirkos talajon, miközben Ozzie és Orion ellenőrizték a szánkóját, majd azonnal rásiklott a járműre, a meleg, védelmező, jegesbálnabőrből készített védőfüggöny menedékébe. Ozzie adott három hőtéglát Tochee-nak, mielőtt a szánkó végében is szorosan összefűzte volna a védőfüggönyt, hogy sehol se maradjon rés, ahol bekúszhat a hideg. A felszerelésüket a Tochee mögött szabadon maradt részen helyezték el. Az idegen lény most már addig a szánkóján marad, amíg el nem jutnak egy másik, melegebb világba. Néhány héttel ezelőtt Ozzie próbálta megtudni Tochee-tól, hogy bírja-e a bezártságot, de sem a képeivel, sem az összeállított szótárával nem tudta elmagyarázni neki a fogalom jelentését, de az is lehet, hogy ez az érzés ismeretlen volt Tochee előtt.

Maga George segített kitolni Tochee szánkóját a gyér, hajnal előtti tényre, majd hozzákötötték az egyik nagy, fedett szánhoz, amelyet öt ybnan húzott. Miután kölcsönösen elmutogatták egymásnak az „OK” és a „Sok szerencsét!” kézjeleit, Ozzie és Orion felszálltak a nagy szánra, és helyet foglaltak a jegesbálnák feldolgozására használatos eszközök között.

Bill, a korrok-hi hajtotta ezt a szánkót, és Sara vezette azt a tizenöt fős vadászcsapatot, amely letelepedett melléjük. A mennyezetre akasztott, kisméretű, fém parázstartó homályos fénybe vonta a szánkó belsejét, és kellemetlen füstöt eregetett magából. Az oldalfüggönyt lehajtották, ezért megrekedt bent a levegő.

Amikor a vörös nap felkelt, a szilfenek kiözönlöttek a Jégcitadella elé. Fehér kabátjuk visszaverte a lámpásaik fényét, a kezükben harcra készen tartották a lándzsáikat és íjaikat. Lassú ritmusú énekbe kezdtek; ezt a mély hangú dallamot Ozzie még sosem hallotta tőlük. A gyászos baritontól kevésbé tűntek barátságosnak és jámbornak, inkább fenyegetőnek. A lovasok könnyű vágtába kezdtek, a gyalogosok lassabb tempóban követték őket. Az ybnan vontatta szánok meglódultak, és üldözőbe vették a vadászcsapatot. A fémedények és -eszközök hangosan csörömpöltek a folyamatos rázkódástól.

Másfél óráig tartott, mire elérték a kristályfaerdő szélét. A fedett szánkók eddig különösebb gond nélkül követni tudták a gyalogos szilfeneket. Amint azonban elérték a kisebb fák vonalát, meg kellett törniük az eddigi zárt alakzatot, itt már csak egyesével haladhattak tovább. A fatörzsek közt felsejlő ösvények keskenyek voltak és kacskaringósak, ami még jobban lelassította őket. Kisvártatva le is maradtak a szilfenektől, bár könnyedén követni tudták a nyomaikat. A korrok-hi hajtok időnként meg is pillantották lámpásaik ringó fényét a hóval borított fák között. Ozzie rendszeres időközönként kikukucskált a hátsó függöny mögül, hogy ellenőrizze, Tochee még mindig ott van-e a vontatókötél végén. Tochee szánkója akadálytalanul siklott a havon, még a kanyarodáshoz sem kellett a négy síbotot használnia.

– Meddig megyünk még? – kérdezte Orion, miután már több mint egy órája kanyarogtak az erdőben.

– Jó pár órát leszünk még az erdőben, mire elérünk a vadászterületre – felelte Sara. – Utána ki tudja. A lovasok azért mentek előre, hogy felhajtsanak egy jegesbálnát.

– Milyen nagy ez a vadászterület?

– Fogalmam sincs. Nem látszik a túlsó vége, akármilyen tiszta is az idő. Több száz kilométer széles lehet. Egyszer vissza kellett fordulnunk, olyan nagy utat tettünk meg, és még mindig nem kezdődött el a vadászat. De az ilyen esetek ritkák. Ha szerencsénk lesz, és találnak a közelben egy jegesbálnát, akkor még ma délután kezdetét veheti a vadászat.

– És éjszaka abbahagyják? – kérdezte Ozzie.

– Nem. Eddig még sosem tették.

Két és egynegyed óra múlva érték el az erdő szélét. Ozzie és Orion izgatottan néztek ki a függöny mögül, látni akarták a tájat. Valamiféle magaslatra kerültek, amit Ozzie menet közben észre sem vett. A kristályfaerdő hosszan nyúlt el egy széles hegytömb tetején. A fennsík végénél a talaj erősen lejteni kezdett, és a táj egy több száz alacsony, vulkáni kráterrel szabdalt síkságba váltott át. Sara nem túlzott. A tökéletesen tiszta, hideg idő ellenére sem lehetett látni a vadászterület végét, pedig jó ötszáz méterrel a síkság felett álltak. Karmazsinvörös homály telepedett a tájra a messzeségben, kitakarva mindent, ami még mögötte volt. A kráterek pereme majdnem teljesen ellaposodott, de a jeges talaj meggyűrődött és felszakadozott közöttük, több ezer hegyes és veszélyes sziklatüskét növesztve. A kráterek oldalának alsó részén kristályfák nőttek, a csúcs közeli területek azonban csupaszon virítottak, ott csupán a kisebb-nagyobb repedésekben megülő hó és jég maradt meg, amelyek most visszatükrözték az átható, vöröses napfényt.

Sara elmondása szerint finom, homokszerű jégszemcsék töltötték ki a kráterek belsejét, olyan egyenletes felületet képezve, hogy lehetetlen volt megállapítani a kráterek mélységét. A többségük kürtője vékony gőzcsíkokat eregetett. A gőzcsíkok egyenesen felfelé szálltak, hol elvékonyodtak, hol kiszélesedtek, mígnem több ezer méterrel a síkság felett finom pehelyfelhőkké álltak össze, mintha ott maradt kondenzcsíkok lennének. Ozzie infravörös tartományra váltott. A kráterek valóban melegebbek voltak, mint a környezetük, ugyan csak néhány fokkal, de ez is éppen elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy gőz képződjön a belsejükben. Eltűnődött, hogy hány fok uralkodhat a kráterek mélyén.

A síkságra vezető lejtő felénél felfedezte a szilfeneket, lámpásaik fénye vidáman pislákolt, miközben sebesen cikáztak a fatörzsek között, hogy megleljék a legrövidebb ösvényeket. A lovasokat sehol sem látta. A nagy, zárt szánok egymás után siklottak rá a lejtőre, és megkezdték felettébb óvatos ereszkedésüket.

Alaposan próbára tette őket a lejtő, az egyenetlen talajfelszín ide-oda dobálta őket. A korrok-hi hajtóknak több ízben is vissza kellett fogniuk az ybnanokat, nehogy túlságosan nagy sebességet érjenek el, és irányíthatatlanná váljanak a szánok. Ozzie is csak nehezen tudta szemmel tartani Tochee-t. A szán belsejében mindenki két kézzel kapaszkodott az oldalt futó, vastagabb bálnacsontokba. Végül feladta, úgysem tehetett volna semmit, ha a vontatókötél véletlenül elszakad. Néhány tárgy elszabadult, hevesen pattogtak a szán belsejében, komoly fájdalmat okozva, ha eltalálták valaki sípcsontját, karját, sőt esetenként mellkasát. A mennyezethez rögzített parázstartó veszedelmesen nagy ívben lengett jobbra-balra.

Csupán negyven percig tartott a kényelmetlen ereszkedés, de a rázkódó, zötykölődő és füstös szánkó belsejében megállt az idő, és ez a negyven perc óráknak tűnt. Ozzie egészen eddig lel sem fogta, mekkora jelentősége van annak, ha az utas kilát egy mozgó járműből. Ott kuksolva úgy képzelte, hogy bármikor kettéhasíthatja őket egy földből kiálló, éles szikla, és maga előtt látta, amint a lejtő aljánál váratlanul elfogy alóluk a talaj, és ők belezuhannak egy több száz méter mély szakadékba.

Bill belefojt a kürtjébe, hogy jelezze, sikeresen leértek a lejtő aljába. A szánkóban ücsörgő bálnavadászok összenéztek, és idegesen mosolyogtak, próbálták leplezni, mennyire rémültek is valójában. Ettől kezdve jóval könnyebben és gyorsabban haladtak. Sara biztos volt benne, hogy most már sikerül egy kicsit közelebb kerülniük a szilfenekhez, akik a lejtőn jócskán megelőzték őket. Orion egész idő alatt a tenyerében szorongatta a barátságmedált, és úgy meredt a belsejében derengő, kékes árnyalatú fényre, mintha várna tőle valamit.

A fedett szánok egyes sorba rendeződve követték a szilfenek nyomát a szabdalt, hóval borított talajon. Fokozatosan távolodtak a hegytömbtől, méghozzá egyenletes sebességgel. Délben elérték az első vulkánt, és a lábánál kialakult gyűrődés mentén kerülték meg; csipkés sziklacsúcsokat találtak a túloldalon. A sziklák mögött vízmosások látszottak, tömörödött hóréteggel a falukon. Úgy tűnt, elég lenne egy egészen enyhe földrengés ahhoz, hogy lavinaként zúduljanak le a mélybe. Ezeket elhagyva szűk szorosokon kellett átvágniuk, melyek talaját vastag jégréteg borította, és itt az ybnanok alig tudtak haladni, patkóit lábuk folyamatosan kicsúszott alóluk, ráadásul a kristályfákból és gomba alakú bokrokból álló csalitosok még tovább nehezítették a dolgukat. Ozzie ki-kinézett, és több helyen is azt látta, hogy a bokrokat, sőt még a fákat is letiporták, és a helyükön kettétört törzscsonkok álltak ki a havas földből, törött ágak és gallyak gyűrűjében. Szűk, emelkedő talajú völgyeken kellett túljutniuk, ahol fájdalmasan lassan vánszorogtak csak felfelé, és itt most sokkal jobban féltek, mint amikor a fennsíkról ereszkedtek lefelé. A kráterek néhány esetben nem csupán felfelé eregették a gőzcsíkokat magukból, hanem oldalirányba is, mintha köd szivárogna belőlük. Beterítették a szánkókat és az ybnanokat, zúzmararéteget vonva rájuk.

Amikor még másfél óra volt hátra napnyugtáig, a hegytömb már nem látszott mögöttük, kitakarták a magas, szaggatott szélű, fekete sziklaoszlopok. Az árnyékok megnyúltak a rozsdavörös árnyalatban fürdő talajon. Az ybnan fogatok érzékelhetően fáradni kezdtek. Most már sík terepen is jóval lassabban haladtak, mint néhány órával korábban.

– Ma már nem lesz vadászat – jelentette Sara, miután röviden értekezett Billel. – Hamarosan tábort kell vernünk, mert sötétben sokkal nehezebb felállítani a sátrakat.

Amint fél óra elteltével kiértek a kanyonból, amelyben éppen haladtak, egy közel tíz kilométer átmérőjű, hatalmas kráter tárult a szemük elé. A vulkanikus aktivitás többször is alaposan megrázta a vidéket, felszaggatta a talajt, hegyes és éles kőszirtekből álló mezőt hozva létre. Ezekből a sziklákból aztán egészen a kráter közepéig kinyúló kiszögellés képződött.

A szilfenek a kráter pereméhez legközelebbi csúcs tövében gyűltek össze. A lovasok és a gyalogos vadászok mind összesereglettek, és úgy csillogtak az esti félhomályban, mint egy különleges, sokoldalú, csiszolt ékkő. Kristályfák nőttek mögöttük a lejtőkön, jóval magasabbak és sötétebb színűek, mint a hegytömbön. Vészjóslón csillant meg rajtuk a lenyugvó nap cinóbervörös fénye.

A szánkók félkört formálva álltak meg éjszakára, ötszáz méterre a szilfenektől, egy magaslaton, amely körbefolyta a sík, kőszirtekből álló mezőt. Mindenki szó nélkül nekilátott a sátrak lepakolásának és felállításának, pillanatok alatt összeszerelték a vázakat. Miután a nagy sátrakkal elkészültek, Ozzie, Orion és George egy kisebb sátrat vertek fel Tochee szánkója köré, majd vastag takarót terítettek rá, hogy tartsa a meleget. Ezt követően a sátor belsejében is ráterítettek még egy vékonyabb takarót a szánkóra, a biztonság kedvéért.

– Így már nem lesz gond – mondta George, miközben kibújt a sátorból.

Ozzie, aki bent maradt, egyetértően mormogott. Meggyújtott két gyertyát, majd lehelyezte a szánkó szélvédője elé. A sátor nem volt túlságosan tágas, alig akadt benne néhány köbméternyi tér, de talán elég ahhoz, hogy Tochee ne féljen odabent, ne érezze úgy, mintha koporsóba zárták volna. Ozzie bekukucskált a kristályüvegen. Tochee mozdulatlanul állt, elülső szemgerezdjét egyenesen rászegezte, Ozzie felemelte a kezét, és a levegőbe bökött a hüvelykujjával. Tochee szemében ultraibolya minták kezdtek el örvényleni, amelyek a kristályüveg hibái miatt elmosódottá váltak. Ozzie valami ilyesmit hámozott ki belőlük: Ne hagyjatok itt holnap.

– Dehogyis – suttogta Ozzie az arcmaszk alatt.

Tochee letépte egy hőtégla csomagolását, Ozzie pedig megvárta, amíg cseresznyepirosan izzani kezd, utána pedig elköszönt, és magára hagyta az idegen lényt.

Húsz perc elteltével a nap lebukott a horizont alá. Ozzie a kráter pereméhez sietett. Rémisztő csend telepedett a tájra sötétedést követően. Itt, ez alatt a jeges égbolt alatt még az örökké éneklő szilfenek is elhallgattak. A kráter belsejét kitöltő, finom jégtörmelék olyan egyenletes felszínt hozott létre, hogy Ozzie-ban a vízfelszín illúzióját keltette. Miközben közeledett felé, már-már várta, hogy hullámokat lásson. Leguggolt, és megérintette a homokszem finomságú anyagot vastag, egyujjas kesztyűjével. Mintha olajba nyúlt volna, és minél mélyebbre nyomta a kezét, annál nagyobb ellenállásba ütközött.

– Vigyázz, nehogy beleess! – figyelmeztette Sara.

Ozzie felállt, és lerázta a kesztyűjéről a rátapadt jégszemcséket.

– Melletted mindig úgy érzem magam, mintha rossz fát tettem volna a tűzre.

– Korábban többen is beleestek, és nem kockáztatjuk az életünket, hogy megkeressük őket. Semmilyen nyom nem marad utánuk, nem jönnek fel légbuborékok a felszínre.

– Igen gondoltam. Ez nem természetes anyag, a jégtörmeléknek össze kellene állnia a fagytól.

– Igen, de a folyamatos zavarás miatt ez nem történik meg, úgy képzeld el, mint a lisztet a mixerben.

– És a jegesbálnák okozzák ezt a zavarást.

– Igen, és az, ami még odalent el. Végül is enniük kell valamit.

– Remélem, csak jéghínárt, vagy bármi is az, ami a kráter alján nő.

– Nem ezt mondanád, ha már láttál volna egyet – mondta Sara, majd elindult az enyhe lejtőn.

Ozzie utána ment.

– Miért? – kérdezte.

– Fogalmazzunk úgy, hogy nem úgy viselkednek, mint a növényevő állatok.

– Magadtól jöttél rá minderre?

– Nem, Ozzie, szinte semmit sem tudok erről a helyről, sem azokról a világokról, amelyeken jártam. Ugyan miért nem engedélyezik a szilfenek az elektromos energia használatát?

– Egyszerű a magyarázat. Ők tisztán fizikai szinten tapasztalják meg az életet, azt a testet, amit mi látunk, kizárólag erre használják; öntudatuk evolúciójának ezen a szintjén ilyen formát öltenek. És figyelembe véve a képességeiket, azt kell mondanom, hogy ez a jelenlegi állapotuk igen alacsony szintet képvisel. Ha bevezetnék az elektromosságot, és elkezdenének gépeket és más eszközöket használni, akkor korlátoznák a lehetőségeiket arra, hogy a maga nyers valójában tapasztalják meg a természet erejét és törvényeit.

– Igen – mormogta Sara. – Isten megtiltotta, hogy feltalálják a gyógyszert.

– Ez lényegtelen az ő szempontjukból – felelte Ozzie. – Nekünk azért van rá szükségünk, mert féltjük magunkat, a testünket, és ragaszkodunk az élet folytonosságához. Az ő életszemléletük eltérő. Ők egy utat járnak be, amelynek meghatározott végállomása van. Az út végén, amikor elérik a megfelelő fejlettségi szintet, csatlakoznak a felnőtt közösséghez.

– Ezt meg honnan a fenéből tudod? – kérdezte Sara.

Ozzie vállat vont, teljesen feleslegesen, mert a vastag szőrmekabát alatt úgysem látszott.

– Nekem is mesélték – felelte végül.

– Kicsoda?

– Egy fickó, akivel egy bárban találkoztam.

– Jézusom, nem is tudom, ki a furább, ők vagy te – sóhajtott fel az asszony.

– Egyértelmű, hogy ők – mondta Ozzie. Időközben odaértek a kráter alacsony peremének a tetejéhez. A bolygó napja eltűnt az égről, csupán némi pirosas derengés maradt vissza utána.

– Nem kellene sokáig idekint maradnod, itt nincs jelzőfény, ami hazavezet – figyelmeztette Sara.

– Ne aggódj miattam, én kiválóan látok a sötétben – mondta Ozzie.

– És vastag bundád van bőr helyett? Még a korrok-hik sem maradnak kint éjszakára ezen a bolygón.

– Persze, bocsi, erről megfeledkeztem.

– Holnap alaposan össze kell szedned magad, ha lépést akarsz tartani a szilfenekkel.

– Értem. De azt még mindig nem értem, hogy miért nem akarsz velünk jönni.

– Egy nap én is elhagyom ezt a világot, de még nem most.

– De miért nem? Már elég időt töltöttél itt. Úgy látom, te nem vagy vevő George elméletére, aki azt hiszi, azzal vezeklünk a bűneinkért, hogy itt maradunk és ilyen körülmények között élünk, és ezáltal értékesebbé válik az életünk. És amennyire meg tudtam állapítani, senkihez sem ragaszkodsz úgy különösebben. Vagy igen? – Ozzie hiába próbálta többször is abba a bizonyos irányba terelni a beszélgetést az elmúlt hónapok alatt, a szavai nem találtak nyitott fülekre.

– Most éppen senki sincs – mondta tagoltan Sara.

– Ez bizony nagy kár. Mindenkinek szüksége van társra.

– És te persze önként jelentkezel.

A Sara hangjában lappangó gúny megtorpanásra késztette Ozzie-t. Sara is megállt, és rámeredt.

– Most meg mi van?

– A szentségit, ennél már nem tudok egyértelműben célozni rá.

– Mire?

– Ránk, kettőnkre. A döngetésre.

– De te... ó!

– De én mi? – kérdezte Ozzie.

– Én azt hittem... mi mind azt hittük, hogy te és Orion...

– Én és Orion micsoda... ó, szent szar!

– Úgy érted, ő nem a...

– Nem, határozottan nem.

– Á!

– És én nem vagyok...

– Oké, rendben, félreértés volt.

– Na nem mintha bajom lenne velük...

– Nem, persze hogy nem, sok meleg ismerősöm volt.

– Volt?

– Azt hiszem, így kell fogalmaznom.

– Igen – hagyta rá Ozzie.

– Nos, akkor ezt tisztáztuk.

– Igen. – Remek, tette hozzá Ozzie gondolatban.

Néma csendben tették meg a hátralévő utat a sátrakig. Már mindenki bent tartózkodott, fekete olajfüst gomolygott ki az ügyesen kialakított, mennyezeti szellőzőnyílásokon keresztül. Vacsorához készülődtek.

– Ozzie – szólalt meg Sara fáradt hangon, mielőtt beléptek volna a sátrukba.

– Igen?

– Holnap, amikor a szilfenek elkezdik a vadászatot, ne kíváncsiskodj. Nem számít, mennyire tűnik izgalmasnak vagy visszataszítónak, ne menj a közelükbe és ne kerülj az útjukba.

– Értettem.

– Remélem is. Tudom, hogy miért vagy itt, láttam már ezt a tekintetet mások szemében is. Úgy véled, valamiféle küldetést teljesítesz, és ezért sérthetetlennek érzed magad. Lehet, hogy így is van, de holnap felejtsd el, rendben? Felfogtam a szilfenekkel kapcsolatos elméletedet, hogy miként élik az életüket, de holnap minden nagyon is valóságos lesz, amit tesznek.

– Óvatos leszek, megígérem: Ott lesz a kölyök és az idegen, akikért aggódnom kell.

Amikor megjelentek a hajnal első vöröses napsugarai, már fel is keltették őket. Noha tíz másik ember aludt körülötte, Ozzie szinte azonnal elaludt, amint a nyakáig húzta a hálózsák cipzárját. Kivételesen semmit sem álmodott. Az érkezése óta első alkalommal nem kellett elviselnie a mindent átható, vörös fényt.

Ő és Orion az előrecsomagolt készletből készített reggelit – a többiek a Jégcitadella szokásos menüjét ették: zúzott kristályfagyümölcsöt és sült jegesbálna-szalonnát –, kaptak is érte hideget-meleget, de nem foglalkoztak vele. Megtöltötték forró vízzel a kulacsaikat. Kettőbe energiakoncentrátumot, kettőbe pedig levesport kevertek. Miközben a többiek kirohantak a sátorból, hogy kövessék a vadászatra induló szilfeneket, ők szépen összepakolták a holmijukat, reményeik szerint ezen a világon utoljára.

Havazott az éjszaka, finom porhó telepedett rá a sátrakra és járművekre, és borította be az egész tájat. Ozzie és Orion gondosan lesöprögették a havat Tochee sátráról. Együttes erővel húzták le a vastag takarót a sátor vázáról. Ozzie hevesen dobogó szívvel várta, hogy milyen látvány fogadja őt. Csak ne egy fagyott tetem! A hőtégla szerencsére jól bevált. Tochee integetett nekik a kristály szélvédőn keresztül, szemmel láthatóan nem viselte meg az éjszakai egyedüllét.

Ozzie és Orion kicsit távolabb helyezkedtek a többiektől, akik a sátrak körül sürgölődtek. Innen kiváló rálátás nyílt az előttük elterülő vadászmezőre. Ozzie ekkor értette meg, hogy a korrok-hik miért vezették fel a szánkókat a magaslatra: így kikerültek a vadászó szilfenek útjából.

A vadászat a vízmosásokkal és bozótos dombokkal tarkított területen vette kezdetét. A lovasok két csoportra oszlottak. Az első csapat a kráter közepéig benyúló kiszögellésen haladt a csúcsa felé, míg a másik csapat a kráter pereme mentén indult útnak, eltávolodva tőlük. A gyalogosan vadászók kisebb csapatokra bomlottak, és szétszóródtak a dombok és sziklahalmok között.

Ozzie nagy érdeklődéssel figyelte a csoportból kiváló lovasokat, akik eltávolodtak a többiektől, és a kőszirtek tövébe húzódva őrt álltak, éberen vizslatva az egyenetlen talajfelszínt. Negyven perc elteltével az utolsó lovas elérte a végpontot, és megállt. Vele szemben, másfél kilométernyire a kráter peremén, a másik csoport is hasonlóképpen sorakozott fel.

Kürtszó harsant, tiszta hangja messzire szállt a fagyos levegőben.

– Takarjátok el a szemeteket! – kiáltotta Sara.

Ozzie és Orion összenéztek. Ezt korábban senki sem említette. Ozzie gyorsan Tochee szánkójának ablaka elé állt. Amikor visszafordult a kráter felé, a kőszirtek között várakozó, legtávolabbi lovasra fókuszált. A szilfen a hátasán ült, és a karját a klasszikus mozdulattal húzta hátra, dobásra emelve a lándzsáját. Még éppen időben kapcsolta be a szemét védő szűrőt. A szilfen elhajította a lándzsát. Ozzie kifejezetten arra a vadászra fókuszált, mégis alig látta az elképesztő sebességgel süvítő, ezüstös lándzsát a levegőben. A másik irányba nézett, és döbbenten és értetlenül tapasztalta, hogy a szemben álló szilfen is elhajította a saját fegyverét.

– Mi a szar...

Amikor a lándzsák elérték röppályájuk csúcsát, lángra lobbantak és megnyúltak a levegőben, villámokká alakultak. Izzó szikrák röppentek szerteszét a kráter felett, megvilágítva a várakozó lovasokat. A bolygó jellegzetes vöröses fényét elűzte a váratlan, napkitörésszerű jelenség.

A két villám belecsapott a jégtörmelékből álló tóba. Két foszforeszkáló fénytócsa jelent meg a felszínen ott, ahol a villámok becsapódtak. Több száz méter átmérőjű gyűrűkké duzzadtak, majd megállapodtak.

– Mi volt ez? – kérdezte Orion.

– Nem tudom – felelte Ozzie, és tényleg fogalma sem volt róla. Ami azt illeti, őt az foglalkoztatta a leginkább, hogy a jégtó anyagát alkotó jégtörmelék miért nem csapott fel, mint amikor beledobnak egy súlyos tárgyat a vízbe, vagy víz alatti robbantást végeznek. A felszín tökéletesen egyenletes maradt. Tompán kongó robaj söpört végig a tájon, és verődött vissza a sziklaszirtekről és dombokról.

A sorban másodikként várakozó szilfenek felágaskodtak a nyeregben mindkét oldalon, és elhajították a lándzsáikat. Ismét fehérbe borult a táj, és két újabb villám csapott a tóba. A negyedik pár lándzsa elhajítása előtt Ozzie mozgást vett észre a kráter belsejében. Egy nyílhegy alakú hullám jelent meg a két fénytócsa és a part között. Körülbelül ötvenméternyit haladhatott a felszínen, majd eltűnt.

A parton várakozó szilfenek hangos üdvrivalgásban törtek ki, várták, hogy kivetődjön eléjük a préda. A hangjukat még a negyedik pár lándzsa lángra lobbanásának és villámmá alakulásának robaja sem nyomta el.

– Működik – mormogta Ozzie az arcmaszk alatt.

Még több ék alakú hullám jelent meg a jégtó felszínén és indult el a kráter pereme felé. Próbáltak elmenekülni a folyamatosan hulló, villámló lándzsák elől. Szóval ilyen a hajtóvadászat szilfen módra – gondolta Ozzie. A parthoz legközelebb lévő két hullám nem tűnt el a felszín alatt, folyamatosan növekvő sebességgel közeledtek. Ozzie visszafojtott lélegzettel bámulta a hullámokat: nemsokára végre a saját szemével láthat egy jegesbálnát.

Az első teremtmény száz méterre a parttól vetette ki magát a jégtóból. A szürke színű, bozontos szőrtömeg egy delfin könnyed kecsességével úszott a levegőben. Leginkább egy dinoszaurusz nagyságúvá hízott jegesmedvére hasonlított, azzal a különbséggel, hogy karnyi hosszú, hajlott agyarak türemkedtek ki pofarészének mindkét oldalán. A hastájék mentén elhelyezkedő lábak inkább tűntek sűrű bundával borított uszonyoknak.

– Ez hatalmas! – lehelte Orion döbbenten.

– Az bizony, átkozottul nagy – bólogatott Ozzie.

A jegesbálna visszazuhant a jégtóba, a magasra csapódó jégtörmelék szétfröccsent a levegőben. Újabb lándzsák változtak át villámmá a háta mögött, hevesen örvénylő szivárványokká festve a levegőben szálló jégszemcsék tömegét. A jegesbálna ide-oda dobálta a fejét, felbőszítette a kellemetlen villámlás, de aztán továbbrobogott a kráter pereme felé. Négy másik hullám siklott szorosan a nyomában.

A parton várakozó, gyalogos szilfenek rohanni kezdtek a kráter felé, fekete lándzsáikat lóbálva a fejük felett. Levetették súlyos téli kabátjukat, hogy minél gyorsabban és könnyebben mozoghassanak; sötét foltokként suhantak a kopár, fagyos talajon. Az állandó villámlás keltette, fehér fény elmosódott árnyékokat vetett a tájra, amelyek szabad szemmel követhetetlenül nyúltak meg, tettek egy vagy több fordulatot és perdültek vissza, ahogy a villámok meredek szögben cikáztak a levegőben. Ozzie emlékezett még néhány régi, háborús dokumentumfilmre, azokban is a szilfenekhez hasonló módon indultak rohamra a felfegyverzett katonák. Teljesen átszellemült a lélegzetelállító látványtól, és legszívesebben torkaszakadtából üvöltött volna, hogy biztassa a vadászokat.

Az első bálna odaért a kráter pereméhez, de változatlan sebességgel menekült tovább. Ozzie alig akart hinni a szemének: mégis hogy mozoghat egy ekkora élőlény ilyen gyorsan? Még mindig jobbra-balra dobálta a fejét, teljesen megvadult a hajtók villámló lándzsáitól. A szilfenek szétszóródtak előtte, és néhányan elhajították a lándzsájukat. Ezek nem lobbantak fel és alakultak villámmá, egyenes vonalban repültek a célpont felé, de nem tettek nagy kárt a jegesbálnában. Olyan vastag bunda borította a testét, hogy a lándzsák többsége egyszerűen csak lepattant róla, és ártalmatlan csörömpöléssel pattogott tova a jeges talajon. Azok a fegyverek sem okoztak túl nagy kárt, amelyek valahogy áthatoltak a sűrű bundán, és belefúródtak az alatta található, lágy részbe. Sőt, ami azt illeti, ezzel csak még jobban felhergelték az állatot. A hatalmas teremtmény úgy fordult menekülés közben, hogy az uszonyszerű végtagjaival lesöpörhesse magáról a lándzsákat, ahogyan a kutya vakarózik a lábával, ha bolhák fészkelnek a bundájába. Azok, akik már elhajították a lándzsájukat, hátrébb húzódtak, és közben elővették az íjukat, hogy nyílzáport zúdíthassanak a prédára. Ozzie nem látott szemeket a jegesbálna bozontos fején, ennek ellenére úgy tűnt, pontosan tudja, hol tartózkodnak a kínzói. Újult erővel vetődött előre, vadul kaszálva az agyaraival. Három agyarával felnyársalt egy óvatlan szilfent. Ébenfekete vér fröccsent, megfestve a fehér, havas tájat. A jegesbálna a szájába kapta a szilfent, és pillanatok alatt szétmarcangolta. Mindkét lába messzire repült, a teste pedig lezuhant a jegesbálna elé a földre. Átgázolt rajta, és máris egy másik, hátrafelé botladozó, az íjával babráló szilfenre vetette magát.

Orion sikoltozott a borzalmas látványtól.

– Minden rendben! – kiáltotta Ozzie. Átölelte a fiút, és elfordította a vérengzéstől. – Higgy nekem, nincs baja, ők nem halnak meg. Érted, Orion? A szilfenek nem halnak meg, tovább élnek a mennyországukban.

Orion erősen reszketett a megnyugtató ölelés ellenére is.

– Megette őt! – visította. – Megette őt!

– Nem érte meg, mert nem tudja felfalni őket – csitította őt Ozzie. – A szilfenek teste túlságosan meleg, égetné a száját, ha lenyelné őket!

– De meghalt!

– Nem! Mondtam már, hogy a szilfenek átköltöznek a mennyországukba. Nem verlek át, Orion, ők másmilyenek, mint mi!

A fiú erősen kapaszkodott Ozzie kabátjába, és szorosan belefúrta a fejét a vastag szőrmebundába.

– Minket is megtámad a szörny? Ozzie, én nem akarok meghalni! Én nem jutok a mennybe, tudom, hogy nem.

– Hé, te is odajutsz! – Ozzie megsimogatta Orion fejét. – Én megyek majd a föld gyomrában fortyogó tűzbe. Mit gondolsz, miért járok folyton megfiatalító kúrára? Rám egy nagydarab, kellemetlen fickó vár vasvillával a kezében, amit használni is akar.

Erre nem érkezett válasz, sem gúnyos megjegyzés. Ozzie ismét szorosan megölelte a fiút, majd tovább nézte a véres vadászatot. A lovasok az utolsó villámló lándzsát is elhajították, így a bolygó napjának végre megadatott, hogy vörös sugarai áthatoljanak a vakító fehérségen. Négy jegesbálna vetette ki magát a partra, és az egyikük még az első szörnyetegnél is nagyobb volt. Mind a négy prédát sebesen mozgó szilfenek vették körbe. Lándzsa- és nyílzáport zúdítottak rájuk, számolatlanul repültek a fekete lövedékek a levegőben. Még mindig sok lándzsa és nyílvessző pattant le a lények vastag bundájáról, de egyre több fúródott bele most már a testükbe. Jó tucatnyi szilfen esett már a vadászat áldozatául, széttépték vagy a jeges földbe tiporták őket. Rengeteg vér ömlött a talajra szétszaggatott testükből, megolvasztva a havat, majd szinte azonnal tócsává vagy vércsíkká dermedve a fogvacogtató hidegben.

– Gyere! – mondta Ozzie. – Menjünk be, felejtsük el ezt a vadászatot. – Ozzie maradék izgatottságát is elmosta a rátörő bűntudat, amit amiatt érzett, hogy magával rángatta Oriont. A hóna alatt vonszolva terelte őt a legközelebbi sátor felé.

– Ide nem jönnek fel, igaz? – kérdezte a fiú szánalmasan vékony, reszketeg hangon.

– Nem, ezt megígérem.

Sara észrevette, hogy a sátor felé botorkálnak, és azonnal odarohant hozzájuk.

– Minden rendben?

– Kurvára nem, nézz csak rá! – ordított rá Ozzie az asszonyra. – Szólhattál volna!

– Ez egy vadászat, mégis mire számítottál?

Ozzie hirtelen támadt haragja gyorsan elpárolgott. Sarának igaza van. Mégis mit vártam? Egy újabb látványos ÖI-tartalmat?

Sara félrehúzta a külső sátorponyvát, és Ozzie közben vetett még egy pillantást a vadászatra, ügyelve rá, hogy a testével kitakarja Orion elől a látványt. Az orra előtt kibontakozó jelenet kezdett egyre bizarrabb képet ölteni. A halott szilfen vadászok száma már meghaladta a húszat. Három tündérlénynek sikerült felmásznia az egyik jegesbálna hátára. Erősen kapaszkodtak a bundájába, az egész galaxis legvadabb vágtáját mutatva be. A lény egyiküket épp akkor söpörte le magáról az egyik végtagjával. A szilfen messzire repült a levegőben, mielőtt egy földből kiálló sziklának ütközött volna. A másik két vadásznak azonban sikerült mélyen a jegesbálna testébe döfnie a lándzsáját a tarkója tájékán.

Egy másik lény éppen egy kristály fa erdőcskén robogott keresztül. Megállíthatatlanul tört előre, mint egy buldózer, könnyedén törve ketté a fák törzsét, éles kristálydarabokból álló permetet szórva szét a levegőben. A hatalmas robaj végigvisszhangzott a tájon, a remegés a magaslat tetején is érzékelhető volt, mintha földrengés rázott volna meg egy üvegvárost. A szilfenek csak nagy üggyel-bajjal tudtak kitérni a letarolt fatörzsek és repkedő kristályszilánkok elől. Nehezen jutottak lövéshez.

Ami a harmadik jegesbálnát illeti... Ozzie szemöldöke összerándult. Öt szilfen hevert holtan mögötte. Iszonyatos csatát vívhattak, a hatalmas teremtmény is számos sebből vérzett, és szemmel láthatóan gyengült. Sebezhetőbbé vált, mint valaha, a vérszagtól megrészegült tündérlények azonban nem végezték ki, hagyták még tovább tombolni. Tucatnyi lándzsa és nyílvessző állt ki a testéből, a fejét szédelegve rángatta jobbra-balra. A keserves kínokat kiálló jegesbálna váratlanul megtorpant. A szilfenek azonnal két, laza sort kezdtek kialakítani a teste két oldalán, afféle utat nyitva, amely visszavezetett a kráterhez. Tisztelgésre emelték a lándzsájukat. A jegesbálna lomhán megfordult, majd megkezdte fárasztó útját, vissza a menedéket nyújtó jégtóba.

– Menjetek be! – mondta ekkor Sara, és félrehúzta a sátorponyvát. Ozzie betolta Oriont a sátorba, és gyorsan utánamászott. Sara is követte őket. Orion azonnal lehuppant az egyik fekhelyre, és bambán meredt maga elé. Ozzie levette az arcmaszkját, és kirázta torzonborz haját. Kivett egy termoszt kabátja egyik mély zsebéből.

– Szeretném, ha innál ebből, jó meleg, ettől gyorsan helyrejössz – mondta Orionnak, és odanyújtotta neki.

A fiú megpróbálta hátrahúzni a kapucniját, de minden erő kiszállt a karjából. Sara segített neki, majd Ozzie töltött a szájába a meleg italból. Még egyszer sem látta ennyire elesettnek; könnycseppek potyogtak a szeméből, a tekintete fájdalomról és teljes zavarról árulkodott.

– Ez ronda látvány volt, nem igaz? – próbálta kizökkenteni Ozzie.

Orion némán bólintott.

– Elengedik azt a bálnát – fordult Ozzie Sara felé. – Ennek mi értelme?

– A jegesbálnák nagy mennyiségű energiatartalékkal rendelkeznek – magyarázta az asszony –, ahhoz hasonló folyamat, mint amikor szétárad az adrenalin az emberi testben. Arra használják, hogy a kráterek között vándoroljanak, vagy területszerző harcot vívjanak egymással. Élelmet is így szereznek, amennyire tudom. De ezt az energiát gyorsan elhasználják, és csak lassan tudják feltölteni a tartalékokat. Ha kimerülnek, akkor végük. A szilfenek nem vadásznak olyan jegesbálnára, amelyik már nem tud mozogni és nem tudja megvédeni magát; az nem nyújt élvezetet a számukra, hogy több száz nyílvesszőt lőjenek belé, ezért hagyják, hogy visszatérjenek a kráterbe.

– Ez marhaság – fakadt ki Ozzie –, ennek az egész szarságnak semmi értelme!

– Te magad mondtad, hogy csak azért ragadnak meg ezen a fejlettségi szinten, hogy élettapasztalatot szerezzenek, emlékszel?

– Igen. – Ozzie lerogyott Orion mellé a fekhelyre. – Emlékszem – dünnyögte.

Sara hosszasan tanulmányozta őket, majd megszólalt:

– Vissza kell mennem. Majd szólok, ha véget ért a vadászat.

– Köszönjük.

Orion egyetlen szót sem szólt, csak gubbasztott a termosszal a kezében.

– Ilyesmi nem történik meg még egyszer – ígérte neki Ozzie, hogy egy kis életet leheljen belé. – Bárhol kössünk is ki legközelebb, az csakis jobb lehet ennél a lepratelepnél.

Ismét hosszú csend telepedett rájuk, majd Orion váratlanul mozgásba lendült. Heves, kapkodó mozdulatokkal nyitotta szét a kabátját, majd a pulóvere gallérját kezdte el ráncigálni.

– Utálom őket! – üvöltött magából kivetkőzve. – Gyűlölöm őket, Ozzie, nem olyanok, mint mondták! Ők nem a barátaim többé! Hogy lehetnének a barátaim olyanok, akik ilyesmit tesznek? – Benyúlt a pulóvere alá, megragadta a szilfenektől kapott barátságmedált, és egy erőteljes rántással eltépte a vékony bőrzsineget. – Nem a barátaim többé! – A csillogó ékszer a következő pillanatban átrepült a sátor végébe. – Mit művelhettek a szüleimmel? – kérdezte elkeseredetten.

– Hé, kölyök, semmit sem tettek a szüleiddel, higgy nekem.

– Miért higgyek neked? Te nem tudhatod, mire képesek!

– A szilfenek nem gonoszak. Tudom, hogy ami most odakint történik, az nem szép látvány, de nem bántják az embereket szándékosan. Az anyukád és az apukád biztosan most is boldogan vándorol a különböző ösvényeken. Emlékszel még, mit mondott Sara? A szüleid sosem jártak itt. Szerintem ez hely egy zsákutca az egyik ösvény végén, a szilfenek nem nagyon törődnek ezzel a bolygóval.

Orion magába roskadva csóválta a fejét.

– Olyan kegyetlenek – hümmögte csalódottan.

– Ezek itt igen. Úgy tűnik, több szintje létezik az evolúciós fejlődésüknek, mi most egy olyan csapattal találkoztunk, amelyik rossz szakaszban van.

– Ó! – Orion még mindig szipogott, de úgy tűnt, hogy kezd megnyugodni, és kortyolt is egyet a meleg italból. – Szerinted ez a szint még azelőtt van, hogy az Ezüstbolygóra mennének, vagy utána?

– Hát ez jó kérdés, kölyök. Nem is tudom... Ezen gondolkodnom kell egy kicsit.

– Szerintem előtte. Előbb meg kell ismerned, hogy mi a rossz a világban, hogy értékelhesd a jót – vélte Orion.

– Beszarás, hány éves is vagy?

– Nem tudom, az ösvények megváltoztatják az idő folyását, ahogy Sara is mondta.

– Nos, ez igazán mélyenszántó volt egy tizennégy évestől – nyugtázta Ozzie.

– Tizenöt! Talán tizenhat.

– Oké, akkor csak kilencven százalékban volt mélyenszántó – hagyta rá Ozzie, és odasétált az elhajított barátságmedálhoz. – Ezt magammal vinném, ha nem bánod.

Orion a kamaszokra jellemző hanyagsággal válaszolt.

– Kit érdekel?

– Jól van. Ki tudja, talán egy olyan világba vezet minket, ahol békésebb szilfenek élnek. – A csillogó medál nem tört össze. Ozzie a nadrágzsebébe dugta, ahonnan valószínűleg semmilyen körülmények között nem esik ki. – Most már jobban vagy? Össze kellene szedelőzködnünk és visszamenni.

– Jól vagyok. Asszem...

Amikor kiléptek a sátorból, Tochee egy pergamencsíkot nyomott zárt szánkójának kristályból csiszolt szélvédőjéhez. Mi a baj? – olvashatták rajta.

Ozzie nem akart hosszú üzengetésekbe bocsátkozni abban a hidegben, ezért csak tett néhány egyszerű karmozdulatot, és a végén feltartotta mindkét hüvelykujját. Oldalba bökte Oriont, hogy kövesse a példáját. Tochee integetett nekik, majd elvette a pergamencsíkot az ablaktól.

– Nézd, megölték őket! – mondta Orion letörten.

Ozzie megfordult. Három döglött jegesbálna feküdt a földön, óriási mennyiségű vér folyt ki a talajra a sebeikből, a bundájuk is teljesen átázott. Több mint harminc szilfen vesztette el az életét a vadászatban. A többiek körbeállták a három tetemet. Ozzie a hozzájuk legközelebb lévőre fókuszált, hogy alaposabban is megnézze magának. Két szilfen hosszú szablyával kaszabolta a jegesbálnát, mintha be akarnának jutni a belsejébe. Egy nagy szakaszon már le is fejtették róla a vastag bundát, és felhasították a testüregét. Ragacsos testnedv folyt ki belőle a földre, és hosszú, duzzadt, hengeres belsőségek buggyantak ki a lábuk elé. Egy kisgyereknyi nagyságú belső szervet vettek ki a jegesbálna testéből. A többiek csatlakoztak a két szablyás szilfenhez, mindannyian kihasítottak egy kis darabot a szervből, és megették.

Ozzie pislogva állította vissza retinabeültetése fókuszát eredeti állapotába.

– Azt hittem, vegetáriánusok – dünnyögte.

– Tévedtél – mondta Sara.

– Már nem először – dörmögte Ozzie, és az asszonyra nézett.

– Azért jöttem, hogy szóljak, készülődjetek! – Arra az öt másik emberre mutatott, akik szintén követni akarták a szilfeneket, ők éppen a síléceiket csatolták fel. – Azonnal továbbállnak.

– Vége a vadászatnak? – kérdezte Ozzie.

– Igen – felelte Sara, majd tartott egy kis szünetet, mielőtt folytatta: – Tudom, hogy nem szerettél itt lenni, de örülök, hogy megismerhettelek. Az emberek csak ritkán hűek a hírnevükhöz... de néha azért előfordul.

– Köszönöm.

– Amikor legközelebb találkozunk, minden másként lesz.

Ozzie számos frappáns módon reagálhatott volna erre a megjegyzésre, de azt a többiek is hallották volna. Ezért csak ennyit mondott.

– Remélem.

– Te pedig – fordult az asszony Orionhoz –, tartsd szemmel, nehogy valami ostobaságot csináljon.

– Megpróbálom – motyogta a fiú az arcmaszk takarásában.

Ozzie gyorsan felcsatolta a sílécét, majd ellenőrizte, hogy Orion léce is rendesen tart-e. Orion erősen megmarkolta a Tochee szánkójához erősített vontatókötél végét, Ozzie pedig megadta az idegen lénynek az előre megbeszélt jelet, és elindult. A magaslat rézsűje elég meredek volt ahhoz, hogy megadja a kellő kezdősebességet. Csak arra kellett ügyelnie, hogy kikerüljék a kisebb-nagyobb köveket, amelyek esetleg megdobhatják a szánkót. Tochee a négy síbot segítségével könnyedén tudta követni Ozzie jól látható nyomvonalát.

Mire leértek a hosszú rézsű aljára, a szilfenek már útra is keltek. A lovasok mind visszatértek, a többiek pedig kézbe vették a hosszú rudak végén lógó lámpásokat. Ismét kellemes, boldog hangon énekeltek. Abba az irányba indultak el, amerről érkeztek. Ozzie megfordult, és a hosszú rézsűre meredt. Egy magányos alak körvonala rajzolódott ki a tetején, aki őket nézte, de abból a távolságból nem tudta megállapítani, hogy ki lehet az.

Tudta, hogy az elején könnyű lesz. Előző nap semmi fárasztót nem csináltak, rendesen ettek, és hét órát aludtak egyhuzamban, zavartalanul. Az első néhány órában még arra is oda kellett figyelnie, nehogy hátulról belerohanjon a szilfenekbe. Úgy döntött, hogy nagyjából ötvenméteres távolságot tart tőlük, és felveszi az ő könnyed, kocogó ritmusukat. A lábnyomaik kellőképpen letaposták a felső porhóréteget ahhoz, hogy a sílécek akadálytalanul, egyenletesen csúszhassanak a fagyott talajon. Tochee-nak sem okozott gondot tartani az iramot, ő ötméteres távolságot tartott tőle. Ozzie időnként hátrafordult, és Orion minden egyes alkalommal lelkesen integetett, jelezve, hogy minden tökéletesen rendben van. Az öt további utazó is tartotta a sebességet, ketten Ozzie és a szánkó mellett haladtak, hárman viszont, akik jobb síelők voltak, nem maradtak le a szilfenektől, még véletlenül sem akarták elszalasztani ezt az esélyt a kijutásra.

A délután közepe táján Ozzie észrevette, hogy már nem egyenesen a Jégcitadella felé haladnak, hanem enyhén eltartó irányba. Részben a nap állása alapján tájékozódott, részben pedig a hegytömbhöz viszonyította a helyzetüket, amely egyre messzebb került tőlük a bal oldalon. Itt a környezet is megváltozott. Továbbra is a kráterek és a kőszirtek uralták a tájat, de már távolabb helyezkedtek el egymástól, teret hagyva a kristályfáknak, amelyek egyre sűrűbben nőttek a köztes, szabad területeken. Az erdők úgy folyták körbe a lejtők alját, mintha egy alattomos, sötét árhullám közeledne feléjük. A látvány egyszerre volt biztató és elkeserítő. Biztató, mert az erdőben talán végre rátérnek arra az ösvényre, amely kivezeti őket ebből a jeges pokolból; és elkeserítő, mert az erdőben sokkal nehezebben tudnak majd haladni, mint eddig. A szilfenek nem lassították le a lépteiket, amikor beértek a fák közé, kecsesen tértek ki a vastag törzsek és a vékonyabb csemeték elől, egyetlen ághoz vagy gallyhoz sem értek hozzá. Ozzie már nehezebben boldogult. A legszélesebb csapást választotta ki, ennek ellenére folyamatosan kerülgetnie kellett a természetes akadályokat. Ez ennél a sebességnél erős koncentrációt és hatalmas fizikai igénybevételt követelt.

Tisztában volt vele, hogy a kiszáradás végzetes következményekkel járhat, ezért húszpercenként lelassított kissé, hogy igyon a meleg itallal töltött termoszból. Csupán tizenöt-húsz másodpercig tartott, amíg letekerte a termosz kupakját és ivott két-három kortyot, de ez alatt az idő alatt is jelentősen lemaradtak a szilfenektől. Mindez azt jelentette, hogy gyorsabban kell haladniuk, hogy felzárkózzanak.

Négy óra elteltével már átizzadta az alsó ruharéteget, amely kellemetlenül tapadt a testéhez. Mindkét karja égett a fájdalomtól, a lába bármelyik pillanatban összerogyhatott alatta. A szíve hevesen és hangosan kalapált. Az egyik utazó, aki eddig velük együtt haladt, több száz méterrel lemaradt mögöttük, és még tovább lassult. Az élen haladó három síző közül ketten visszaestek, és most Ozzie és Tochee tempóját követték. A szilfenek ösvénye egy dombos tájon vezetett keresztül, és alaposan meg kellett küzdeniük a meredek, csúszós lejtőkkel. A fák egyre magasabbra nőttek körülöttük. A legmagasabb fák vastagabb ágai úgy kacskaringóztak felfelé, mintha tudatosan formálták volna őket ilyenné, és futtatták volna fel a fatörzsre. Az ágak többsége azonban egyenes volt és elágazás nélküli, teljes hosszukon üvegkalitkára hasonlító gömbök ültek. Az ágak tövében lévők elérték az egyméteres átmérőt is, míg az ágak végén ülők alig haladták meg egy makk méretét. Jégszilánkok tapadtak meg a fák törzsein és alkottak szabálytalan alakzatokat, jégcsapok azonban sehonnan nem lógtak. Túlságosan hideg volt ahhoz, hogy jégcsapok képződhessenek.

Orion akkor billent ki az egyensúlyából, amikor felértek egy újabb kisebb domb tetejére. Elengedte a vontatókötelet, és imbolyogva siklott tovább, míg meg nem állt. Tochee azonnal belefúrta mind a négy síbotját a talajba, és megállította a szánkót. Ozzie megfordult, a többiek pedig elsuhantak mellettük.

– Jól vagy? – kérdezte Oriontól.

A fiú kétrét görnyedve állt. Ozzie még a vastag kabát ellenére is látta rajta, hogy egész testében reszket.

– Sajnálom – mondta Orion pityeregve. – Sajnálom. Mindenem fáj, pihennem kell egy kicsit.

– Pihenj csak – mondta Ozzie. Virtuális látómezejének számlálója azt jelezte, hogy már öt órája haladnak megállás nélkül. Még ötvenegy percük maradt napnyugtáig.

Elővett egy pergamendarabot a kabátzsebéből, és ügyetlenül vacakolva próbálta széthajtogatni a fagyott lapot. Kézbe vett egy faszéndarabot, és írni kezdett: A fiú elfáradt. Hamarosan esteledik. Verjünk tábort a domb aljában.

Tochee úgy fordult a szánkó belsejében, hogy egyenesen Ozzie-ra szegezhesse összetett szemének elülső gerezdjét. Jelek jelentek meg benne, majd gyorsan megváltoztak. Ozzie így értelmezte őket: Én is elfáradtam. Táborozzunk le.

Ozzie előrefelé nézett, már csak néhány topáz- és jádeszínű, imbolygó fényfoltot látott a távolban a fák között; a szilfenek egyenletes tempóban haladtak tovább. Az éneküket már jó ideje nem lehetett hallani. Ozzie ekkor vette csak észre, hogy az a társuk, aki lemaradt tőlük, még mindig nem érte utol őket. Ha van annyi sütnivalója, akkor másnap reggel visszafordul, és megpróbálja megkeresni a fedett vadászszánkókat. Ozzie azt sem tudta, hogy az öt utazó közül melyikük maradt le. Többeknél is modern kempingfelszerelést látott, ők biztosan kihúzzák az estét. Ő a maga részéről nem aggódott, tudta, hogy a hőszigetelt sátorban, a meleg hálózsákok belsejében nem eshet bajuk, főleg, ha még hőtéglát is használnak.

Orion nagyot kortyolt a termoszából.

– Hé, kölyök, le tudsz siklani a domb aljába? – kérdezte tőle Ozzie.

– Igen. Nagyon sajnálom. Ti ketten menjetek csak tovább, én megpróbálok visszajutni a Jégcitadellába.

– Ne légy hülye! Nemsokára amúgy is meg kellett volna már állnunk. Még napnyugta előtt benn akarok lenni a sátorban. – Ozzie felmarkolta a földről a vontatókötelet, és odaadta Orionnak.

Egészen gyorsan, gond nélkül siklottak le a domboldalon. Haladtak még egy kicsit, és kerestek egy alkalmasnak tűnő tisztást. A jéggel borított fák felfogták és megszűrték a vöröses napfényt, homályos karmazsin derengésbe vonva a talajt. Ozzie levette a sátrat Tochee szánkójáról, és Orion kezébe nyomta, hogy csomagolja ki, ő pedig addig összeillesztette a bálnacsontokból álló vázat a szánkó köré, hogy ráteríthessék a vastag takarót éjszakára. Ezúttal is meggyújtott két gyertyát a szánkó szélvédője előtt. Mielőtt kikúszott volna a hevenyészett sátorból, még bepillantott a zárt szánkó belsejébe. Elégedetten nyugtázta, hogy Tochee-nak sikerült letépnie egy hőtégla csomagolását.

Orion néhány méterrel arrébb állította fel a saját sátrukat, és már be is mászott. A kerozinlámpa gyér, álmosító fénye szűrődött ki a nyitott bejáraton keresztül. Miközben sebes léptekkel haladt a kelless meleggel kecsegtető sátor felé, Ozzie tudatára ébredt, mennyire magukra maradtak, mennyire elszigetelődtek ezen az idegen bolygón. Magányosan kell éjszakázniuk ebben a sarkvidéki erdőben, természetes fény- és hőforrás nélkül, ahol ráadásul még ismeretlen teremtmények is barangolhatnak a közelben. Most megtapasztalhatta, milyen is a valódi gyerekkori rémálom, amitől még a gyerekkor elhagyásával sem szabadul meg véglegesen az ember, még háromszázötven év elteltével sem.

Amikor bekúszott a sátorba, és gondosan lezárta a bejáratot, nem csupán az elviselhetetlen hidegtől reszketett. Orion látványos mozdulatokkal tépte fel az egyik hőtégla csomagolását. Szép lassan levették a vastag bundát és a felső nadrágot, majd az alatta lévőt és a pulóvereket is. Ozzie lerángatta magáról a teljesen átizzadt, hideg, kockás inget, és közben undorodva fintorgott. Miután abbahagyta a sífutást, szinte azonnal fázni kezdett, vastag jegesbálnabőr kabát ide vagy oda.

– El is felejtettem, milyen borzalmas odakint az éjszaka – mormogta.

– Azt hittem, mostanra már kijutunk innen – mondta Orion csalódott, nyafogó hangon. – Olyan sokáig jöttünk.

Ozzie megszorította a fiú vállát.

– Emlékszel még, hogyan jutottunk ide? Nagyon jól helytálltál ma, és éjszakára amúgy is letáboroztunk volna.

– Köszi, Ozzie. Szerinted a többieknek sikerült?

– Nem tudom. Úgy tűnt, hogy sikerült a szilfenekkel tartaniuk.

– Remélem, hogy sikerült nekik.

Ozzie kinyitotta az élelmiszerkészletet rejtő zsákot.

– Mit szeretnél vacsorázni?

Ozzie egyáltalán nem akart felkelni, amikor a beültetett időzítője felverte álmából. Kényelmesen elnyúlva feküdt a pihe-puha hálózsák belsejében, a végtagjai fertelmesen fájtak, és ami a hasizmait illeti... Koromsötét uralkodott a sátor belsejében, ezért infravörös tartományba váltott, és megkereste a kerozinlámpát. Amikor a lámpás felvillant, egy pillanatra elvakult tőle, de szinte azonnal megnyugtató, sárgás félhomály űzte el a sötétséget. A jegesbálna lámpaolaj gyomorforgatóan bűzös füstcsíkot eregetett.

– Mi a baj? – kérdezte Orion.

– Semmi, csak reggel van, és fel kell kelni.

– Tévedsz, még éjszaka van. Csak most feküdtem le.

– Attól tartok, nem. – Ozzie kicipzárazta hálózsákja felső harmadát, és végigtapogatta magát. Thermo alsóruhája tökéletesen megszáradt, ahogy a kockás inge és a pulóverei is, amelyeket lefekvés előtt begyűrt a lábához. A hőtégla azonban teljesen leégett, ezért pára csapódott le a sátorponyva belső felületén. Próbálta minél óvatosabban felvenni kockás ingét, de akárhányszor hozzáért a sátor oldalához, hideg vízcseppek csöpögtek a nyakukba. Orion folyamatosan nyafogott és átkozódott, miközben felöltözött.

Felpattintották az önhevítő, tükörtojást és szalonnát tartalmazó dobozok fedelét. Kellemes illatok töltötték meg a sátrat, még a lámpás bűzét is elnyomták, és egy pillanatra elfeledkeztek szorult helyzetükről.

Amikor már a reggeli utolsó falait nyelték, és közeledett az indulás ideje, Orion feltette a nagy kérdést.

– Ma odaérünk szerinted?

– Őszintén? Fogalmam sincs, kölyök. Bízom benne, de ha nem... továbbmegyünk, már nem lehet messze. Itt még a szilfenek sem bírják ki sokáig. – Nem mondta, de egyre többször rándult össze a gyomra, már közelgett a végső határ, ahonnan nincs tovább. Nyolc hőtéglájuk maradt, ami további három biztonságos éjszakát jelentett a számukra. Tégla nélkül is kihúzhatják talán az éjszakát a hőszigetelt sátorban, de iszonyatos megpróbáltatás lenne, Tochee pedig egész biztosan meghalna. Ha pedig ez bekövetkezik, akkor nem tudják magukkal cipelni sem a sátrat, sem az élelmet, sem az egyéb felszerelést.

Félrehúzták a sátor bejáratát, és kimásztak a lámpaolaj bűzéből a sötét erdő dermesztően csípős levegőjébe. Éjszaka ismét havazott, vékony réteget képezve a Tochee szánkóját védő, vastag takarón. Ozzie ismét kalapáló szívvel húzta le a bálnacsontból készült vázról a takarót, és félve kukucskált be az ablakon, hogy megnézze, idegen útitársuk él-e még. Túlélte az éjszakát, boldogan integetett nekik a kristályablak mögül.

Fél óra alatt összekapkodtak és fölpakoltak mindent a szánkóra. Szerencsére nem esett annyi hó, hogy teljesen elfedje a szilfenek nyomát. Közvetlenül indulás előtt Ozzie elővette és a tenyerébe helyezte Orion barátságmedálját. Nem csillogott olyan fényesen, mint előző nap, de így is jó néhány kékes árnyalatú szikra pattogott a belsejében. Ezt ő jó jelnek vélte, és bátorsággal vértezte fel... Így hát útnak indultak.

Megélénkült a szél, és egész délelőtt kellemetlenül süvített a fák között. Hópelyheket vágott az arcukba, ezért Ozzie kénytelen volt néhány percenként megtörölni a szemüvegét. Amikor megálltak inni, mindig odament Tochee szánkójához, és levakargatta az odafagyott hópelyheket a kristályszélvédőről. Nem tudta megállapítani, hogy havazik-e, vagy csak az állandó szél söpri le a faágakról a rájuk telepedett pelyheket. Nem is értette, miért nem borítja méternyi mélységű hó- és jégtakaró a talajt mindenhol a bolygón. Sara egyszer elmagyarázta neki, hogy évente kétszer, több napon keresztül hatalmas vihar tombol, és magával sodorja a frissen esett, még nem tömörödött hó- és jégrétegeket. Ez végül is egyáltalán nem lepte meg Ozzie-t, ez az egész bolygó furább volt, mint bármelyik hely, ahol életében valaha járt. Még az is megfordult a fejében, hogy ezt is mesterségesen alakították ilyenné, mint az Ezüstbolygót.

Ezen a reggelen szándékosan diktált lassabb tempót. Előző nap csak azért próbálta tartani a lépést a szilfenekkel, mert a lelke mélyén abban bízott, hogy még az est leszállta előtt sikerül kijutniuk a bolygóról. Természetesen most is sürgette őket az idő, de már nem volt szükség rá, hogy az erejükön felül teljesítve, a végkimerülésig hajtsák magukat. Ezért inkább lassabb, de egyenletes sebességre állt be. Ezúttal más miatt aggódott: a folyamatosan süvítő szél kezdte végleg eltüntetni a lábnyomokat. Akadt azonban biztató jel is. Úgy tűnt, a fák szabályos sorba rendeződnek előttük, egyféle, jól követhető ösvényt fogva közre. Mintha a természet ezzel ellensúlyozná a szél romboló hatását.

Ebédre levest ettek, amit az egyik üveggömböket növesztő fa tövében fogyasztottak el. A fa törzse valamelyest védte őket a szél ellen. A hóval és jéggel borított fa akár túlméretezett karácsonyfának is beillett volna. A rövid pihenő alatt teljesen átfagytak, és még a forró leves sem tudta kiűzni a hideget a csontjaikból. Ozzie utálta, ha fázik a lába, folyton attól félt, ha este lehúzza a bakancsát, már csak összefagyott lábujjakat talál a zokni alatt. Mire ismét útra keltek, olyan vastag hóréteg borította az ösvényt, hogy már szinte semmit sem láttak a nyomokból, amelyeket eddig követtek. És ami még rosszabb, a nagyobb és nehezebb hópelyhek kezdtek megtapadni a kabátjukon. Tochee szánkója mintha eltűnt volna, nem volt egyéb egy sítalpakon sikló, szögletes hókupacnál.

Ozzie érezte, hogy a hópelyhek megpróbálnak rést keresni a kapucnija széle mentén; keskeny, vékony jégcsíkok fagytak az arcára. Néhány perc elteltével a fák ritkulni kezdtek. Noha a sífutás ettől lényegesen könnyebbé vált, a még mindig süvítő szél és a levegőben szálló jégszilánkok nagyobb fogást találtak rajtuk. Nem sokkal később a szilfenek csapása végleg eltűnt szem elől. Ozzie egy pillanatra megállt, de gyorsan tovább kellett siklania, mert félő volt, hogy Tochee elgázolja őt a szánkóval.

Az út elejétől kezdve ettől rettegett. A bolygó kegyetlen, álnok időjárása végül eltüntette előlük az egyetlen kivezető utat. Csapdába estek. Ügyetlenül matatni kezdett egyujjas kesztyűjével, hogy elővegye a barátságmedált. Még mindig érzékelhető volt némi gyér, kékes derengés a belsejében. Ozzie körbefordult vele. Úgy tűnt, mintha egy ponton fényesebbé vált volna a különleges ékszer. Igencsak vékonyka szalmaszál ahhoz, hogy három élet is ettől függjön, de nem tehetett egyebet, ebbe kapaszkodott.

A szánkó végéhez sietett, és megkereste a vékony kötelet, amit magukkal hoztak. A kötél egyik végét a derekához kötötte, a másikat pedig a szánkó elejéhez csomózta. Ismét útra keltek. Úgy tűnt, végre csillapodik a szél, ugyanakkor erős hóesés vette kezdetét. Rendszeres időközönként megállt, hogy ellenőrizze a medált, de a vállán ücsörgő kisördög minden egyes alkalommal a fülébe suttogott: Ugyan mi értelme? Amikor erre a világra érkeztek, legalább abba a megnyugtató álomba ringathatta magát, hogy a szilfenek ösvényein nem eshet bajuk, ott nem történnek szörnyűségek a békés utazókkal.

Mostanra azonban be kellett látnia, hogy az élete hajszálon függ, és ez a hajszál nem egyéb, mint egy idegenek által készített csecsebecse. Virtuális látómezejének számlálója azt jelezte, hogy negyven perce haladnak szünet nélkül, pedig ő úgy érezte, hogy órák óta küszködnek már a havon. Egy újabb erdő széléhez értek. Miután behúzódtak a sűrűbe, azonnal alábbhagyott a szél, és már korántsem vágta olyan erővel és mennyiségben az arcukba a havat és a jégszilánkokat. Ozzie ennek ellenére nem oldotta le a derekáról a kötelet.

– Néhány óra múlva tábort verünk – közölte két útitársával. Szerette volna, ha továbbhaladhatnak, de a bolygó ereje ismét megadásra késztette őket. Végtelenül kimerült már a két napja tartó, borzalmas terepviszonyok és elviselhetetlen időjárási körülmények között zajló rohanástól. Azzal is tisztában volt, hogy Orion bármelyik pillanatban összeeshet, amit pedig Tochee-t illeti... a jó ég tudja. Eldöntötte, hogy éjszaka jó nagyot alszanak, hogy legalább másnap újult erővel vághassanak neki a végtelen vadonnak, és egész nap haladhassanak. Ha addigra sem jutnak el sehová, akkor több döntést már nem kell meghoznia.

Ismét nekiveselkedett az erdőnek, perzselőn fájó tagjai csigalassúsággal mozogtak, úgy érezte, alig jut előre. A lábujjai teljesen elgémberedtek, a bokájától lefelé semmit sem érzett. Ismét rátört legrosszabb rémálmai egyike, és inkább nem is gondolt rá, hogy mit talál majd a zoknijában, ha lehúzza a bakancsát. Annyi öröme azért akadt, hogy az erdő talaja itt lejtett; a kiálló sziklákat és halmokat természetesen itt is kerülgetniük kellett, de alapvetően jól haladtak. Bízott benne, hogy a lejtő nem ér véget, nem érzett magában annyi az erőt ahhoz, hogy megmásszon egy újabb dombot. Itt a hóréteg is vastagabb volt, és gyakorta elfedte a kisebb sziklákat és bukkanókat. Szinte folyamatosan kellett söprögetnie a havat a kabátjáról.

– Ozzie!

Azonnal megfordult. Orion eszeveszetten integetett.

Na, most meg mi van? Egyre feszültebbé vált a reménytelennek tűnő kaland miatt, de azért jelzett Tochee-nak, hogy álljon meg, ő pedig odasiklott a fiúhoz.

Orion levette a szemüvegét.

– Nedves! – kiáltotta ujjongva.

Ozzie nem kiabált rá a fiúra, hogy azonnal vegye vissza a szemüveget, inkább közelebb hajolt, hogy megnézze, mi történt.

– Olvad a hó! – lelkendezett Orion. – Elég meleg van ahhoz, hogy megolvadjon.

Valóban, a szemüveg külső felületére tapadt jég olvadozott. Ozzie levette a szemüvegét, és felfelé fordította a fejét. Milliónyi sötét árnyalatú pehely hullott alá az egyöntetű, rózsaszínű égboltból. Amikor az arcának csapódtak, nem okoztak csípős fájdalmat, mint korábban. Persze hideg volt az érintésük, de nem fagytak azonnal a bőrére, megolvadtak, és szép lassan lecsurogtak róla.

Ozzie a legközelebbi fához hajtotta magát. Felemelte az egyik síbotját, és nagy erővel rácsapott a fa törzsére. A kéregre tapadt hóréteg részben lepergett róla. Addig csapkodta, amíg a kéreg teljesen megtisztult. Valódi, élő fakéreg tárult a szeme elé. Ez egy igazi fa! Kitört belőle a nevetés, amely inkább tűnt tébolyult kacajnak. A sors iróniája, hogy annyira átfagytak már a csontjai, hogy észre sem vette, hogy a hőmérséklet időközben felmelegedett, csupán néhány fokkal lehetett fagypont alatt.

Orion is odacsörtetett hozzá. Izgatottan meredt a fa ráncos kérgére.

– Megcsináltuk! – kiáltotta Ozzie, és szorosan megölelte a fiút. – Kurvára megcsináltuk! Kijutottunk arról az elcseszett bolygóról! Kint vagyunk! Újra szabad vagyok!

– Tényleg sikerült megszöknünk? – kérdezte Orion.

– Ó, hát persze! Biztos lehetsz benne, hogy leléptünk onnan! Megcsináltuk, kölyök, te meg én! Ja és persze Tochee. Gyere, mondjuk el neki a jó hírt.

– De, Ozzie... – szólt utána Orion –, az ég még mindig piros.

– Hát igen. – Ozzie ismét felnézett, és nem akart ünneprontó lenni, de az ég még valóban élénk rózsaszínben játszott, ráadásul ebben a napszakban... Persze milyen napszakban? – hiszen ő csak a virtuális órájára hagyatkozott egész idő alatt. Ha valóban átléptek egy másik világba, akkor... – Nem túl, sok vörös csillag van a galaxisban.

Elővette a pergamenlapját és a faszéndarabot, és gyorsan írni kezdett: Azt hiszem, sikerült. Tovább tudsz jönni még egy kicsit?

Amíg csak élek.

Ozzie elővette a barátságmedált. Már alig pislákolt fény a belsejében.

– Azt hiszem, erre – mondta, és már el is indult. Nem sokat morfondírozott rajta, semmi jelentősége sem volt, hogy milyen irányban haladnak tovább. Az időjárási és terepviszonyok alig változtak, de már az nem is remélt tartalék energiákat szabadított fel benne, hogy tudta, sikerült elhagyniuk a Jégcitadella elátkozott bolygóját. Mint a jegesbálnák – gondolta.

Most, hogy már tudta, mire figyeljen és mit keressen, egyértelművé váltak a jelek. Vastag hótakaró, másfajta fák ágas-bogas lombkoronával és egy barátságosabb égbolt. Méterről méterre haladva fedezte fel a változásokat. Kisvártatva hennaszínű fűszálakat vett észre kikandikálni a hó alól. Apró rágcsálók rohangáltak a fák között és körül. A fák ágairól összetapadt csomókban csusszant le a hó, és nedves cuppanással ért földet. Minél magasabb lett a hőmérséklet, annál gyorsabban olvadt fel a táj. Egy meglehetősen meredek lejtőn haladtak, tempósan ereszkedve lefelé.

Az erdő váratlanul ért véget. Ozzie valósággal kirobbant az utolsó fák mögül. Egy hófödte mező tárult a szeme elé, kiálló sziklatömbökkel és narancsos árnyalatú gyepfoltokkal. Úgy látta, hogy egy hegyekkel körülvett, hatalmas völgy közepe táján lehetnek. Egy gyönyörű, tiszta vizű tó nyúlt el előtte, legalább harminc kilométer széles mindkét oldalon. A part mentén fák nőttek, az ágak épp csak rügyezni kezdtek. A hómező jó ötszáz méterre az erdő szélétől véget ért, a helyét az olvadó hóból összeálló, több száznyi vékony patak vette át. A völgy minkét oldalán egybefüggő erdősáv látszott, amelyek élesen elválasztották egymástól a hegyoldal alsóbb, füves lejtőit a magasabban fekvő, sziklás területektől.

Ozzie visszafordult az erdő felé, amelyből az imént előbukkant, és megesküdött volna rá, hogy mindössze öt perc átsíelni rajta, nekik mégis tizenöt percükbe került. Egy fényesen ragyogó nap kelt fel a völgy egyik végében, és Ozzie ekkor magyarázatot talált a rózsaszínű égboltra. Egy borongós, vérvörös színű alkonyatból siklottak át egy vibráló hajnalba.

Hátralökte a kapucniját, és belemosolygott az erősödő fénybe. Hagyta, hogy a kellemes napsugarak megmelengessék a bőrét.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Egyetlen primer uralkodónak sincs neve. A neveket a fajukra jellemző, közvetlen idegingerületi összeköttetésen alapuló kommunikációs rendszerük központjából származtatják. Természetesen meg tudják különböztetni egymást. A mozgásképtelen, helyhez kötött uralkodók még a saját maguk által létrehozott csoportokon belül is felette álltak mindenkinek, csak ők számítottak, ők maguk jelentették az életet. Ez a viselkedés még történelmük korai szakaszában alakult ki így, a területfoglalások idején. A gépesítés előtti időszakban gyakorta kötöttek, illetve bontottak fel szövetségeket, még a legszorosabb együttműködések is azonnal véget értek, ha egy másik megállapodás nagyobb előnyökkel kecsegtetett. Akkoriban a területért és az ott található nyersanyagokért folyt a harc – a friss víz és a föld jelentette a legnagyobb értéket. Nem sok változott az évezredek során.

A gépek megjelenésével a szövetségek jellege megváltozott, aszerint alakult, hogy a gépesítés fejlődése mit kívánt meg éppen. A politikai manőverezés, az együttműködések létrejötte és felbomlása azonban ugyanúgy zajlott tovább, ugyanolyan alattomosan, erőszakosan, kizárólag önös érdekektől vezérelve.

Akadt egy uralkodó, aki folyamatosan meg tudta őrizni az elsőségét a többiekkel szemben. Mindig a legerősebb szövetségeket kötötte, mindig a többiek kárára gyarapodott, meg tudta védeni területének határait, minden helyzetben ő bizonyult a legravaszabbnak. Idővel ő lett a legnagyobb és a legerősebb a fajtársai között. Neve nem volt, a felségterülete alapján azonosították őt: a Hajnali Fény Hegye – egy kúp alakú sziklatömb egy hosszú völgy közepén, mely körül több száz méter magas, csipkés szirtek emelkednek ki a vizenyős talajból. A sziliek elhelyezkedéséből adódóan az egyenetlen, csipkés éleken megtörő széles napsugarak kizárólag ezt a központi csúcsot festették meg reggelente.

Kitűnő hely egy új felségterület kialakításához. A telepesedés idején, hét- vagy nyolcezer évvel azelőtt, hogy Krisztus megjelent volna a Földön, több ezer, sőt talán több tízezer uralkodó élt a bolygón, akiket mozgásra képes szolgák védtek, és alapvetően a bolygó egyenlítői zónáját népesítették be. Primitív lények voltak, akiknek valódi evolúciós fejlődése ekkoriban vette csak kezdetét. A foggal-körömmel védett felségterületük közepén ücsörgő uralkodók semmi egyébre nem használták primitív gondolataikat, mint hogy a szomszédjaik ellen áskálódjanak. A közönséges szolgák táplálékul primer alapsejteket vettek magukhoz a vizekből, ehető növényeket termesztettek, míg a katonavariáns szolgák megerősödtek és mozgékonyabbá váltak, az lett a feladatuk, hogy bunkósbottal verjék be az ellenséges törzs tagjainak fejét.

Az uralkodó kiküldött egy tizenkét fős falkát, hogy keressenek megfelelő helyet, ahol új törzset lehetne alapítani. Egy ilyen új, szomszédos terület ugyanis igen előnyös lehetne az alapító uralkodó számára: közös tőről fakadó személyiségüknek hála ugyanis egy ilyen szövetség minden eddiginél erősebb lehetne, a kezdeti években legalábbis mindenképpen. Idővel persze valószínűleg ellentét ütné fel a fejét, mint mindig.

Hajnali Fény Hegye még őrizte az emlékeit a telepesedés és a valódi gondolatok megjelenése előtti időkről. A falka napokon keresztül keresgélte a megfelelő területet, óvatosan ereszkedtek le a völgy meredek lejtőjén, sziklákat kerültek ki és kiszögelléseken másztak át. Csoportba rendeződtek, és úgy vágtak át a mocsaras völgy aljában húzódó esőerdőn. Minden hajnalban köd szállt fel a buja növényzet sűrűjéből a kiadós éjszakai esőzés miatt. A nehéz, párás levegőben a nap fénye kellemes narancsos-arany színűvé változott.

Ekkor pillantották meg: egy szimmetrikus kúp emelkedett ki az árnyékba borult talajból, az egyetlen olyan pontja a völgynek, amelyen megcsillant a felkelő nap fénye, amitől élénk smaragdzölden csillogott a rózsaszínes ég előterében. Vékony patakok szaladtak le az oldalán, a vizük hívogatón csillámlott a napfényben. Apró, fekete alakok látszottak a magasban, széttárt szárnnyal, lustán köröztek a felfelé szálló, meleg légáramlatok hátán. Néhány képviselője egy olyan nem primer létformának, amelyek még megmaradtak a trópusi övezetben.

A falka négy legnagyobb tagja összekapaszkodott, majd összeérintették a receptoraikat, és ezáltal összekapcsolódott az agyuk. Egyéni gondolataik ugyanazok voltak, az uralkodótól kapott emlékek és utasítások sorozata, de azáltal, hogy összekapcsolódtak, a sokszorosára nőtt a döntési képességük. Mióta beléptek a völgybe, egyetlen ellenséges uralkodót vagy területfoglaló falkát sem láttak. A nehezen megközelíthető völgyet könnyű megvédeni. Elég nagy ahhoz, hogy háromnégy törzs is elférjen benne. Egy uralkodó és a törzse dúskálna a vízben és a földben, és ezzel stratégiai szempontból nagy fölénybe kerülne a szomszédos uralkodókkal szemben.

El kellett dönteni, hová települhetne az uralkodó...

Az összekapaszkodó szolgák két-két érzékelőcsápja összecsavarodott, így mindannyian pontosan ugyanazt látták, a kúp alakú hegyet. Ha ilyen sok patak csörgedezik az oldalán, akkor lennie kell egy forrásnak a tetején. Egy ilyen hely tökéletes lenne egy uralkodó számára. Itt mindig tiszta lenne a víz, nem úgy, mint a folyópartok közelében, ahová szennyezett víz érkezik a magasabban fekvő területekről.

Megállapodásra jutottak: a hegy, amelyet megvilágít a hajnali fény. Elváltak egymástól, és megszűnt közöttük a kapcsolat. Magukhoz hívták a falka másik nyolc tagját. Érzékelőcsápjaikkal kölcsönösen megérintették egymás receptorait, és átadták egymásnak az utasításokat. Egyszerre indultak el a hegy irányába.

Félúton járhattak a csúcs felé, amikor felfedeztek egy hatalmas tavat, amelyet több patak is táplált. A négy nagy szolga ismét összekapcsolódott, és az így megnövelt tudatukkal vizsgálták át a terepet. Az egyik szolga szippantott a vízből, és megállapította, hogy elegendő mennyiségű primer alapsejtet tartalmaz. Az alapsejtek jelenléte megerősítette, hogy ez tökéletes hely lenne egy uralkodó számára, néminemű átalakítást és tereprendezést követően. A másik nyolc szolga további utasításokat kapott.

A szolgák azon típusa, amelyik belépett a völgybe a legegyszerűbb volt azok közül, amelyeket az uralkodó létrehozott, és ennélfogva a legalkalmasabbak arra a feladatra, amivel megbízta őket. Az alapjánál egy méter átmérőjű, fehér bőrű, körte alakú törzzsel rendelkeztek négy megkeményedett, elvékonyodó, függőlegesen futó bőrtaréjjal a lágyéki és hastájéki részen. A négyszeres szimmetria mindig is jellemző volt a primer fajra. Négy láb eredt a taréjszerű képletek végéből a törzs alsó részének peremén. A végtagok középen lévő, egy-egy rugalmas „csontot” izomkötegek borították, a legkülönbféle mozgásmódokat téve lehetővé. A lábuk kisméretű, okkersárga, porcszerű, de ellenálló szövetből felépülő patában végződött. A kemény talajba, sőt akár még a fába is bele tudták vájni – amit nem igazán használtak ki, mert nemigen másztak fára.

A lábukhoz hasonlóan a karjukból is négy nőtt, hatvan centiméterrel a csípőízület felett eredtek a törzsükből. Méretükben és mozgékonyságukban is hasonlítottak a lábakhoz, ezek a végtagok azonban négy ollóban végződtek, melyekkel még a közepes vastagságú faágakat is könnyedén át tudták vágni. Testük felső részén négy kopoltyúszerű szerv látszódott, egyenlő távolságra egymástól, ezeken keresztül szívták be a levegőt a tüdejükbe. Ezek között helyezkedtek el a rövid, rugalmas, ormányszerű szájszervek, amelyeket külön-külön is tudtak mozgatni. A szolgák kizárólag bizonyos növényeket fogyasztottak a tápanyagtartalmuk miatt, de leginkább csak az alapsejtekben gazdag vizet itták. A táplálékot a nagyméretű, kettős gyomrukban emésztették meg. Időnként csak félig, majd visszaöklendezték, és ezzel táplálták a mozgásképtelen uralkodót; ha teljesen megemésztették, akkor a salakanyagot a testük alján található végbélnyíláson keresztül ürítették.

A kopoltyúk és a száj felett négy érzékelőcsáp eredt a test legfelső részéből. Ezek még a végtagoknál is rugalmasabbak voltak, az összes lehetséges irányba tudták mozgatni őket. A csápok receptorokban végződtek: az idegi impulzust átengedő, idegdúcra simuló, vékony membránokban. Ezek alatt ültek a szemek, alattuk a nyomásérzékelő hólyagok, amelyekkel a hanghullámokat érzékelték, majd egy kémiai elemekre érzékeny rostokból álló toll következett a szagok érzékelésére, végül pedig fürtszerűen elhelyezkedő tapintósejtek zárták a sort, ezekkel érzékelték a hőmérsékletet.

Ezeknek a teremtményeknek nem jelentett különösebben nagy kihívást, hogy a saját igényeiknek megfelelően alakítsák át a tó környezetét. Már régen elsajátították az eszközhasználat alapjait, ezért célszerűen fel tudták használni az éles köveket és a kemény fakérget. Ásóként és lapátként használva ezeket, a tizenkét szolga ásott egy kis tavacskát a nagy tó fölött, majd körberakták a kiásott földből kiszedegetett kövekkel.

Miután ezzel végeztek, a négy nagytermetű szolga bement a vízbe, és ismét összekapcsolódtak a csápjaik segítségével. Ezúttal sokkal mélyebb kapcsolat alakult ki közöttük, mint az egyszerű gondolatátvitel. A testüket szorosan egymáshoz nyomták, és felkészültek az összeolvadásra. A folyamatot a mentális egyesülés során termelődő, speciális hormon váltotta ki. Az ezt követő öt hétben egy egészen elképesztő átalakulás zajlott le. A testük sejt alapú egyesülésen ment át, és végül egyetlen lénnyé olvadtak össze. Ahol a testük korábban összeért, ott a bőrük előbb meglágyult, majd felszívódott, így egyetlen, egybefüggő, óriási test alakult ki. Ezen a testen belül aztán az agyuk is összeolvadt és ezáltal megnőtt; hasonló módon olvadt össze az összes belső szervük. Az izomzatuk fokozatosan eltűnt, azt emésztették fel, hogy elegendő energiát termeljenek az átalakuláshoz. A lábak addig zsugorodtak, míg már csak kör alakú csonkok maradtak belőlük, amelyek az új, óriási testet tartották. A karok elsorvadtak és leestek, nem volt már rájuk szükség. Az emésztőrendszer szervei megnyúltak, és az új, egybeforrott agy köré tekeredtek, ahogyan a borostyán növi körbe a fa törzsét. Az agy alatt ugyanis valami más, valami új indult növekedésnek: az eddig csak kezdetleges fejlettségi állapotban lévő szaporító szervrendszer részei elkezdtek kifejlődni. Csupán az érzékelőcsápok maradtak meg, tizenkét irányú érzékelést téve lehetővé a fejlődő agy számára.

Az átalakulást követően az új primer uralkodó, Hajnali Fény Hegye nekilátott biztosítani a felségterületét. A megmaradt nyolc szolga folyamatosan jött-ment, ők táplálták az uralkodót a félig megemésztett, visszaöklendezett táplálékkal. Egyértelmű utasításokat kaptak, hogy milyen növényeket fogyasszanak, attól függően, hogy az uralkodónak milyen vitaminokra és tápanyagokra volt szüksége.

A visszaöklendezett táplálékkal magához vett tápanyagoknak köszönhetően Hajnali Fény Hegye időközben teljesen kifejlődött szaporító szervrendszere működésnek indult. Nagy mennyiségű nukleoplazma áramlott a testéből a vízbe, és úszott le a nagyobb tóba, ahol azonnal körbevették a benne élő alapsejtek.

Maguk a primer alapsejtek az amőbákéhoz hasonló életmódot folytatnak, sejtmembránon keresztül veszik fel a tápanyagot a vízből, osztódással szaporodnak, és egysejtű állapotban maradnak. Mindenféle vízben előfordulnak. A DNS-ük azonban sokkal több mindent kódol ennél. A nukleoplazma hatására alakulnak át magasabb szintű, többsejtes élőlénnyé. Ekkor olyan anyagot választanak ki, ami a DNS új szekvenciáit aktiválja, megszüntetve az amőbaállapotot. A nukleoplazmát körülvevő sejtek megváltoznak, és különböző, meghatározott funkciójú organellumok fejlődnek ki. A többsejtű organizmusokra jellemző módon a sejtek differencializálódni kezdenek. Az uralkodó irányítani tudja, hogy a szaporító szervrendszer milyen típusú nukleoplazmát termeljen. Tudatosan szabályozza a nukleoplazma hormonösszetételét, és ezáltal előre meghatározhatja a későbbiekben kifejlődő szolgák testfelépítését és főbb jellemzőit. Ha erős fizikai munkavégzéshez van szüksége szolgákra, akkor olyan nukleoplazmát bocsát ki magából, amely majd nagy termetű és izmos egyedeket eredményez. Ha területet kell foglalni vagy védeni, akkor katonákat hoz létre magának.

Hajnali Fény Hegyének első törzse három héttel a nukleoplazma és az alapsejtek egyesülését követően gázolt ki a tóból. A már ott lévő szolgák az uralkodó elé vezették őket, aki összekapcsolódott velük az érzékelőcsápjain keresztül. Emlékeket és utasításokat áramoltatott át az idegi impulzust átengedő membránokon keresztül a még üres, érintetlen agyukba, és tömören tudatta velük a gondolatait.

Az elkövetkező egy évtizedben Hajnali Fény Hegye a saját szájíze szerint formálta át és erősítette meg a völgyet. Akkoriban csupán néhány nem primer élőlény élt az egyenlítői égöv alatt. Azt a kevés madarat és zömében rágcsálószerű élőlényt rövid úton levadászták és kiirtották a völgyből – egyetlen uralkodó sem tűr meg maga mellett vetélytársat, aki csökkentheti a rendelkezésre álló nyersanyagkészleteket. Az őserdőt fokozatosan kiirtották, a mocsarat lecsapolták, a vizet pedig csatornákon vezették el a páfrányültetvényekhez, amivel a szolgák táplálkoztak. Követ fejtettek, és a szolgák félgömb alakú kunyhót építettek az uralkodó köré, hogy védve legyen az elemektől, és a távoli területekről esetleg odatévedő ragadozóktól. Ércet bányásztak, majd tüzet csiholtak és fegyvereket készítettek. A keltetőtavat kimélyítették és kövekkel rakták körbe.

Negyvenöt évnyi háborítatlan növekedést követően Hajnali Fény Hegye kezdte elérni teljesítőképessége határait. Több mint ezer szolga dolgozott már a völgyben, és egyre nehezebben tudta irányítani őket. Egy második uralkodót kellett teremtenie, hogy folytathassa a fejlődést és a gyarapodást. Hajnali Fény Hegye tavát és kunyhóját kibővítették, és négy szolga összeolvadt egy új uralkodóvá, néhány méterre tőle. Miközben zajlott az összeolvadás, Hajnali Fény Hegye hat receptorával összekapcsolódott az egyesülésben részt vevő szolgákkal, és az újonnan formálódó agyba továbbította a gondolatait. Ezt követően négy csáppal végleg összekapcsolódtak, létrehozva így egy uralkodói párost, amely ezáltal jóval nagyobb agykapacitással rendelkezett, és már számos törzset tudott egyszerre irányítani.

Új fejlődési szakasz vette kezdetét. Miután mezőgazdasági művelésre alkalmassá tették a völgyet, már több ezer szolgát is képes volt eltartani. Hajnali Fény Hegye azonban nem volt elégedett, ugyanis a völgy folyamatos gondozása és karbantartása az összes szolgáját lekötötte. Harmincöt évvel később egy harmadik uralkodó is csatlakozott a pároshoz. Nagyjából ekkoriban kezdett el kereskedni a szomszédos területek uralkodóival. Ércet adott katonákért cserébe, mert le kellett vernie egy másik uralkodó törzsét, aki éppen a feje felett, a völgy pereme mentén húzódó szirtek felé akart továbbterjeszkedni. Páfrányt adott keményfa törzsekért, amiből erősebb és hatékonyabb dárdákat és bunkókat lehetett készíteni. A gondolataikat és a különböző ötleteiket is megosztották egymással, elsősorban a szántásról és a vetésforgóról értekeztek, amelyet a több ezer kilométerre élő uralkodóktól vettek át. Kezdetét vette az igazi mezőgazdasági termelés és az ezzel együtt járó fellendülés. Egy évtized alatt megkétszereződött az a mennyiség, amit egyetlen szolga meg tudott termelni. Ezt látva az uralkodók tanulmányozni kezdték a növényeket, megfigyelték, melyiknek milyen tápanyagokra és talajra van szüksége. Hajnali Fény Hegye fejlesztette ki a keresztbeporzás módszerét, amivel megnövelte a termésmennyiséget és új fajtákat hozott létre. Kezdetét vette a mezőgazdaság tudományos alapú megközelítése, ami újabb változásokat és fellendülést eredményezett.

Hajnali Fény Hegye a huszonkilencedik új uralkodót láncolta magához, egy évtizeddel azután, hogy bevezette a haszonnövények termesztését. Húsz évvel később, ezer évvel azután, hogy megkezdte magányos életét, már negyvenre rúgott az uralkodói csoportot alkotó uralkodói sarjak száma. Ekkora növekedésre még nem volt példa. Összetett agyában folyamatosan újabbnál újabb gondolatok keringtek, minél jobban fejlődött, annál pontosabban és alaposabban tanulmányozhatta az őt körülvevő világot.

Ahogy a trópusi esőerdők szélén élő uralkodók egyre többet tudtak meg a természet rendjéről, úgy hatoltak egyre mélyebbre a mérsékelt égövi zónában. A tűz lehetővé tette, hogy eltávolodjanak eredeti, állandóan meleg otthonuktól. A fűtött épületek, a művelt földek, az öntözőcsatornák, a hidak, a fűrészek és fejszék lehetővé tették, hogy messzire vándoroljanak, és szövetséges felségterületeket alakítsanak ki.

Midőn kezdték megérteni az építkezés alapvetéseit és megismerni az anyagok tulajdonságait, matematikai eszközöket kezdtek el használni a még hatékonyabb munkavégzés érdekében. Egy olyan lény, amely tulajdonképpen csak egy hatalmas agy, a matematikán keresztül tudott kiteljesedni igazán – ez volt a kulcs a mindenség titkához. Szinte vallási fanatizmussal vetették bele magukat a matematika világába. Minden a rendelkezésükre állt, hogy elkezdődjön az iparosodás kora. Ettől kezdve a változások üteme hihetetlen mértékben felgyorsult.

Ezer év elteltével a Hajnali Fény Hegye uralkodói csoport már háromszázhetvenkettő uralkodói sarjból állt. Csak nagyon kevesen nőttek ekkorára eddig a történelem folyamán. Az uralkodói sarjak különálló testei élő gyűrűt vontak a kúp alakú hegy köré. A hegy tetején eredő forrás vizét agyagvezetékeken keresztül vezették le az uralkodói házhoz, amely most már az egész uralkodói csoportnak otthont adott. Egy hatalmas csarnokban éltek, egy boltíves üvegtető alatt, amely átengedte a kellemes napsugarakat. Éjszakára fém parázstartókat gyújtottak, így világítva meg a csarnokot, hogy az uralkodói csoport folyamatosan tevékenykedhessen: utasításokat osztogatott a szolgáknak, nukleoplazmát termelt és felügyelte a különböző kísérleteket és projekteket. Napjában többször is vízpermet hullt az uralkodói csoportot alkotó uralkodói sarjakra, apró fúvókákon keresztül, így tisztálkodtak. A salakanyagot csatornákon keresztül tüntették el a hegy gyomrába, míg a nukleoplazmát az épület alá ásott keltetőtavak láncolatához vezették.

A kinti levegő még mindig állandóan párás volt az éjszakai esőzésektől, de ez a pára mostanra elkeveredett az állandóan működő kemencék füstjével. Hajnali Fény Hegye a délebbre fekvő területekről importált szenet, ahol nehezen termett meg az élelem. Miután több gyors hadjáratot követően leigázta a két szomszédos völgy uralkodóját és kiirtotta a törzseiket, azokat is művelés alá vonta. Egy ekkora terület irányítása azonban már problémákat okozott. Folyamatosan új utasításokkal kellett ellátni a szolgákat, akik képtelenek voltak önmaguktól reagálni az új és ismeretlen helyzetekre. Hajnali Fény Hegye tisztában volt vele, hogy hamarosan támadásra számíthat a nyugati uralkodóktól, akik növekvő aggodalommal nézték agresszív területfoglaló viselkedését. Meglehetősen nagy riadalmat keltett az újonnan kifejlesztett kémiai robbanószereivel, amelyekkel képes volt épületeket és gátakat lerombolni, valamint törzseket megsemmisíteni.

A primerek ebben az évben jöttek rá, miként használják az elektromosságot. Miközben az uralkodók többsége azt vizsgálta, hogyan lehetne világításra vagy gépek és eszközök meghajtására használni, Hajnali Fény Hegye a jeltovábbítás lehetőségeit tanulmányozta; leginkább az érdekelte, hogyan lehetne az idegi impulzusokat a receptorokhoz továbbítani. Egy évtizedébe tellett, mire megtalálta a megoldást; egy addig nem létező elmélet kidolgozása és gyakorlati megvalósítása még egy ekkora, többszörösen összetett agy számára is komoly kihívást jelentett. Ez alatt az idő alatt stratégiai fontosságú vereségeket szenvedett, és elveszítette két korábban megszerzett völgyét. Kedvezőtlen feltételekkel volt kénytelen megállapodásokat kötni, hogy szénhez és olyan egyéb nyersanyagokhoz jusson, amelyekből hiányt szenvedett. De fejlődött is közben, hiszen megteremtette az elektronika alapjait, kezdve az egyszerű ellenállásoktól és kondenzátoroktól egészen az elektroncsövekig. Miután lefektette az alapvetéseket, egy új csarnokot építtetett az uralkodói ház mellé, kialakítva a bolygó első elektronikai laboratóriumait. Az uralkodói csoportot alkotó uralkodói sarjak közül nyolc kizárólag azzal foglalkozott, hogy a szolgák megépítsék és kialakítsák az új rendszereket, majd különböző kísérleteket folytattak. Három év múlva Hajnali Fény Hegye sikeresen továbbított egy jelet egy receptorhoz. Egyszerű tapintással kezdte, mint a hideg vagy a meleg, majd egy kamera fekete-fehér képeivel folytatta. A kameraképek hatalmas horderejű felfedezésnek bizonyultak; eddig kizárólag úgy szerezhetett tudomást a külvilág eseményeiről, ha magához hívott egy szolgát, majd összekapcsolódott vele, és kifürkészte a gondolatait. Kielégítő módszer volt, de nem valós idejű. A kamerakép azonban azonnali. Egy hónapon belül bekamerázta az egész völgyet. Folyamatosan pásztázták a birodalmát, így Hajnali Fény Hegye valós időben tarthatott szemmel mindent, ami körülötte történt. További ötévnyi megfeszített kutatómunkát követően sikerült továbbfejlesztenie az analóg jelátvitelt, és első ízben tudott utasítást adni egy szolgának a távolból. További évtizedekbe telt még, mire sikerült annyira tökéletesítenie a módszert, hogy bármiféle idegi ingert továbbítani tudott a receptorokhoz, de már a távolsági kommunikáció ezen kezdeti formája is hatalmas előnyhöz juttatta őt a többi uralkodóval szemben.

Hajnali Fény Hegye ismét terjeszkedni kezdett. Sereget toborzott a katona-szolgákból, robbanószerekkel és kezdetleges ágyúkkal fegyverezte fel őket, majd lerohanta a korábban egyszer már elfoglalt két völgyet. A katonák sokerű kábelt húztak maguk után, így Hajnali Fény Hegye élőben láthatta a csata eseményeit, és azonnal közbeavatkozhatott, könnyedén cselezve ki és győzve le az ellenséget. Miután újra birtokba vette a két völgyet, gyors hadjáratokat indított a sík vidéken, és kiépített egy széles biztonsági sávot egészen a déli mérsékelt égöv határáig. A többi uralkodó visszafogottan reagált az eseményekre, tudták, hogy egy ekkora területet úgysem tarthat sokáig az irányítása alatt. Néhány hónappal később rádöbbentek a tévedésükre, Hajnali Fény Hegye ugyanis nemcsak hogy megtartotta az újonnan a birodalmához csatolt területeket, de még erősítette is a jelenlétét. A Hajnali Fény Hegye uralkodói csoport már több mint háromezer uralkodói sarjból állt, így képessé vált annyi szolgát szaporítani, hogy teljesen birtokba vehesse ezt a hatalmas kiterjedésű földterületet, és ugyanolyan precízen felügyelhetett mindent, mint a kezdetekkor az eredeti völgyben. Elkezdte használni az ellenségtől megszerzett létesítményeket, így akkora termelőkapacitásra tett szert, amely méltó volt a birodalom méretéhez.

Most, hogy egyenes út vezetett a déli mérsékelt égövi zónához, teljes mértékben kiélhette területhódítási vágyait. Seregnyi szolgát és gépet vezényelt le a déli területekre, megparancsolva nekik, hogy aknázzák ki az ott található erőforrásokat. Villanyoszlopokat állítottak fel és kábeleket húztak ki, összekötve a birodalom távoli részeit.

Évekbe telt, mire a többi uralkodó létrehozta azt a nagy szövetséget, amely végre gátat vethetett Hajnali Fény Hegye terjeszkedésének, de végleg még ez sem állíthatta meg őt. Vérbeli uralkodóhoz méltón ő is létrehozta a maga szövetségét, amit szembeállíthatott az ellenségeivel.

Az elkövetkező ötven évben a többi uralkodó is megtanulta, hogyan továbbítsa az idegi impulzusokat vezetékes vagy vezeték nélküli hálózatokon keresztül. Ez együtt járt az új, az előzőeknél hatékonyabb és pusztítóbb fegyverek építésével, amit a kémia és a fizika mind alaposabb megismerésének köszönhettek, és a primerek között beállt egy egyensúlyi állapot. A kisebb területeket a nagyobb és erősebb szomszédok sorra leigázták. A mérsékelt égöv alatt található szabad területeket mind birtokba vették, bányákat nyitottak és fokozódó termelőtevékenységet folytattak, és eljutottak egészen a sarkvidékekig. Akkor állt be újra egyfajta egyensúlyi állapot, amikor kifejlesztették a nukleáris fegyvereket. A fúziós és fissziós bombák birtokában a kisebb és gyengébb uralkodók sakkban tarthatták nagyobb és erősebb vetélytársaikat, a teljes megsemmisítéssel fenyegetőzve.

Az űrrepülés és az idegen bolygók kolonizálása tűnt a következő logikus lépésnek, és a primer uralkodók lázasan neki is álltak a probléma megoldásának. Hajnali Fény Hegye az elsők között küldött fel űrhajót, hogy mérjék fel az aszteroidák és bolygók nyersanyagkészleteit. A hatalmas távolságok miatt azonban ismét a kommunikációs problémák adódtak, az uralkodók nem követhették figyelemmel az eseményeket valós időben. A közvetlen elektronikus kapcsolatot nehéz volt fenntartani; ha műszaki hiba adódott, akkor a szolgák irányítás nélkül maradtak, és önállóan nem tudtak reagálni a nem várt eseményekre. Egyszerűen nem voltak elég okosak hozzá.

Az egyik kisebb uralkodói csoport találta meg a megoldást. Jeges Tavi Hegyfok a saját maga és persze a törzsei számára akarta megkaparintani az új erőforrásokat, ezért bátrabb fejlesztésekbe fogott, és innovatívabb megoldásokat keresett, mint a konzervatívabb, nagyobb birodalmak. Létrehozott egy új uralkodót, akit nem olvasztott be a nagy csoportba, szabadon hagyta, és egy elektronikus kapcsolaton keresztül plántálta belé a gondolatait. Ennek köszönhetően az új uralkodó Jeges Tavi Hegyfok kisebb ikerpárjává vált. Némi időbeli késéssel ugyan, de a gondolataik folyamatosan eljutottak egymáshoz, divergencia nem lépett fel.

Jeges Tavi Hegyfok2-t feltették egy űrhajóra, és elküldték egy ipari modulra, amely egy aszteroidához csatlakozott. Egy mozgó uralkodó gondolata általános döbbenetet és értetlenséget váltott ki a többi, alapvetően helyhez kötött uralkodóból. Ettől függetlenül megszállott érdeklődéssel várták a fejleményeket. Jeges Tavi Hegyfok2 felügyelte a bányászati munkálatokat és az élhető élettér kialakításának folyamatát. De ami még ennél is fontosabb, folyamatosan összeköttetésben maradt Jeges Tavi Hegyfokkal, részese maradt a bolygón maradt uralkodói csoport tudatának. Ásványi anyagok és fém áramlott Jeges Tavi Hegyfok birodalmába.

A bolygóhoz kötött uralkodók számos másolatot küldtek szét magukról a naprendszerbe. Hatalmas űrverseny vette kezdetét. Óriási területeket hódítottak meg a másik két kőzetbolygón is, és birtokba vették a gázóriások holdjait. Elkerülhetetlenné váltak az elszakadások, a határterületeken dúló egyre hevesebb harcok ugyanis tönkretették a kommunikációs csatornákat, ezért az űrbe küldött uralkodói sarjak elszakadtak az eredeti uralkodói csoporttól, és önállóvá váltak. Az esetek többségében épp ez vezetett még további háborúkhoz, ugyanis az anyabolygón élő uralkodók vissza akarták szerezni az irányítást űrbéli gyarmataik felett.

A primer civilizáció nem exponenciális ütemben hódította meg a naprendszert. Több ezer év szükségeltetik ugyanis a csillag körül keringő összes erőforrás megszerzéséhez és kiaknázásához. Az uralkodói csoportok pedig gyakorlatilag örökké élhetnek, és sokan közülük éppen ezért hosszú távra terveztek.

Hajnali Fény Hegye építette meg az első csillaghajót egy aszteroidára telepített ipari bázison. Fúziós meghajtású űrhajó volt; a primerek mereven logikus gondolkodása és tapasztalati megfigyeléseken alapuló tudományos kísérletezése korlátok közé szorította őket, képtelenek voltak olyan innovatív elméletek megalkotására, mint a fénysebességnél gyorsabb utazásra képes hajtóműrendszerek. Hajnali Fény Hegye8658-cal a fedélzeten az űrhajó útnak indult a három és fél fényévnyire található legközelebbi csillaghoz. A felderítő expedíció azzal a céllal indult útnak, hogy feltérképezze a csillagrendszer bolygóit, és felmérje a nyersanyagkészleteiket. Hajnali Fény Hegye tudta, hogy nem lesz képes irányítani Hajnali Fény Hegye8658-at, miután elhagyja a primer naprendszert. Éppen ezért leszűkítette a csillaghajóra felvihető gépek és eszközök körét, megakadályozva ezzel, hogy Hajnali Fény Hegye8658 technológiailag fejlett, önálló kolóniát alapíthasson. Így akarta garantálni, hogy Hajnali Fény Hegye8658 semmi egyebet ne tehessen, mint hogy felméri a csillagrendszert, majd visszatér a hírekkel. Hajnali Fény Hegye ugyan fel nem foghatta, hogy mi haszna lehetne egy másik csillagrendszernek, de a távoli jövőre való tekintettel megért egy próbát. Ha sikerül kideríteni, hogy mi van odaát, akkor eldöntheti, mit lehetne kezdeni a többi csillaggal. Már többször is megfogalmazódott benne a gondolat, hogy ha a saját naprendszerének erőforrásai végleg kimerülnek, akkor talán átköltözteti magát egy másik bolygóra, ahol csak ő lenne egyedül, és nem kellene állandóan másokkal hadakoznia.

Sem Hajnali Fény Hegyében, sem egyik másik uralkodóban fel sem merült a gondolat, hogy idegen létformával találkozhatnak. Az anyabolygón az összes állati életformát kiirtották, amikor végleg elfoglalták a mérsékelt égövi területeket. Fel sem tételezték, hogy létezhet rajtuk kívül is intelligens faj. Amikor Hajnali Fény Hegye8658 behatolt a másik csillagrendszerbe, felfedezte, hogy egy kiterjedt idegen civilizáció uralja a negyedik kőzetbolygót. Szerencsétlenségükre ez egy békés faj volt, amelyik a kölcsönös együttműködésre alapozta a boldogulását. A testfelépítésük hármas szimmetriát mutatott, kisebbek és gyengébbek voltak a szolgáknál. És önálló egyedek alkották a társadalmukat.

A csillaghajót nem szerelték fel kolónia alapítására alkalmas gépekkel és eszközökkel, de erős fegyverzettel igen. Hajnali Fény Hegye8658 bolygókörüli pályára állt, majd nukleáris és kinetikus fegyvereivel hatalmas területeket igázott le, és az irányítása alá vonta a még használható ipari létesítményeket. Azonnal tanulmányozni kezdte a hármas szimmetriát mutató idegen lényeket. Hajnali Fény Hegye8658 rengeteget tanult róluk és tőlük, olyan ötletekbe és elképzelésekbe nyert betekintést, amelyek megrémisztették ugyan, de felkorbácsolták a kíváncsiságát: hang alapú kommunikáció, megtermékenyített petesejttel történő szaporodás, általános biológia, azon belül is a genetika – ezáltal önmagát is más színben kezdte el látni. A primerek sosem tanulmányozzák és elemzik saját magukat; soha nem is volt rá szükségük. Fantázia és képzelet – na ez érdekes. Művészet. Szórakozás. Csupa felesleges, figyelemelterelő dolog.

Hajnali Fény Hegye8658 a csillaghajó leszállóhelye körül kezdte el felépíteni a birodalmát. Ötvözte eredeti tudását és elképzeléseit mindazzal, amit ezektől az idegenektől vett át. A túlélőkkel úgy bánt, mint a szolgákkal, és arra kényszerítette őket, hogy segítsenek az építkezésben. Három évvel később érkezett egy primer csillaghajó, amelyet egy másik uralkodó küldött oda. A heves harcban elpusztult Hajnali Fény Hegye8658 kontinensének fele. Egyikük sem sérült meg a csatában, és megállapodtak, hogy szövetséget kötnek egymással, és felosztják a bolygót egymás között.

Hajnali Fény Hegye nem lepődött meg, amikor az első csillaghajó nem tért vissza. Nem volt még tapasztalata a csillagközi utazásban, sokféle probléma felmerülhetett. Éppen ezért még több hajót épített, amelyek indulásra készen álltak. Egyetlenegy uralkodó csillaghajója sem tért vissza. Finomított a csillaghajó tervein, és új expedíciókat indított. Az összes hajót elnyelte a két csillag közt tátongó, hatalmas űr.

Százévnyi csillagközi utazást és huszonnyolc csillaghajót követően az egyik uralkodó egyik hajója visszatért. Az a hajó, amelyiket a legerősebb fegyverzettel látták el, és az egyetlen, amely már erőtérrel is rendelkezett. Hajnali Fény Hegye szövetkezett a három legerősebb uralkodóval, hogy megépíthessék ezt a hatalmas és erős hajót. Kizárólag kivételes tűzerejének köszönhette, hogy épségben visszatért, ugyanis ellenséges hadihajók egész serege támadta meg, amikor megérkezett a másik csillagrendszerbe. Sikerült magával hoznia az egyik szétlőtt ellenséges űrhajó roncsát. Amit kiderítettek róla, alapjaiban rengette meg az egész primer civilizációt. Nem csak arról volt szó, hogy a csillaghajókat korábban irányító uralkodói sarjak önállósították magukat, ötvözték eredeti tudásukat az idegenek tudásanyagával és újszerű technológiákat fejlesztettek ki. A genetika tudományát találták a legrémisztőbbnek. Az uralkodói sarjak módosították a testüket, idegen tulajdonságjegyeket vettek át, hogy „fejlesszék” magukat. Az ő szolgáik erősebbek és okosabbak lettek, képessé váltak önálló döntéseket hozni, ami pedig magukat az uralkodói sarjakat illeti, folyamatosan finomították az idegrendszerüket, a sokszorosára növelve az eredeti agykapacitásukat. Olyan gépeket és eszközöket készítettek, amelyek kiegészítették a testfunkciókat, a kibernetika segítségével elérték, hogy a helyhez kötött uralkodói sarjak mozogni tudjanak, és akár el is hagyhassák az uralkodói közösséget. Mesterséges evolúciós folyamaton mentek át, egyre jobban eltértek az eredeti primer fajtól. Riválisokká váltak, és új formájukban olyan előnyökre tehettek szert, amelyeket a primer faj nem tudott ellensúlyozni.

A döbbenetes felfedezés egyesítette az egész primer csillagrendszert. Egyetlen nagy szövetségbe tömörültek. Hadiflottát építettek, és elküldték a másik rendszerbe, hogy megsemmisítsék az új fenyegetést. Ezt egy második, még nagyobb flotta követte, azt pedig egy harmadik, a legnagyobb.

Az idegenprimerek válaszképpen visszatértek az eredeti csillagrendszerbe, méghozzá iszonyatos fegyverekkel. Mire elpusztították őket, a legkülső kőzetbolygó összes lakható területét megsemmisítették, az első gázóriás körül keringő összes ipari teleppel együtt. Több száz primer hadihajó veszett oda a csatában.

És ekkor bekövetkezett. Bevetették a legkülönösebb fegyvert. Az idegenprimerek erőteret vontak az egész csillagrendszer köré. Semmi sem hatolhatott át rajta: sem nukleáris fegyverek, sem kvantummező interferencia. Egész egyszerűen áthatolhatatlan maradt mindennel szemben, amivel a primer tudomány csak elő tudott állni. Hajnali Fény Hegye és a többiek csapdába estek, bezárták őket, miközben az idegenprimerek szabadon benépesíthették az egész univerzumot. Az eredeti primer civilizáció semmit sem tehetett. Kijavították a civilizációjukat ért károkat, elfoglalták még a külső, fagyott bolygókat is, újabb és erősebb fegyvereket fejlesztettek, és vártak.

Ezeregyszáznyolcvankét évvel később az erőtér ugyanolyan váratlanul eltűnt, mint ahogy annak idején megjelent.

Hajnali Fény Hegye külső kémlelő műholdjai már egy órával a végső összeomlás előtt ingadozást érzékeltek a kvantumszerkezetben, amely végighullámzott a felszínen. Az összes uralkodó azonnal űrhajókat indított a burok felé a bolygókról és aszteroidákról a csillagrendszer különböző pontjairól. Hihetetlen sebességgel haladtak, mindenképpen ki akartak jutni az erőtérgömb korábbi határán túlra, még mielőtt az újra megjelenik és visszazárja őket. Az a nyolc űrhajó, amelyet Hajnali Fény Hegye pontosan erre a célra tartott állandó készenlétben, az elsők között haladt.

Miután az első lépést megtették, Hajnali Fény Hegye és a szövetségesei átfogó pásztázásba kezdtek az erőtér határán túli tartományban. Szinte azonnal észrevettek egy huszonötezer kilométer átmérőjű, gömbszerű szerkezetet, amely az egyenlítő mentén keringett. Nagyobb volt, mint az anyabolygó, de alig volt tömege, ezért nem lehetett bolygó. Ugyanakkor az összes mérhető spektrumban sugárzott, és tökéletesen idegen kvantumjelek jellemezték. Több hajót is habozás nélkül odaküldtek, hogy vizsgálják meg.

Azt találták a legfurcsábbnak, hogy nyomát sem látták az idegenprimereknek. Az összes bolygó és bolygóközi létesítmény védelmi rendszerét aktiválták, méghozzá a legmagasabb készültségi fokozaton, hiszen az erőtér eltűnése csakis egyvalamit jelenthetett: háborút. De egyetlenegy fegyverrel sem kellett farkasszemet nézniük. Semmit sem találtak. A szövetségesek egyesítették erőiket, átfésülték az űrt a különböző szenzorokkal, de semmit sem észleltek.

Hajnali Fény Hegye elbizonytalanodott, hogy most akkor hogyan tovább. Már az erőtér eltűnésének pillanatában felkészült minden eshetőségre: harcol, ha kell, vagy elmenekül, ha kell. A szövetségesei segítségével akkora hadiflottát építhet, amellyel végleg kiirthatja az idegenprimereket a másik csillagrendszerben, vagy bárhol máshol, ahová időközben eljutottak. Arra azonban nem számított, hogy semmi sem történik majd, és ez összezavarta.

A legerősebb űrtávcsövét azonnal a másik csillagra irányította, hogy ellenőrizze, tapasztalható-e valamiféle aktivitás. Ekkor érte az elképzelhető legnagyobb meglepetés: erőtér zárta körül a másik csillagot is.

Soha egyetlen uralkodó sem gondolta, hogy létezhet egy másik értelmes faj, amely akár még náluk is fejlettebb és erősebb lehet. Ez a feltételezés rémülettel töltötte el őket. Semmit sem tettek, csak ideges izgatottsággal bámulták az ismét látható csillagmezőt. Kapkodva indítottak útnak még több hajót, hogy olyan, ismeretlen bolygókon telepedjenek le, ahol talán nem éri utol őket az alattomos erőtér, és nem esnek ismét csapdába.

Négy nappal az erőtér eltűnését követően Hajnali Fény Hegye legkifinomultabb térvizsgáló szenzorjai zavart észleltek a kvantummezőben, amely végigfutott a csillagrendszeren. A jelenség gyorsabban haladt, mint a fény. Hajnali Fény Hegye úgy értelmezte ezt, hogy megérkeztek azok az idegenek, akik az erőtérburkot emelték, bebörtönözve őket. A jelenség azonban nem ismétlődött meg, így tovább latolgatta, hogy most mitévő legyen. Figyelmeztesse a nagy szövetséget, hogy visszatámadhassanak, vagy inkább a saját menekülését készítse elő?

Hajnali Fény Hegye még mindig ezen gondolkodott, amikor a hagyományos szenzorjai jelezték, hogy harc tört ki Mediterrán-tengeri Sziget és Déli Sziklás Fennsík hajói között egy aszteroidacsoport közelében. A régi ellentétek még most sem csitultak, pedig a nagy szövetség tagjai tisztában voltak vele, hogy össze kell fogniuk a közös fenyegetés ellen. Az elmúlt ezer évben hatalmas területeket hódítottak meg, és a csillagrendszer erőforrásai vészesen kiapadtak. Minden eddiginél nagyobb nyomás nehezedett az egyes birodalmakra, és Hajnali Fény Hegye az elmúlt kétszáz évben folyamatosan attól rettegett, hogy bekövetkezik egy végső, nagy háború, amelyben gyakorlatilag elpusztítják önmagukat. Nem csak ő aggódott emiatt. Az uralkodók éppen ezért elkezdtek hatalmas fegyverkészleteket felhalmozni.

Két nappal később az anyabolygó körül keringő többezernyi szenzor mikrohullámú jelet fogott egy bizonyos pontból a második gázóriás mögül. Kezdetleges jel volt, még jóval az erőtér megjelenése előtt használtak efféle jeleket üzenetküldésre. Az azonosítást követően kiderült, hogy a jel Hajnali Fény Hegye 17735-től érkezik, aki az idegenprimer csillagrendszerbe küldött első hajók egyikén utazott, és soha nem tért vissza. Rövid és egyszerű üzenet volt: Ezek idegenek. Sokan vannak és veszélyesek. Pusztítsd el őket!

Az üzenet tízszer megismétlődött, majd abbamaradt. Hajnali Fény Hegye összezavarodott. Hajnali Fény Hegyei 7735 mégis hogyan maradt életben ilyen sokáig? Mit keres egy idegen űrhajón? Miért ilyen rövid az üzenet? Nem morfondírozhatott sokáig, nem maradt túl sok választása, a többi uralkodó máris hajókat vezényelt a jel forrásához hogy kiderítsék, mi lehet az. Hajnali Fény Hegye utasításokat adott a második gázóriás holdjain letelepedett, másodlagos uralkodói csoportjainak. A legerősebb hajói közül négy azonnal felderítőútra indult.

A korábbi szövetségek felbomlottak és újak alakultak, amikor az első nyolc hajó megérkezett az idegen űrhajó közvetlen közelébe. Az uralkodók nem értettek egyet abban, hogy miként kezeljék a helyzetet. Egyesek el akarták fogni az idegeneket és a hajójukat, mások viszont inkább Hajnali Fény Hegye17735-re hallgattak volna, és habozás nélkül el akarták pusztítani az ellenséget.

Az idegen űrhajó jeleket sugárzott a sebesen közeledő primer hajók felé. Érthetetlen üzenet volt, senki sem tudta megfejteni. Tűzharc vette kezdetét, mert az uralkodók nem tudtak megállapodni abban, hogy mitévők legyenek.

Az élen haladó hajó sortüzet nyitott az idegen űrhajóra, az pedig egyik pillanatról a másikra eltűnt, méghozzá a tér erős torzulása mellett.

A föld-űr szállítóhajó függőlegesen ereszkedett a primerek anyabolygójának alsó atmoszférájában. Tompa kúp alakú szerkezet volt, ennek ellenére nemigen használta ki a légellenállás adta előnyöket. Alapjának pereme mentén nyolc fúziós rakéta helyezkedett el sorban egymás mellett, melyek egyenként két kilométer hosszú, izzó plazmanyalábot bocsátottak ki magukból. Nulla egész kilenctizedes gravitációt hoztak létre, és könnyedén tették le az űrhajót.

Amikor az izzó plazmanyalábok elérték a tenger felszínét, sűrű gőz csapott fel a levegőbe. Pillanatok alatt egy félgömb alakú, fortyogó, fénylő gőzfelhő emelkedett a magasba az epicentrumból, ahhoz hasonlatos, mint a nukleáris bomba gombafelhője. Miközben a hajó belecsöppent az önmaga által gerjesztett, szuperszonikus vihar közepébe, életre kelt az erőtere, hogy megvédje a hajótestet az esetleges sérülésektől. Amikor már csak néhány méterre járt a sistergő felszíntől, a fúziós hajtóművek leálltak, a hajó kúp alakú alapja pedig szolid csobbanással merült el a fortyogó vízben.

Vontatóhajók siettek oda, hogy bevontassák az űrhajót a rakpartra, amely több mint másfél kilométer hosszan nyúlt el a tengerparton. Ez volt Hajnali Fény Hegye központi űrkikötője, itt bonyolította le az anyabolygó és a gyarmatok közötti áruforgalom jelentős részét. Több ezer járat jött-ment évente, folyamatosan enyhe radioaktív szennyeződéssel terhelve a környezetet. Semmi nem élt meg az űrkikötő százötven kilométeres körzetében, sem ültetett, sem természetes vegetáció, még a gyomok sem; a terület teljes egészében elsivatagosodott. A tengeri élet is kipusztult, nem maradt belőle egyéb, csak ismeretlen kiterjedésű, szürkés víztömeg, okkersárga színű habbal a felszínén.

Amikor a hajó kikötött, azonnal egy falkányi katona-szolga szállt fel a fedélzetre. Valamivel alacsonyabbak voltak egy átlagos szolgánál, ellenben élesebbé vált a látásuk és a hallásuk. Gyorsabban és ügyesebben mozogtak, ugyanakkor nem bizonyultak elég kitartónak. A két és fél méter magas katonák sötét páncélt viseltek, elektronikus szenzorokkal egészítették ki természetes érzékszerveiket, és mozgássegítő eszközökkel növelték meg végtagjaik erejét. Mind a négy kezükben egy-egy fegyvert tartottak. Folyamatos, közvetlen, mikrohullámú összeköttetésben álltak Hajnali Fény Hegyével, aki arra utasította őket, hogy nagy körültekintéssel közelítsék meg a két idegen, mozgásképes foglyot. Az uralkodó nem lehetett tisztában a képességeikkel, ezért nem kapkodott, semmit sem bízott a véletlenre. Erősen őrizték azt a helyiséget, ahová elzárták őket, és folyamatos megfigyelés alatt tartották őket az egész út során, amíg visszaértek a bolygóra az aszteroidadarabról, amely mögött az idegen űrhajó megbújt. A két fogoly semmit sem tett, szinte meg sem moccantak. Különös ruhájuk azonban folyamatosan mikrohullámot bocsátott ki magából.

Amikor a katona-szolgák beléptek a helyiségbe, mindketten felálltak. Hajnali Fény Hegye nagyfokú érdeklődéssel követte az eseményeket. A lábuk középtájon behajlott, és úgy tolták fel a felsőtestüket. Úgy tűnt, biztosan állnak, annak ellenére sem billennek ki az egyensúlyukból, hogy csak két lábuk nőtt. A különös ruha ismét elektromágneses hullámokat bocsátott ki, ugyanazokat a rövid impulzusokat, mint korábban. Hajnali Fény Hegye ügyet sem vetett rá, utasította a katona-szolgákat, hogy vigyék át a két foglyot a már odakint várakozó, szárazföldi járműre. Amikor a katona-szolgák elindultak feléjük, a magasabbik fogoly felemelte felső végtagjait, és félresöpörte velük a szolgák ollóit, majd megpróbált elrohanni mellettük. Meglepően gyorsan mozgott, de a szolgák számítottak erre, a hóna alá nyúltak, felemelték a levegőbe és úgy vitték le a rámpán a szárazföldi járműbe. A másik, kisebb fogoly nem mutatott ellenállást, őt könnyedén vonszolták maguk után. Mindkettőjüket behajították egy erőtérrel védett ketrecbe.

Hajnali Fény Hegye végigvezette a járművet az űrkikötőt az eredeti völggyel összekötő úton. Hosszú, fekete felhők gomolyogtak az égen, az utóbbi napokban már szinte állandóan. A trópusi eső hangosan kopogott az út kő- és fémfelületén, a meleg víz elkeveredett a korommal. Az utat mindkét oldalon gyáregységek szegélyezték, az épületeket edzett műanyagból emelték, amely ellenállt a savas esőnek. Hatalmas járművek ingáztak az épületek között, különböző alkatrészeket szállítottak egyik egységtől a másikig. Többhordányi szolga serénykedett az ipari telephelyeken, kiszolgáló és karbantartó munkát végeztek. Már nem éltek olyan sokáig, mint kétezer évvel korábban, főleg az űrkikötőben és a környékén dolgozók nem. Sokuknak sebhelyek és hegek csúfították el a bőrét, sugárzástól származó égésnyomok. Gyakorta remegett a kezük és a lábuk, a szervezetüket ért súlyos nehézfémszennyezéstől, ami az idegrendszerüket károsította. Vályúból ettek, amit melaszszerű moslékkal töltöttek meg mindennap. A moslékot a birodalom mezőgazdasági területein működő élelmiszerfeldolgozó üzemekben állították elő. Érzékelőcsápjaik folyamatosan ide-oda jártak a levegőben, de a finomítók annyira beszennyezték már a levegőt, hogy csak homályosan érzékelték a környezetüket.

Az ipartelepek mögött húzódó hegyekben a radioaktivitás szintje nagymértékben csökkent, itt már egyöntetű, szürkészöld színű mezőgazdasági parcellák foglalták el a lejtőket. Különböző növények próbáltak megélni a gyenge, homokos talajon, a jobbágy-szolgák nagy mennyiségű műtrágyát szórtak szét minden évben a termőföldeken, hogy növeljék a termés mennyiségét. A bolygó természetes növényzetét már rég kiirtották, az összes területet művelés alá vonták, hogy elegendő élelmiszert termelhessenek a többmilliárdnyi szolgának.

Miközben az idegen foglyokat szállító jármű a Hajnali Fény Hegye eredeti völgyébe vezető, kacskaringós úton haladt, áthatolt a bolygó legerősebb erőterén, amely ellenállt még a nukleáris csapásoknak és a sugárnyaláb-támadásoknak is. Az eső sem hatolt át a völgy fölött vízszintesen elterülő erőtéren, az esőcseppek keskeny erekké álltak össze, amelyek a völgyet övező szirtek repedéseibe folytak el. A hajnali napfény még mindig bevilágított a völgybe, de a bolygó egész légkörét megülő, állandó szmog komor szürkévé változtatta az egykoron narancsosarany színű napsugarakat. Éjszakánként a szmog gyászos khakiszínben fluoreszkált a fúziós hajóművek csóváitól, amelyek keresztül-kasul behálózták az égboltot.

A kúp alakú hegy ott magasodott a jármű előtt. Már több mint ötvenezer uralkodói sarj kapcsolódott össze egyetlen uralkodói csoporttá, és mindig is ez maradt Hajnali Fény Hegye uralkodói központja, annak ellenére, hogy több távoli területen is telepedtek már le uralkodói csoportok, amelyeket biztonságos, jól őrzött útvonalak kötöttek össze. A hegyet egyetlen hatalmas épületté alakították át, az uralkodói csoportot alkotó egyes uralkodók saját csarnokaik közepén fészkeltek. Már nem érintkeztek közvetlenül a szolgákkal. Érzékelőcsápjaik egy szerteágazó elektronikus hálózathoz kapcsolódtak, amelyen keresztül folyamatosan kapcsolatban álltak az összes törzzsel és a felségterületükön található összes gépesített egységgel. Egy több mézerből álló telep állt a völgyet körülvevő szirtek között, amely a csillagrendszerbe sugározta ki a hatalmas uralkodói csoport tudatát. Az épület alatt csövek és szennyvízelvezetők futottak. Az uralkodói sarjak mosdásához szükséges tiszta vizet sótalanító telepeken állították elő, és zárt csőrendszerben vezették a völgybe. A salakanyagot elvezető szennyvizet egyenesen belevezették a tengerbe, míg a nukleoplazmát a hegy lábánál található keltetőtavakba továbbították.

A jármű a keltetőtavak közt kanyargó, mintegy hat kilométer hosszú töltésúton haladt végig. Az idegen szolgák felálltak, a ruhájuk tetején lévő, átlátszó buborék belsejében található, duzzadt érzékelőcsáp oldalra mozdult, hogy láthassák a felbukkanó törzseket. A keltetőtavak felszíne hevesen habzott, a több tízezernyi kifejlődőben lévő szolga egymással viaskodott a helyekért. Még nem fejlődtek ki teljesen, ezért helyenként áttetsző volt a testük, a végtagjaikon és a törzsükön éppen formálódó alapsejtgömböcskék látszottak, mintha ragacsos, csomós pudingba mártották volna őket. Nyúlós állagú folyadékot vezettek minden egyes tóba hosszú csöveken keresztül: alapsejtekkel telített vizet, amit a völgy végében található medencékben állítottak elő. Szolgák álltak a tavak szélén, és kisegítették a vízből az újszülött egyedeket. Sugárzó modulokat illesztettek a receptoraikhoz, hogy Hajnali Fény Hegye megtölthesse új, üres agyukat a gondolataival és a parancsaival. A tavakat körülvevő, széles betongyűrűn hosszú sorokban ácsorogtak a szolgák, arra várva, hogy a járművek elvigyék őket az állomáshelyükre, ahol munkába kell állniuk. Több mint egymillió szolgát szállítottak el naponta Hajnali Fény Hegye völgyéből a birodalom különböző pontjaira.

Az óriási épület tövében kinyílt egy magas szikla- és betonajtó, a jármű pedig egyenesen behajtott a valamikori hegy gyomrába. Itt alakították ki az elsődleges kutatói részleget, ahol az uralkodói csoportot alkotó uralkodói sarjak különböző laborokat és tudományos helyiségeket építettek, hogy mindent megvizsgálhassanak és tanulmányozhassanak, amire csak rábukkannak az űrben. Az idegen szolgákat a kémiai hadviselés laboratóriumába vitték, ahol bezárták őket egy önálló légkeringetésű cellába. Erőtér jelent meg a cella körül, amely több megatonnányi csapásnak is ellenállt.

A széles, téglalap alapú szoba jó ötven méter hosszúságú lehetett, a falait nagy sűrűségű műanyagból építették, ami tökéletes elszigeteltséget biztosított a külvilágtól. Hajnali Fény Hegye számos eszközt vitetett a helyiségbe a vizsgálatokhoz: egész alakos letapogatásra alkalmas szkennerektől kezdve egészen a finom analizáló műszerekig, amelyek képesek molekuláról molekulára kielemezni az élő szervezet felépítését és szerkezetét. Háromszor három méteres, áttetsző kockák is voltak a teremben – amolyan modern ólak, ahová bezárhatták őket az egyes vizsgálatok között –, bennük friss víz, különböző állagú és típusú élelem és az ürítéshez használható edények. Teljes spektrumú fény világított odabent.

A cella egyik falát áttetsző kristályból építették. Három uralkodó sarj ült a túloldalon, sötét színű tavacskákban, és folyamatosan lágy vízpermet hullt rájuk. Az egyikük mellett egy szolga állt, és éppen etette őt. Miközben felügyelték az idegeneken végzendő vizsgálatokat, közvetlenül, a saját szemükkel követhették figyelemmel az eseményeket.

Hajnali Fény Hegye enyhén meghajlította az érzékelőcsápjait, hogy láthassa az idegen szolgákat, amint beléptek a laborba. Ők is ugyanígy tettek, mind a ketten odaléptek a kristályfal elé, és az uralkodói sarjakra meredtek.

Hajnali Fény Hegye először is idegi kapcsolatot akart létesíteni az idegen szolgákkal, hogy megállapíthassa, az idegen uralkodók milyen veszélyt jelenthetnek a primer civilizációra nézve. Ehhez előbb meg kellett tudnia, hogy milyen receptorokkal rendelkeznek. Ha ezt sikerülne kiderítenie, akkor készíteni tudna egy olyan interfészt, amelyen keresztül közvetlenül parancsolhatna nekik, ahogyan tette azt a megszámlálhatatlanul sok millió szolgával, akiket az ellenséges primer uralkodók területein ejtett foglyul. Ezt követően Hajnali Fény Hegye átszippantaná az emlékeiket, és abban a pillanatban mindent tudna, amit ők, és ezzel azt is látná, hogy mivel áll szemben.

Nyolc teljes páncélzatot viselő katona-szolga tartózkodott benn a két idegen lény mellett, nyolc közönséges szolga társaságában. Hajnali Fény Hegye utasította a katona-szolgákat, hogy szorosan fogják le a két foglyot, amíg a többi szolga különböző szenzorokat rak rájuk. Az idegen szolgák enyhe ellenállást tanúsítottak, de hasztalan, nem tehettek semmit. A ruhájuk ismét elektromágneses hullámokat bocsátott ki magából. Hajnali Fény Hegye ugyanazon a frekvencián próbált rájuk parancsolni, hogy ne ellenkezzenek, de eredménytelenül.

Az erős interferencia ellenére a szenzoroknak sikerült feltérképezniük a ruha jellemzőit. Az anyagáról kiderült, hogy fejlett alakváltó polimer, amelybe a hőmérséklet szabályozására alkalmas szálakat szőttek. A buborékszerű, felső rész belsejében oxigén-nitrogén alapú levegő volt, amelyet egy érdekesnek tűnő fúvókaszerkezet keringetett. A legmeglepőbbnek azonban az egész felszínt beborító, elektromos áramköröket találta, amelyek számos különböző összetevőt sejtettek. Hajnali Fény Hegye nem értette, hogy egy közönséges nyomástartó úrruhán miért van szüksége ennyi vezérlő áramkörre.

Utasította a szolgákat, hogy vegyék le róluk a ruhát. Árgus szemmel figyelte, amint a szolgák vágószerszámokat vesznek a kezükbe, és elkezdik levágni róluk a ruhát: Miközben a művelet zajlott, Hajnali Fény Hegye különös hangokat hallott a teljesen kiszolgáltatott idegen lények irányából. Amikor a ruha felső részén lévő buborék összetört, a hang olyan elviselhetetlenül élessé és metszővé vált, hogy a szolgák az ellenkező irányba hajlították az érzékelőcsápjaikat, hátha úgy kevésbé bántó az inger. Az idegen szolgák törzsének tetején található, egyetlen duzzadt, merev érzékelőcsápon keletkezett egy nyílás, és abból jött a zavaró hang.

Olyan erős szag áradt belőlük, hogy a szolgák megrázkódtak tőle. Hajnali Fény Hegye azonnal ellenőrizte a cella mérgesgáz-szintjét, attól félt, hogy kémiai támadás érte őket. Különös, nitrogéntartalmú anyag áradt az idegenek felől, de semmi halálos. Elkezdte katalogizálni a jellemzőiket. Noha tudta, hogy ismeretlen életformával van dolga, ennyi furcsaságra mégsem számított. Halovány rózsaszínű bőrük volt, közvetlenül a felszín alatt futó kék vonalakkal. Vékony képletek eredtek belőle látszólag véletlenszerűen, a színük a barnától a fehérig változott. A törzs végén ülő duzzadt érzékelőcsáp tetején és a lábak között dúsabb területek látszódtak. Az egyik egyed testén ott is találtak ilyen képletfoltot, ahol a kar csatlakozott a törzshöz, illetve magának a törzsnek az elején is, ahol azonban szürkés árnyalatúnak tűnt. A másik egyeden nem láttak ilyen foltokat. A testfelépítésük eltért egymástól, az egyiknek két duzzanat látszódott a törzsén, mint két félig töltött, kisméretű, ruganyos hólyag, míg a másiknak nem, neki viszont egy rövid nyúlvány lógott a két lába között, alatta kis zacskóval. Hajnali Fény Hegye egyik szervnek sem látta semmiféle gyakorlati hasznát.

Ahol a vágóeszközök hozzáértek, ott vörös színű folyadékcsíkok jelentek meg a bőrön. A kisebbik termetű idegen szolga váratlanul úgy döntött, hogy nem használja támaszkodásra a lábát, így csak lógott ott ernyedten a katona-szolgák szorításában. A nagyobbik eközben hevesen rángatózott. Továbbra is kibocsátotta azt a kellemetlen hangot, és sárgás színű folyadékot eresztett a lábai közt lógó, rövid nyúlványból.

A szolgák mintát vettek a vörös színű testnedvből és a cella padlójára csorgó, híg, sárga folyadékból. A tehetetlenné vált idegent behelyezték egy nagyméretű, speciális szkennerbe. Felettébb bonyolult kép jelent meg Hajnali Fény Hegye elméjében: az idegen lény testürege telis-tele volt belső szervekkel. A tüdő, szív és gyomor szerepe egyértelműnek tűnt, ugyanakkor el sem tudta képzelni, hogy az összes többi mi célt szolgálhat. Különösnek találta a csontszerkezetet: egyes helyeken teljesen védtelenül hagyta a törzset; az ízületek rendszere pedig egyenesen értelmetlennek tűnt. Az agy elhelyezkedése is meglepte: a duzzadt érzékelőcsáp belsejében fejlődött ki. Hajnali Fény Hegye állított a szkenner beállításán, és próbálta végigkövetni az egyik ideget egy receptorig. Bármennyire próbálkozott is, nem járt sikerrel. Az idegek kiléptek az agyból, végigfutottak a törzs teljes hosszát kitöltő, szelvényezett csont mentén, majd hálózatszerűén szerteágaztak, behálózva az izmokat és a vékony bőrt. Az egész bőrfelület egyetlen receptor lenne? Hajnali Fény Hegye ekkor szerves vezetőszálakat vett észre, amelyek a bőrben tekergőztek, és amelyek azután belefutottak az imént megfigyelt idegekbe, főként az ötosztatú fogószerv környékén, amelyben a karok végződtek. Most, hogy tudta, mit keressen, Hajnali Fény Hegye újra megvizsgálta az agyat, de ezúttal már alaposabban. Elektronikus alkatrészeket talált az agy alapjánál, amelyeket számos vékony fonál kötött össze az idegekkel.

A mozdulatlan idegen szolgát kivették a szkennerből, és betették helyére a másikat. A katona-szolgáknak le kellett fogniuk őt, miközben a gép gömbszerű letapogatói tetőtől talpig átvilágították a testét. Ahol nem volt csont a bőr alatt, ott a test benyomódott, amikor a letapogató fejek hozzáértek. Ismét magas frekvenciájú, kellemetlen hangot adott ki magából, amikor a letapogató fejek erősebben nyomódtak a bőréhez. Hajnali Fény Hegye visszahúzta az egyik letapogatót, majd ismét előretolta. Az idegen lény ismét hangot adott. Érdekes összefüggésnek vélte, ugyanakkor nem tudta megfejteni a jelenség magyarázatát.

Ennek az idegen szolgának is szerves ingerületvezető rendszert és beágyazott elektronikus alkatrészeket talált a testében. Hajnali Fény Hegye emlékezett az idegenprimerek kinetikai tudásanyagára, akik ötvözték a gépeket és az élő testet – de azokat a megoldásokat kivétel nélkül a fizikai teljesítőképesség növelésére használták. Ezeknek a beültetéseknek azonban semmiféle nyilvánvaló külső szerepük nem volt; az agyhoz kapcsolódtak, de máshoz nem, nem egy hosszabb lánc egyes elemeiként funkcionáltak. Hajnali Fény Hegye nem igazán értett a mikroelektronikához, és ez nehézséget okozott neki. Alkotott ugyan néhány processzort, hogy könnyebben vezérelhesse a saját technológiai rendszereit, de alapvetően ő maga irányította a gondolataival az összes létező gépesített egységét az idegi összeköttetésen keresztül. Az automatizálás lehetőségét elvetette, összetett agya kapacitásának hetven százalékát a technológiai vívmányok felügyeletére és irányítására használta, az egyszerű, hétköznapi járművek vezetésétől kezdve egészen a fúziós reaktorok plazmaáramlásának szabályozásáig. Alig akadt önálló gép a birodalmában. A legfejlettebbek ezek közül azok a rakéták voltak, amelyeket olyan űrhajókra telepített, amelyekre nem fért fel egy uralkodói sarj. Ezek rugalmas algoritmusú processzorokkal működtek, és mindig fellövés előtt adta meg a pontos utasításokat. De alapvetően maga Hajnali Fény Hegye döntött mindenről és működtetett mindent a birodalmában. A gép szolgálja a gazdát, ez másként nem lehet.

Utasította a katona-szolgákat, hogy eresszék el az idegen szolgát. Megvoltak a szükséges eszközei ahhoz, hogy megvizsgálja az idegen lény processzorait, de azok mind a fizika laborban voltak. Számos utasítást adott a szolgáinak, akik elsiettek, egyenként összeszedegették a kért készülékeket, és visszavitték a cellába. Eközben a többi szolgának megparancsolta, hogy szereljék ki az űrruhából a processzorokat, ő maga pedig az idegen lényeket tanulmányozta.

A katona-szolgák belökték őket az óljaikba. A nagyobbik maga alá hajtogatta a lábait, így azok ráfeküdtek a talajra. Az egyik fogószervével megkocogtatta a két ól közötti üvegfalat. A másik idegen lény továbbra sem moccant, és még mindig folyt belőle a piros színű testnedv. Időnként hangot adott ki magából, a törzse tetején lévő duzzadt érzékelőcsáp oldalra rándult, mire a magasabbik lény a kristályfal mögött lévő három uralkodóra nézett. Mindkét karját egyszerre mozgatta, és fura jeleket formált a karja végén lévő ötosztatú fogószervvel. Hosszú percekig csinálta, majd visszahuppant keresztbe tett lábaira. A duzzadt érzékelőcsáp elkezdett jobbra-balra mozogni, különösebb ok nélkül. Az idegen a különböző ételeket kezdte vizsgálgatni. Kisebb darabokat tört le belőlük a fogószervével, majd a duzzadt érzékelőcsáp közepe táján lévő ikerlyukakhoz emelte őket.

Hajnali Fény Hegye úgy vélte, hogy olyan érzékelők lehetnek a parányi üregekben, amelyekkel a szagokat képes azonosítani. Egyes ételdarabokat félredobott, másokat viszont a két kisméretű lyuk alatti, nagyobb üreg elé helyezeti;. Egy vastag, nedves, szövetes állományú képlet bújt elő az üregből, és egyenként megérintette velük az ételdarabokat. Mindegyiket a földre dobta. Ezt követően a sótalanított vizet tartalmazó, műanyag henger felé fordult. Belemártotta ötosztatú fogószervét a vízbe, majd az ötágú olló egyik szárát a nagy üregbe dugta. Némi tétovázást követően az üreghez emelte a műanyag hengert, és beletöltötte a lyukba a víz felét.

Hajnali Fény Hegye időközben befejezte a vörös színű testnedv elemzését. Ahogy sejtette, magas oxigén és fehérje tartalmú, éltető folyadék volt. A sárga folyadékról kiderült, hogy az a test által kiválasztott ürülékanyag.

Egy óra elteltével az addig mozdulatlan idegen szolga mocorogni kezdett. A nagyobbik egyed azonnal reagált rá. Odahajolt a két ól közötti ablakhoz, majd ismét hangot adott ki, rövid, hangos, heves kitöréseket produkált. A kisebbik egyed halk, elnyújtott hangot hallatott. Kiegyenesítette ötágú ollói mind az öt szárát, összezárta őket, majd az oldalán lévő, hosszú sebre tette, amelyből még mindig szivárgott a vörös színű testnedv.

Hajnali Fény Hegye gyanítani kezdte, hogy súlyos sérülést szenvedhetett. Egy primer esetében egy efféle vágás gyorsan összezárulna és a sérült hús regenerálódna. Ez az idegen szolga esetében azonban nem következett be. Ehelyett a vörös színű testnedv kettős átalakuláson ment át: előbb megalvadt, majd sötét foltokban kikristályosodott. Ha jól sejtette, ez nem egy bonyolult gyógyulási folyamat kezdő lépése volt.

A kisebb termetű idegen szolga a lábaira és a karjaira nehezedett, és úgy mászott oda a vizeshengerhez, hogy a törzsét közben párhuzamosan tartotta a talajjal. Ivott a vízből egy keveset, majd az ízületei elveszítették a feszességüket, és ő visszarogyott a padlóra.

A processzorok megvizsgálásához szükséges eszközök időközben megérkeztek. Hajnali Fény Hegye szolgái összeszerelték a műszert. Néhány óra elteltével el is készültek vele, és behelyezték az első processzort egy rezonanciaerősítő alá. Hajnali Fény Hegyét lenyűgözte a kis szerkezet összetettsége, ami az erősítő felbontóképességének határát súrolta. Milliónyi kapcsolási pontot látott egy háromdimenziós kvantumvezetékekből álló hálózat belsejében elrendezve. Minden egyes szál pont akkora volt, hogy egyetlen elektront tudott elvezetni. A processzor elképesztő teljesítményre volt képes. Egyetlen egy ilyen processzorral képes lenne egy egész ütegnyi rakétát irányítani.

Hajnali Fény Hegye csak nagy nehézségek árán tudta memorizálni a processzor kapcsolási rajzát, tucatnyi uralkodói sarj agykapacitását kellett felhasználnia hozzá. Már önmagában ez is aggodalomra adott okot. Azonnal kiderült, hogy az idegenek hatalmas technológiai tudásra tettek szert ezen a területen. Az még jobban aggasztotta, hogy mi mindenre használhatják ezt a bonyolult technológiát. Jelen esetben azonban nyilvánvalónak tűnt, hogy az alakváltásra képes űrruhának nagymértékű vezérlésre van szüksége ahhoz, hogy felvehesse és megtarthassa viselője alakját, ami feltételezhetően meghaladja az idegen szolgák agykapacitását.

A hatalmas épület másik felében található elektronikai műhelyben Hajnali Fény Hegye nekilátott összeszerelni egy olyan adaptert, amellyel csatlakozhat az idegen processzorhoz. Több optikai interfész lehetőséget is talált, már csak azt kellett megoldania, hogy miként tudná a processzorok kimenő jelét az őáltala értelmezhető idegi impulzusokká alakítani.

Noha hasznos kísérletnek bizonyult, ettől még nem tudott összekapcsolódni az idegen szolgák agyával. Fura testük és az idegrendszerük összes emlékét az elméjükben őrizték; ha azzal össze tudna kapcsolódni, akkor bármeddig tanulmányozhatná őket, csak hát sehogy sem talált természetes hozzáférési utat hozzá. Ennek és az agykapacitás nyilvánvaló hiányának fényében (nem képesek maguktól irányítani az űrruhát) Hajnali Fény Hegye azon kezdett el merengeni, hogy ez a két egyed vajon milyen alacsony szinten helyezkedhet el az idegen szolgák kasztrendszerében. Talán még az ő szolgái mentális képességeit sem érik el, pedig hasonló agyméretük ennek ellenkezőjét sejtetné; ötágú ollós kezük fejlett eszközhasználatot feltételez, amihez pedig kiváló adottságok szükségesek.

Be kellett látnia, hogy az idegen lények több szempontból is ellentmondásosak.

Hajnali Fény Hegyének mindenképpen hozzá kellett férnie az ellenséges szolgák agyához, hogy közvetlenül uralhassa őket, és mivel ez eddig sehogy sem sikerült, nem maradt más választása. Úgy tűnt, a kisebb termetű súlyosan megsérült; az elvesztése elkerülhetetlennek látszott. Hajnali Fény Hegye meg akarta vizsgálni az idegrendszeréhez kapcsolódó processzorokat; ha kapcsolódni tudna hozzájuk, akkor végre hozzáférhetne az idegen lény agyához.

Két katona-szolga egy ágyhoz vitte az idegen lényt, amely fölé egy szűk fókuszú szkenner nyúlt be. Szorítócsatokkal rögzítették őt az ágyhoz. Éles, magas, nyikorgó hang tört elő duzzadt érzékelőcsápjának kerek üregéből. A nagyobb termetű idegen szolga behajlította ollói szárait, és dörömbölni kezdett az ól falán, miközben ő is hangos zajt adott ki magából.

A szkenner az idegen szolga testének felső felére fókuszált, Hajnali Fény Hegye pedig megkereste az ingerületvezető csatorna végén található elektronikai rendszerek csoportját. Az egyik szolga egy éles precíziós vágószerszámmal elkezdte átvágni a felette levő lágy részeket. Az idegen szolga duzzadt érzékelőcsápjának üregéből minden eddiginél hangosabb zaj tört elő. A vörös színű, éltető testnedv spriccelve tört fel a bemetszés alól. Noha az idegen szolga testfelépítésének háromdimenziós térképe alapján Hajnali Fény Hegye jól kiismerte a test működését, és tudta, hogy a valamivel lejjebb lévő, folyamatosan, erősen lüktető szerv keringeti a folyadékot a testben, mégis meglepte, hogy ekkora nyomás uralkodik a keringési szervrendszerben. A vágószerszámot teljesen beborította a spriccelő, vörös folyadék, amely most már kezdett ráfolyni a szolga bőrére is. Mivel kellemetlennek érezte a testnedv melegét, a szolga abbahagyta a munkát, és arrébb állt, hogy lemossa magáról. Egy másik szolga lépett a helyébe és vette át a szerepét.

Az idegen lény abbahagyta a hangos, metsző hangok kiadását, helyette a száraz fa reccsenésére emlékeztető zörejt adott ki a kerek üregen keresztül. A teste megfeszült, a vér még mindig spriccelt a bemetszésből. Hajnali Fény Hegye a szkenner képén keresztül látta, hogy több impulzus is végigszalad az elektronikus alkatrészeken. Az összes aktivitás megszűnt. A következő pillanatban az éltető vörös folyadékot pumpáló szerv abbahagyta működését. Ekkor az agy elektromos aktivitása is megszűnt.

Hajnali Fény Hegye utasította a szolgát, hogy folytassa a műveletet. A spriccelő vörös testnedv nélkül sokkal könnyebben és gyorsabban haladt, és feltárta a vastag idegcsatornát. Mikrofogók segítségével óvatosan megfogta az alkatrészeket, és eltépte a vékony és rettenetesen törékeny szálakat, amelyek az idegrendszerhez kötötték azokat.

Hajnali Fény Hegye egyenként megvizsgálta a különböző elektronikus alkatrészeket. Három eszköz átirányította az idegi impulzusokat az idegen szolga bőrén található, bonyolult mintákat alkotó, organikus áramkörökhöz. Az egyikbe kis teljesítményű, elektromágneses adóvevőt építettek. Hajnali Fény Hegye roppantul örült, hogy rátalált – ennek segítségével talán elkerülhető a közvetlen fizikai érintkezés a másik idegen szolgával. Az utolsó, amit kivett a testből, egy igen különös, mesterséges kristályszerkezet volt, amely vezetőképességgel is bírt és egy processzort is csatlakoztattak hozzá. Hosszú időbe telt, mire az uralkodó rájött, hogy mire való: ez egy igen kifinomult tárolóeszköz, ahhoz hasonlatos, mint amilyenekre ő szokta rögzíteni az önállóan útjukra bocsátott rakéták vezérlőutasításait. Ezen a kristályon azonban elméletileg szinte végtelen mennyiségű adatot lehetett tárolni; akár annyi emlék is elfért volna rajta, mint egy szolga agyában. Sajnos teljesen üres volt. Amikor az idegen szolga meghalt, nyilvánvalóan törlődtek az adatok.

Megérkezett az adapter. Hajnali Fény Hegye sietve rákapcsolódott az adóvevőre, és energiát vezetett a parányi eszközbe. Bináris impulzusok áramlottak az elméjébe. Ugyanazokat a gondolatrutinokat használta, mint amelyeket ő is a saját processzorainál, ezért átfuttatta rajtuk a számsorokat, úgy változtatva meg őket, hogy kezelni tudják az új matematikai rendszert. Ezzel egy időben megvizsgálta az eszközt a rezonanciaerősítővel. A bináris sorozatokból származó számok semmit sem mondtak neki, de azt megtudta, hogy honnan erednek, mely kapcsolódási pontokon keresztül érkeznek. Óvatosan visszaküldte a sorozatokat, és várta, hogy mi történik. Sok esetben semmi sem történt, de egyes sorozatok bizonyos szakaszai részlegesen aktiválták a processzort. Lassú munkával ugyan, de sikerült alkotnia egy kezdetleges irányító eszközt. Úgy tűnt, hogy számos műveleti szabályzót integráltak a processzorba. Amikor az uralkodónak végre sikerült bekapcsolni az adóvevőt, a lehetséges átviteli sorozatok félig aktív státuszba léptek. Hajnali Fény Hegye hosszú kísérletezgetést és számos tévedést követően megtanulta, hogyan irányítsa ezeket az adóvevőbe továbbsugárzásra. Noha a bináris sorozatok hihetetlenül hosszúak és összetettek voltak, a parányi szerkezet elegáns működési elve lenyűgözte a primer uralkodót.

Egy második adapter segítségével hozzákapcsolódott egy másik processzorhoz. Ez még több műveleti szabályzót tartalmazott. Hajnali Fény Hegye türelmesen végigvette az összes kombinációt, amíg végül aktív státuszba tudta kapcsolni a különböző funkciókat. Rengeteg kimenő információhoz jutott hozzá. Érzékelt egy egyszerű, de állandó jelet, amely másodpercenként ötszázszor ismétlődött meg. Más funkciók enyhén megváltoztatták ezt a jelet, de a főbb paraméterei állandók maradtak.

Az uralkodó kikapcsolta a számára zavaró, másodlagos funkciókat, és az alapjelet tanulmányozta. Számos lehetőség futott át az agyán, egyeseket hosszan mérlegelt, mire rájött, hogy mi lehet az. Gondolatrutinokat alkotott, hogy végigfuttassa az összes lehetséges formátumot, és végül egy tizenkétmilliárd specifikus pontból álló, közönséges kocka lett a jutalma. Ebben a pillanatban már ezer uralkodói sarj agya dolgozott az idegen lények elektronikai rendszereinek és az általuk használt bináris sorozatoknak a megfejtésén Hosszú élete során még soha egyetlen probléma megoldására sem használta fel összetett lénye ekkora részét. Aktiválta az első másodlagos funkciót, és azonnal szimbólumok jelentek meg a kocka belsejében.

A még életben lévő idegen szolga mozdulatlanul feküdt az ól padlóján. Hajnali Fény Hegye próbálgatni kezdte az átviteli sorozatokat, és egy ízben a fogoly duzzadt érzékelőcsápja megrándult, majd felemelkedett. A cella fogott egy jelet, amit a fogoly beültetett adóvevője adott le, és a melyet az az adóvevő, amelyhez Hajnali Fény Hegye hozzákapcsolódott, automatikusan felismert és elfogadott. Az idegen lény felállt, és a szolgák kezében lévő műszert nézte. Ismét hangot adott ki magából, majd a három uralkodói sarj felé fordult. Az adóvevője egy hosszú bináris sorozatot küldött, ami néhány milliszekundumig tartott. Hajnali Fény Hegye eszközének számos beépített szabályzója aktiválódott, új kapcsolódási utak nyíltak meg, mások pedig bezárultak. Az uralkodó tehetetlenül nézte a rezonanciaerősítőn keresztül, ahogy a processzor kikapcsol. A kapcsolódási hálózatot alkotó kvantumvezetékek elsődleges útvonalai lezárultak. Ráadásul a sorrendet meghatározó bináris sorozatok prímszám alapúak voltak. A rövidebbeket meg tudta fejteni, de a hosszabbakkal nem boldogult, azok meghaladták a mentális képességeit, nem fordíthatta vissza a folyamatot.

Az ólban a fogoly a három uralkodói sarj felé nyújtotta a karját, majd az öt ollószár közül a középsőt függőlegesen fölfelé tartotta. Hajnali Fény Hegye azonnal felismerte az ellenszegülést, bármennyire idegen legyen is a teremtmény. A cellában lévő jeladójával megismételte azt a sorozatot, amelytől a fogoly az imént felkelt. Semmi sem történt.

Új szimbólumok jelentek meg a kocka belsejében, amikor Hajnali Fény Hegye új funkciókat aktivált. Ezeket az idegen szolga adóvevője nem tudta leállítani. Addig azonban, amíg nem deríti ki, hogy melyik jelnek mi a funkciója, le sem tudja fordítani őket. Alaposan lecsökkentek annak esélyei, hogy kapcsolatba lépjen és esetleg kommunikáljon az idegen lénnyel.

Az uralkodó sorba vette csökkenő lehetőségeit. Már csak két mód maradt arra, hogy megtudjon valamit az idegen uralkodókról, és kiderítse, hogy mi történik a primer csillagrendszeren túl: az egyik az idegen szolga agya és elektronikus adattárolója. Hajnali Fény Hegye számára világossá vált, hogy az idegen szolga nem hajlandó kapcsolatot létesíteni, és nem hagyja, hogy információt raboljon az elméjéből. A kisebb termetű szolga pedig azonnal törölte az emlékeit, amikor rájött, hogy mi történik vele. Ebből csakis arra következtethetett, hogy a tárolóeszközben tárolt információ felettébb értékes.

Az egyik katona-szolga felemelte a karját, és keresztüllőtte az idegen szolga duzzadt érzékelőcsápját a felső harmadánál, egy nagy sebességű, kinetikus lövedékkel. Vörös testnedv, agydarabok és csontszilánkok röppentek szét az ólban és kenődtek szét az áttetsző falon.

A második halott idegen szolgát ráhelyezték az ágyra a szűk fókuszú szkenner alá. Rögzítőcsatokkal szegezték oda arra az időre, amíg Hajnali Fény Hegye megkereste az agy alá beültetett, elektronikus rendszereket. Mind sértetlennek tűnt. A szolgák nekiláttak, hogy óvatosan kimetsszék őket a testből.

Ezúttal az elektronikus tárolóeszköz majdnem teljesen tele volt adatokkal.

Hajnali Fény Hegye azt állapította meg elsőként, hogy a tárolóeszközben őrzött adatokat beépített szabályzók védik, amelyek feloldásához még bonyolultabb aktiválási szekvenciára van szükség, mint amit az adóvevő lekapcsolásához használtak.

A parányi eszközt átvitték az elektronikai laborba, és ott behelyezték egy kvantum interfész detektorba. Hosszú ideig tartott, amíg blokkról blokkra elolvasták a tárolt információt. Hetekkel később azonban a teljes műveleti sorrend ott volt Hajnali Fény Hegye elméjében.

Miközben zajlott az adatok olvasása, a kisebbik idegen szolgából kimetszett eszközöket vizsgálgatta, azt akarta megtudni, miként, kerül bele az információ a tárolóeszközbe. Az alapelvet igen egyszerűnek találta: az érzékszervekből származó idegi impulzusokat bináris szekvenciákká alakítják, különböző algoritmusokkal tömörítik, majd belehelyezik a rácsos tárolórendszerbe. A tárolóeszköz mindent elraktározott, amit az idegen szolga érzékelt maga körül.

Hajnali Fény Hegye kidolgozott egy kifinomult gondolatrutint, melynek segítségével sikerült visszafordítani a feldolgozási folyamatot: kicsomagolta a tömörített információt és visszaalakította analóg idegi impulzusokká. A rutint az idegen szolga adataira alkalmazta, majd egy új, önálló uralkodói sarj agyába továbbította azokat. Az uralkodói sarjat elszigetelte a Hajnali Fény Hegye uralkodói csoporttól, arra az esetre, ha valami balul sülne el, és az idegen szolga gondolatrutinjai megfertőznék az egész közösséget.

Dudley Bose páncélos katonák szorításában vergődött, miközben a csillogó penge belevágott az űrruhába, áthatolva mind a képlékeny műanyagon, mind a bőrén a jobb farpofájánál. A penge begye lefelé indult, felhasítva a húsát, iszonyatos kínt okozva, mintha elevenen égetnék. Fájdalom – FÁJDALOM!

Hajnali Fény Hegye legszívesebben hátradobta volna a fejét, és üvöltött volna kínjában, amikor az idegen idegi impulzus haragos villámként söpört végig ötvenezer összekapcsolt elmén. Sokkos állapot állt be, amikor az uralkodói csoportot alkotó sokezernyi uralkodói sarj rángatózni és vonaglani kezdett, súlyos sérüléseket okozva az egész közösség hasi és lábi tájékán. Próbált kényelmesebb testhelyzetet felvenni, de nem mozogtak a lábai. Kilökte a kellemetlen emléket a gondolatai közül, visszataszította a múltba. Amikor a biztonsági rendszer mérsékelte az uralkodói csoport kölcsönösen összekapcsolt agyába áramló, idegi impulzusok intenzitását, az élmény kezdett elviselhetővé válni. Hajnali Fény Hegye összes kopoltyúja sebesen mozgott, miközben levegő után kapkodott. A több milliárd dermedt szolga magához tért, és folytatták megkezdett munkájukat a kiterjedt birodalom minden zugában. Az anyabolygó felett lévő űrhajók visszatértek eredeti pályájukra, az aszteroidákon üzemelő nehéz, bányászati gépek újraindultak, tovább zabálták a kőzetet és finomították a kitermelt alapanyagot.

Fájdalom. Micsoda különleges elképzelés! A primer uralkodóknak és szolgáknak volt ugyan tapintóérzéke, de csak a bőrüket ért nyomást érzékelték. Ez azonban olyan mérvű fizikai figyelmeztetést küldött az agynak, amit egyszerűen ésszerűtlennek talált.

Kisvártatva mégis értelmet nyert. Az emberek egyéni életmódot folytatnak. Noha egészen megdöbbentő elképzelésnek tűnt, ők nem tagolódtak uralkodókból és szolgákból álló kasztokra. Ezt a civilizációt több milliárd, önálló tudattal rendelkező egyén alkotta, és mindannyian enyhe kölcsönhatásban álltak egymással. Illetve ez a kölcsönhatás bizonyos esetekben nem is enyhe, inkább kifejezetten erős volt, mert kaptak általa
emléket

Az egyetemi tanácsülések szűnni nem akaró ostobaságai. Dudley minden hónapban hosszú órákat töltött el teljesen feleslegesen azzal, hogy ugyanarról beszéltek. Az ő tanszékét állandóan lenézték, sosem volt pénzük, mindig a nagyobb tanszékek karolták fel. Barmok.

magyarázatot

Mert megéri. Ez annak a tudásanyagnak a bővítése, amely egészen az ember hajnaláig nyúlik vissza. Ez tiszta tudomány, nem az irigység vezérli, hanem a nemes eszmék.

(motiváció nem világos) emléket

Az alkancellár hosszan beszélt.

hangot (az idegenek hang útján kommunikálnak) az önkifejezésre

– Basszátok meg! – üvöltötte a Bose idegen az óljában, amikor Emmanuelle Verbekét hozzászíjazták az asztalhoz, és vér spriccelt a nyaki ütőeréből. – Rohadjatok a pokolban, ti tetves szemétládák! Ledobjuk rátok az atomot, és kiirtjuk a fattyaitokat, miközben ott lángolnak majd a sötétben! Kiirtunk titeket ebből a tetves univerzumból, még Isten sem fog emlékezni rátok!

Isten (emberi szövetséges) emlékét

Több száz, sőt több ezer írott könyv, amelyeknek ugyanaz az ősi, szent szöveg az alapja. Történetek a világ keletkezéséről, arról, hogy a teremtő miként küldte el lénye egy részét az emberek világába, megváltást ígérve. Megváltást, amely különböző formákban jöhet el az egyének és a közösségek számára. Isteni mitológia, amiről a tudós Dudley Bose tudta, hogy csak mese. Mint az erdei tündérek, akikről kiderült, hogy léteznek. A szilfenek. Micsoda irónia!

még több idegen faj emléket (rendszerezés szükséges)

Több száz világ, teli több tízezer önálló tudat nélküli, idegen fajjal. A Nemzetközösség megismert néhány értelmes fajt a terjeszkedése során, de sosem derült ki igazán, hogy ellenségek-e vagy szövetségesek. Van egy élettelen világ, az ÉI bolygója.

ÉI (emberi mozgásképtelen uralkodó?) magyarázatot

Nem emberi mozgásképtelen uralkodó. Fejlett programokból hozta létre önmagát. Mesterséges.

emberi gondolatátvitel az ÉI-nek (mozgásképtelen uralkodó funkció) megerősítést

Nem, ez nem olyan, mint ti. Néhány ember letölti az emlékeit az ÉI-re, ha nem akarnak megfiatalító kúrára menni, ha úgy gondolják, hogy már eleget éltek.

(ellentmondás) magyarázatot

Nem tudom megmagyarázni, én ilyet sosem tennék. Nem minden ember egyforma, mindenkinek megvan a maga nézete.

ÉI-kapcsolat a csillagutazással emléket

Régi, homályba vesző újságcikkek olvadnak egybe. Politikusok vitatkoznak, hogy ki állja a költségeket. Nigel Sheldon nyilatkozik; Elaine Doi alelnök asszony azt állítja, hogy az ÉI támogatja az utazást, többet akar tudni a burokról. Közvetlenül sosem erősítették meg, mert az ÉI nem beszél magánszemélyekkel, Dudley Bose-zal legalábbis nem.

státusz tisztázása (részvétel az utazáson) – emléket

Senkiből egy csapásra valaki, mert észrevette a csillag beburkolását. A diadalt hosszú, kínkeserves hónapok követték, minden követ megmozgatott, hogy bekerüljön a Második Esély legénységének tagjai közé. Saját magát is meglepte az elszántságával és politikai manőverezésével, nem érzett lelkiismeret-furdalást semmiért.

idegenprimer részvétel-magyarázatot

Soha sem hallottam róluk. Rólatok sem hallottunk, amíg el nem tűnt a burok. Ez egy felderítő expedíció. Tudományos céllal jöttünk.

üzenet Hajnali Fény Hegye17735-től magyarázatot

Tévedés, nem volt idegen lény a Második Esély fedélzetén.

(ellentmondás) magyarázatot

Nem volt idegen lény a fedélzeten. A hysradar azt mutatta, hogy a burok még ép a csillaguk körül.

buroképítés-emléket

Negatív. A két burok már azelőtt ott volt, mielőtt az ember kilépett volna az űrbe. Nem emberek építették a burkot.

emberi nemzetközösség-emléket

Több száz világ féregjáratokkal összekötve. Földdel, vízzel, atmoszférával rendelkező bolygók, meleg klímájú, tiszta egű világok. Olyan világok, amelyek alkalmasak a primer élethez. Olyan sok világ, hogy azonnal megszűnne minden konfliktus az uralkodók között, ha eljutnának ezekre a bolygókra és birtokba vennék.

féregjárat-emléket

A téridő torzulása, amely annyira lerövidíti a távolságot, mintha nem is létezne. Vannak kis- és nagyméretű féregjáratok. Ez a közlekedés legfejlettebb módja. A kommunikáció legfejlettebb módja; ha a bolygóközi, sőt csillagközi térben tartózkodó uralkodói sarjak féregjárattal lennének összekapcsolva, akkor nem következne be szétszakadás. A féregjáratokkal Hajnali Fény Hegye kiterjeszthetné a birodalmát az egész galaxisra, minden egyes csillagrendszerben élhetne egy uralkodói sarja. Örökké élne, soha senki nem merné megtámadni őt.

féregjárat-építés-magyarázatot

Nem tudom, hogyan lehet egzotikus anyagot teremteni, de az alapképletek egyszerűek.

nemzetközösség lelőhelye-emléket

Annak az emlékanyagnak a kellős közepén, amely a Gralmondi Egyetem csillagászából, Dudley Bose professzorból maradt, a Nemzetközösség összes csillagának neve, színképosztálya és koordinátája fényesen csillogott, mint megannyi értékes drágakő.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A túlságosan közel lévő GI típusú csillag sugarai ellentmondást nem törően forrósították fel a levegőt. A hőmérséklet napközben rohamosan emelkedett a mintegy százötven kilométer kiterjedésű Venice Coast teljes hossza mentén. A gyönyörű sziget, amelyre a város települt, az Anacona északi sarkköre alatt helyezkedett el, és éppen a nyár közepén jártak. A földrajzi elhelyezkedés és az aktuális évszak azt jelentette, hogy naponta tizenhat órán keresztül tűzött a nap. Tél közepén a helyzet természetesen az ellenkezőjére fordul, és naponta csupán hat órán keresztül van világosság. De még ekkor is csak annyira hűl vissza a hőmérséklet, ami a Föld mediterrán éghajlati zónájában tapasztalható. Az Anacona olyan közel keringett a csillagához, hogy az egyenlítő és az ötvenedik szélességi kör közötti területek lakhatatlanná váltak az ember számára, ott a sivár, köves sivatag alakult ki.

Az űrből az Anacona ugyanolyan szimmetrikus sávozottságot mutatott, mint a gázóriások. A középső, kávészínű sávot a hatalmas kiterjedésű sivatagok hozták létre, a külső, fekete és aranybarna csíkokat pedig a magas hegyvonulatok. A bolygókutatók hosszú ideje vitatkoztak azon, hogy az időjárás alakította-e a domborzatot, vagy a szimmetria egy valamikori, egyszeri tektonikus mozgás eredményeként alakult ki. Ugyanis nem csupán a középső szegmens látszódott rendezettnek. A sivatagot övező hegyvonulatok mögött búzavirágkéken csillogó tengergyűrűk nyúltak el északi és déli irányban egyaránt. Egy-egy kontinens alakult ki mindkét pólusnál. A déli valamivel kisebb volt, szabálytalan partvonallal. Mind a két kontinenst buja, smaragdzöld növényzet borította, a meleg, esős klíma kedvezett az esőerdők és a dús gyepterületek kialakulásának. A tengergyűrűk hattyúfehér felhőfoszlányokat sodortak a szárazföldek felé, ahol lassan forgó, spirális örvényekké álltak össze a pólusok felett.

A tenger miatt elviselhetetlen pára ülte meg Venice Coastot. Délután mindenki sziesztára vonult, a helyi lakosok még véletlenül sem mozdultak ki otthonról, de még a turisták is fedezékbe húzódtak. Az üzletek négy-öt órára is bezártak, várták, hogy lejjebb ereszkedjen a nap az égen, és elviselhetővé mérséklődjön a meleg. Csak ezt követően voltak hajlandóak újra kinyitni. A lakosok ilyenkor többnyire a különböző lakótömbök közepén kialakított, árnyékos kertekben pihentek. Ebben a napszakban kizárólag az egyvágányú vasút működött, a százötven kilométer hosszú, keskeny város összes kerületét érintő vonalon. A kanálisokat alapvetően benépesítő gondolák, vízitaxik és teherszállító csónakok is kikötöttek, a hajósok pedig bevették magukat a közeli bárokba, hogy ott vészeljék át a tikkasztó nappalt.

Paula Myo munkáját ezek az üres, kietlen, semmittevéssel töltött, hosszú órák nehezítették meg a legjobban. Éppen megfigyelést végeztek, amihez tömegre lett volna szükség, és folyamatos nyüzsgésre, amelyben észrevétlenül elvegyülhetnek az ügynökei. Ugyanakkor semmit sem tehettek a helyi szokások ellen, így hát végtelenül hosszan ebédeltek mindennap, és órákig ücsörögtek egy-egy csésze kávé vagy tea mellett, a szomszédos kávézók vagy éttermek teraszán. Az ügynökök élvezték a megbízatást, Paula azonban rosszallóan csóválta a fejét. Ha ennyi az üresjárat a küldetésben, akkor gyorsan tunyává és óvatlanná válhatnak.

A Nystol Galéria állt az érdeklődésük középpontjában, egy csatornaparti, háromemeletes épület a Cesena negyedben. Elektrokinetikára specializálódtak, olyan gépeket építettek, amelyek több száz, sőt akár több ezer mozgó alkatrésszel rendelkeztek. Paula átböngészte a galéria katalógusát, az ÖI-n keresztül belekukkantott a gyártási folyamatba, és ugyanúgy rácsodálkozott, hogy mi értelme a művészet és a gépészmérnöki munka elegyítésének, mint mindenki más, aki nem rajongott kifejezetten a művészetért. Voltak ott különböző állatokat, idegen lényeket és mesebeli teremtményeket ábrázoló szobrok, melyek parányi fogaskerekeik és dugattyúik segítségével úgy mozogtak, mintha élők lennének, és még a mimikájuk is hitelesnek tűnt, de akadtak látszólag véletlenszerűen, aszimmetrikus mintát alkotó alkatrészekből összeszerelt darabok is, amelyeknek ebben a felállásban nem is lett volna szabad működniük, mégis zúgtak, búgtak, forogtak és szaggatott mozgással kalimpáltak. Dominót is gyártottak, tűz, víz, levegő, gumi és protoplazma alapú elemekből; gyakorlatilag felhasználtak bármit, amit kiszerelhettek a használatra alkalmatlannak ítélt háztartási és ipari eszközökből. Az egyes dominóelemek reagáltak egymás közelségére, feldöntve az előttük lévőt, és amikor az egész dominósor ledőlt, újra rendeződtek, és indult elölről az örökmozgó.

A Nystol Galéria tökéletes fedőcég volt a tulajdonosa, Valtare Rigin számára, aki a feketepiacon fegyverekben utazott. Először is, Venice Coast nem az a hely, ahol efféle tevékenységet folytatnak. A halászatot és a csónaképítést, a turizmust és a művészeteket leszámítva a városnak nem volt valódi ipara. Amikor a bolygó 2200-ban megnyílt a betelepülők előtt, nem készítettek nagyszabású fejlesztési tervet, nem akartak az ősi, előkelő földi városokra hasonlítani, sem versenyre kelni a második generációs bolygók dinamikusan fejlődő, mohó, különböző pénzalapokra és befektetőkre vadászó városi területeivel. Ennek a helynek a kialakítását álmok és imák kísérték. Minden a Prato nevű, homokos földnyelven kezdődött, a Calitri kontinens nyolcszáz kilométer kiterjedésű, mocsaras tengerparti szakaszának közepén. A kontinens partvidékét mocsaras szigetvilág védte a tenger felől. A helyi vízivilág idevonzotta azokat az olasz családokat, akik már unták az új bolygó fővárosát, San Marinót. A vizekben hemzsegtek az ehető halfajták, amelyek kivétel nélkül illettek az olasz konyhához. A családok egy része az ősi Velencéből érkezett, és a vérükben volt a hajózás.

Óriási tengeri kotrógépeket importáltak a Verona hatalmas kikötőiből, amelyek széles csatornákat ástak a halászcsónakok számára, majd kisebb kanálisokat a Prato-földnyelv körül. Speciális házakat kezdtek építeni a magasabban fekvő területeken, és utcák helyett kanálisokkal kötötték össze őket. A lakosok ekkoriban jöttek rá, hogy micsoda lehetőségeket rejt új otthonuk. Az eredeti, keskeny földnyelv szélesedni kezdett azáltal, hogy a kikotort iszapot a két oldalán rakták le. Néhány év múlva Prato már egy hosszú sziget volt, amelyet tiszta vizű lagúna választott el az egykoron mocsaras parttól. Épp csak töltést kellett építeni a vasút számára, és a jövő biztosítva volt a kis közösség számára.

Az elkövetkező száznyolcvan évben a kotrógépek és az építőbotok megállás nélkül dolgoztak. Az elnyújtott sziget úgy terjeszkedett, hogy többé-kevésbé párhuzamosan haladjon az egyenetlen partszakasszal; újabb és újabb negyedeket illesztettek mindkét végéhez. Építészek, művészek és tervezők működtek együtt a városházával, hogy hamisítatlan olasz környezetet alakítsanak ki, megőrizve, sőt felerősítve az eredeti velencei vízivárosi jelleget. A mesés sziget gyorsan népszerűvé vált a Nagy Családok, a Csillagközi Dinasztiák és az újgazdagok körében, akik előszeretettel vásároltak vagy építettek villát maguknak Venice Coaston. A különálló, többezernyi kisebb sziget értéke még a hosszú fősziget partszakaszánál is magasabbra rúgott.

A Cesena negyed, ahol a Nystol Galéria is található, harminc kilométernyire helyezkedett el Pratótól, három megállónyira, ha valaki vonattal akart odajutni. Négy nap alatt Paula kiismerte a negyed összes utcáját, kanálisát, hídját, fedett sikátorát és terecskéjét. A szállodája pontosan hét és fél percnyi sétára esett a vasútállomástól, és öt hídon kellett átmennie addig: hármat faragott kőből, egyet fából, egyet pedig fémből építettek. A Nystol Galéria négy és fél percre volt, és három hídon át lehetett megközelíteni; a helyi rendőrállomás pedig két percre négy híddal útközben. Paula Myo nyolc kollégáját hozta magával Venice Coastra, és további öt technikus, illetve harminc kommandós kísérte el őket a taktikai osztagból. Az Anacona izgatott és lelkes belügyminisztere tizenkét vezető nyomozót rendelt ki melléjük, akik nélkül sehogy sem boldogultak volna a kanálisok és sikátorok szövevényes labirintusában. A jelenlétük is mutatta, hogy a kormányok mennyire komolyan veszik a Nemzetközösség Bolygóbiztonsági Hivatalának, az Űrrepülési Hivatal testvérszervezetének működését.

Miután elindították a felderítőhajókat a Dyson Alfához, a közfigyelem teljes egészében az Űrrepülési Hivatal felé fordult; a teljes költségvetés ötvenöt százalékát azonban a Bolygóbiztonsági Hivatal kapta. Annak ellenére, hogy csak minimális, ötvennyolc százalékos többséggel nyert a csillagközi választásokon, Doi elnök asszony meglehetősen határozottan lépett fel az Űrrepülési Hivatal finanszírozásának ügyében. Az uniszférán pletykák keltek szárnyra azzal kapcsolatban, hogy adóemelésre kerülhet sor a közeljövőben, hogy fedezni tudják az új, iszonyatosan drága létesítmények költségeit.

A megnövekedett előforrásoknak meg kellett volna könnyíteniük Paula számára az átállást, akinek egyáltalán nem tetszettek a változások. Ez az új Hivatal már nem ugyanaz volt, mint a régi Igazgatóság, amelyhez annak idején csatlakozott, és annak ellenére sem tudott megbarátkozni vele, hogy így több pénzt és nagyobb csapatot kapott. És ebbe a nagyobb csapatba sajnos Alic Hogan is belekerült, méghozzá az új helyetteseként, akit maga Rafael Columbia helyezett át mellé a jogi osztályról. Ha létezik politikai karrierista, akkor az Alic Hogan. Gyorsan magára haragított mindenkit a párizsi irodában. Az összes nyomozótól rendszeres, részletes jelentést kért, és minden egyes esetben betű szerint követte az előírásokat. Szinte semmit sem tudott a nyomozómunkáról, de arról, hogy miként lihegjen mások nyakában és figyelje őket árgus szemmel, mindent.

Az elmúlt néhány hónapban Paula többször elgondolkodott rajta, vajon nem benne van-e a hiba. Lehet, hogy túlságosan megöregedett az évek során, és csak azért nem tetszik neki az átalakulás, mert magát a változást nem szereti; talán nem tudja elfogadni, hogy a társadalom folyamatos változáson megy keresztül, és időről időre meg kell újulnia. Ez az érzés újdonságként érte, és meg is lepődött, hiszen ha valaki, akkor ő mindig is realista volt. A rendőrség kénytelen-kelletlen lépést tartott a civilizáció „fejlődésével”, hiszen neki kellett fenntartani benne a rendet. Úgy döntött, hogy igazából a növekvő politikai felügyelet zavarja; a hivatal összes munkatársának minden egyes mozdulatát lekövették. Nem tudott belenyugodni, hogy felülről korlátozzák a mozgásterét munka közben. Miután oly sok évnyi, megfeszített és sikeres nyomozómunka eredményeként szinte teljes önállóságra tett szert az Igazgatóságon belül, elviselhetetlennek tűnt számára a gondolat, hogy visszakerülhet a bürokrácia elviselhetetlen útvesztőjébe.

– Bedarálnak, mint mindenkit – motyogta maga elé.

– Tessék? – kérdezte Tarlo.

Paula a helyettesére nézett, és idegesen rámosolygott. Észre sem vette, hogy magában beszél.

– Semmi, csak hangosan gondolkodtam.

– Á! – Tarlo annyiban hagyta a dolgot, és ismét az étlapot kezdte tanulmányozni.

Paula itt végre hasznát vehette a férfi laza, kaliforniai stílusának. Tarlo tökéletesen beleillett Venice Coast kényelmes, henyélő, lassú életritmusába. Kettesben üldögéltek egy kávézó széles napernyővel védett teraszán a Clade-kanális mellett. A Nystol Galéria hátsó fala ott magasodott velük szemben, kétszáz méterre tőlük. A vörös téglából emelt fal egyenesen a vízből emelkedett ki, csupán egyetlen rakodóajtó látszódott a falfelületen a földszint magasságában, egy méterre a sötéten hullámzó vízfelszíntől. Egy-egy cölöp állt az ajtó mindkét oldalán, fehér és kék sávjainak színét már teljesen kiszívta a nap. Széles, terméskővel keretezett ablakok jelezték a második és a harmadik szintet, amely fölé kinyúlt a vörös cseréptető. Félorganikus nedvességkivonó levelek lógtak az eresz alól sűrű sorokban, mintha nagylevelű szőlő nőtt volna ki a tetőgerendák közül. Az ivóvíz hatalmas kincsnek számított a szigeten, a lakótömbök pincéjében fúrt kutak önmagukban nem tudták kielégíteni a lakosság megnövekedett igényeit.

Paula úgy állította be a székét, hogy tisztán rálásson az épületre, Tarlo enyhén jobbra helyezkedett tőle, hogy egész hosszában láthassa a kanálist. Fehér kalapot és fekete csíkos, narancssárga inget viselt, és úgy tűnt, hogy a fullasztó melegnek nincs rá semmiféle hatása. Paula levette a blézerét, és a szék támlájára akasztotta, mielőtt leült. Fehér blúza hozzátapadt a bőréhez. A parókája alatt szinte lángot vetett a feje, izzadságcseppek csiklandozták a szemöldökét, de uralkodott magán, és nem kezdett el vakarózni. Az ajtón belül üldögélő pincér a homlokát ráncolva, haragosan nézett rájuk. Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy ott maradnak, kelletlenül feltápászkodott a helyéről.

– Ah, uno, aqua, minerale, er natu... – kezdte Paula.

A pincér megvetően felsóhajtott.

– Mentest vagy buborékost?

– Ó! Szénsavasat sok jéggel, köszönöm – szólt Paula. Venice Coast pincérei lenézően kezelték azokat a vendégeket, akik nem préseltek ki magukból legalább egy-két hamis olasz szót.

Tarlo alkoholmentes sört rendelt, és hozzá egy tálkányi pörkölt razolmogyorót.

Búcsúzóul mind a ketten kaptak még egy-egy lesajnáló pillantást, majd a pincér visszavonszolta magát a kávézóba.

– Mindig jó érzés beolvadni – jegyezte meg Tarlo, majd feltette szandálos lábát a márványlapokból kirakott terasz korlátjára.

Paula megnézte, mennyi az idő.

– Fél óra múlva rendelünk még egy italt és némi harapnivalót – közölte tárgyilagosan. – Úgy számolom, legalább két órát kell itt töltenünk.

– Főnök, az egész helyet szenzorokkal figyeljük, ugye tudja – emlékeztette a férfi. – Itt még egy postagalamb sem repülhetne el úgy, hogy ne vennénk észre.

– Tudom, de a megfigyelés fontos feladat. Éreznem kell, hogy valóban részese vagyok a küldetésnek.

– Igen, tudom, ezerszer hallottam már – vigyorgott Tarlo.

Az eddigi egyetlen jó dolog, ami kisült a Bolygóbiztonsági Hivatal létrehozatalából, az a kiterjedt hírszerző hálózat volt. Ebben az esetben kivételesen nem Paula egyik beépített emberétől érkezett az információ, mely szerint Valtare Rigin számos igen kifinomult és kifejezetten tiltott eszközt szerzett be. Az Anacona különleges bűnügyi irodája folyamatos megfigyelés alatt tartotta azokat a gyártókat, akik olyan kettős hasznosítású termékeket állítottak elő, amelyek civil és katonai területen egyaránt használhatók. Ellenőrizték egy ipari eszközök beszerzésével foglalkozó cég pénzügyi adatait, és kiderült, hogy nagy névleges teljesítményű molekuláris rezonancia stabilizátort vásároltak, olyat, amilyet a nagy teljesítményű erőtér-generátoroknál szoktak alkalmazni. Nyilvánvalóvá vált, hogy ez csak egy fedőcég; a pénzügyi fedezet egy egyszer használatos bankszámláról érkezett a StLincolnról.

A bűnügyi iroda nyomon követte a szállítmányt, és annak ellenére sem vesztették nyomát, hogy három alkalommal is hamis átvevőhelyre vitték az árut, mielőtt a futár végül átvette és a galériába vitte. Ekkor vették fel a kapcsolatot a Bolygóbiztonsági Hivatallal.

A megfigyelésekből, a meglévő nyomok visszakövetéséből és a lehallgatásokból kiderítették, hogy Rigin nagy mennyiségű kettős hasznosítású eszközt vásárolt az utóbbi időben. Fegyver egyetlen esetben sem bukkant fel, de a módszer Adam Elvint idézte.

– Kiváló álcát választott – jegyezte meg Paula, miközben az ásványvizét kortyolgatta. – Lefogadom, hogy az ügyvédje azt mondja majd, hogy a kettős felhasználású eszközök az elektrokinetikus szobrok készítéséhez kellenek.

– Akkor miért így szerzi be?

Paula elmosolyodott a széles napernyő árnyékában. Beletartotta az arcát a kanális felől érkező, kellemes, hűsítő fuvallatba.

– Radikális művészet, gondolom – dünnyögte.

– Gondolja, hogy egyszerre szállítja el a bolygóról? – kérdezte Tarlo.

– Valószínűleg. A nagy kockázatot azzal vállalta, hogy begyűjtötte az árut. Most pedig eltünteti a bolygóról, egyszerűen csak elküld néhány nagy ládát egy törvényes címre.

– Méghozzá a hátsó ajtón keresztül.

– Pontosan. – Paula nagy lencséjű napszemüvege mögül figyelte a szürke rakodóajtót, és elképzelte, amint odasiklik elé egy teherszállító hajó, lassan megáll, és megvárja, amíg a fedélzetére emelik a ládákat. Abban teljesen biztos volt, hogy napközben hajtják végre az akciót. Egyszerű, hétköznapi szállítmány, nincs mit rejtegetni rajta. Bárhová menjen is a csomag, akár az Acri negyedbe, ahol a hatalmas tengerjáró hajók kötnek ki, vagy Prato vasútállomására, ő követni fogja. Valahol az út végén ott lesz Bradley Johansson is.

Adam Elvin kényelmesen hátradőlt a gondola bíborszínű kordbársonnyal bevont, kipárnázott ülésén, és élvezte a sebes, könnyed siklást a kanális vizén. Ez is egy olyan keskeny víziút volt, amely az egyes lakótömbök között kacskaringózott, összekötve egymással a szélesebb kanálisokat. A magas, mocskos házfalakat vízi növények futották be. A csónaktest által kiszorított víz hangosan csattogott a házfalakon, a hullámok szép lassan kimosták a maltert a téglák közül az évek folyamán. Számos helyen kellett már megjavítani az épületeket, az új téglák és a vízálló kötőanyag elütött a régitől, elcsúfítva a látképet. A magasban ívelő hidak lebegő csatornáknak látszottak odalentről. Minden épület földszintjén, egy méterre a víz szintjétől ugyanolyan faajtók voltak, és mindet ugyanolyan vastag retesszel zárták. Néhány ajtó nyitva volt, kisméretű hajók ringatóztak előttük, a munkások dobozokat és ládákat rakodtak a belsejükbe.

Venice Coaston kizárólag csónakokkal és hajókkal szállították az árut, ami természetesen megnövelte a költségeket. Adam ezt egészen addig nem tudta, amíg el nem utazott ide. Közlekedni is csak vízen vagy a kanálisok felett átívelő hidakon lehetett, vasút kizárólag az egyes negyedek között közlekedett, belső vasúthálózatot nem építettek ki.

Kiértek a híres Rovigo-kanálisra, a Cesena negyed egyik legszélesebb csatornájára. Venturifák nőttek mindkét oldalon. Száz évvel ezelőtt ültették őket, és a törzsük időközben huszonöt méter magas oszlopokká nőtt, arany levelekkel ékesített lombkoronájuk messze benyúlt a víz fölé. Minden egyes fának külön kutat ástak, le egészen a mocsaras altalajig, ahonnan a gyökerek friss vizet szívhattak fel. Adam szerencsésnek mondhatta magát, hogy épp abban a két hétben látogatott a bolygóra, amikor virágoztak. Minden ág végén focilabda méretű, ametisztszínű hármas virágok virítottak. A virágszirmok már hervadásnak indultak, és puffadt hópelyhekként szállingóztak a tátott szájjal gyönyörködő, gondolákban ücsörgő turisták fejére.

Adam mosolyogva nézelődött, a szeme itta a látványt, az orrlyukait nem tudta elég tágra nyitni, hogy beszippantsa az őshonos fák bódító illatát. Drága üzletek és galériák sorakoztak a Rovigo-kanális mindkét oldalán, még Venice Coast mércéjével mérve is exkluzívnak számítottak. A portékát a sötét üvegtáblák közepére helyezett kijelzőkön keresztül mutatták be, amelyek már önmagukban is műremeknek számítottak. A közeli Szent Péter-bazilika csavart, neogótikus tornya úgy magasodott a vörös háztetők fölé, mint egy Nemzetközösség előtti, ezüstszínű űrhajó.

A Rovigo-kanális ott ért véget, ahol a Clade-kanális belecsatlakozott. Az utolsókét venturifa alatt várakoztak, amíg a hosszú, légkondicionált, üvegtetős turistahajó elpöfögött előttük. A hullámok erősen nekicsapódtak a gondola oldalának, a gondolás pedig undorodva fintorgott; a férfi az egész út alatt a motoros hajókat szidta. Adam végigfuttatta a tekintetét a Clade-kanálison, amely enyhén eltartó irányba kanyarodott tőlük, de a Nystol Galéria hátulja jól látszódott. Mindössze tíz vízi jármű volt kint a vízen rajtuk kívül, két gondola, néhány teherszállító kishajó és egy vízi taxi. A kanális mellett futó járda is néptelen volt, csupán egy-két turista lézengett rajta. Még a kávézók is üresen tátongtak, kivéve...

– Állj! – szisszent rá Adam a gondolásra.

A férfi meglepetten és értetlenül nézett vissza rá, már éppen nekikészülődött, hogy kilökje magukat a Clade-kanálisra most, hogy a vízi busz hullámai elültek.

– De már mehetünk – tiltakozott.

– Forduljon vissza! Nem megyünk ki a Clade-kanálisra. Megértette? Azonnal vigyen vissza a vasútállomásra! – Adam vaskos pénzköteget vett elő a zsebéből, és leszámolt száz anaconai dollárt.

A gondolás arca azonnal felragyogott, amint megpillantotta a pénzt.

– Oké, rendben. Maga a kapitány, én csak evezek. – Változtatott a kezében lévő rúd dőlésszögén, és visszalökte magukat a koszos vízre. A gondola orra lassú körívet írt le, majd visszaindultak a Rovigo-kanális mentén oda, ahonnan jöttek. Alig haladtak gyorsabban annál, mintha gyalogoltak volna. Hullámos szélű, halványlila szirmok hullottak rájuk a magasból, a termetes fák ágairól. Adam nem tekergette a nyakát, nem akart a háta mögé tekingetni, az a gyengeség jele lett volna. Enélkül is pontosan tudta, hogy kit látott azon a teraszon. Ennyi idő után bármilyen szögből és bármekkora távolságból felismerte Paula Myo főnyomozót. Hosszú, szőke parókát és nagy lencséjű napszemüveget viselt, de ez nem tévesztette meg Adamet. A testtartása és a gesztusai leleplezték a nőt. Az a kosztüm! Mégis ki a fene viselne kosztümöt a Venice Coast-i szieszta idején?

Remegni kezdett a lába, amikor tudatosult benne, mennyire közel került ahhoz, hogy véget érjen a... minden. Az összes maradék szerencséjét felhasználta élete hátralevő részéből. Ha nem arrafelé fordul, hanem a másik irányba néz... Ha történetesen nem Paula Myo van beosztva szolgálatra ebben az órában...

Adam természetesen sejtplasztikán esett át, ezúttal hosszúkás arcot és sötét bőrszínt választott. De tudta, hogy ezzel nem sikerült volna becsapnia a legendás főnyomozót. Ugyanolyan könnyedén átlátott volna az álcáján, ahogyan ő is átlátott az övén. Ők ketten már soha nem bújhatnak el egymás elől.

A Nystol Galéria főbejáratán ment be. Tudta, hogy ezzel a Bolygóbiztonsági Hivatalnak felvétele lesz róla, de egyáltalán nem zavarta a dolog.

Az előcsarnoknak fehérre mázolt téglából rakott, boltíves mennyezete volt, a padlót utcai járólappal burkolták. Mielőtt galériává alakították volna az épületet, raktárként üzemelt. Ideális hely az elektrokinetikus eszközök elhelyezésére. A recepciós egy széles asztalnál ült a füstüveg ajtó előtt, amely a galéria bemutatótermeire nyílt. Döbbenetesen csinos lány volt, északi típusú, fehér bőrrel és vörösesbarna hajfürtökkel, melyek lenyúltak egészen a háta közepéig. A nagy divatházak kifutóira illő, finom, vékony anyagú, barna-smaragdzöld színű ruhát viselt. Automatikusan az új vendégre mosolygott, és szemének csillanásával már flörtölt is vele, miközben a férfi odasétált elé.

– Üdv, segíthetek?

– Nem. – Teketóriázás nélkül halántékon lőtte az alkarjára erősített mikronyílvetővel. Az erős idegi impulzustól azonnal megmerevedtek az izmai, rögtön beállt a hullamerevség, úgy ült a székében, mintha belebetonozták volna. Ha valaki benézett az ablakon, semmi rendellenességet nem láthatott odabent, a recepciós lány mosolygott, mint mindig.

Az e-titkára nyitott egy csatornát a recepció számítógépéhez. Egy rövid szoftverpárbajt követően már át is vette az irányítást az épület elektronikai hálózata felett. Ezalatt a testébe telepített támadó és védekező funkciók aktivizálódtak, és felvette a teljes harckészültségi állapotot. Előbb lekapcsolta az épület hálózatát a bolygó kiberszférájáról, majd kiiktatta az összes belső riasztót. A főbejárat bezárult. A vészkijáratokat is észrevétlenül lezárta, elszigetelve a galériát a külvilágtól. A szenzorok egyenesen az ő virtuális látómezejébe továbbították a felvételeket. Folyamatosan nyomon tudta követni a bent tartózkodók mozgását, noha tudta, hogy három helyiségben nincsenek érzékelők.

Az első bemutatóteremben egy két és fél méter magas elektrokinetikus griff állt. Drágakövekkel kirakott, vékony sárgaréz lemezekből készítették, és a több száz kisméretű belső fogaskeréknek és dugattyúnak hála kecsesen mozgott, mintha valódi izmai lettek volna, mintha Leonardo da Vinci életre keltette volna az egyik alkotását egy furmányos gépezet segítségével. Egy idős házaspár körözött körülötte, és elismerő megjegyzésekkel mutogatták egymásnak az apró részleteket. Mindkettőjüket lelőtte egy-egy ionsugárral. Miközben átment a következő terembe, a griff felrikoltott mögötte.

Az emeleten, az ötödik bemutatóteremben egy hosszú gépszalag futott végig a fal teljes hosszában. Az egyes elemek és alkatrészek mind ugyanabból a repülőgépből származtak, de szándékosan eldeformálták őket, ezért nem olyan könnyeden és egyenletesen mozogtak, mint amit az ember egy repülőgéptől várna, sokkal inkább sebesült madárként vonaglottak, amikor energiát adtak nekik. Hullámok futottak végig a szalagon, mindig más és másmilyen. Egy galériavezető sietett el a fura repülőgép-alkatrészek mellett, és gondterhelten ráncolta a homlokát: szokatlan zajt hallott a negyedik teremből.

Az ionsugár valósággal elpárologtatta koponyája felső részét. Vérgőz szállt az egyik segédszárny elektrohidraulikus mozgató rendszerére, és lelassította a mozgását. Hangos recsegés futott végig a szalagszerű, elektrokinetikus gépezeten, a szinkronizáció megtört, amitől folyamatosan növekedni kezdett a nyomás.

Felment a második emeletre. Valtare Rigin irodája a második ajtó mögött volt. Az előcsarnokhoz hasonlóan itt is téglából rakott, boltíves mennyezet ívelt át a folyosó felett. A folyosó végében lévő, szintén boltíves ablakon keresztül pompás rálátás nyílt a Cesena negyedre; a Szent Péter-bazilika tükör-króm tornya álló dugattyúként meredt az ég felé. Rigin meglepetten nézett fel az asztala mögül, éppen a meghibásodott kiberszféra hálózattal bajlódott.

– Maga meg ki fene? – förmedt rá az idegenre.

– Maga Valtare Rigin?

Rigin szája ravasz mosolyra húzódott.

– Roberto – mondta halkan.

Egy hosszú, fekete bőrkanapét helyeztek a fal mellé az ajtótól balra, amit egészen addig nem lehetett észrevenni, amíg valaki elég mélyen be nem hatolt az irodába. A férfi természetesen érzékelte, hogy ül rajta valaki. A több mint két méter magas testőr, minden bizonnyal Roberto, lassan felegyenesedett, és erősen megvetette hatalmas lábát a padlón.

A férfi felemelte a bal kezét, és az ajtón keresztül fejbe lőtte egy ionlövedékkel.

A jó testőrökhöz méltón Roberto is könnyű páncélt viselt drága, kézzel varrott öltönye alatt, ami védőernyőt vont a teste köré. Az ionsugár sisteregve vágódott le róla, és csapódott a téglafalnak. Az agyag-tégla kiégett a becsapódási pontban. Roberto nekirontott az ajtónak, amely kiszakadt a helyéről.

A férfi alig érzékelte az ütést, amikor az ajtó nekivágódott. A karja erősen megfeszült, majd egyszerűen kettéroppantotta a több mint öt centi vastag faajtót. Forgács szóródott szét a padlón.

Roberto meglepetten felmordult, majd a vállán átvetett pisztolytáskában lévő fegyverért nyúlt, olyan sebesen, amire csak azok képesek, akiknek mesterségesen felgyorsították a reakcióidejét. A félautomata pisztoly két szegényített urániumlövedéket lőtt ki a behatolóra, akinek erős erőtere felfogta mindkét találatot. Ezzel Roberto el is játszotta minden esélyét.

A férfi a hatalmas termetű testőrre rontott, egy jobb lábas, félköríves rúgást vitte be a bordáira. Roberto felnyögött, a rúgás áthatolt a páncélján. Három bordája eltört, és befelé türemkedve átszúrta a tüdejét.

A testőr mit sem törődött a fájdalommal, enyhén oldalra fordult, és közben jobb karjával ellenfele nyaka felé csapott. Aktiválta páncélja elektromos megszakító funkcióját, hogy hatástalanítsa a támadó erőterét. Az érintkezést követő, fényes, nyers energia kitörés elvakította mindkettőjüket, elektrosztatikus szikrák pattogtak a testük körül. A megszakítónak azonban nem sikerült túltöltenie és kiiktatnia az erőteret. Egy gyorsvonat sebességével suhanó ököl vágódott Roberto oldalába. A hatalmas termetű férfi felemelkedett a levegőbe, a teste nekicsapódott a boltíves mennyezetnek. Vastag vércsík festette meg a fehérre meszelt téglafalat, ahol lecsúszott a faburkolatú padlóra a fal tövébe.

A férfi könnyedén átszelte a kettejük közti távolságot egyetlen ugrással, a sarkát előrefeszítette, és úgy zuhant rá Roberto lábára. A testőr térde kellemetlen reccsenéssel eltört. A következő pillanatban Roberto felemelkedett a levegőbe, ellenfele ugyanis megragadta szétszaggatott zakójának hajtókáját, és felrántotta a földről. Roberto alig látott a fájdalomtól, de sikerült vetnie egy pillantást a behatoló rémisztően érzelemmentes arcára, amely hirtelen előremozdult. A férfi keményen belefejelt Roberto arcába, szétzúzva a csontokat; a szilánkok belefúródtak az agyába.

A férfi elhajította a halott testőrt, mint egy hasznavehetetlen rongybabát, és az asztal mögött remegő férfira nézett.

– Maga Valtare Rigin? – kérdezte ismét.

– Igen. – A férfi keresztet vetett, és könnybe lábadó szemmel várta az elkerülhetetlen halált.

– Nincs rá időm, hogy megkínozzam. Ha nem működik együtt velem, akkor tönkreteszem a memóriacelláját, miután végeztem magával. Utána pedig behatolunk az újjáélesztő klinikára, és töröljük a biztonsági mentést is. Véglegesen halott lesz. Képesek vagyunk rá, higgye el. Ugye hisz nekem?

Rigin hisztérikusan bólogatott.

– Az isten szerelmére, ki maga? – kérdezte halálra vált arccal, majd péppé vert testőrére pillantott. – Ezt meg hogy...

– Az Adam Elvin számára beszerzett eszközök lelőhelyét!

– Én... nem ezt a nevet adták meg nekem, de az összes felszerelés, amit be kellett szereznem a második raktárban van a folyosó végén. Ott van minden, esküszöm.

– Kérem az eszközlistát és a titkosított számlára történő fizetési protokollt. Az export útvonalakra is szükségem van. – Utasította az e-titkárát, hogy nyisson egy csatornát a reszkető fegyverkereskedőhöz. A kért információ azonnal beáramlott a tárhelyre. Az ionsugár széles lyukat égetett Rigin mellkasába. Gyorsan odarohant az áldozathoz, és lehajolt. Egy karcsú, nagy frekvenciájú elektromos penge bújt elő jobb mutatóujja alól, és néhány gyakorlott mozdulattal kimetszette a holttestből a beültetéseit tartalmazó, véres, csontszilánkos csomót.

Miután a fegyverkereskedő memóriacelláját a zsebébe csúsztatta, végigment a folyosón, egészen a második raktárig. Egyetlen rúgással betörte a megerősített polititánium ajtót. Három nyitott ládát látott az ablaktalan helyiségben, habszivacsdarabok hevertek mindenfelé, épp a csomagolás közepén jártak. Odalépett az első ládához, ellenőrizte, hogy valóban high-tech felszerelést tartalmaz-e, majd elhelyezett egy szupertermikus robbanótöltetet a raktárban.

Miután végzett, visszament Rigin irodájába. Megállt az ablak előtt, és aktiválta az irányított szétvető erőteret. Az edzett, szénszálas üveg betört, a kifelé röppenő szilánkok fényesen csillogtak az erős napfényben. A férfi egy tökéletesen kivitelezett fejessel ugrott ki az ablakon, a víz alig csapott fel, amikor belecsobbant a Clade-kanálisba. A víz alatt szorosan a teste mellé szorította a karját, és összezárta a lábát. Az egész teste hullámzott delfinezés közben, sebesen úszott el a tetthelyről, felerősített érzékei segítségével tökéletesen látott a koszos vízben, a kanális oldalfalaiból és a feje felett suhanó csónakok mozgásából pontosan tudta, hogy merre halad.

A szupertermikus robbanótöltet felrobbant.

A kiképzés iszonyatosan megerőltetőnek bizonyult, és nemcsak fizikailag – erre Kazimir számított –, hanem mentálisan is. Oly sok mindent kellett megtanulnia! Meg kellett ismernie a Nemzetközösség teljes történelmét, a jelenlegi legfontosabb ügyeket és kérdéseket, meg kellett tanulnia az összes bolygó nevét és megismerkedni a kultúrájukkal, és az a rengeteg program... megszámlálhatatlan mennyiségű program, amelyek az új beültetéseit vezérelték. Az elmúlt két év folyamán számos alkalommal akarta teli torokból kiáltani: „Kiszállok!” Stig és a többiek úgy kínozták őt, mintha börtönbe vetették volna. De Bruce emléke végig vele maradt azok alatt a hosszú hónapok alatt, amíg a klánok rejtett faluit járta a Dessault-hegység távoli zugaiban. Versenyre kelt ezzel az emlékkel, folyton azt mondogatta magának, hogy Bruce nem szállna ki, ő nem futamodna meg a kihívás elől, legyen az bármilyen nehéz.

Kazimir ott állt Santa Monica homokos partján, és a végtelen vízfelszínt nézte. A felkelő nap Los Angeles városa fölé emelkedett, és miközben a fénye megcsillant a hullámokon, elismerte magában, hogy bizony megérte a sok szenvedés. Gyenge szellő érkezett a Csendes-óceán felől, apró tarajokat hozva létre a víz fodrain. Szép fokozatosan megjelentek az első autók és limuzinok, a Pacific Coast autópályán igyekeztek a munkahelyük felé. Tőle balra volt Santa Monica híres mólója, amely több mint ötszáz méterre nyúlt be az óceánba. Az eredeti fa-, fém- és betonépítményt már nem lehetett felismerni, összeolvadt az elmúlt négy évszázad javításainak és toldásainak anyagaival. Az új szilikon-karbon és üvegelemeket úgy illesztették össze, hogy olyan hatást keltsenek, mintha természetes képződmények lennének. Helyenként szolidan beleolvadtak a környezetbe, helyenként azonban szándékosan kirívóan virítottak, főleg ott, ahová a vidámparkot telepítették, a keleti oldalon.

Előző nap, amikor megérkezett, majdnem elcsábult, és legszívesebben kipróbált volna néhány játékot. Tökéletesen illett volna a vakációját töltő turista álcájához. Tulajdonképpen az is volt. De Stig szigorúan ráparancsolt, ne hagyja, hogy a Nemzetközösség csodái elcsábítsák – Kazimir a lelke mélyén tudta, ha Bruce ott lenne vele, akkor biztosan szerét ejtenék, hogy ellógjanak egy fél órára és kipróbáljanak egy-két játékot, csak úgy, a régi idők kedvéért.

Ehelyett azt tette, amit meghagytak neki. Bejelentkezett a Third Street Promenade mögött lévő hotelbe. Az utcában található, kedves, régi üzletek vonzották a helyi lakosokat és a turistákat egyaránt. Gyorsan feltérképezte a területet, és megjegyezte az egyes utcák elhelyezkedését, különös tekintettel a tömegközlekedési csomópontokra, vész esetére. Felmérte, hogy mely hotelek előcsarnokai vannak nyitva, hol vannak vészkijáratok, hogy helyezkednek el a középületek. Lemérte, hogy a rendőrök milyen időközönként járőröznek a főúton, és megkereste a bűnmegelőzés céljából elhelyezett, térfigyelő szenzorokat.

Miközben megismerkedett a várossal, rá is érzett a rezdüléseire, lenyűgözte a gazdagsága, tisztasága és stílusa. Mostanra már a Nemzetközösség több világában is járt, ezért nem riasztotta a több száz négyzetkilométernyi városi övezet. Los Angeles eme városrésze azonban meglepte, és félő volt, hogy visszatérnek régi félelmei és előítéletei. Hogy lehet valami ennyire csillogó, ennyire makulátlan? Az általa megismert új világok városainak többségében mindig akadt egy-egy lepukkant szegénynegyed. Itt azonban, ahol a hosszú évszázadok során bőven lett volna idő egész lakóövezetek elnéptelenedéséhez, a lakosság ellenállt és kitartott. A pénz persze sok mindent megoldott, és bizony akadt belőle bőven az Ocean sugárút mentén sorakozó öröklakások, valamint a San Vicenti körút és a Montana sugárút között található, előkelő házak ajtói mögött, de sejtette, hogy többről lehet szó. Mintha Santa Monica rájött volna, hogy miként újíthatja meg magát időről időre, mint azok a folyamatos megfiatalításon áteső emberek, akik építették és lakták. A város a kora ellenére élénken és elevenen vibrált, ami átragadt az ide látogatókra is. Barátságos hely volt, és Kazimir úgy érezte, hogy ha valahol el tudná képzelni az életet a Földön, ha egyszer le kellene telepednie, akkor ez a város az.

A város tulajdonában lévő, nagyméretű traktorobotok dolgoztak a parton, nem messze a víztől, felszántották, majd elegyengették a tömörödött homokot, hogy kezdődhessen az új nap. Biciklisek, kocogok, sport- és hagyományos gyaloglók, kutyasétáltatók, görkorcsolyázók és rollerezők jelentek meg a végtelenül hosszúnak tűnő, part mentén kanyargó sétányon. Kazimir már hozzászokott, hogy a Nemzetközösség lakosai szűnni nem akaró versenyt vívnak azért, hogy minél jobban nézzenek ki és minél egészségtudatosabban éljenek, és megállapította, hogy ez a megszállottság a Földön a legerősebb. A part menti sétányt birtokba vevő testedzők kivétel nélkül a legújabb divat szerint öltözködtek, és a legmodernebb eszközöket használták, tekintet nélkül a korukra, legyenek akár csak húsz- vagy már a megfiatalítás közelében járó ötvenévesek. Erőt kellett vennie magán, hogy ne mosolyogja meg őket, amikor erősen összpontosítva, a homlokukat ráncolva szuszogtak el mellette.

Miközben magában jót mulatva nézte őket, megállapította, hogy mennyire kevés a fiatal közöttük. Persze ez nagy általánosságban az egész Földről elmondható volt. Az eddig itt töltött idő alatt szinte alig látott gyerekeket.

Az egyik gyalogló váratlanul letért a sétányról, és egyenesen felé tartott a homokon keresztül. Egy kivételesen magas, a harmincas éveiben járó férfi volt, szőke haját szinte fehérre szívta a kaliforniai nap. Sötét szeme élesen elütött tőle, amitől az arca inkább tűnt feltűnőnek és jellegzetesnek, semmint különösebben vonzónak. Egyszerű, V nyakú, fehér pólót, térdnadrágot és koromfekete edzőcipőt viselt.

– Kazimir McFoster, feltételezem – mondta, és már nyújtotta is a kezét. Egy pillanatig sem tétovázott, fel sem merült benne, hogy esetleg valaki máshoz ment oda.

– Igen – felelte Kazimir. Minden lélekjelenlétére szüksége volt ahhoz, hogy ne rogyjon meg a térde és ne meredjen tátott szájjal az idegenre. – Bradley Johansson?

– Talán valaki mást vártál?

– A bolygó rendőrségének felét.

Bradley Johansson elismerően végigmérte.

– Örülök, hogy eljöttél.

– Köszönöm, hogy megkaptam rá az esélyt. Még mindig nehéz elhinnem, hogy ön valóban létezik. Már úgy értem, hogy még mindig életben van. Éveken keresztül tanultam mindarról, amit értünk tett, az ellenállásról, és arról, hogy mi mindent kellett feláldoznia ezért.

– Az óceánpart mentén terpeszkedő városra mutatott. – Felháborító, hogy nem hisznek önnek.

– Sétáljunk! – mondta Bradley. – Vegyüljünk el egy kicsit.

Kazimir elbizonytalanodott, talán megbántotta volna? Nem, inkább csak untatja. Bradley nyilvánvalóan számtalan alkalommal hallotta már így beszélni a lelkes, őt hősként tisztelő fiatalokat.

– Persze – dünnyögte.

– Időnként megfeledkezem róla, milyen döbbenetes hatással vannak az efféle helyek azokra, aki a Peremvilág klánjaiban nevelkednek. Hogy viseled? – kérdezte Bradley.

– Jól, azt hiszem. Igyekszem blazírtnak tűnni.

– Az jó. Ha már nem kell tudatosan figyelned rá, akkor elsajátítottad, akkor majd minden megy magától. Most, hogy már láttad a Nemzetközösség egy részét, mit gondolsz róla? Helyesen cselekszünk, ha meg akarjuk menteni?

– Ha a Nemzetközösséget nem is érné meg megmenteni, minket igen. Mi, emberek, az egész emberi faj, megérdemeljük, hogy fennmaradjunk.

Bradley az óceán leié fordította mosolygó arcát, és mélyen beszippantotta a hűs, reggeli levegőt.

– Jó vagy rossz – mondta, majd vállat vont. – Sajnálom, ez az örök dilemma még a te időd előttről, sőt az én időm előttről származik. Szóval úgy véled, hogy érdemes megmenteni?

– Igen, bár nem tökéletes. Sokkal jobb és értékesebb dolgokat is tehetnének a rendelkezésükre álló tudással és erőforrásokkal. Oly sok akadály nehezíti az életet, amelyeknek nem kellene létezniük.

– Á, egy idealista! – Bradley halkan kuncogott. – Ne hagyd, hogy Adam telebeszélje a fejed az elképzeléseivel, hogy milyennek kellene lennie a társadalomnak, miután győzünk. Ő egy begyöpösödött, vén forradalmi harcos... noha meglehetősen hasznos.

– Mit csinál?

– Majd megtudod, ha találkoztál vele. Ő vesz át téged Stigtől.

Kazimir megtorpant. Még mindig háromszáz méterre voltak a mólótól.

Egyre többen jöttek le a partra a hídon keresztül, amely összekötötte azt a város többi részével. Az előttük elterülő partszakasz egy nagyobb részét kötéllel kerítették el. Egy vízi mentő állt a bejáratnál, odabent még nem tartózkodott senki.

– Tudod, miért van ez itt? – kérdezte Bradley.

– Nem.

– A gyerekek miatt. Itt élvezhetik a vízpart örömeit anélkül, hogy egy rakás felnőtt nyüzsögne körülöttük, elrontva a játékukat. A gyerekekből nagy a hiány mostanában a Földön, különösen a középosztálybeliek körében, akik nem tudják megengedni maguknak a neveléssel járó költségeket. Ennek ellenére vállalnak gyereket, ez már csak így működik. El sem tudnád képzelni, mi mindenre képesek vagyunk, mennyi mindent fel tudunk áldozni azért, hogy boldog gyerekkoruk lehessen. Ez olyasmi, amit a technológiánkkal nem lehet pótolni; a pornó után ez a legnépszerűbb ÖI-tartalom. Azt hiszem, sosem feledjük el a felelősség nélküli, ártatlan gyermeki lét okozta örömöket, a sok csodát, amit átéltünk. A pszichológusok szerint egész életünkben vágyakozunk az oltalmazó anyaméh után, bár ezek csak túlképzett bolondok, ha engem kérdezel. Mi valójában arra vágyunk, ami itt van: az új, friss, vibráló reggelekre, amikor nem nyomasztja gond a lelkünket, amikor az a legfőbb problémánk, hogy mikor olvad el a jégkrém a kezünkben. Ő ezt nem érti.

– A Csillagutazó?

– Igen. Minden tudása ellenére sem értheti meg ezt, pedig nagyon agyafúrt, Kazimir, higgy nekem. Nem képes felfogni, hogy a gyerekek milyen fontosak a számunkra, nem értheti, mennyire erős és fontos a feltétel nélküli szeretet, amely összeköt minket. Részben azért, mert ő nem úgy szaporodik, mint mi, de legfőképpen azért, mert megveti az utódait. Úgy véli, nincsenek rá semmilyen hatással, ezért nem is törődik velük. Úgy hiszem, ez okozhatja majd a bukását: az eltérő alaptermészetünk. Csak azért hiszi, hogy uralkodik felettünk, mert tudatában van a vágyainknak és a félelmeinknek. De mi többek vagyunk ennél, mi jóval bonyolultabb lények vagyunk, mint ahogy ő képzeli.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, ugye tudja, uram?

– Igen, tudom. Már számos alkalommal bizonyítottad a hűségedet.

– Az előbb azt mondta, hogy ez a bizonyos Adam vesz át Stigtől. Ez azt jelenti, hogy átmentem?

Bradley visszafordult az óceán felől, és Kazimirre mosolygott.

– Átmentél? Mégis min?

– A teszten. Kiérdemeltem a jóváhagyását?

Bradley átkarolta a vállát, majd elvezette őt az elkerített terület mellett.

– Hidd el, fiam, ha nem bírnád a támogatásomat, még mindig a parton ácsorognál, és azon morfondíroznál, hol a fenében lehetek. Vagy valami rosszabbon.

Kazimir oldalra sandított, és észrevette Bradley szemének villanását. Fenyegetőbbnek találta, mint bármilyen vicsorgó szóáradatot.

– Az előttünk álló feladathoz a klánok legerősebb tagjaira van szükség – magyarázta a férfi. – Ezt ugye te is tudod, Kazimir? Számos kellemetlen utasítást kell majd végrehajtanod. Ha a szükség úgy hozza, lehet, hogy még az életedet is fel kell áldoznod azért, hogy bosszút állhassunk a Peremvilágon történtekért.

Noha nedves fuvallatok érkeztek az óceán felől, Kazimir érezte, hogy kiszárad a szája.

– Igen, tudom.

Bradley erősen megszorította a vállát.

– Nem érzek bűntudatot. Mindaz, amin a szörnyeteg rabszolgájaként keresztülmentem, megerősített annyira, hogy elkerüljenek az efféle gyengeségek. Ha majd mindez véget ér, meggyászolom mindazt, amit tettünk, a sok életet, amit fel kellett áldozni. De megéri, ha újra szabadok lehetünk.

– Milyen volt, uram? – kíváncsiskodott Kazimir. – Hogy néz ki a Csillagutazó?

– Nem emlékszem. – Bradley a fejét csóválta, a hangját keserűség járta át. – A szilfenek kitörölték az elmémből az emlékét, amikor meggyógyítottak. Gondolom, jó okuk volt rá. – A szomorú sajnálkozás eltűnt a hangjából. – Ha mindez véget ér, végigmehetnél az ösvényeiken, amelyeket a világok közé építettek. A galaxis egészen lenyűgöző, Kazimir.

– Igen, az jó lenne – dünnyögte a fiú.

Bradley ellépett tőle, és kezet nyújtott.

– Ég veled, Kazimir! Örülök, hogy találkoztunk. Megtisztelve érzem magam, amiért a klánod továbbra is elhivatottan szolgálja az ügyet.

Kazimir hevesen megrázta Bradley Johansson kezét, kissé idegesen mosolygott, majd visszasétált a partra. Bradley nézte őt egy rövid ideig, aztán felballagott a móló oldalába vájt lépcsősoron. Visszafelé indult el az Ocean sugárúton, és keresztülvágott a dús növényzetű, zöldellő Palisades Parkon, elismerő pillantásokat vetve a jó százéves eukaliptuszfákra és színes virágoskertekre. Kertibotok serénykedtek a növények között, leszedegették az elhalt leveleket és szirmokat, és lemetszették a kényes szimmetriát veszélyeztető hajtásokat. A hajnali locsolástól még csillogtak a fűszálak. A széles út túloldalán felsejlett a szabályos vonalban épített öröklakások körvonala; az egymás alatt elhelyezkedő, egyre mélyebben kinyúló, óceánra néző erkélyek lépcsőzetes hatást keltettek. Az épületsor közepe táján váratlanul megtört ez a szabályos vonal, „szakadék” keletkezett a levegőben, melynek az alján egy 1930-as években épült, György korabeli szállodán csillantak meg a napsugarak. Az art deco stílusú épület homlokzatát világoskékre festették. Számos réztábla hirdette azoknak a cégeknek és civil szervezeteknek a nevét, amelyek az évszázadok során nagyobb összeggel támogatták a szálloda megóvását. Feltehetően a legöregebb épület volt a városban. A bejárati front elé betonteraszt építettek, melyre néhány asztalt helyeztek ki a sárga és rózsaszínű csíkozású fényvédő ponyva alá. Adam Elvin ült az egyik asztalnál, a reggelijét fogyasztotta, közben mélán nézte az óceánt és a parkot. Bradley fellépett a teraszra, és csatlakozott hozzá.

– Na, milyen a fiú? – kérdezte Adam.

– Nyomasztóan fiatal, megbízható és becsületes, és a végletekig elkötelezett az ügy mellett.

– Pompás, itt egy újabb fanatikus robot, pont ilyenre van szükségem.

– Eszes fiú. Jól boldogulsz majd vele. Egyébként tetszik az új külsőd. Méltóságteljes, mégis felismerni benne a régi harcost. Tökéletesen illik hozzád.

Adam csak mordult egyet válaszul.

Egy pincér jött oda hozzájuk, és megkérdezte Bradleytől, mit kér.

– Ugyanazt, amit a barátom – felelte, és a palacsintából, baconből és szirupból álló reggelire mutatott, amit Adam meglehetősen mohón falt. – Egy pohár narancs-maracuja dzsússzal. És egy csésze angol teát, köszönöm.

– Máris hozom. – A pincér mosolyogva hagyta ott őket.

Bradley próbálta beazonosítani az akcentusát: talán a második generációs űr egyik balti világából származhat. Nyilván az egyik nagy szolgáltató cég határozott idejű, külvilági alkalmazottja, ahogy a Földön manapság szinte mindenki. Ez persze nem véletlenül alakult így, a földi őslakosoknak jobban fizető munkát kellett találniuk ahhoz, hogy a saját bolygójukon élhessenek.

– Gondolom, ez most hihetetlen élmény a számodra – szólalt meg ismét Bradley. – Az univerzum utolsó szocialistája végre Los Angelesben reggelizhet.

– Mintha erre vágytam volna, cseszd meg!

– Mi a fene történt Venice Coaston?

Adam letette a villáját, majd megtörölgette a száját egy vászonszalvétával.

– Fogalmam sincs. Csak a vakszerencsének köszönhetem, hogy nem végeztem a Bolygóbiztonsági Hivatal egyik alagsorában, és nem épp most töltik le az emlékeimet. Jesszusom, csak ötven méterre volt tőlem, Bradley! Még akár oda is köszönhettem volna neki. Még soha nem közelített meg ennyire, soha. Miért nem figyelmeztettél? Mindig is kiváló volt a hírszerzésed, csakis ezért folytatom és nem szálltam még ki.

– Nem tudom. A szokásos... „forrásom” már jó ideje nem jelentkezett. Bevallom, ez meglehetősen nyugtalanító, ő nem olyasvalaki, akit csak úgy el lehet távolítani a Nemzetközösségből.

– A Csillagutazó végzett vele?

– Még most is szkeptikusan beszélsz róla. De nem, ha az idegen olyan erős és nagy hatalmú lenne, akkor már rég halott lennék, és elveszett volna az ügy.

– Engem ne sorolj a hitetlenkedők táborába. Emlékezz csak, mi történt szerencsétlen Riginnel két nappal azután, hogy sikerült elmenekülnöm Paula Myo elől. Egy istenverte szupertermikus robbanó-töltet repítette a levegőbe a Nystol Galériát. Bármennyire megvetem is a kormányt, nem ők voltak. Tizenöten haltak meg a szomszédos épületekben a robbanástól... ezt valaki más tette.

– A Csillagutazó nem cselekszik ennyire nyíltan – érvelt Bradley.

– Mi értelme lenne? Az akció abban a pillanatban véget ért, ahogy a Hivatal tudomást szerzett a szállítmányról. Ezeket az alkatrészeket sosem kaptuk volna meg.

– Korábban azt mondtad, hogy a Csillagutazó terve elérkezett az utolsó fázisához. Talán azt akarta, hogy ne jussanak el hozzánk azok az alkatrészek. Nem hagyhatja, hogy most húzzuk keresztbe a számításait.

Bradley a pincérre mosolygott, amikor az visszatért az asztalukhoz a gyümölcslével és a teával.

– Örülök, hogy így véled, ez növeli a hiteled – jegyezte meg Johansson. – Az eset óta én magam is folyamatosan ezen a lehetőségen gondolkodom. Neked sok kapcsolatod van bérgyilkos körökben. Tud bárki is valamit arról a merénylőről, aki felrobbantotta a galériát?

– Még csak pletykákat sem hallottam – ingatta a fejét Adam. – Bárki is a fickó, a testébe épített fegyverzet, amit használt, kifejezetten kifinomult. Még én is nehezen tudnék efféle holmit szerezni neked; egytől egyig high-tech cucc. A kormányok árgus szemmel figyelik, hogy kik vásárolnak ilyesmit. Itt valaki nagy erőket mozgatott meg az akció érdekében.

– Ha valóban a Csillagutazó cselekszik egyre nyíltabban, akkor az felettébb nyugtalanító fejlemény. Ha bosszút akarunk állni a Peremvilágért, akkor még sok mindent kell a bolygóra csempésznünk. Most, hogy kibővítették Paula Myo ügynökségét, a nő egyre több problémát okoz, egyre hatékonyabban csípi el a szállítmányokat. Nem hagyhatjuk, hogy egyszerre két oldalról támadjanak minket, és két tűz közé szoruljunk. Már érzem, hogy közeleg az idő, amikor az összes Peremvilágra induló szállítmányt átvizsgálják az Űr Kapuján. – Egy pillanatra elhallgatott, amíg teát töltött a csészéjébe. – Korábban már szóba került, hogy mit tehetnénk, ha blokád alá vonnának minket.

– Vészhelyzet esetén – dünnyögte Adam.

– Jelenlegi helyzetünkre való tekintettel úgy vélem, érdemes lenne előzetes terveket készíteni, hogy ne a végszükség óráján kelljen kapkodnunk.

– Rendben, intézkedem – bólintott Adam.

– Köszönöm. Kérnék tőled két aprócska szívességet – tette hozzá Bradley.

– Éspedig?

– Azt szeretném, ha a Marsról érkező adatok nem az uniszférán keresztül jutnának el a Peremvilágra. Túl sok lehetőség nyílik az adatok blokkolására vagy megváltoztatására, főleg, ha a Csillagutazó folyamatosan figyel minket.

– Rendben, ez nem lesz nehéz. Az adatokat letöltjük egy memóriacellára, és elküldjük egy futárral.

– Remek, példának okáért Kazimirrel.

– Előbb nézzük meg, hogyan boldogul egy egyszerűbb, közönséges küldetés során, rendben? És mi lenne a másik probléma?

– Többször próbáltam beszélni Wilson Kime-mal, de nem egyszerű, túlságosan is jól őrzik, fizikailag és elektronikusan egyaránt.

– Ő a Conwayen van, mostanra talán már oda is ért a Dyson Alfához.

– Annál inkább szeretnék kapcsolatba lépni vele, ha visszatér.

– Mégis miről akarsz beszélni vele? Eddig úgy tudtam, hogy a Csillagutazó ügynökének tartod.

– Nem hiszem, hogy az lenne, éppen ezért akarom megtéríteni.

Adam gyorsan lenyelte a kávéját, mielőtt félrenyelte volna.

– Meg akarod téríteni Kime parancsnokot? Az Űrrepülési Hivatal vezetőjét? Ugye csak viccelsz?

– A szerencse a bátrak mellé szegődik.

– Igen, a bátrak, de nem az őrültek mellé.

– Megnéztem az összes interjúját. Ő tudja, hogy valami nem stimmel Bose és Verbeke eltűnése körül. Ezzel új ajtó nyílik meg a számunkra.

– Miféle ajtó?

– Hogy leleplezzük a Csillagutazót. Kime bizonyítékokat találhatna az árulásra a Második Esély fedélzetén.

– Milyen árulásra?

– A Második Esély tüntette el a burkot, ez nyilvánvaló.

– Ez lehetetlen. Még csak nem is kapisgáljuk, miként emelték azt a burkot a csillag köré. Atyaég, te nem töltötted le a felvételeket a Sötét Erődről?

– De igen. Nem az emberek tüntették el a burkot, hanem maga a Csillagutazó.

– Mégis honnan a pokolból tudta volna, hogyan kell? – kérdezte Adam hüledezve.

– Mert öreg, nagyon hosszú utat tett meg az űrben. Úgy vélem, hogy a múltja a Dyson Ikrekhez kötődik.

– Te és a feltételezéseid! Az ő népe építette a burkot?

– Nem tudom, Adam. Bárcsak tudnám. Bárcsak tudnám, hogy mit tett velünk. És miért! De sajnos nem tudom a válaszokat. Csak annyit tehetek, hogy próbálom megakadályozni a tervét, és előre figyelmeztetni az embereket.

– Például Kime parancsnokot?

– Igen.

– Miért? – kérdezte Adam. – Úgy értem, miért éppen őt akarod meggyőzni az igazadról. Miért nem mást?

– A jelenlegi pozíciója miatt. Ő kérheti, hogy vizsgálják meg újra a Második Esély adatait. Én legalább egy tucatszor megnéztem már a TŰV anyagait, de kizárólag csak vizuális felvételeket adtak át a médiatársaságoknak. Nekem a hajónaplóra lenne szükségem.

– Mire számítasz, mit találsz benne?

– Bizonyítékot arra, hogy a Második Esély tüntette el a burkot. Bizonyítékot arra, hogy Bose és Verbeke elvesztése nem volt véletlen. Kime érzi, hogy itt valami nincs rendjén. Kész arra, hogy meggyőződéssel higgye is, csak egy kis lökésre van szüksége.

– A TŰV minden egyes bájtnyi adatot vagy tucatszor ellenőrzött, nem is beszélve a médiatársaságokról és a különböző kormányzati szervekről. A Nemzetközösség legkiválóbb szakértői vizsgálták az adatokat, és nem találtak semmit. Semmiféle szabálytalanságot vagy rendellenességet. Nem találtak potyautast.

– De ők nem tudják, hogy mit keressenek, én viszont megmondhatom nekik, hogy hol folytassák a kutatást. Azzal a bizonyítékkal, amiről én tudom, hogy ott van, meggyőzhetném Kime-ot, hogy mekkora veszedelem fenyegeti az emberiséget. Végre sikerülne leleplezni a Csillagutazót a nagy nyilvánosság előtt. A Nemzetközösség vezetőinek el kellene ismerniük, hogy mindvégig igazunk volt. Többé nem kellene árnyékban lapulnunk. Sem neked, sem nekem. A Peremvilág anélkül is bosszút állhatna, hogy mi...

– Jól van! Jól van! – Adam felemelte a kezét, félbeszakítva a tirádát. – Abbahagyhatod a prédikálást, vágom a dolgot. Ugyanakkor kétlem, hogy én közelebb jutnék Kime-hoz, mint te. De még ha közel is férkőznék hozzá, én nem vagyok olyan fanatikus, mint te, én csak egy körözött gyilkos vagyok, aki fegyvereket csempészik, és nem mellékesen merényletet követett el a Második Esély ellen, amikor ő épp a fedélzeten tartózkodott. Ez nem éppen az az ajánlólevél, amivel megnyerhetjük a bizalmát.

– Ezzel én is tisztában vagyok, de valahogy be kell cserkésznünk. Szerencsére van még valaki az Űrrepülési Hivatalban, aki meghallgat téged. Valaki, aki bármikor a közelébe férkőzhet.

Adam Elvint azonnal elöntötte a düh, és haragos pillantása villámokat szórt az asztal túloldalára.

– Nem! Nem beszélek vele, nem lépek kapcsolatba vele! Nem küldök neki üzenetet! Még csak be sem teszem a lábam arra a bolygóra, ahol ő van! Erre nem vagyok hajlandó! Sem pénzért, sem érted, sem az egész ostoba ügyért, sőt még magáért Karl Marxért sem, hiába kérné! Megértetted? Ez már a múlt! Ő is hozott egy döntést, és én is. A történetnek ezzel vége! Vége! Ennyi volt!

– Ó! – Bradley szürcsölt egyet a teájából. – Ez sajnálatos.

Miután elköltött egy igen finom vacsorát egy tenger gyümölcseire specializálódott bárban, Kazimir komótosan visszasétált a néhány háztömbnyire lévő hoteljébe. Kellemes, langyos este volt, ezért tett egy kis kitérőt a Palisades Parkba. Sötétben fénycsíkok világították meg a fákat és egyéb növényeket, a színes fénybuborékok megváltoztatták az eredeti színüket. A móló mellett lévő vidámpark örökösen ragyogó fényözöne visszaverődött az óceán sötét vízfelületéről. Az Óceán sugárúton nyüzsögtek az emberek, bárról bárra, étteremről étteremre jártak, hogy felfedezzék az éjszakai élet lehetőségeit, lazítani akartak egy kicsit az egész napos munka után. Minden klub előtt öltönyös ajtónállók strázsáltak, és szigorúan betarttatták a beléptetési szabályokat. A bejutásban reménykedők kisebb csoportokba verődtek a bejáratok körül, miközben jöttek-mentek a limuzinok, és leszállították a VIP-vendégeket. Kazimir néhány egymás mellett lévő klubbal szemben lődörgött, abban bízva, hogy megpillanthat egy-két hírességet. Egyvalami nem változott az évszázadok során: továbbra is Los Angeles maradt az emberi szórakoztatás fellegvára. Egyetlen ismerős arcot sem látott; persze csak nemrég kapott hozzáférést az uniszférához, és amúgy is korán volt még.

A város felett lebegő, utolsó negyedében lévő Hold árnyékos oldalának derengése is látszódott. Kazimir felnézett az égre, és lenyűgözve nézte a fénylő gömböt középen kettészelő sötét sávot: mintha maga az űr kezdte volna el bekebelezni az egyébként ezüstösen világító égitestet. A GlobalSolar erőművet 2190-ben létesítették. A rendszer három napelempanelből nőtte ki magát. Ezeket kezdetben egyenlő távolságra helyezték el egymástól a Hold egyenlítője mentén, hogy az egyik mindig teljes napsütésnek legyen kitéve, de mára a panelek az egyenlítő teljes hosszát lefedték. Ez biztosította a Föld elektromosáram-igényének nagy részét. Azok után, hogy a Földön a környezetvédelmi törvények váltak a legmeghatározóbbakká, és végre sikerült megtisztítani a bolygót a huszadik és huszonegyedik század mocskától, elképzelhetetlen volt, hogy szennyezőanyagot kibocsátó erőműveket építsenek. Ehelyett bolygón kívüli megoldásokra törekedtek. A napelemgyűrű által termelt elektromos energiát mikroféregjáratokon keresztül juttatták a Földre, ahol kontinentális szupravezető áramhálózatokon keresztül osztották el. Kazimir csodálta az ötlet kifinomult eleganciáját. Lenyűgözte a tudat, hogy a park túloldalán sorakozó lakások világításához és a közeli vidámpark körhintáinak működéséhez szükséges energia a Holdról érkezik. Egyszerűen csodálatos, hogy nem kell sem fosszilis, sem nukleáris erőműveket építeni a bolygó igényeinek kielégítéséhez. A költségek természetesen csillagászatiak voltak, de ez végül is csak prioritás kérdése. Miután felállították a gyárakat a Holdon, korlátlan mennyiségben kezdték előállítani a napelemcellákat a Hold kőzetanyagának felhasználásával.

Adam Elvin dicsérte a létesítményt, nagyfokú sajnálatát fejezve ki, amiért más bolygók nem alkalmaznak hasonló megoldásokat. Kazimirnek az egyébként különösen finom ebéd mellett végig kellett hallgatnia egy heves érzületű előadást arról, hogy a vállalati szektor, a gonosz Nagy Családok és a nemzetközösségi tőzsde miért nem engedi, hogy az emberiség többi része is ugyanúgy részesüljön a civilizáció vívmányaiból és előnyeiből. Adam Elvin érvek egész sorát vonultatta fel, hogy érzékeltesse, mennyire nem ért egyet a Nemzetközösségben tapasztalható gazdasági elnyomással.

Kazimir már az első pillanattól kezdve tudta, hogy sosem kedveli meg új munkatársát. Természetesen együttműködött vele – az idős férfi rengeteg mindent tanított neki a csempészés és megtévesztés „tudományáról”, amivel nagy mértékben elősegítheti majd az Őrzők ügyét –, de azt nem tudta elképzelni, hogy jó barátokra jellemző módon beüljenek valamelyik bárba felhajtani egy italt.

Amikor az ebéd már a végéhez közeledett, Adam odacsúsztatott neki egy kristálylemezt.

– Ezen azoknak az eszközöknek a listája van, amelyekre Bradleynek szüksége van a bosszúhadjáratához – mondta. – Mind high-tech cucc, amiből a Földön akad bőven. Már megadtam neked a lehetséges beszerzők nevét, és elmagyaráztam, milyen álcát használj a kapcsolat-felvételhez. A fizetési protokoll rendezve.

– Értem.

– Menj vissza a hotelbe, tanulmányozd a listát, majd tegyél javaslatot, hogy miként oldanád meg a problémákat; hogy mire van szükséged, a ruhától kezdve egészen a turista ÖI-ig, amelyet abban a negyedben vásároltak, ahonnan az álcád szerint érkeztél. Két nap múlva újra találkozunk, és megnézem, mire jutottál.

– Rendben. Személyesen találkozunk?

– Igen. Szerinted miért?

– A kiberszférát folyamatosan figyelik, még ha titkosítást használunk is... illetve elsősorban akkor, ha titkosítást használunk. Ha személyesen találkozunk, akkor kiszúrhatnak és megfigyelhetnek minket. Mindkettő hatalmas veszélyeket rejt magában. De ön úgy véli, hogy a személyes találkozó jelen helyen és helyzetben mégis kevésbé kockázatos.

– Okos. Örömmel tapasztalom, hogy Stig figyelembe vette a tanácsaimat a kiképzésed során. Kiváló titkos ügynök leszel, Kazimir McFoster.

A fiú a lista elolvasásával és jegyzeteléssel töltötte az egész délutánt. Egyszerű és egyértelmű javaslatokat tett, úgy vélte, ha egy efféle akcióban túlbonyolítja a dolgokat, akkor az visszaüthet, mert hibákhoz vezethet. Minél egyszerűbb, annál hatékonyabb. Már alig várta, hogy megtudja, Adam Elvin mit szól a megoldási javaslataihoz.

Az idő jelentős részében az uniszférán böngészett. Tucatnyi választ kapott a több száz lekérdezést követően, már csak el kellett döntenie, hogy melyik megoldási lehetőséget miként tudná a legjobban hasznosítani. Stig előre figyelmeztette, hogy ez a fajta munka kilencvenkilenc százalékban unalmas lesz.

Ismét betért a parkba, és megtett néhány kört, miközben éberen fürkészte a terepet, megfigyelő csapat jeleit kutatva. Volt valami, amire szándékosan nem keresett még rá az uniszférán azóta, hogy megkapta az első beültetését. Egy ilyen fontos küldetés alatt nem kockáztathatta meg, hogy felfedje az álcáját azzal, hogy kapcsolatba lép egy civillel. Egyszerűen nem tehette.

Elért a Palisades Park végébe, és átment a Colorado sugárútra. Öt perccel később már a hotelszobájában volt. A légkondicionálónak hála elviselhető hőmérséklet uralkodott odabent. A sötétített üvegen keresztül csupán fénypászmák szűrődtek be a helyiségbe, a városnak csak a körvonalát látta. Semmiféle zaj nem hatolt fel az utcáról. Lerúgta az edzőcipőjét, majd rávetődött a zselématrac ágyra. Túl korán volt az alváshoz, egy jó Őrző még nem hagyná abba a munkát, tovább tervezgetné, hogy miként lehet eljuttatni a szükséges tárgyakat a Peremvilágra.

Kazimir becsukta a szemét, és máris egy sátor sötét mennyezetét látta maga fölött; a Herkules-hegyen már esteledett. A csillagok dicsfénybe vonták a fölé magasodó angyal gyönyörű arcát. Mosolygott, büszke volt a fiúra, izgalomba jött, amikor halk hangon elsuttogta, mit szeretne, ha megtenne neki.

Soha életében nem élt még át akkora gyönyört, mint akkor. Egyetlenegy lány sem ért, nem érhetett fel hozzá, semmilyen tekintetben. Kazimir folytatta az életét, elfogadta, hogy soha semmi nem lesz annyira jó az életben, mint az a néhány nap, tisztában volt vele, hogy tovább kell lépnie, mert soha többé nem látja őt. Az angyal a Földön élt, ő pedig a Peremvilágon – jó négyszáz fényévnyi távolságra egymástól. És úgy tűnt, hogy ez így is marad. Örökre.

– A szentségit! – üvöltött bele a szoba sötétjébe. Felpattant az ágyról, és legszívesebben felpofozta volna magát. Ehelyett vett egy nagy levegőt, lekuporodott az ágy végére, majd utasította az e-titkárát, hogy kapcsolódjon rá a bolygó kiberszférájára.

– Ellenőrizni akarom egy földi lakos személyazonosságát – mondta. – Nézd meg, van-e bármiféle utalás Justine Burnellire.

Hozzá kell szoknom – mondogatta magának Paula, de még messze volt attól, hogy megszokja. És ez nagyobb kínokat okozott neki, mint bármiféle maró gúny.

Ezúttal ő ment át Mel Rees irodájába. Átkozott politika! Ez az ő felelőssége, neki kell elvinnie a balhét. Már megint.

Noha nem nyújtott túl nagy vigaszt, Mel Rees pont ugyanannyira nem örült a megbeszélésnek, mint ő. A férfi irodája épphogy csak nagyobb volt az övénél, viszont egyértelműen jobb kilátás nyílt belőle az Eiffel-toronyra. Becsukódott az ajtó Paula Myo mögött. A férfi a széles diófa íróasztal mögött ült, amelyen tökéletes rend uralkodott.

– Szóval, mi történt?

– Nem tudom.

– Az isten szerelmére, Paula! Egy őrült felrobbant egy egész épületet, véglegesen megöl tizenkilenc embert, és maga nem tudja? Nem ez a legjobb kezdés az ügynökség számára. Columbia eredményeket akar, és mostanában nem ő a nyugalom szobra.

– Tisztában vagyok az ügynökség helyzetével, de engem sokkal jobban érdekel, hogy mi történik odakint.

– Tudom, mennyire elhivatott. – A férfi úgy fészkelődött a székében, mint az orvos, akinek rossz hírt kell közölnie. – Már hosszú ideje dolgozik ezen. Paula...

– Nem – szögezte le a főnyomozó. – Most nem alkalmas az idő, hogy átadjam másnak az ügyet.

Rees nem szállt vitába vele. Mintha összezsugorodott volna a széles asztal mögött.

– Rendben. De jobb, ha tudja, hogy egyre gyakrabban kérdőjelezik meg az alkalmasságát. Most már más szelek fújnak errefelé, és még több változás várható. Ha arra utasítanak felülről, hogy vegyem le az ügyről, akkor nem lesz módom megvédeni magát. Ha az Őrzők ügyét leszámítva nem lenne annyira sikeres, akkor...

– Tudom, mik az erényeim. Maga pedig azt tudja, hogy rajtam kívül senki nem képes elkapni Johanssont.

– Igen – dünnyögte a férfi, de látszott rajta, hogy nem teszi boldoggá a gondolat. – Szóval mit tud mondani a Venice Coast-i esetről?

– Személyesen felügyeltem a helyszínelők munkáját, próbáltam rekonstruálni az eseményeket. Sajnos nem sok olyasmi derült ki, amit már ne tudtunk volna. – Paula utasította az e-titkárát, hogy küldjön át egy fájlt az aligazgató falra szerelt portáljára. A megfigyelő csapat egyik érzékelője elkapta a férfit, amikor megjelent Rigin irodájának betört ablakában, abban a pillanatban, amikor beleugrott a kanálisba. – Egyetlen adatbázisban sem szerepel az arcképe, úgyhogy vélhetően sejtplasztikán esett át. Nem készült róla felvétel a TŰV-bolygóállomáson sem akkor, amikor megérkezett, sem akkor, amikor elhagyta az Anaconát.

– Szóval akkor helyi?

– Nem túl valószínű, de nem zárhatjuk ki ezt a lehetőséget sem. A fegyverzetét teljes egészében a testébe ültették, leszámítva egy karra szerelt nyílvetőt. Eltávolítottuk a recepciós lány memóriacelláját, és lementettük az utolsó tíz percet. Én magam töltöttem le. – Paula ugyanolyan tisztán látta a lány emlékeit, mintha ő maga élte volna át az eseményeket. Látta, amint a férfi belép a galériába. Kihúzta magát a székben, és kedvesen elmosolyodott, amikor feltűnt neki, hogy a fiatal férfi mennyire jóképű. A férfi ekkor felemelte a karját, és valami megmozdult az ingujja alatt...

Ezzel minden véget ért, nem maradt ideje semmire. Nem érzett fájdalmat, sem félelmet. Azonnal beállt a halál.

– Szerencsénk volt, hogy legalább ennyit sikerült megszereznünk róla – folytatta Paula. – Az épület sajátos szerkezete miatt a földszintet nem pusztította el teljesen a robbanást követő plazmalökés. Több testet is találtunk odalent, de azok kilencven százalékban elpárologtak. A Roberto nevű testőrrel szerencsénk volt. A testpáncélját ugyan nem szupertermikus robbanótöltetek ellen tervezték, de az erőtér nyújtott neki némi védelmet. A páncél váza rögzített néhány igen érdekes dolgot. A robbanás előtt eltérített egy ionsugarat, majd hatalmas erejű fizikai csapás érte. Valaki homokzsáknak használta szegény embert. A behatoló vérbeli profi. Megkérdeztem az új kollégákat a Végrehajtási Igazgatóságon, hogy mivel is állunk szemben, de még ők sem tudták biztosan megmondani. A beültetett erőtér a technika csúcsa.

Mel aggodalmas pillantásokkal méregette a képen látható férfit.

– Gondolja, hogy Johanssonnak több ilyen embere is van?

– Nem hiszem, hogy Johansson áll a háttérben, Elvin nem szerzett be neki efféle eszközöket. Ráadásul tönkretette Elvin üzletét. Biztos, hogy valaki más tette.

– Mégis ki?

– Logikusan végiggondolva három lehetőség van. Egy titkos nemzetközösségi szervezet küldte oda, melynek létezéséről hivatalosan nem tudhatunk. Mindig is pletykáltak róla, hogy az Elnöki Irodának önálló hírszerzési hálózata van. Bár azt nem tudom, hogy ebben az esetben miért vetettek volna be egy ügynököt, hacsak nem azért, hogy egyértelműen közöljék Johanssonnal, nem tűrik tovább a ténykedését. Ugyanez vonatkozik a TŰV-re is. Ők is képesek egy efféle akció végrehajtására, és nyilvánvalóan nem felejtik el és nem bocsátják meg a Második Esély elleni merényletet.

– És a harmadik lehetőség?

– A Csillagutazó küldte.

– Ugyan már! – horkant fel Mel Rees.

– Ezt a lehetőséget is számba kell venni.

– Hát én nem teszem. Mi a helyzet Rigin ellenségeivel? Végül is alvilági fegyverkereskedő volt, az istenért! Az effélék nem egy kellemes ebéd és egy pohár bor mellett rendezik el a nézeteltéréseiket.

– Egy ellenség vagy rivális nem robbantotta volna fel a felszerelést, amit Rigin összegyűjtött a raktárban, nem is tudhattak róla. Az időzítés azt sugallja, hogy valaki ugyanazzal az infóval rendelkezett, mint mi. Ez egyértelműen igaz lehet az első két lehetőség esetében. Sőt, még a harmadikban is.

– Nem, Paula! Nincs harmadik lehetőség. A Csillagutazó csak egy összeesküvés-elmélet szülötte. Ne említse meg egyetlen hivatalos jelentésben sem. Ha megteszi, nem is akarom majd megvédeni. Hát nem érzi az ügy politikai súlyát? Az elnöknek vagy a TŰV-nek kellett lennie. Sok minden után nyomozhatunk, de utánuk nem.

– Senki sem állhat a törvény felett.

– A szentségit! Amire az Elnöki Iroda ad parancsot, az törvényes. Ugyanez vonatkozik a TŰV-re is. Az isten szerelmére, Sheldonnak és Ozzie-nak egész bolygóik vannak, még egy Nagy15-bolygó is az övék! Ők olyanok, mint egy-egy önálló állam.

– Ettől még nem helyes, amit tettek. Embereket öltek meg.

– Ne csinálja ezt, Paula! – Mel Rees szinte már könyörgött a főnyomozónak. – Hadd beszéljek Columbiával, hadd derítsem ki, mennyire forró a talaj. Lehet, hogy a végén nekem lesz igazam, és lehet, hogy mégiscsak Rigin egyik ellensége tette.

Paula megfontolta a kérést.

– Rendben. Egyelőre csak a robbanás körülményeit vizsgálom ki. Hogy mi lesz azután, legyen a maga döntése.

– Komolyan mondja? – nézett rá Mel Rees meglepetten.

– Igen.

– Miért? – kérdezte a férfi gyanakvón.

– Ha felülről állítják le a nyomozást, akkor az azt jelenti, hogy vagy az Elnöki Iroda, vagy a TŰV rendelte el az akciót, és ez esetben nem érdekel az ügy. Nem mintha nem akarnék igazságot szolgáltatni, de ilyen a közegben, ilyen körülmények között erre sosem kerülhetne sor. Csak a drága időmet vesztegetném, amit Johansson és Elvin üldözésére szánhatok. Ha Columbia azt akarja, hogy folytassuk a nyomozást, az más kérdés.

– Ha zöld utat kapunk, akkor kiderítjük, hogy Riginnek kivel akadt gondja. Valóban ezzel akar foglalkozni? Most már megvannak az eszközei, hogy levadássza Johanssont.

– Ha zöld utat kapunk, akkor meg kell tudnunk, hogy melyikünknek van igaza.

– Szóval akkor akarja az ügyet?

– Majd megmondom, ha megkapta a választ Columbiától. Addig tovább üldözöm Johanssont a csapattal.

– Rendben, ez elfogadható.

– Van még valami, amit meg kellene említenie Columbiának.

– Éspedig?

– Elvin igen különleges eszközöket akart beszerezni; úgy gondolom, ideje, hogy az összes Peremvilágra tartó szállítmányt átvizsgáljuk. A véletlenszerű ellenőrzések kora lejárt, többé már nem kielégítő módszer. Soha nem is volt.

– Észben tartom.

– Köszönöm.

Hoshe Finn épp leült vacsorázni, amikor a bejárati ajtóba szerelt szenzor jelezte, ki közeledik.

– Mi a szent szar?! – mordult fel, és azonnal felpattant a székről. Inima, a felesége meglepetten nézett rá, majd vetett egy pillantást a kameraképre.

– Ez nem...? – hebegte.

– De. – Hoshe átvágott a nappalin, és ugyanakkor ért az ajtóhoz, mint Paula Myo. – Valami baj van? – kérdezte, miután beinvitálta a lakásba.

– Nem, minden rendben, köszönöm – felelte a főnyomozó, majd tetőtől talpig végigmérte a férfit. – Maga fogyott – állapította meg.

– Éppen ideje volt – jegyezte meg Inima. – Azt fontolgatjuk, hogy gyereket vállalunk.

– Nocsak, gratulálok! – Paula kedvesen az asszonyra mosolygott.

– Maga hordja ki?

– Isten ments! Szülőkádas terhesség lesz.

– Helyes. – Érezhető volt, hogy a nyomozónő a maga részéről ennyivel lezárta a kedélyes csevegést.

Hoshe és a felesége zavartan nézett össze.

– Éppen vacsorázunk, csatlakozik hozzánk? – kérdezte Inima.

– Köszönöm, nem, párizsi idő szerint még csak délután van. Az expresszel érkeztem.

– Beszélhetünk kint is – ajánlotta Hoshe, ügyet sem vetve a felesége helytelenítő pillantására.

– Ha nem bánja – szabadkozott Paula.

– Én elleszek, úgyis van még egy kis dolgom – biztosította róla Inima.

A lakás kis erkélyén éppcsak elfért egy kerek asztalka két székkel, amelyek háttámlája így is a korlátot súrolta. Hoshe elaraszolt az asztal mellett, és leült. Paula a korláthoz lépett, és gyönyörködött a kilátásban. A harmincemeletes épület Sötéttóváros Malikoi nevű negyedében állt, meglehetősen hosszú sétára a parttól. Paula rálátott a part mentén sorakozó, díszes házakra és zöldellő parkokra, majd a tekintete továbbsiklott arra a kikötő mögötti toronyházra, amelyben Morton élt.

– Szép az otthona, Hoshe.

– Miért jött ide?

Paula ellépett a korláttól, majd leült.

– Szükségem lenne egy kis nyomozómunkára. Ez nem hivatalos utasítás, inkább csak...

– Szívességet kér – fejezte be helyette Hoshe.

– Igen.

– Ha jól tudom, ön nem szeret külsősökkel dolgozni.

– Pillanatnyilag nincs más választásom, a saját ügynökségemben nem bízhatok. Ezért kerestem fel önt, és még néhányakat, akikkel korábban, a régi Igazgatóság kötelékén kívül együtt dolgoztam. Önnek nem kell jelentést tennie az ügynökségemnek.

– Kik a hunyók az ügynökségen? – kérdezte Hoshe.

– Nem tudom, de vélhetően magas pozícióban vannak a Nemzetközösség kormányában, talán magában az Elnöki Irodában. Ha tudomást szereznek róla, hogy benne van, az nem lendíti előre a karrierjét.

– Mit követtek el?

– Csak a szokásos politikai játszmák, de ezúttal emberek haltak meg.

– Értem. Mit vár tőlem?

– Látta a Venice Coast-i robbantásról készített felvételeket?

– Hogyne, Mellanie egész nap azokat ismételgeti.

– Mellanie? – kapta fel a fejét Paula. – Mellanie Rescorai?

– Igen. Időnként már bánom, hogy kieresztettem a démont a palackból.

– A szellemet engedjük ki a palackból, Hoshe.

– Ez esetben nem, higgyen nekem. A tárgyalás után készített egy szoft ÖI-filmet, a Gyilkos csábítást. Letöltötte már?

– Nem.

– Jó kritikát kapott. A színész, aki engem játszott, akkora volt, mint egy szumóbajnok. Önt egész jól eltalálták. Na mindegy, Mellanie népszerűsége egy csapásra megugrott. Elsősorban helyi szinten, ezért Alessandra Baron megbízta, hogy képviselje őt az Oaktieren. Ami azt illeti, elég jó. Sikerült személyes hasznot húznia a buliból: fürdőruhák, hologramok, havi ÖI-adások, illatszerek, élelmiszerek, sőt Gyilkos csábítás nevű koktél is van. Mára már valódi rajongótábora alakult ki.

– Ez különös, nem ilyen típusnak tűnt. Ritkán ismerem félre ennyire az embereket – morfondírozott Paula.

– Igen, néhány politikus is elkövette azt a hibát, hogy alábecsülték őt, amikor kezdőként interjút készített velük. Ma már nem teszik.

– Ő mutatta be a Venice Coast-i robbantás felvételeit?

– Az összes hírműsor leadta, én csak azért őt néztem, mert az ő stábja készített normális interjút. Rafael Columbia egyik helyettese beszélt, ha jól emlékszem. – Hoshe fürkésző pillantást vetett Paulára. – Mellanie alaposan kihangsúlyozta, hogy ön mennyire „eltolta a Johansson-ügyet”. Az ő szavai, nem az enyémek.

– Gondoltam.

– Szóval hogy jövök én a Venice Coast-i esethez?

– Nem hoztuk nyilvánosságra, de a robbanásban nem minden eszköz semmisült meg, amit Rigin összegyűjtött. Néhány dolgot a földszinten tárolt, és azokat sikerült megszereznünk.

– Mégis miféle dolgok ezek?

– Az egyik egy szupravezetős mikrofázis-modulátor. A vezérlőszoftvert megpiszkálták, méghozzá a Shansorel Partnership, egy szoftverekre specializálódott cég, amelynek itt van a székhelye Sötéttóvárosban. Elvin nem adhatott le állandó megrendelést, nagyon különleges és egyedi cuccról van szó, külön használati útmutató kell hozzá. A cégnek tudnia kellett, hogy ez nem törvényes megrendelés.

– És mire használták ezt a modulátort? – kérdezte Hoshe.

Paula homloka ráncba szaladt.

– Nem tudjuk biztosan. A begyűjtött alkatrészek alapján a törvényszéki szakértők arra a következtetésre jutottak, hogy valamiféle egyénre szabott erőteret akarhattak létrehozni vele. Noha ez az alkatrészek egy részére nem ad kielégítő magyarázatot.

– Szóval azt szeretné, ha körülnéznék a Shansorel Partnership háza táján?

– Igen, ha kérhetem.

– Mit kell keresnem pontosan? És mennyire szorongassam meg őket? – kérdezte Hoshe.

– Azt akarom megtudni, milyen szoros a kapcsolatuk Elvinnel. Kötöttek-e hosszú távú megállapodást, vagy csak egyszeri alkalomról volt szó, mert pénzszűkébe kerültek, és le akarták vakarni magukról a bankot. Remélem, hogy hosszú távú együttműködésről van szó, mert akkor megfigyelhetném azt, aki kapcsolatban állt Elvin csapatával. Azt önre bízom, hogy miként jár el, mindig akad egy gyenge láncszem, keresse meg, hogy a Shansorelnél ki az, és izzassza meg egy kicsit.

– Rendben, de nem teljesen értem a dolgot. Ön Elvin után nyomoz. Mégis hogy akarja ebből kideríteni, hogy ki a tégla az ügynökségénél?

– Kizárásos alapon. Minden gyanúsított más és más információt kap, egymás tudta nélkül, én pedig hátradőlök, és figyelem, hogy ki mit tesz.

Thompson Burnelli évtizedekkel ezelőtt elkövetett egy súlyos hibát. Úgy gondolta, hogy pusztán azért, mert férfi és jó kondiban van, ráadásul hosszabb a karja és erősebben üt, legyőzheti Paula Myót fallabdában. Jó játékosnak számított, ezt minden szerénység nélkül állíthatta magáról. Amikor Washingtonban járt, minden alkalommal ellátogatott a Clinton Estate-be, a gazdagok körében is exkluzívnak számító klubba. A csillagközi politikai megállapodások jelentős része hagyományosan itt köttetett. Hetente kétszer-háromszor játszott a szenátortársaival vagy valamelyik tanácsadójukkal, esetleg egy-egy bizottság elnökével vagy a Nagy Családok valamelyik képviselőjével. Magas szinten ment a játék, és a sportklub edzője maga is profi volt, így mindig azonnal ki tudta javítani, ha valakinek valamelyik játékeleme szétesett.

Paula Myóval játszva azonban gyorsan megtanulta, hogy a célzás és a pontosság a legfontosabb. A nő szinte el sem mozdult a pálya közepéről, onnan osztogatta a labdákat, és mindig az ellentétes sarokba ütött, mint amire ő számított... mindig. Thompson kivörösödött arccal, verejtékben úszva támolygott ki a teremből, minden lépésnél attól rettegve, hogy hevesen kalapáló szíve nem bírja tovább. Tizenegy esztendőnek kellett eltelnie ahhoz, hogy végre megnyerjen egy játszmát; két évvel azután, hogy kijött egy megfiatalító kúráról, és ereje teljében volt, a nőnek pedig már csak három éve volt hátra a következő kúráig. Évtizedeken keresztül tartott ez a körforgás.

Paula tíz éve kapta a legutóbbi megfiatalító kezelését, ezért Thompson igazából nem is számolta az eredményt, kizárólag csak arra ügyelt, hogy ne múljon ki szívelégtelenségben, miközben ide-oda rohangált a két oldalfal között, hasztalan kergetve ellenfele precíz ütései után a labdát. Bárki más, aki nincs az ő társadalmi szintjén – tanácsadók, új szenátorok, lobbisták –, hagyta volna, hogy nyerjen. Persze nem minden játszmát, de egyet-egyet, hogy ő is jól érezze magát. Ez egyszerű politika, ami Paula Myo esetében nem értelmezhető. Időbe telt, de Thompson végre rájött, hogy a nő miért viselkedik így. Ha hagyná, hogy nyerjen az ellenfél, az becstelenség lenne, az egyetlen dolog, amit ő nem tűrhet el.

Miután befejezték, egy törülközővel felitatta a kövér izzadságcseppeket a bőréről. Úgy sajgott a lába, hogy előre tudta, egyhetes izomláz vár rá.

– A bárban találkozunk – nyögte, majd bevette magát a férfiöltöző megnyugtató menedékébe.

Negyven perccel később, miután forró masszázsfürdővel enyhítette izmai sajgását, átment a bárba. A Clinton Estate alig múlt kétszázötven éves, de a sötét tölgyfa burkolat és a magas támlájú bőrszékek alapján akár a tizenkilencedik század végén is épülhetett volna. A skarlátvörös zakót és fehér kesztyűt viselő személyzet csak tovább erősítette ezt az érzetet.

Paula már ott ült az egyik kiugró ablak előtti, magas támlájú, bőrbevonatú karszékben, és a klub gyönyörűen karbantartott kertjében gyönyörködött. Elegáns kosztümöt viselt, a haját kifésülte és szabadon hagyta, amely így lelógott a válla alá. Csak úgy áradt belőle a nőiesség. Olyan természetes eleganciával közlekedett a világban, amit a Nagy Családok hölgy tagjai évtizedeken keresztül gyakorolnak.

– Bourbont – mondta Thompson a pincérnek, miután helyet foglalt a nővel szemben.

Paula szája mosolyra húzódott, amikor meghallotta a férfi kimerült, erőtlen hangját: mintha egy újabb ütést vitt volna be neki.

– Rafael keményen magára szállt a Venice Coast-i eset miatt? – kérdezte a szenátor.

– Fogalmazzunk úgy, jelezte, hogy nem repes az örömtől. A közvélemény úgy értelmezi a történteket, mintha Elvin és Johansson ismét legyőzött volna, de nem látják át az összefüggéseket, nem fogják fel, mi is történt valójában.

– Új szereplő szállt be a játékba.

– Nem új, csak első ízben léptek fel nyíltan.

– Még mindig azt hiszi, hogy tégla van az Elnöki Irodában?

– Nem biztos, hogy ott, lehet, hogy valamelyik Nagy Család vagy Csillagközi Dinasztia az. Maguk azok, akiknek örök érvényűek a kapcsolataik és összeköttetéseik.

– A Szenátus éttermében arról suttognak, hogy ön azt mondta Mel Reesnek, hogy talán a Csillagutazó a tettes.

– Ez is egy lehetőség.

– Tisztában vagyok vele, hogy ez is logikus lehetőség, de Paula, ez nem túl népszerű elképzelés. Akadnak olyan bolygók és kormányok, ahol olyanokat is megválasztottak, akik támogatják az Őrzők törekvéseit, de a számuk elenyésző. Ha azonban belegondolunk, hogy egy csapásra megerősödhetnek... ez igen aggasztóan hangzik.

– Én is tudom, hogy nem túl népszerű az elképzelés, bár én magam ilyen aspektusból még nem vizsgáltam az ügyet.

– Ez nem vall magára.

– Nem tudom a munkám végezni, ha nincs munkám.

Thompson megkönnyebbült mosollyal fogadta, hogy megérkezett végre a bourbonje.

– Mind korlátok közé szorultunk, ez sajnálatos.

– Úgy értem, nem nyomozok aktívan az ügyben. De ahogy a régi börtönmondás tartja, csak a testemet sikerült rácsok mögé zárni.

– Értem. Miben lehetek a segítségére?

– Tudni szeretném, hogy valóban létezik-e egy titkos biztonsági szervezet, amely kizárólag az Elnöki Irodának tartozik elszámolással.

– Nincs ilyen szervezet. Tudnék róla, ha lenne, az én családom régebbi, mint maga a Nemzetközösség. De beszélhetek apámmal, hogy ténylegesen meggyőződhessünk róla.

– Tegye meg kérem, nagyon fontos lenne.

Thompson erre nem számított, soha senki nem kételkedett a szavában; de Paula épp ettől volt annyira üdítő színfolt. Évekkel korábban kezdték meg az együttműködést, kisebb-nagyobb információcserével indult minden. Paula a Zarin miniszterelnöki stábjának egyik tagja után nyomozott, Thompson pedig egy infrastrukturális fejlesztéssel kapcsolatos számlát akart lenyomni a Szenátus torkán, amit a Zarin ellenzett. Azóta folyamatosan megosztották egymással a politikai és bűnügyi információkat. Thompson nem volt biztos benne, hogy a barátjának tekintheti-e a nőt, de az együttműködés gyümölcsözőnek bizonyult mindkettőjük számára. Feltétel nélkül megbízhatott benne, ami ritkaságnak számított azokban a körökben, ahol ő mozgott.

– Na jó, mi lesz, ha mégis van ilyen szervezet? Megpróbálja letartóztatni az elnököt? Szegény szerencsétlen Doi épphogy beleülhetett a székébe, ráadásul szánalmasan alacsony többséggel győzött csak.

– Columbia nem állította le a Venice Coast-i nyomozást, ami azt jelenti, hogy ilyesmire nem kerül sor. Jelen pillanatban csak próbálom kizárni az egyes lehetőségeket.

– Akkor hadd mondjam el, hogy egyetlen olyan Nagy Családot sem ismerek, amely ilyesmit tenne. Semmi okunk nincs rá. A Peremvilágnak és az Őrzők akcióinak semmiféle hatása sincs a tevékenységeinkre, nem veszélyeztetik a vagyonúnkat.

– Akkor csak Nigel Sheldon marad.

– Őt nem lehet letartóztatni.

– Tudom.

– Nigel Sheldon sosem adna utasítást ilyesmire személyesen. Talán valamelyik ötödik generációs leszármazott akar jó pontot szerezni.

– Ez nem lepne meg. Ugyanakkor el kell mondanom, hogy nincs közvetlen bizonyítékunk rá, hogy Rigin Adam Elvinnek dolgozott.

– Valóban?

– Valóban. A megfigyelés alatt végig minden az ő módszerére utalt, egyetlen, korántsem elhanyagolható apróságot leszámítva: a felszerelést, amit Rigin a raktárában tárolt.

– Olvastam a jelentést, csupa high-tech holmi.

– Igen, de nem fegyverek. Ha az valóban Elvin szállítmánya volt, akkor az azt jelenti, hogy Johansson új szintre emelte a tevékenységét. Nem tudom, mire készül, de egészen egyszerűen kideríthetjük.

– Hogyan?

– A Peremvilágra tartó összes szállítmányt át kell vizsgálni. Már évek óta ezt szajkózom, sőt évtizedek óta. Minden egyes alkalommal ugyanazt a választ kaptam: egy átfogó ellenőrzés túlságosan költséges, ráadásul teljesen felborítja a szállítási menetrendet, nem is beszélve a Féltáv féregjáratának működési ciklusáról.

– Rafael mit mondott?

– Azt ígérte, majd lépéseket tesz az ügyben, de semmi sem történt. Olyasvalakire van szükségem, aki érdemben intézkedhet. Magára.

– Rafael óriási befolyással rendelkezik, higgye el. Néhányan már aggódni is kezdtünk miatta.

– Akkor csak azt mondhatom, hogy nem hajlandó latba vetni a befolyását a kérésem érdekében.

– Talán dühös a Venice Coast-i ügy miatt. Az eset árnyékot vetett az ő szép kis új ügynökségére. Nézte a tudósításokat? A hírszerkesztők nem voltak túl barátságosak, Alessandra Baron személyesen is támadta önt.

– Én is így hallottam – felelte Paula szárazon. – De ez nem befolyásolná Columbia ítélőképességét ebben az ügyben. Lobbizna az elnöknél az érdekemben, Thompson?

– Ezzel felbőszítjük a Halgarth családot. Az övék az egyetlen Csillagközi Dinasztia, amelynek komoly érdekeltségei vannak a Peremvilágon. De ha valóban szükségesnek tartja, akkor természetesen latba vetem a befolyásomat. Jelenleg jól áll a szénánk Doi elnök asszonynál.

– Köszönöm.

HUSZADIK FEJEZET

Miután elhagyták az Anshunt, a Conway és két kísérőhajója, a StAsaph és a Langharne, hetvenkét nap alatt érte el a Dyson Alfát. Wilson Kime parancsnok örült a lerövidült repülőútnak. A jóval gyorsabb Conway feleakkora volt, mint a Második Esély, ami azt jelentette, hogy a személyzetet kiszolgáló egységeknek is jóval kevesebb hely maradt. A legszembeötlőbb változás a létfenntartó gyűrű hiánya volt. Az új felderítőhajón csak huszonöt fős legénység kapott helyet, a kabinokat a hajótörzsben helyezték el. A kétszázötven méter hosszú és nyolcvan méter átmérőjű, hengeres hajótest mindkét oldalon tompa végben végződött, de még így is áramvonalasabb volt, mint úttörő elődje. A méretbeli különbséget azzal érték el, hogy a plazmarakéták számát háromra csökkentették, és eltűntek kriogenikus tartályok is. A küldetés jellegéből fakadóan nem volt szükségük a különböző kiegészítő, felderítő berendezésekre, sem a hangárokra és támogató rendszerekre.

Kime természetesen tudott róla, hogy a TŰV még a Második Esély felbocsátása előtt elkezdte a második generációs űrhajók tervezését, de még őt is meglepte a hét hónapos, villámgyors összeszerelési idő. Még ennél is lenyűgözőbbnek találta, hogy annak ellenére sikerült pontosan tartani a menetrendet, hogy az alkatrészeket és a személyzetet is folyamatosan mozgatni kellett, hogy minden időben a Mennyei Angyalra kerüljön. A mai napig nem tudta túltenni magát ezen az eszeveszett ostobaságon. Háromszázötven év elteltével többet várt volna a kormánytól, joggal feltételezhette, hogy ennyi idő után már megtanulták, hogy ilyen fontos ügyekben félre kell tenni a politikai manőverezést. Persze tisztában volt vele, hogy ez az egész a Nagy Családok és a Csillagközi Dinasztiák üzleti és hatalmi játszmájának eredménye, ő maga is sokszor került kapcsolatba velük, ennek ellenére azt várta az Elnöki Irodától, hogy egy ennyire fontos és jelentőségteljes projektet nem vet oda a koncon marakodók elé. De úgy tűnt, tévedett, és ez csalódottsággal töltötte el.

Az sem derítette jobb kedvre, amikor megtudta, hogy Nigel Sheldon együttműködést kötött a Farndale Mérnöki Vállalattal, méghozzá úgy, hogy ő maga lett az új kooperáció kulcsfigurája. Miután ily módon kijátszotta őt a vállalat igazgatótanácsa, őt pedig kinevezték az új Űrrepülési Hivatal parancsnokának, nem maradt más a számára, csak a szüntelen panaszkodás. Általában Oscar és Anna előtt vezette le a haragját, amiért nélkülöznie kellett a legfontosabb embereit, méghozzá a legkritikusabb időszakokban, hogy minél hamarabb kiépítsenek egy második állomáshelyet a Mennyei Angyalon. Az ő szerepe az új összeszerelő állomáson csupán alkalmankénti látogatásokra korlátozódott, és egy kellemetlen találkozóra az ijesztő Gall elnök asszonnyal. Sosem kedvelték egymást, és a helyzet most sem változott.

Ahogy a Második Esély esetében, most is a felderítőhajók építésének szentelte minden idejét és tehetségét. Az új munkaállomás a Mennyei Angyalon és az Űrrepülési Hivatal vezetése még várhat, amíg vissza nem tér. A Nemzetközösség Elnöki Irodájával szemben ő felismerte és belátta, most az az elsődleges feladatuk, hogy minél előbb kiderítsék, mi minden történt a Dyson Alfa körül, mióta eltűnt a burok. Annyi előnye azonban származott új, befolyásos pozíciójából, hogy ő maga volt a parancsnok, közvetlenül ő dönthetett mindenben.

Így hát eltűrte a tartós szabadesésből származó fizikai és biológiai kényelmetlenségeket. A kisebb és egyszerűbb legénységi fedélzet sajnos együtt járt a kényelmi berendezések hiányával is, a melyeket a Második Esélyen folyamatosan élvezhettek. A Conway kabinsora egymáshoz kapcsolt gömbök füzéréből állt, amelyeket a hajótörzs tengelye mentén helyeztek el, a szenzorkamra mögött és az energiaellátást biztosító fedélzet fölött. A gömböket belülről kibélelték, és az összes eszközt és berendezést rugalmas, lekerekített éllel látták el, hogy minimálisra csökkentsék az ütközésekből származó sérüléseket. Wilson csakúgy, mint annak idején az Ulysses fedélzetén, hosszú órákat töltött testedzéssel, hogy elkerülje a szív és az izmok sorvadását. Hetente egyszer felkereste az orvost, hogy ellenőriztesse belső szervei működését, melynek eredményeként különböző biokémiai szereket kapott a diszfunkciók megelőzésére. Az étkezések során gyakorta erőszakot kellett vennie magán, hogy megegye az előre kijelölt fejadagot, még akkor is, amikor egyáltalán nem érezte éhesnek magát; arról már nem is beszélve, hogy az e-titkára folyamatosan ott ciripelt a fülében, és rendszeres időközönként figyelmeztette, hogy igyon, mert a teste már nem érzékelte a kiszáradást. A hab a tortán, a nap fénypontja, amit a személyzet többi tagja is mindennél jobban utált, az a pillanata volt, amikor el kellett menni a mellékhelyiségbe. Nem csupán a politika nem változott az elmúlt három és fél évszázad során. Az ürítés az űrben még mindig ezernyi szíj és szívópumpa használatát igényelte. Bár a vizelés viszonylag könnyen ment... legalábbis a férfiak számára. A legénység női tagjainak kisebb sejtplasztikán kellett átesniük, hogy kényelmesebben tudják használni a szívócsöveket. Igazán embert próbáló feladat volt nem tudomást venni erről szeretkezés közben.

Fél fényévnyire a Dyson Alfától a Conway megállt, de a féregjáratban maradt. A StAsaph és a Langharne felzárkózott mellé. A TŰV mérnökei megoldották a hajók közötti kommunikáció problémáját a hiperutazás alatt, ehhez a hysradar modulált impulzusait használták. Tekintettel arra, hogy mennyire nehéz hysimpulzust előállítani a féreglyuk-generátorban, a rendszer meglehetősen kezdetleges volt. Nem irányított jelek voltak, bárki foghatta őket a közelben, és korántsem lehetett akkora adatforgalmat bonyolítani vele, mint a mikrohullámú sugárzással. A hangátvitelt azonban viszonylag könnyen megoldották.

Wilson besiklott a hídra, majd rögzítette magát az egyik ülésbe. A szék mindkét oldalán képernyők és holografikus portálok bújtak elő a helyükről. Gyorsan végignézte a felvételeket, majd megkérte Annát, hogy végezzen hysradar-letapogatást.

– Igenis, uram! – mondta a nő a saját székében gubbasztva. Jelen küldetés során Wilson főtisztjeként szolgált, és tisztában volt vele, hogy mindenki tud a viszonyáról a parancsnokkal. Ettől folyton mindent előírásszerűen, szabályosan csinált, állandóan bizonyítani akarta a többieknek, hogy önerőből, az érdemei miatt és a munkája eredményeként jutott el idáig. Többen is szóvá tették Wilsonnak, hogy Anna néha lehetne egy kicsit lazább, nem kellene mindig mindent betű szerint követnie. Ebből a szempontból Wilson maga is nagyon várta már, hogy véget érjen az út. Az állandó szabadesés nem az az állapot, amire az űrkalandorok vágynak. Számos fájdalmas sérülést szedett össze a saját kabinjában.

A hysradar képe szerint tiszta űr vette őket körül; egyetlen gyorsuló mozgású objektumot sem észleltek. Wilson e-titkára titkosított csatornát nyitott a másik két felderítőhajóhoz.

– Oscar, mi a helyzet?

– Semmit sem látunk – felelte a StAsaph kapitánya. – Úgy vélem, hogy nem kezdtek el hajókat küldeni a csillagrendszerükön túlra, ebbe az irányba legalábbis nem.

– Igen, nagyon úgy tűnik – felelte Wilson. – Antonia, ott van valami?

– Az égvilágon semmi – válaszolta Antonia Clark a Langharne hídjáról. – Minden tiszta.

– Rendben, akkor a megbeszéltek szerint haladunk tovább. Antonia, tartsatok velünk, amíg tíz csillagászati egység távolságra érünk a burok eredeti határától. Maradjatok a hiperűrben, és gyűjtsetek annyi adatot, amennyit csak tudtok. Ha ellenséges támadás érne minket vagy titeket, azonnal térjetek vissza a Nemzetközösségbe.

– Értettem! – Antonia a küldetéstervezés során, még az Anshunon, azért harcolt, hogy az övé lehessen az a hajó, amely majd végigkíséri a Conwayt az úton, most azonban egyáltalán nem érződött neheztelés a hangján.

– Tu Lee, induljunk! – kérte Wilson. – Anna, szenzorokat passzív módba!

– Már kész, uram.

Wilson ellenállt a kísértésnek, és nem forgatta a szemét.

A felderítőhajók megközelítették a Dyson Alfát. A küldetésük meglehetősen egyszerűen hangzott: a Conway és a StAsaph behatol a csillagrendszerbe, és féregjárat-aktivitás nyomait keresi. Ha találnak, akkor megközelítik a forrást, majd kilépnek a hiperűrből, és megpróbálnak kapcsolatot teremteni. Ha a dysoni idegenek nem kísérleteznek a féregjárat-technológiával, akkor odarepülnek a Nagy Alfához, és ott próbálnak meg kapcsolatot teremteni.

Még mindig negyed fényévnyire jártak a csillagtól, amikor Anna jelentést tett.

– A féregjárat-aktivitással megegyező kvantumfluktuációt érzékelünk.

– Ilyen távolságból? – kérdezte Tunde Sutton.

– Igen. Bármit építettek is, hihetetlenül erős.

Hajnali Fény Hegye azonnal munkához látott, miután sikerült megszereznie a Bose-emlékeket, melyekből megismerte a féreglyukra vonatkozó általános elméletet és gyakorlati alkalmazásának lehetőségeit. A matematika és fizika tudományáról őrzött Bose-emlékekből kiindulva csupán néhány száz uralkodói sarjat kellett megbíznia a feladattal, hogy dolgozzák ki a technológiai alapelveket. Ő maga is magas szinten foglalkozott kvantumfizikával, így könnyedén sikerült kidolgoznia a szükséges egyenleteket, csupán olyan innovatív irányba kellett bővítenie az ismereteit, amire magától sosem gondolt volna. Ezután következett a munka legnehezebb része, a hardware megalkotása. A Bose-emlékek erre utaló információt nem tartalmaztak.

Több mint ezer uralkodói sarj kapcsolódott össze egy hónapon keresztül csak azért, hogy ezzel a problémakörrel foglalkozzanak. Egész ipartelepek működését módosították, hogy előállítsák a szükséges eszközöket és alkatrészeket, és végül sikerült üzembe helyezniük az első, kezdetleges féreglyuk-generátort. Hajnali Fény Hegye arra használta, hogy kommunikációs csatornát nyisson a legnagyobb gyarmatára a nagyobbik gázóriáson. Hajnali Fény Hegye, aki a gyarmatot vezette, valós idejű összeköttetésbe került az eredeti uralkodói csoporttal. Az elkövetkező hetekben számos kisméretű féregjárat nyílt a távoli gyarmatokra, összekapcsolva őket az eredeti uralkodói csoporttal az anyabolygón. A valós idejű kapcsolat révén Hajnali Fény Hegyének sikerült kiépítenie egyetlen, gigantikus méretű uralkodói csoportot.

Ezzel egyidejűleg leállította a termelést a csillagrendszer különböző pontjain üzemelő összes űrhajógyárban, és mindenhol egy nagyobb féreglyuk-generátor előállításához szükséges alkatrészeket és eszközöket gyártott. Minél több féregjáratot nyitott az egyes bolygókra, holdakra és aszteroidagyarmatokra, annál inkább háttérbe szorult az űrhajóközlekedés. A hajókat szétszerelte, és az alkatrészeket és alapanyagokat az új közlekedési rendszer kiépítésére használta fel. Új erőműveket telepített a csillag köré, hatalmas, erőtérrel védett, forgó létesítményeket, amelyek magukba szippantották a csillag energiáját és továbbították (természetesen féregjáratokon keresztül) a nagy gázóriáshoz, ahol az eddigi legnagyobb féreglyuk-generátor készült, az, amelyik majd átviszi őt a csillagközi űrön.

Húszezer uralkodói sarj agykapacitására volt szüksége ahhoz, hogy felügyelni tudja a számtalan alkatrész pontos és szabályos működését, és vezérelni tudja a bonyolult és kifinomult energiaellátó és szabályozó rendszert. Hajnali Fény Hegye kizárólag azért hozta létre ezeket az uralkodói sarjakat, hogy ők alkossák a vezérlői csoportot; semmi más feladatuk nem volt, és nem vettek részt Hajnali Fény Hegye általános gondolatalkotási folyamataiban. A hatalmas agykapacitás ellenére is annyi elektronikus processzort kellett felhasználnia a kiegészítő eszközök működtetésére, mint még soha máshoz egész életében.

A csillagközi féregjárat három hete üzemelt, amikor a pályán keringő kvantumhullám-detektorok torzulási pontokat észleltek az űrben. Hajók közeledtek. Ezek kisebbek voltak, mint az első emberi csillaghajó, a Második Esély, de ezek is a Nemzetközösség felől érkeztek. Jóval nagyobb sebességgel, mint az elődjük.

hajók célja (magyarázatot)

Nem tudom pontosan. Megpróbálok még egyszer kapcsolatba lépni velük. Biztosan tudni akarják, hogy mi történt velem és Verbekével.

összecsapás várható (helyzetértékelést)

Nem akarnak harcolni, de a hajókat biztosan erős pajzsok védik. Amikor korábban itt jártak, láttak egy heves nukleáris űrcsatát. Most már tudják, hogy mire kell felkészülniük.

válaszreakció (magyarázatot)

Ööö, az én hatalmas taktikai ismereteim alapján...

taktikai ismeretek (emléket)

Nem voltak emlékek. A Bose-emlékek hazudtak... illetve nem hazudtak, gúnyolódtak.

gúny (magyarázatot)

Ez emberi jellemvonás. Kulturális eredetű, valakire vagy jellemző, vagy nem. Én gyakorta alkalmaztam a kezelhetetlen diákokkal szemben. A ti kultúrátokhoz nem illik a gúnyolódás, ti inkább atomot használtok.

Hajnali Fény Hegye már sokadszorra vette fontolóra, hogy törli a Bose-emlékeket. Gyakorta vélte úgy, hogy az idegen lény gondolatvilága kimeríti az őrület fogalmát. Noha az összes emléket egyetlen uralkodói sarj agyában tárolta, többször is tapasztalt szivárgást. Az utóbbi időben egyre többször vetődtek fel különös ötletek és elképzelések – másféle, eltérő látásmód a világ dolgait illetően. Végül el kellett ismernie, hogy nem túl ésszerű ilyen mértékű szennyezésnek kitennie az anyabolygót, és hagyni, hogy ilyen rengeteg szolga – akik végül is őbelőle fakadnak – haljon meg visszataszító módon különböző betegségektől és mérgezésektől. Be kellett látnia, hogy mindent feláldoz a jelenért, és nem gondol a jövőre. Fogalma sem volt, hogy a visszataszító jelző hogyan jutott az eszébe, és miért gondol egyáltalán ilyesmire.

Az efféle újszerű gondolatok azt eredményezhetik, hogy idegenprimerré válik, szétterjed a bensőjében a szennyezés. Tudta, hogy még mindig a primer gondolkodásmód az uralkodó benne, mégis be kellett látnia, hogy rosszul gazdálkodik a szolgáival, elpocsékolja az erőforrásait. Úgyhogy egyelőre megtűrte a Bose-emlékeket, tudván, hogy hamarosan már nem lesz rájuk szüksége.

A három emberi űrhajó lelassított, de folytatták az útjukat. Az egyik megállt azon a ponton, ahol korábban a burok volt, de nem jött ki a maga által létrehozott féregjáratból, amelyben érkezett. A másik kettő a nagy gázóriás felé haladt tovább, oda, ahol Hajnali Fény Hegye megépítette a csillagközi féregjáratot. Felkészítette a közelben tartózkodó hajókat a közbeavatkozásra.

Az egyik emberi hajó kékes sugárkitörés kíséretében bukkant elő a féregjáratból. Ötmillió kilométerre volt a csillagközi féregjárattól. Elektromágneses sugarakkal tapogatta le az űrt maga körül, a féreglyuk-generátor pedig torzulásos impulzusokat bocsátott ki, amelyeket a Bose-emlékek hysradarként azonosítottak. Erős erőtér vette körül a hajót, amely eltérítette Hajnali Fény Hegye érzékelői nagy részének a jelét. El kellett ismernie, hogy valóban nehéz lenne áttörni ezen az erőtéren, de azért nem lehetetlen.

Tizenhat, sebesen száguldó hajót indított útnak, hogy fogadják az ellenséget. Abban a pillanatban, amint a fúziós hajtóművek bekapcsoltak, az emberi űrhajó mikrohullámú és lézersugarakat küldött feléjük. Hajnali Fény Hegye ezúttal megértette a bináris jeleket, az egyszerű matematikai állandókat, az alapvető képekből és szimbólumokból álló pixelmátrixokat és a periódusos táblázatot.

Utasította a Bose-emlékeket, hogy teremtsenek kapcsolatot, válasszák ki a megfelelő „beszédszekvenciát”.

– Helló, fiúk, Dudley Bose jelentkezik. Nem kapkodtátok el a visszatérést, igaz-e? Na mindegy, istenemre mondom, örülök, hogy látlak titeket!

Az emberi lézerek kikapcsoltak. Egyetlen mikrohullámú sugár irányult arra a hajóra, amelyik az üzenetet küldte.

– Dudley? Itt Kime parancsnok beszél. Hogy... Jól van? Jézusom, Dudley, ebben nem is reménykedtünk.

A hangot eltorzította valami, amit a Bose-emlékek kettős érzelemként azonosítottak: hitetlenkedés és remény.

– Megcsináltam, kapitány. Jól vagyok. Szereztem egy csomó új barátot, akik alig várják, hogy megismerjék magát. Nemsokára összehozhatunk egy találkozót.

– Dudley, azon a hajón van, amelyik a jeleket küldi?

– Igen, hát persze. Ez ám a vakszerencse, nem igaz? Már hónapok óta idekint vagyok, segítek a primereknek a féregjárat megépítésében és működtetésében.

– Dudley, az a hajó tíz g gyorsulással közeledik.

A hang megváltozott, a Bose-emlékek értetlenségként azonosították a változás okát.

– Ó, tényleg? Fel sem tűnt.

– Nyugodtan lelassíthatnak – mondta Wilson Kime. – Nem megyünk sehova.

– Oké, rendben, szólok a kapitánynak.

Hajnali Fény Hegye három g-ig lassította a beavatkozó hajóraj gyorsulását. Nem akarta elriasztani az embereket – ismét egy új, szokatlan gondolat. Már a sokadik azóta, hogy eltűnt a burok.

– Dudley, hol van Emmanuelle Verbeke? – kérdezte Wilson Kime.

– Ő is ott van magával?

– Nem, ő az anyabolygón van. HALOTT MENEKÜLJENEK OSTOBÁK TŰNÉS INNEN MEGÖLTEK MINKET MINDENKIT MEGÖLNEK EZEK KÍMÉLETLENEK MENEKÜLJENEK MAGUK ISTENVERTE BAR...

Hajnali Fény Hegye legszívesebben ordított volna dühében, amikor az árulás ténye megfogalmazódott benne, és végigdübörgött a tudatán. Az elméjével eltiporta a szárba szökkenő Bose-gondolatokat, visszazárta őket az uralkodói sarj agyába. Ismét az uralma alá hajtotta a Bose-emlékeket. Összezúzta őket. Örökre kitörölte mindet.

Tébolyult, dacos emberi kacaj vert hangos visszhangot a Hajnali Fény Hegye központi uralkodói csoportjának otthonául szolgáló, hatalmas épületben, létezésének szívében.

A nevetés emléke. A lassan halkuló, gúnyos kacajé.

Wilson halálra vált arccal meredt a hangszóróra, amely az imént még akkora boldogságot okozott neki, hogy majd kicsordultak a könnyei. Az elkeseredett üvöltés megült a levegőben, és rátelepedett a parancsnoki hídra.

A lelke mélyén az első pillanattól kezdve tudta, amint meghallotta Dudley Bose hangját, aki azt állította, hogy egy tíz g gyorsulással közeledő, idegen űrhajó fedélzetén tartózkodik. Olyan nyugodt és kedélyes hangon beszélt, mintha csak egy bárpultnál ücsörögne, egy hűs itallal a kezében. Ha túl hihetetlen ahhoz, hogy igaz legyen, talán nem is az.

– Az idegen űrhajók ismét gyorsulnak – jelentette neki Anna. – Nyolc g. Kilenc.

– Tu Lee, azonnal tűnjünk el innen! – adta parancsba Wilson. Déjà vu érzése támadt, és a hátborzongató hasonlóság már-már megnyugtatta őt. – Oscar, Antonia, egyes alakzatba! Hallottátok a hangot, meneküljetek!

A képernyők, amelyek látható tartományban sugároztak képeket az űrről, kékes fénnyel felizzottak, mintha egy kéken ragyogó égbolt szakadt volna rájuk. Tu Lee fél fényév per órás sebességgel száguldott ki a Dyson-csillagrendszerből.

– A fenébe is, mi történt? – kérdezte Anna. – Ki volt az, aki beszélt hozzánk?

– Az, ami Dudley Bose professzorból maradt! – csikorgatta a fogát Wilson. A szentségit, én meg mindig semmirekellőnek tartottam. – Üldöznek minket?

– Senki sem követ minket a hiperűrben, kapitány – felelte Tunde.

– A StAsaph és a Langharne előttünk haladnak, felveszik az alakzatot.

Wilson a széke körül lévő kijelzőket tanulmányozta, mélyeket lélegzett, hogy csillapítsa heves szívverését. Nézte, amint a két másik felderítőhajó eltérő irányban fúrja bele magát a csillagközi űrbe, megnehezítve az ellenség számára, hogy egyszerre vegye üldözőbe mindnyájukat. Szánalmas manőver. Ha az ellenség épített fénysebességnél gyorsabb utazásra képes hajtóművet, akkor akár ezer hajót is utánunk küldhetnek.

– Hat perc tizenöt másodperc múlva kilépünk a hiperűrből – közölte Anna, miután a híd legénysége lehiggadt egy kicsit. – Hamarosan ennek a küldetésnek is lőttek, és még azt sem tudjuk, hogyan néznek ki.

Wilson utasítást adott az e-titkárának, amely visszafordította felé az-egyik kijelzőt. Tunde Sutton felé fordult.

– Mit sikerült befogniuk a szenzoroknak?

– Szinte semmit, kapitány – válaszolta a fizikus egykedvűen. – Nem tartózkodtunk ott elég ideig ahhoz, hogy értékelhető felvételeket készítsünk.

– Mi a helyzet az óriás féreglyukkal?

– Á, igen! – Tunde feltűnően szűkszavú volt, mintha nem akarna nyilatkozni. – Mi még sosem próbáltunk meg ilyen nagyot építeni. A kvantumaktivitásból ítélve, amit érzékeltünk, jó sok féregjáratot nyitottak a Dyson-csillagrendszerben. Mindegyik kisebb, mint az, amelyik a külső gázóriás felett van. Sajnos az összes félelmünk beigazolódott az ipari teljesítőképességüket illetően. Másfél évvel ezelőtt még egyetlen féreglyuk-generátoruk sem volt.

– Valójában mekkora is az, amelyik a gázóriás fölött van?

Tunde előhívta a külső gázóriásról és a három nagy holdról készült hysradarfelvételeket, egymásra filmezve azt a kevés képfelvételt, amit sikerült készíteniük. A harmadik holdra fókuszált, amely hétszázkilencvenezer kilométerrel keringett a hevesen örvénylő, egyenlítői viharfelhők felett. A sziklás égitest vetődéses felszínének felét átlagosan öt kilométer vastagságú jégréteg borította. A teljes felszín közel egynegyedét többszáznyi erőtérkupola borította. Rengeteg fúziós meghajtású űrhajó hemzsegett az űrben a hold körül, fényes gyűrűt hozva létre kétszázötven kilométeres magasságban. Kékesfehér színű, csillogó plazmacsóva nyúlt ki ebből a gyűrűből a hold tizenötezer kilométerre lévő legkülső librációs pontjáig. Az idegenek pontosan a gravitációs nullpont közepébe telepítették a féreglyukat, ahol minimális tolóerő felhasználásával is megtarthatta a pozícióját. Nem látszódott a felvételeken, maga a féreglyuk-generátor sötétbe burkolózott, noha infravörös tartományban csillogó, karmazsinvörös szikrának látszott. A hysradar képe egy tóruszt mutatott, a közepén két és fél kilométeres nyílással. A felvételek tanúsága szerint percenként öt-hat hatalmas űrhajó repült bele abba a lyukba.

– A rohadt tetvek! – káromkodott Wilson. – Meg tudjuk állapítani, hová vezet a féregjárat?

– Nem, uram – felelte Tunde –, de a kvantumtorzulásból ítélve jó néhány száz fényévnyire innen. Fogalmam sincs, honnan szerzik ezt az irgalmatlan mennyiségű energiát, semmiféle neutrínókibocsátást nem észlelünk, ami fúziós aktivitásra utalna.

– Bejutottak már a Nemzetközösségbe? – kérdezte Wilson metszően.

– Addig nem ér el. Talán négyszáz fényévnyire, legfeljebb ötszázig.

Wilson megkönnyebbülést akart érezni, amiért az idegenek nem jutottak még el az otthonukig. De csak nem jött a megnyugtató érzés. Mindaz, amit látott, mindaz, amit megtudtak, határtalan aggodalommal töltötte el. Egy ilyen óriás féreglyuk megépítése még egy ekkora civilizáció esetében is megdöbbentően hatalmas vállalkozás; csakis a megingathatatlan elszántság vagy kétségbeesés sarkallhat bárkit is ilyen lépésre. És Wilson tudta, hogy ez a lépés hová vezet. A miértre azonban nem találta a választ. Mégis mit akarhatnak a Nemzetközösségtől?

Döbbenetes látvány tárult a szemük elé. Semmi olyasmit nem láttak, ami ne lenne jellemző bármelyik, ember számára lakható bolygóra, csak a méretek és az arányok voltak szokatlanok, mintha óriások világába kerültek volna: magasabb hegyek, mélyebb völgyek, szélesebb folyók és tágasabb prérik. Még az égbolt is nagyobbnak látszott, mint máshol, de ezt vélhetően a felhők hiánya okozta, egyet sem láttak a feltűnően hosszú nappal során.

Ozzie nyugtalankodni kezdett, vajon miféle fenevadakkal futhatnak össze a vadonban. Kutya nagyságú patkányokkal? Milyenek lehetnek itt az elefántok? És mi van akkor, ha dinoszauruszok is élnek errefelé?

Már nyolc napja tartózkodtak a bolygón, de még egyetlen állatot sem láttak, még csak szúnyogokat sem. A növényzet szerencsére nem igazolta Ozzie kezdeti félelmeit, semmi rémisztőt nem találtak bennük. Lágy fűfélék domináltak, amelyek puha, selymes, mohaszerű szőnyeggé álltak össze, a gömb alakú bokrok karcsú levelei olyan szorosan fonódtak egymásba, hogy messziről egyetlen egybefüggő membránnak látszottak. A fák közönséges, kúpszerű szimmetriát mutattak, az ágaikon ujjnyi hosszúságú, sötétzöld levelek nőttek. Úgy tűnt, a növényzettől nem kell tartaniuk. Azt mindenképp furcsának találták, hogy egyetlen virágot sem láttak ideérkezésük óta. Az evolúciós folyamatok talán más irányba mozdultak el, és a virágpor itt nem játszik szerepet a szaporodásban. De az is lehet, hogy a beporzó rovarok hiánya tehető felelőssé a jelenségért.

Mindebből egyenesen következett, hogy Tochee jelentette a legüdébb színfoltot a bolygón. A nagy termetű idegen lény villámgyorsan regenerálódott, miután elhagyták a Jégcitadellát, és heteken keresztül vándoroltak a meleg éghajlatú világokon átvezető ösvényeken. Még a mozgásszervként szolgáló, ruganyos, has alatti képletek fagysérülései is begyógyultak a puha gyepszőnyegek és az agyagos talajú erdők lágy érintésétől. Három bolygót érintettek az utazás során, és az ösvény egy ízben egy bolygó trópusi éghajlati övén is keresztülvitte őket. Tochee azt különösképpen élvezte. A barna bőrének redői közül kikandikáló, fonnyadt levélre emlékeztető képletek életre keltek. Leginkább tollszerű, színes páfrányra hasonlítottak, amelyek összeállva extravagáns kabátként borultak a testére: skarlátvörös, türkizkék, smaragdzöld és mandarinszínű hullámok fodrozódtak végig a testén minden egyes mozdulatra vagy fuvallatra.

– Olyan, mint egy szőrös szivárvány – állapította meg Orion, amint Tochee bundája „virágba borult”.

A fiú is teljesen megváltozott, sokkal boldogabbnak tűnt, mint az elmúlt időszakban. Korábbi jókedvének és pimasz magabiztosságának java része visszatért, és minden újabb lépéssel növekedett, amivel távolabb kerültek a Jégcitadellától.

Ozzie minden percben várta az idegesítő kérdést – „Ott vagyunk már?” –, amire jelen helyzetükben nem lehetett választ adni. Az eddigi világokon meglehetősen könnyedén tudták követni a szilfenösvényeket, és abban a néhány esetben, amikor Ozzie elbizonytalanodott, a barátságmedál mindig kisegítette őket. Persze az is igaz, hogy az erdők eddig közel voltak egymáshoz, csupán egy-egy völgy vagy domb választotta el őket egymástól.

Ez a hatalmas világ azonban különbözött a többitől. Miután kibukkantak az erdősáv mögül, egy óriási, dimbes-dombos síkság tárult a szemük elé. A mögöttük lévő erdő egy V alakú völgyet töltött ki; az egyetlen kivezető ösvény a völgy aljában sebesen futó patak mentén vezetett.

Öt napon keresztül gyalogoltak, és számos hasonló, erdővel benőtt völgyet találtak. Egyikből sem vezetett ki szilfenösvény. Dinnye nagyságú, ehető gyümölcsök nőttek a fákon, rostos béltartalmuk leginkább az éretlen alma ízére hasonlított. Úgy tűnt, ez a közös a szilfenösvényekkel összekötött világokban: ami ehető, annak alig van íze.

A gyümölcsöt általában Orion verte le a fákról egy hosszú bot segítségével, Tochee olykor felemelte őt, hogy a magasabb ágakat is elérje. Miközben Ozzie a gyümölcsre vadászó fiút nézte, currys-csilis hamburgerről ábrándozott.

A folyó egy hósapkával borított hegy felé vezette őket, az zárta le a síkságot. A hegy lábának közelében gyérülni kezdett a dús gyepszőnyeg, és helyenként már kikandikált alóla a homokos talaj. Hamarosan már csak a folyómeder mentén láttak zöld foltokat. Óvatosan haladtak a sziklás folyóparton, alattomos, mocsaras terület jeleit keresték. Orion is és Ozzie is nehéz hátizsákot cipelt, Tochee hátára pedig régimódi málháskosarat erősítettek. A folyómeder lejteni kezdett, ettől a folyó sodrása felerősödött, a víz örvénylett és tajtékot vetett a talajból kiálló sziklák és nagyobb kövek körül.

– Még mindig akarsz tutajt készíteni? – kérdezte Orion. Épp egy nagyobb sziklatömb mellett haladtak el, és víz spriccelt rájuk.

Ozzie javasolta a csónakkészítést, akkor, amikor már a harmadik erdős völgyet kutatták át ösvényt keresve. Noha jó ötletnek tűnt, a gyémántélű macséta alkalmatlannak bizonyuk ekkora mennyiségű fa kivágásához és megfaragásához. Arról nem is beszélve, hogy nem volt kötelük, amivel összekötözhették volna a rönköket. Ozzie egyszerűen csak ki akart jutni végre a síkságról, a hatalmas, néma égboltból már kezdett nagyon elege lenni. Éjszakánként azonnal behúzódott a sátorba. Az őket körülvevő üresség egyre jobban nyugtalanította, a zsigereiben érezte, hogy óvakodniuk kell ettől a bolygótól.

– Vadabb vizeken is jártam már – mondta, mintha igazolnia kellene magát.

Fél napig követték a folyót, amikor az váratlanul élesen elkanyarodott, és egy hatalmas kanyonba futott tova. A víz meredek lépcsőkön rohant lefelé, az egymást követő lépcsőfokok mindig magasabbak voltak az előzőnél, a végén a folyó egy háromszáz méteres, robajló vízesés formájában zúdult alá. A néma síkságon eltöltött hosszú napok után a – mennydörgésszerű hang valósággal letaglózta és megszédítette őket.

– És most mi lesz? – kérdezte Orion. Szemben állt a folyót tovavezető, hatalmas kanyon bejáratával. Onnan nézve úgy tűnt, a kanyon keresztülszeli az egész hegyet.

– Mögöttünk nincs kivezető út a bolygóról – gondolkodott Ozzie fennhangon. – Vagy tovább követjük a folyót, vagy megkerüljük valahogy a hegyet. – Elővett egy rongyos pergament. A faszéndarabból már csak egy rövid csonk maradt, alig tudott írni vele.

Szerintem tovább kellene mennünk. Talán ez az ösvény – írta Tochee-nak.

Egyetértek – villantotta Tochee elülső szemgerezdje.

Folytatták az utat egész délután, módszeresen ereszkedtek lefelé a vízesés mellett. A sziklák csúszóssá váltak a folyamatos vízpermettől, ezért roppant óvatosnak és körültekintőnek kellett lenniük. Ha valamelyiküket baleset érné, sehová sem fordulhatnának segítségért. Az elszigeteltség önkéntelenül is felerősítette a felelősségtudatukat, még Orion sem panaszkodott a hosszadalmas és lassú ereszkedés miatt. Tochee törte az utat, a hasán lévő mozgatóképleteivel meglepően ügyesen mozgott a csúszós, lejtős terepen.

A nap már rég lebukott a kanyon magas fala alá, mire leértek a vízesés lábához. Ozzie virtuális látómezejének számlálója szerint még két teljes órájuk maradt sötétedésig. Levette a napszemüvegét, és hunyorogva vette számba az őket körülvevő sziklákat. A szokottnál erősebb napsugárzás miatt egész nap hordaniuk kellett a napszemüveget. A vízesés keltette ködfüggöny és a hűs, párás levegő megtévesztette egy pillanatra, úgy gondolta, hogy már nincs szükség a napszemüvegre, de tévedett, ezért gyorsan visszavette.

Megkerülték a magasból lezúduló víztömeg által kialakított tavacskát, majd továbbhaladtak a folyó mentén, amíg a sodrása ismét lelassult, és nyugodtan csobogott tovább a széles, kavicsos mederben. Ozzie megállt a folyóparton, és gyönyörködött egy kicsit a látványban. A szinte teljesen függőleges, rozsdavörös sziklafalak jó egy kilométer magasak lehettek, és ott, ahol nem sokkal előttük a kanyon enyhén keleti irányba kanyarodott, még magasabbnak látszottak. Legszélesebb pontján a kanyon elérte a nyolc kilométeres szélességet. Semmi sem nőtt az alján, sem cserje, sem fű. A kavicsos-homokos talaj ugyanolyan vöröses árnyalatban játszott, mint a meredek sziklafalak. Hatalmas, töredezett sziklákból álló kúpok sorakoztak sziklafalak tövében, ahol a magasból lehasadt kőtömbök lezuhantak és darabokra törtek.

Tochee felemelte egyik amőbaszerű végtagját, és emberi módon jelzett nekik, hogy magára vonja a figyelmet. Ozzie odafordult felé, és villózó, mályvaszínű mintákat vett észre a szemében. Valami van az első kanyarulatnál. Talán egy fa.

Ozzie ráfókuszált a retinabeültetésével. A levegő remegett a sziklákból kiáramló hőtől, ennek ellenére ő is látott valamilyen sötét foltot a folyó kanyarulatában. Lehetséges – felelte.

Folytatták az utat a kanyonban, és kisvártatva oda is értek az ősi tűzrakóhelyhez. Egyszerű, kövekkel körülvett kör volt, a kövek belső fele megfeketedett. A hamut már rég elfújta a szél, csak sötét színű homok maradt a helyén.

– Nézzétek! – kiáltott fel Orion, majd váratlanul futásnak eredt. Néhány méterrel a tűzrakóhely mögött megállt, és felvett valamit a homokból. Győzedelmes mosollyal emelte fel a zsákmányt.

– Mi a franc?! – horkant fel Ozzie. A fiú egy kólásdobozt tartott a kezében. A színét már rég kiszívta az erős nap, de a jellegzetes lógó felismerhető maradt.

– A Földön vagyunk? – kérdezte Orion lelkendezve.

– Sajnos nem, kölyök – hűtötte le Ozzie azon nyomban.

– De valahol a Nemzetközösségben kell lennünk. Még az Ezüstbolygón is van kóla.

Ozzie hosszú, bozontos szakállát vakargatta.

– Ez csak szemét. Tudod, milyenek az emberek, a legnagyobb huligánok az univerzumban. De ne csüggedj, ez azt jelenti, hogy jó ösvényen járunk! – Nem akarta kapásból letörni a fiú bimbózó reményét.

Orion bosszúsan méricskélte a fémdobozt, majd visszaejtette a homokra.

Egy óra múlva megálltak, és tábort vertek. Ozzie és Orion néhány száz méterre a folyótól állították fel a sátrat egy kis magaslaton, majd lementek a vízhez, és zoknit meg inget mostak, amíg még láttak a félhomályban. Ozzie szívesen beleugrott volna a folyóba, hogy alaposan megmosakodjon, de annak ellenére sem bízott a vízben, hogy eddig egyetlen élőlényt sem láttak. Diákként túl sokat éjszakázott pizza, sör és borzalmas sci-fi filmek társaságában. Ugyan ki tudhatja, mi lakozik a folyó fenekén? Lehet, hogy semmi, de lehet, hogy egy idegen lény petéjével a seggében bukkan fel a víz alól. Hirtelenjében nem is tűntek olyan borzalmasnak a Jégcitadella meleg vizű medencéiben eltöltött, laza órák.

Már visszafelé tartottak a sátorhoz, amikor Orion váratlanul megállt.

– Ott valami fény van.

Ozzie abba az irányba nézett, amerre a fiú mutatott. Apró, aranyló n fénylő pont csillogott messze tőlük, folyásirányban. Nem tudta megállapítani, hogy melyik oldalon. Még a retinabeültetése ellenére sem látta tisztán, hogy mi lehet az, a kép valamiért homályos maradt. Infravörös tartományra váltott, de szinte semmit sem látott. Szóval nem tűz.

– Talán valaki, aki szintén az ösvényt járja – mondta üres magabiztossággal a hangjában.

Tochee is látta a fényt, de ő sem tudott rendesen ráfókuszálni. Egész este figyelték, még akkor is, amikor elköltötték ízetlen gyümölcsből és hideg vízből álló vacsorájukat. A fényfolt meg se mozdult. Ozzie és Tochee felváltva őrködtek, nem szerették volna, ha a fény az éjszaka leple alatt odaoson hozzájuk. Ozzie vállalta az éjféltől hajnalig tartó időszakot. Kordnadrágot húzott, hozzá kockás inget, majd leült a sátor mellé egy lapos sziklára, és a vállára kanyarította a hálózsákját, mint egy pokrócot. A folyó egyfolytában duruzsolt, és időnként mély, hörgő hangot is hallott, amit Tochee horkolásának tudott be. Ezeket a zajokat leszámítva a bolygóra oly jellemző, tökéletes csend ülte meg a tájat.

Megszámlálhatatlanul sok csillag ragyogott le rá fényesen a felhő és hold nélküli égboltról. Ennyi csillagot soha életében nem látott, még akkor sem, amikor világról világra vándorolt a Nemzetközösség új bolygói között, amikor a civilizáció fényszennyezése még nem takarta el a kilátást. A Föld holdjánál négyszer-ötször nagyobb, homályos ködfolt vonta magára a figyelmét. Az egyik végénél meredeken meghajlott, és egy vöröses színű tüske állt ki belőle. Egyetlen ehhez fogható csillagászati jelenségre sem emlékezett a Nemzetközösség közelében. Az Ördög Farka, így nevezte el. Kár, hogy soha senki nem fogja látni.

Hangokat hallott a vadonból néhány órával pirkadat előtt. Azonnal felült, megrázta a fejét, hogy nem csak egy kezdődő álmot látott-e. Nem emberi hangok voltak, legalábbis nem olyan nyelven beszéltek, amit értett.

A fényfolt továbbra sem mozdult. Infravörös tartományra váltott, és lassan körbefordult, alaposan átfésülve a tájat.

Ismét hallotta a hangokat. Most már biztos, hogy nem álmodott. A hangok elhúztak mellette, és Ozzie olyan gyorsan pördült meg, hogy majdnem kibillent az egyensúlyából. A hangok összemosódtak. Ez nem emberi nyelv. A hang pattogónak, sürgetőnek tűnt. Rémültnek.

De csak a hangot hallotta. Senki nem tartózkodott a kanyonban rajtuk kívül, sehol sem látott mozgást.

Majdnem megkérdezte, hogy „Ki az?”, ahogyan a régi, ócska horrorfilmekben szokták a szereplők, mielőtt megölik őket. Marhaság.

Suttogó hang osont el mellette, valaki – vagy valami – nyöszörgött a távolban. Ozzie ledobta a válláról a hálózsákot, majd kinyújtotta a karját. Meg akarta állapítani, hogy mozog-e a levegő, van-e ott egy láthatatlan teremtmény, amely körülötte ólálkodik. Becsukta a szemét, hiszen úgysem látott semmit. Fülelt, várta a levegő rezdülését. Megismétlődött a zaj. Hangokat sodor a szél, jutott eszébe a régi frázis. Hallotta, hogy mit mondanak, és megismételte. Semmit nem ért el vele, a hangok ugyanúgy elsuhantak mellette, mint korábban, ügyet sem vetettek rá.

Orion ebben a testhelyzetben talált rá, amikor a hajnal első sugarai átbuktak a kanyon magas falának peremén. Becsukott szemmel, kitárt karral állt, mint valami szobor, és idegen nyelven mormogott érthetetlen szavakat. A fiú nehézkesen kimászott a sátorból, nagyot ásított, majd kitörölte a csipát a szeméből.

– Hát te meg mit csinálsz? – kérdezte a homlokát ráncolva.

Ozzie mélyet sóhajtott, majd mintha csak egy jógagyakorlatot fejezne be, kecses mozdulattal leeresztette mindkét karját. Eszelős mosolyt villantott Orionra.

– A szellemekkel beszélgetek.

Orion körbenézett, keresett... valamit.

Jól vagy? – kérdezte. – Beverted a fejed, vagy mi?

– Azóta a lothiani bárbaleset óta nem, és az már évekkel ezelőtt volt. Szellemek kísértenek ezen a világon.

– Na ne már, Ozzie, ez nem vicces. Főleg itt nem. Ettől a helytől amúgy is borsódzik a hátam.

– Tudom, bocs. De hallottam valamit, mintha egy csapatnyi ember vagy idegen beszélgetett volna.

– A szilfenek?

– Nem, az ő nyelvüket ismerem. Fogalmam sincs, hogy ezek itt miről beszélgettek, de érződött valami a hangjukon. Szomorúak voltak, vagy rémültek. Vagy mindkettő.

– Hagyd abba, nem tetszik ez nekem.

– Igen, tudom, és azt hiszem, hogy pont ez a lényeg.

– Minek a lényege? – vonta fel a szemöldökét Orion.

– Annak, amit átéltem – felelte Ozzie, erősen ráncolva közben a homlokát. – És hogy mit is éltem át? Azt ugye kizárhatjuk, hogy léteznének szellemek, úgyhogy csakis valamiféle... kivetülés lehetett. Elég ostoba módja így ijesztgetni a gyanútlan kirándulókat. Úgy értem, akkor már miért nem terítesz fehér lepedőt a fejedre, és ugrasz ki egy fa mögül késő este?

– Azt mondtad, hogy a szilfenek a halál után is tovább élnek – jegyezte meg Orion csendesen.

Ozzie meglepődve nézett a fiúra.

– Te tényleg odafigyelsz arra, amit mondok, igaz-e?

– Néha – vigyorgott Orion.

– Na jól van, gondoljuk csak végig. Mivel továbbra sem működnek az elektromos eszközeink, a szellemek nem lehetnek közönséges hologramok, hangeffektek, vagy bármi ilyesmi. Mivel itt szilfenek élnek, joggal feltételezhetjük, hogy tudnak erről a valamiről, sőt az ő jóváhagyásukkal történik.

– Hacsak nem ők maguk csinálják. – Orion varázsütésre megelevenedett. – Itt semmi sem él. Nem láttunk egyetlen állatot sem, még szúnyogokat sem. Talán ez az a túlvilág, ahol a szilfenszellemek élnek.

Ozzie grimaszolva fordult meg és meredt a kanyon barátságtalan sziklafalaira.

– Valahogy az az érzésem, hogy nem ez az. Én valami jóval szelídebb környezetre számítanék, de lehet, hogy tévedek. – Elfordult a kanyonfaltól. – Azt a fura fényt sem látni már – tette hozzá.

Tochee odasiklott közéjük, majd felemelte egyik amőbaszerű végtagját. Mi történik? – kérdezte elülső szemgerezdjének mintázata.

– Hát ezt nehéz lesz elmagyaráznom – dörmögte Ozzie.

A délelőtt közepe táján értek el a kanyon kanyarulatánál álló, fekete oszlopokhoz, amelyekről kiderült, hogy valóban fák. Még a bolygó mércéjével mérve is hatalmasra nőttek, karcsú törzsük meghaladta a százötven méteres magasságot. Két sorba ültették őket, egy kilométerre a folyóparttól, mintha egy lenyűgöző sétányt akartak volna kialakítani általuk.

– Itt él valaki – jegyezte meg Orion, miután megközelítették a fasor bejáratát.

– Nagyon úgy tűnik – értett egyet Ozzie. Hátrahajtotta a fejét, hátha megpillanthatja az első néhány fa tetejét. – Ezek a fák vagy erősebbek, mint a vas, vagy itt soha nem fúj a szél.

– Miért érdekes ez? – kérdezte Orion.

– Nem t’om, de az biztos, hogy ilyen bizarr dolgot ritkán látni.

– Ez az egész bolygó bizarr – vihogott a fiú.

– Nem vitatom.

Egy órával később, a kanyon kanyarulatának végénél, amikor ismét nyílegyenes terep tárult a szemük elé, észrevették egy csoportnyi alakot a sétányon. Heten voltak, messze előttük, és egyenletes tempóban haladtak.

Kétlábúak, mint ti – közölte Tochee szemének mintáival. – Ők keltették a fényt tegnap este.

Elképzelhető – felelte Ozzie.

Lassabbak nálunk. Még ma utolérhetjük őket, ha sietünk.

Ozzie is épp ezen gondolkodott. Természetesen felhívhatta volna magukra a figyelmet, lapult még néhány jelzőrakéta a hátizsákjában, de azokat valódi vészhelyzetre tartogatta. Arról nem is beszélve, hogy az előttük haladó csoportnak meg kellene fordulnia a kellő pillanatban ahhoz, hogy lássák a fényt. Ozzie csodálkozott is, miért nem vették még észre őket, Tochee tarkabarka bundája élesen elütött a kanyon egyöntetű, vöröses árnyalatától.

Felesleges gyorsítanunk, majd szép lassan utolérjük őket.

Rendben.

Órákon keresztül gyalogoltak az üres sétányon, majd a délután folyamán végre elérkeztek az első romhoz. Egy patak csörgedezett keresztül a kanyonon, az egyik sziklafal tövétől indult, és tartott a folyóhoz, és közben átrohant a sétányon is. Valamikor a múltban egyszerű kőhíd ívelt át felette. Mára már csak a híd két alapja maradt meg a patak két oldalán, úgy meredtek ki a földből, mint egy-egy törött metszőfog.

Vékony karcolatok látszódtak a kövek felszínén, azokhoz a nyomokhoz hasonlók, mint amilyet a kígyó hagy a homokban. Ozzie nem tudta megállapítani, hogy a természetes erózió hozta-e létre őket, vagy valamiféle ősi vésetek. Ha a sorba ültetett fákra gondolt, akkor a vésés mellett tette le a voksát. Vajon mennyi idő alatt dől romba egy ilyen kőhíd? – merengett. Talán hosszú évszázadok kellenek hozzá.

– Bárcsak működnének a kézi számítógépeim! – sóhajtott fel. – Szénizotópos kormeghatározással percek alatt meg tudnám állapítani, mikor építették. Napra pontosan.

– Tényleg?

– Naná! – Mindig meglepte, sőt megrémítette, hogy Orion mennyire nemért a technikához. Mindig alaposan végig kellett gondolnia, hogy mikor mit és hogyan mond, még akkor is, ha csak tréfálkozik, ami vele gyakorta megesett. A fiú itta minden szavát, és szentírásnak vette, bármit mondott is.

Átgázoltak a patakon, és folytatták az utat. Ozzie ellenállt a kísértésnek, és nem véste bele a nevét a híd maradványaiba. Meg is lepődött rajta, hogy senki sem tette meg korábban, még azok sem, akik otthagyták a kólásdobozt a tűzrakóhely mellett.

Mire tábort vertek, elhagytak még egy romos hidat és egy nagyméretű, kör alakú mélyedést a talajban, melynek falait szorosan illeszkedő kövekből rakták ki. Egyik régészeti lelet alapján sem lehetett megállapítani, miféle teremtmények építhették őket. A híd meglehetősen hétköznapi tervezésű és kivitelezésű volt, bármilyen civilizáció alkothatta.

Napközben sikerült nagyjából másfél kilométernyire csökkenteni a távolságot köztük és a héttagú csoport között. Mire felállították a sátrat éjszakára, ismét feltűnt az aranylón fénylő pont a távoli sötétségben.

– Nagyjából ott lehetnek, ahol a fény van – jegyezte meg Orion. – Lőj fel egy rakétát, egészen biztos, hogy a sötétben észreveszik.

Ozzie meredten nézte a fényt.

– Tudják, hogy itt vagyunk. Ha nem akarnak szóba állni velünk, akkor felesleges erőltetni.

Orion bólintott, majd mosolyogva, jó étvággyal nekilátott egy óriási gyümölcsnek.

– Ennyit már megtanultam az emberek viselkedéséről. Nem rohanhatsz le valakit, aki nem akarja, hogy lerohanják, ugye?

– Gyorsan tanulsz – dicsérte meg Ozzie.

– Hagyom, hogy a lány diktálja a tempót – vigyorgott Orion.

– Helyes.

– És a lány majd közli velem, hogy mikor akar ágyba bújni? Biztos vagy ebben?

– Hát, ööö... – Ozzie rettegni kezdett a tábortüzek mellett eltöltött, „kellemes”, esti beszélgetésektől. Elképesztő, hogy fiúnak mennyire mindig csak ugyanazon jár az esze. – A lényeg az, hogy mindig légy résen, állj készen, ha eljön a pillanat.

– Ezt hogy érted?

– Na jól van. Ha élvezi a randit, és hagyja, hogy addig tartson, ameddig te akarod, az jó jel.

– Mintha azt mondtad volna, hogy nem kell már az első randin ágyba vinni a lányt.

– Igen-igen, de most a második vagy a harmadik randiről beszélek.

– Értem. Szóval egész este tart. A végén én vigyem haza, vagy ő kér meg rá?

– Nem is tudom. Ez a lánytól is függ, bízz az ítélőképességedben.

– De, Ozzie, épp azért kérdezgetlek, mert még nem volt barátnőm.

– Akarsz még egy randivonal-beszélgetést? – Ozzie rájött, hogy így leállíthatja Oriont, noha ezzel minden egyes alkalommal fájdalmasan csorbult a büszkesége.

– Igen!

– Rendben, de ezúttal légy piszkosul magabiztos, ne mutass félelmet. Miattam van, vagy mindig ilyen jól nézel ki?

Talán – felelte Orion bizonytalanul. – De kellene egy jó második mondat, amivel folytatni lehet a beszélgetést.

– Hé, én csak azt mutatom meg, hogyan nyisd ki az ajtót, de ha bent vagy a szobában, ott már magadra vagy utalva.

A hangok az éjszaka közepén visszatértek. Ezúttal hangosabbak voltak, és gyakrabban ismétlődtek meg.

Orion felriadt álmából, amikor az egyik hangfoszlány éppen a sátor mellett suhant el. Ozzie már ült, és éberen hallgatta, hogy mit mondanak, és legfőképpen, hogyan.

– Ezek szellemek, igaz? – kérdezte Orion komoly hangon.

– Valami olyasmi. Félsz?

– Ozzie! Ezek szellemek!

– Igen, én is félek, ha éppenséggel tudni akarod.

Ozzie kihámozta magát a hálózsákból, majd kicipzárazta a sátor bejáratát. Több száz hang töltötte meg a levegőt, sebesen, rendezetlenül cikáztak kicsinyke táboruk körül. Ozzie közéjük lépett, ki a... napfényre. A kanyon talaját puha, kékeszöld gyepszőnyeg borította a talpa alatt, körülötte mindenhol fák és bokrok nőttek. A fákkal szegélyezett sétány helyét egy kővel kirakott utca vette át. Fura, ötlábú, tehénszerű állatok vontattak helyi szénaféleséggel és különböző hordókkal megrakott, fából készült szekereket. Az idegen hajtók körte alakú medúzákra hasonlítottak, testük alsó feléből több száz karcsú csáp eredt, amelyek egyszerre szolgáltak karokként és lábakként. A csápok egyenként gyengék voltak, de ha összefonódtak, akkor nagy erőkifejtésre és teherbírásra váltak alkalmassá, attól függően, milyen feladatot kellett elvégezniük. Tucatnyi ilyen teremtmény haladt az úton, csápjaik vége úgy vonaglott, mint a horogra szúrt giliszta, így hajtották magukat előre. Mély, gurgulázó hangon szóltak egymáshoz.

Az egyik szekér pont Ozzie felé tartott, mire ő heves integetésbe kezdett.

– Hé, vigyázz!

A hajtó nyilvánvalóan nem vette észre sem őt, sem a sátrat, sem a sátor mellett ácsorgó Oriont. Megragadta a fiú karját, és elrántotta a szekér elől, belevetődve... az éjszakai sötétségbe.

– Mi a szar ez?! – hördült fel Ozzie. Ide-oda forgatta a fejét, és nem értette, hogy mi történt. Mintha mi sem történt volna, csillagok ragyogtak az égbolton, halovány fényt bocsátva rájuk. A fák szegélyezte sétány továbbra is ott futott a folyó mentén, ahol egykoron az ősi út.

– Azta! – hüledezett Orion. – Ez király!

– Mi?

A csillagok fénye megcsillant Orion mosolyán.

– Hát nem érted? Ez a kanyon egy időgép, ahogy a szilfenösvények is féregjáratok. Hát nem remek?

– Az csak egy kép volt, kölyök – morgott Ozzie, miközben feltápászkodott a földről, és leporolta magát. – Csak felvillant előttünk, hogy mi volt itt régen.

– Én éreztem a szagukat, Ozzie, olyan volt, mint az ecet. Valóságos volt, nem csak egy kép. A múltban voltunk. Különben is, ha nem hiszed, hogy valóságos volt, akkor miért ugrottál el a szekér elől?

– Csak meglepődtem, és nem tudhattam, hogy mennyire élethű az a kép. Sokan sérültek már meg ÖI-n keresztül.

– Te megijedtél! – Orion széttárta a karját, és teli torokból belekacagott a kanyon sötétjébe. – Hé, megijesztetted Ozzie-t! Csúnya, rossz időgép!

– Ez nem... – Ozzie elkapta a fiú karját, hogy megrázza és észhez térítse, de ekkor tudatosult benne, hogy ő is érezte azt a fura szagot.

Végignézett az előttük elnyúló sétányon, és a másik csoport aranyló fényét kereste. Még mindig ott pislákolt, mozdulatlanul. A szellemhangok is visszatértek, alattomosan szálltak a levegőben.

– A szentségit, fura egy hely ez.

– Ozzie! – sikkantott fel Orion.

Az egyik medúza-lény elsiklott mellettük, a testét nappali dicsfény övezte. Tochee félrelökte jegesbálnabundából varrott takaróját, és döbbenten felágaskodott, amikor a valóságosnak tűnő jelenés tovahaladt mellettük.

Mi volt ez?

A különböző jelek olyan fényesen villóztak Tochee szemében, hogy Ozzie már-már azt várta, hogy Orion is észreveszi őket. Vállat vont – a szótáruk nem tartalmazott szavakat az időgép jelentésének elmagyarázásához. Körülnézett, de a medúza-lény eltűnt szem elől.

– Azt hiszem, le kellene mennünk a sétányról. Van még néhány óra hajnalig, pihennünk kellene egy keveset.

– Ozzie, ez csodás! Lehet, hogy azelőtt fejezzük be az utazást, mielőtt elindultunk volna. Lehet, hogy azelőtt visszaérünk az Ezüstbolygóra, hogy a szüleim elindultak volna az ösvényen.

– Nézd, kölyök, tudom, hogy azt hiszed, az időgép nem nagy dolog, de hidd el, vannak bizonyos kvantumfizikai alapvetések, melyek értelmében az időutazás lehetetlen. Érted? Tudom, hogy valóságosnak tűnt, de nem volt az.

Orion éppen felelni akart erre valamit, amikor felbukkant egy automobil, amelyben két medúza-lény ült. A jármű hátuljába szerelt, kurta kémények füstöt és gőzt okádtak. A fiú sípolva vett egy nagy levegőt, és hátrálni kezdett.

– Talán igazad van, ezek elgázolnak minket – mondta rémülten.

Ozzie eljátszott a gondolattal, hogy ott marad az út közepén, és megvárja, hogy a jelenés keresztülhaladjon rajta, de végül nem tette. Túlságosan valóságosnak tűnt.

Gyorsan összepakolták a felszerelésüket, és letértek az útról. Amint leléptek a sétányról, a szellemhangok elhalkultak, noha teljesen nem szűntek meg. Ozzie és Orion egy nagyobb szikla tövében ültek le, és maguk köré csavarták a hálózsákjukat. Időnként opálos fény tört elő a sétány közepéről, megfestve a fák törzsét. Rég halott idegenek rótták az ősi utat. Ozzie egy idő után feladta, hogy megfejtse a talányt, és becsukta a szemét.

– Van egy elméletem – mondta Orion lelkesen, miközben unalmas, ízetlen reggelijüket fogyasztották. – Azt hiszem, Sara járt ebben a kanyonban. Azért lehet még mindig életben. A kanyon elrepítette őt a jövőbe.

– Ez nem időgép – szögezte le Ozzie immáron vagy tizedik alkalommal. – Az idő nem halad visszafelé, nem utazhatsz vissza a múltba. Ez egyirányú áramlat.

– Ő előrefelé utazott az időben.

– Na jó, az nem túl bonyolult. Mi is megtehetjük.

– Tényleg? – Orion szeme felcsillant.

– Nos... elméletileg igen. A féregjárat belső szerkezetét meg lehet úgy változtatni, hogy elcsússzon az időciklus. Más szavakkal: belépsz a féregjáratba az egyik oldalon, és egy héttel később kilépsz a másikon, de a számodra csak egyetlen másodperc telt el. Biztos vagyok benne, hogy a szilfenösvényeken is ez történik. Teljesen logikus, főleg, ha a Sara-féléket veszed alapul.

– Te megtetted már ezt a féregjáratoddal? – kérdezte Orion.

– Nem, ez nagyon bonyolult. Még nem rendelkezünk a megfelelő technológiai tudással. – Ozzie rosszallóan felmordult. – Mire visszaérünk, talán már képesek leszünk rá.

Reggeli után útnak indultak. A fasor mellett haladtak, szigorúan háromszáz méteres távolságot tartva a különös sétánytól. Folyamatosan mozgást észleltek az ösvényen, de mintha csak tudat alatt érzékelték volna: árnyékok cikáztak a fák között, amelyek mindig azonnal eltűntek, ha valaki rájuk nézett. Úgy tűnt, a jelenések nappal nem annyira élesek és határozottak, mint éjszaka.

Néhány órával később észrevették, hogy egészen megközelítették a másik társaságot. A hétfős csoport nem tért le a sétányról. Olyan látványt nyújtottak, mintha erős szembeszélben haladnának, előregörnyedve próbáltak továbbhaladni, a köpenyük messze a hátuk mögött lengedezett.

– Ezek szilfenek – mondta Orion. – Biztos vagyok benne.

Ozzie rájuk fókuszált. A fiúnak igaza volt.

– Újabb furcsaság – mormogta.

– Beszélünk velük? – kérdezte Orion.

– Nem is tudom. – Ozzie erősen vívódott. Azóta nem találkoztak értelmes lénnyel, mióta elhagyták a Jégcitadellát. Ugyanakkor a szilfenekkel nem lehet értelmesen beszélni, általában semmi értelme sincs annak, amit összehordanak. – Várjuk meg, hogy ők mit csinálnak, ha utolérjük őket.

Ugyanúgy folytatták hát az utat, mint addig, és nem sokkal később észrevették, hogy hatalmas űr tátong a sétány közepén. A fasor a túloldalon folytatódott, de a kanyon talaja néhány kilométer hosszan hiányzott.

– Nem látok kidőlt fákat – mondta Ozzie, miután megvizsgálta a terepet. – Mintha azok, akik ültették őket, ki akartak volna hagyni egy szakaszt.

– Van ott épület? – kérdezte Orion.

Nem látok romokat.

Gyorsan utolérték a szilfen csoportot. Ozzie úgy becsülte, hogy még a szakadék előtt egy vonalba kerülhetnek velük. Az árnyékok még mindig ott cikáztak az ösvényen, és időnként az a gyászos hang is felcsendült. Ozzie biztosra vette, hogy ez ugyanaz a nyelv, amit a medúza-lények is használtak, amikor belecsöppent abba a jelenésbe.

Amikor már csak néhány száz méterre voltak a szilfenektől, Tochee felemelte az egyik végtagját. Ez nem természetes – villantott a szemével a kanyon szakadékba nyúló sziklafalára.

Ozzie meredten bámulta a sziklát, és próbálta megfejteni, hogy Tochee mire gondolhat. Az egyik függőleges repedés túlságosan is szabályosnak tűnt... állított érzékelése léptékén, és ekkor döbbent csak rá, milyen hihetetlenül hatalmas is az, amit lát.

Évezredekkel ezelőtt a sziklákat a medúza-lények képére faragták. Két lény látszódott jó másfél kilométernyire egymástól. Több mint ötszáz méter magasak lehettek. Az idők folyamán a természet vasfoga kikezdte őket, hatalmas darabok hasadtak le belőlük, eltorzítva a lények alakját. Magas halmokban állt a tövükben a lehullott kőtörmelék. De hiába a természet pusztító ereje, a gigantikus szobrok felismerhetőek maradtak. Hatalmas építmény bújt meg a két sziklafaragvány között, a kanyonfal teljes magasságát kitöltve. Ozzie palotának vélte, de ugyanúgy lehetett függőleges elrendezésű város, vagy egy templom, vagy akár egy erőd is. Az építészeti stílus az alpesi hegycsúcsokon látható bajor kastélyokéra emlékeztette, azzal a különbséggel, hogy ezt mintha termeszek építették volna. A görbülő tornyok és a félhold alakú erkélyek magából a sziklából nőttek ki, alig maradt meg belőlük néhány, és azok is félkésznek tűntek. A különös épület még a két oldalán strázsáló, óriási szobroknál is nagyobb mértékben károsodott. Magasba szökő támpillérek álltak ki a sziklafalból, a végük töredezettnek látszott; bármit is tartottak valaha, az már rég a mélybe zuhant, és a törmelék szétszóródott a kanyon aljában. Lépcsők és gyalogutak kanyarogtak a sziklafal felszínén. Több száz szobát láttak azokon a pontokon, ahol a sziklafal annyira rongálódott, hogy a helyiségek eleje egyszerűen eltűnt. Többezernyi fekete üreg tátongott ott, ahol járatok futottak be a sziklatömb belsejébe, összekötve a belső szobákat és csarnokokat.

– Mi történt itt? – hüledezett Orion.

Ozzie nem szólt, csak a fejét ingatta, őt is letaglózta a látvány. Mégis mi történhetett? Megdöbbentőnek találta, hogy egy szemmel láthatóan intelligens és fejlett idegen faj hagyja, hogy így összeomoljon a civilizációja.

– Azt hiszem, meg kellene kérdeznünk a szilfeneket – mondta végül.

Amikor visszafordultak a sétány felé, rájöttek, hogy a szilfenek miért haladnak annyira küszködve. Nem széllel szemben mentek, az ősi út emlékei váltak egyre erősebbé. Mindenki, aki valaha azon a régi úton járt, visszafelé igyekezett, méghozzá mindenki egyszerre. Nem tűntek annyira valóságosnak és kézzel tapinthatónak, mint az előző éjszaka jelenései, de ezt hihetetlen számuk bőven ellensúlyozta.

Ozzie először összerezzent, amikor a szellemek egyenesen felé szálltak, és megfeszítette az izmait, de a szellemalakok ellenállás nélkül suhantak keresztül a testén. Az idegen lények többsége gyalogosan közlekedett. Néhányan hátasállaton vagy szekéren utaztak, és akadtak néhányan, akik mechanikus szerkezetekkel döcögtek.

Minél közelebb értek a sétányhoz, annál nagyobb számban jelentek meg a szellemutazók. A hangjuk is hallatszott, több száz idegen lény rikoltozott és ordítozott körülöttük. Ozzie leszegett fejjel tört utat magának közöttük. Valaki megérintette a csuklóját, és ettől nagyot ugrott ijedtében. Odapillantott, de csak Tochee amőbaszerű csápja tekeredett a kezére. Egy másik csáppal Orion karját fogta, és a három vándor így haladt tovább a sétány és a szilfenek felé.

A két fasor között a tovahaladó idegenek villózó színörvénnyé sűrűsödtek össze. A hangjuk egyetlen, végtelen vonításban egyesült. A fura jelenség valóban olyan hatást keltett, mintha erős szembeszélben haladnának. Ozzie pulóvere és inge egészen a testére feszült. Az arca eltökélt grimaszba rándult, ahogy ráparancsolt a lábára, hogy tegyen még egy és még egy lépést előre.

Tisztán látták maguk előtt a szilfeneket, mintha egy fekete foltot követtek volna a sétány közepén a színek, hangok és fények feléjük áramló kavalkádjában. Amikor eléggé megközelítették őket, Ozzie észrevette, hogy mindnyájan idősek. Hosszú hajuk megritkult és megőszült, mély ráncok barázdálták lapos arcukat, amitől méltóságteljesnek látszottak. Még sosem látott idős szilfent – persze szilfen gyereket sem látott soha, feltéve, hogy vannak egyáltalán szilfen gyerekek. A kor erőt és határozottságot kölcsönzött nekik, ami az öregedő emberek esetében általában fordítva szokott lenni. Miközben nekiveselkedtek a sétány feléjük áramló történelmének, egyszer sem ingott meg a léptük.

– Üdv! – köszönt Ozzie a szilfenek nyelvén.

Az egyik szilfen asszony megfordult. Úgy meredt rá széles, sötét szemével, ahogy a szórakozott nagymama, aki elfelejtette kedvenc unokája nevét.

– Ozzie vagyok. Emlékszel rám?

– Hogyan is ne emlékeznék reád, kedves Ozzie, főleg itt, az emlékek sétányán. Örömmel látom, hogy éppen ott levél, hol lenned kél.

– Sajnálom, de én sosem akartam idejönni.

A szilfen asszony vidám kacaja egy pillanatra elnyomta a szellemhangok zúgását.

– Korábban azt kívánád, hogy láthasd a távoli világok minden csodáját. Miként fütyül a hangulatod, úgy táncol a gondolatod, öröm és bánat csillog szemedben, gyönyörűen, miként az ikercsillagok ropják végtelen körtáncukat.

– Ez neked csoda? Szerintem rég elveszett idők.

– Figyelj az ott rejtező tudásra, mikor átszelsz egy rég elveszett világot. Midőn mindent megértesz, makacs éned örömtelivé lesz. A csoda nem csupán az öröm atyja, hanem a bánaté is. Olyan ösvényen jársz, hol csak igen kevesen, mert oly nagy a szükség, mi hajt, és oly hangosan zúg az éneked. Szeretünk téged, noha még nem állasz készen, hogy belevesd magad a fény és lég körforgásába, hol a dal örökké szól, legyen bár vidám vagy szomorkás.

– Ez lenne a válasz a Dyson-gömbre? Mesélj nekem a csapdába zárt csillagokról. Oly nagyon szomjazom a tudásra.

– Szomjad olthatod, midőn a halál árnyékának völgyében jársz.

– Ez szórakozik velem? – mormogta Ozzie angolul. – Mintha a Bibliából idézne.

A szilfen asszony pörgetni kezdte a nyelvét a szájában.

– Ez az, ahová jönni akartam? Ez itt a csillagok körüli burkon belül van? Az ösvényetek áthatol a sötétség falán is?

– Hagyd a számokat és rekedtes hangodat, kedves Ozzie, és tanulj meg énekelni. Az ének mindazok végzete, kik szeretve élik az életet.

– Nem értem – nyögte Ozzie összeszorított fogai közt. – Nem tudom, hogy ez-e a válasz a kérdésre. Mi a franc ez a hely? – Fájdalmas arccal meredt a szilfenre, majd visszaváltott az ő nyelvükre. – Miért vagytok itt a halál völgyében? Miért kell ezt elviselnetek?

– Hogy tökéletesítsük énekünk. Kicsik vagyunk és törékenyek, s keressük helyünk ott, mi jön. Hosszú volt utunk, ragyogó fény sütött reánk, hangos énekszóval vidítánk fel egymást, miközben puha s kemény talajon tapodt talpunk vándorlásunk során. Hamarosan nem vándorlunk tovább.

– Ez lenne az? Itt ér véget a szilfenösvény? A lábatok ebből a völgyből már nem halad tova?

– Ozzie! – rikoltotta Orion. – Ozzie, a szellemek elmennek!

Ozzie körülnézett. Eljutottak az utolsókét fához, és itt az ellenszél ereje gyorsan gyengült. A szellemek eltünedeztek, a napsugarak pedig utat találtak maguknak a kanyon aljához. Ozzie kiguvadt szemmel fordult körbe. Már a szellemhangokat sem hallotta. Előrelendült, és nem ütközött ellenállásba. Az idegen lények romos palotavárosa ott magasodott előtte, felnyúlt egészen a kanyonfal tetejéig.

– Járjuk az ösvényt, a szeretet körbe és körbe jár, sosem érhet véget, Ozzie – mondta a szilfen asszony. Mélységesen szomorú, gyászos hangon beszélt, mintha halálhírt közölne. – Akkor kezdődik, midőn élted kezdődik. Akkor végződik, midőn élted végződik.

– És közben? Mi történik közben? Akkor énekelünk?

– Sok dalt hallani az ösvényen. Kincsekről. Félelmekről. Gyere, Ozzie, és hallgasd meg e világ hanyatló dalát. Itt rejtezik a dallam, mire vágysz, hogy továbbhaladhass a rejtélyek kusza hálója mentén, mi körbefon mindent.

A szilfenek összekapaszkodtak. A magas asszony kinyújtotta felé a kezét. Orion idegesen nézett fel a férfira. Most mi lesz? – kérdezte Tochee villózó tekintete.

– Mondd meg neki, hogy fogalmam sincs – mondta Ozzie Orionnak. – De ki kell derítenem.

– Ozzie!

– Minden rendben lesz – nyugtatta meg Ozzie, majd megfogta a szilfen asszony kezét. Meleg és száraz volt bőrének tapintása, amikor négy ujja körbefonta Ozzie markát. Meglepő módon megnyugtatónak találta az érintést.

Együtt indultak el a romos épület felé. Egy jellegtelen, fekete gömböt láttak az egyik hatalmas törmelékhalom tövében. A gömb akkora lehetett, mint egy szilfen, és Ozzie nem tudta megállapítani, hogy a homokra ültették-e le, vagy a föld fölött lebeg.

– Most megismered ennek a bolygónak az énekét – mondta a szilfen asszony, miközben a fekete gömb felé lépdeltek. – A dal, melyet énekelt, utolsó emlékéből fakad.

Ozzie már-már tétovázott, de ekkor megpillantotta a gömb közepén lebegő bolygót. Egy izgatott kisgyerek kíváncsiságával meredt rá.

Nyilván nem egy bolygó volt az, hanem ugyanolyan szellemalak, mint azok az idegen lények, akik a kanyon sétányán kísértettek. Valamikor régen ott lebegett az űrben. A szilfenek ismerték ezt a világot, az ösvényeik ott kanyarogtak az idilli erdőkben. A lakói, a medúzaszerű teremtmények kialakítottak egy békés civilizációt, és folyamatosan fejlesztették a tudásukat, mint minden értelmes faj. Még a naprendszerüket is elkezdték felfedezni, kezdetleges űrhajókat küldtek a bolygókra és holdakra.

Ekkor bukkantak fel a hódító telepesek. Hatalmas, fúziós meghajtású csillaghajók érkeztek a naprendszerbe, és álltak pályára a boldog kis világ körül. Évtizedeken keresztül utaztak a világűrben, ezért már alig várták, hogy megszerezhessék a zsákmányt, egy új bolygót, ahol újjáépíthetik régi birodalmukat.

Rövid és értelmetlen harc vette kezdetét. A bolygó lakói ellenálltak, ahogy csak tudtak, átalakították a kereskedelmi szállítórakétáikat, hogy támadást intézhessenek a gyönyörű bolygójukat fenyegető megszállók ellen. Komoly károkat tettek a nagy csillaghajókban, ami kíméletlen megtorlást vont maga után.

Szilfenek rohantak az ösvényeken az erdőkben és a völgyekben, hogy visszahozzák a békét és a szabadságot a lakosoknak, akiktől elorozták azt. De még a más világokat boldogsággal megtöltő tündérnép is elborzadt a könyörtelenül tomboló erőszak látványától, amely itt fogadta őket. Szomorúan nézték a vérontást.

Megmutatták Ozzie-nak a sötét páncélba bújtatott csillaghajókat, amelyek rakéták és kinetikus lövedékek özönét zúdították a bolygóra. Robbanások tépték cafatokra a felhőket és sötétítették el az égboltot. A talaj úgy hullámzott, mint a víz. Az óceánok háborogtak. Városok tűntek el a világ felszínéről. Több tízezer lakos halt meg már az első másodpercekben. Ozzie ismerte őket. Érezte a halálukat, a gyászukat, a rettegésüket, a veszteségüket és a bánatukat. Mérhetetlen szomorúságukat, amikor látták elpusztulni az otthonukat. Most mind ott voltak vele, hogy segítsenek neki megismerni és átélni a történteket. A halottak száma megsokszorozódott, amikor a hódítók füstölgő, radioaktív homályba taszították a békés bolygót, mielőtt odébbálltak volna, hogy keressenek egy másik világot, amelyet könnyebb leigázni.

Ozzie ellépett a gömbtől, majd magzati pózba zsugorodott. Csak úgy záporoztak a könnyei a kanyon száraz, homokos talajára.

Órákig zokogott, mire kiürült a szervezetéből a megszámlálhatatlan halál okozta gyötrelem. Jobban gyűlölte ezt, mint bármi mást eddigi életében. Gyűlölte azt, ami történt. Gyűlölte a hódítók mérhetetlen ostobaságát. Gyűlölte a szilfeneket, amiért csak álltak ott, és nem tettek semmit. Gyűlölte a rengeteg élet és ígéret elpocsékolását. Gyűlölte a tudatot, hogy mennyivel jobb és kellemesebb hely válhatott volna az univerzumból, ha e bolygó szelíd lakói találkozhattak volna a jó értelemben elfuserált emberekkel, amikor idáig tolják a Nemzetközösség határát. Gyűlölte a tudatot, hogy e két eltérő gondolkodásmód már soha többé nem ütközhet meg.

Késő délután, amikor már az utolsó könnycseppek is felszáradtak az arcáról, és végre abba tudta hagyni a szánalmas hüppögést, a hátára fordult, és a felhő nélküli eget bámulta. Orion és Tochee aggódva figyelte.

– Ozzie – szólította meg Orion elcsukló hangon. Öt is a sírás kerülgette. – Kérlek, ne sírj többet.

– Nehéz megállni – felelte Ozzie kásás hangon. – Itt voltam. Itt voltam mindnyájukkal, amikor meghaltak. – Remegni kezdett a teste.

– Ozzie! Ozzie, kérlek!

Erezte, hogy Orion megfogja a kezét, és megszorítja, megnyugtatásra várva. Ő csak egy szerencsétlen kisfiú, fényévekre az otthonától, akit elhagytak a szülei, és aki olyan kalandra indult, amely rémálommá változott a számára. Erre az erőtlen emberi érintésre volt szüksége ahhoz, hogy ne süppedjen bele az elviselhetetlen borzalmak posványába. Mégis micsoda fintora ez a sorsnak? Az örökké független Ozzie-nak szüksége van valaki más közelségére.

– Rendben – nyögte Ozzie erőtlenül, majd megszorította a fiú kezét. – Rendben, csak adj még egy percet. – Megpróbált felülni, de a teste nem akart engedelmeskedni az agyának. Tochee a teste alá tolta amőbaszerű végtagját, hogy segítsen neki. Ozzie riadtan nézett körül, félt attól, amit esetleg látni fog. – Hol vannak a szilfenek?

– Nem tudom – felelte Orion. – Már rég leléptek.

– Hm. Végre valami jó hír. Kitekerném a nyakukat, ha még itt lennének.

– Mi történt, Ozzie? Mit láttál?

Ozzie a homlokához érintette a kézfejét, és meglepődött, milyen forró a bőre; mintha láz döntötte volna le a lábáról.

– Láttam, hogy mi történt ezzel a világgal. Idegenek érkeztek csillaghajókkal, és... atomot dobtak a bolygóra.

Orion tétova tekintettel nézett körül.

– Ide?

– Igen, de jó régen, azt hiszem – felelte Ozzie, majd vetett még egy pillantást a romos palotára, és a szomorúság ismét elszorította a torkát.

– Miért mutatták meg neked? – kérdezte a fiú.

– Nem tudom. Tényleg nem. Azt hiszik, hogy ez az, amit keresek, hogy erre volt szükségem a dalom tökéletesítéséhez. Dal. – Undorodva ejtette ki a szót, és az arca grimaszba rándult. – Azt hiszem, nem teljesen értjük egymást. Ha hazaérünk, azonnal beperlem a kulturális hivatalt vagy hárommilliárd dollárra. Ezt sosem heverem ki. – Amint kimondta, rádöbbent, hogy ezt valóban nem fogja kiheverni. – Azt hiszem, pont ez a lényeg. Ez a szilfenek emléke. Ők azok, akik végignézték az egészet. És semmit sem tettek! – Belemarkolt a homokba, majd hagyta, hogy a homokszemek kiperegjenek az ujjai közül. Megbűvölve nézte a levegőben szálló, apró szemcséket. – Ez az ő gyászuk, nem az enyém, és nem is azoké, akik egykoron ezen a bolygón éltek. Ez róluk szól. Senki más nem tud róla, senkit nem érdekel. Többé már nem.

– Akkor most mit csinálunk?

Ozzie kimerültén meredt a nagy, fekete gömbre.

– Elmegyünk innen. Nincs itt számunkra semmi.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Elaine Doi még ennyi év elteltével is beleborzongott, amikor fellépett a pulpitusra. A szenátusi nagyterem padlójáról nézve lenyűgöző látványt nyújtott: egy széles, lépcsős emelvény a széksorok előtt, rajta egy íves, százéves tölgyből készített asztal. Az első miniszter ült mögötte, ő elnökölt az üléseken. Olyan éles fény világította meg a kupolás mennyezetről a beszélőt, hogy az utolsó lépcsőfokokat nem is lehetett látni. A bíborszínű szőnyeg már elöregedett, több helyen ki is kopott. A tölgyfa asztalba különböző méretű lyukakat martak, hogy a modern kori számítógépek, kijelzők és i-pontok is helyet kaphassanak.

A múltban számos alkalommal kellett fellépcsőznie erre az emelvényre, hogy politikai állásfoglalást tegyen, vagy pénzügyi beszámolót tartson a kincstár helyzetéről. A tömött sorokban ülő szenátorok nem kímélték, „Szégyen!” és „Mondjon le!” bekiabálásokkal kínozták, miközben a pulpitus felé haladt. Az emelvénytől jobbra helyet foglaló riporterek vérszagot kaptak, és hiénákként vigyorogtak a nyomorán, mindent rögzítettek, ami a nagycsarnokban történt. De végül mindenki csak őrá figyelt, ő döntött a vitás kérdésekben, őmiatta működött a törvényhozás és dübörgött tovább a politika szekere, és ő volt az, aki folyamatosan győztes találatokat vitt be politikai ellenfeleinek.

Ma azonban a hétszáz jelen lévő szenátor tiszteletteljes csendben várakozott, és mind felálltak, ahogy a hagyomány megkövetelte, amikor az elnök emelkedett szólásra. Ezt persze akkor is megtették volna, ha csak a szokásos havi felszólalását tartotta volna meg, de most valóban tapintani lehetett a levegőben a feszült várakozással teli izgalmat.

Ma valóban vezetőként tekintettek rá, aki majd kijelöli számukra a helyes utat.

A királyi testőrség tagjai felvezették őt az emelvényre, tisztelegtek, majd hátrahúzódtak a pulpitus mögé. Elaine mindig is úgy vélte, hogy tekintélyt parancsoló, skarlátvörös színű egyenruhájuk emeli a pillanat fényét. A királyi testőrséget még Vilmos király bocsátotta a mindenkori elnök rendelkezésére a Nemzetközösség megalapításakor, de azóta az Elnöki Iroda átvette a testőrség szervezésével és fenntartásával járó feladatokat.

– Szenátorok és a Nemzetközösség polgárai, kérem, csendes figyelemmel hallgassák a nagytiszteletű Elaine Doi elnök asszony szavait, aki szólni kíván önökhöz a mai napon – hirdette ki az első miniszter. Meghajolt Elaine előtt, majd odaállt az asztala mögé.

– Szenátorok és kedves polgártársaim – kezdte Elaine Doi. – Köszönöm, hogy időt szánnak rám. A híradásokból már bizonyára értesültek róla, hogy az Űrrepülési Hivatal három űrhajója, a Conway, a StAsaph és a Langharne visszatért a Dyson Alfától. Amit felfedeztek, az sajnos a legrosszabb forgatókönyvek egyikét idézi. Wilson Kime parancsnok megbizonyosodott róla, hogy az idegenek, a primerek, ahogy a jelek szerint nevezik magukat, valóban agresszívek és ellenségesek. Ami ennél is rosszabb, kiderült, hogy ezek a primerek fejlett technológiai bázisukat hatalmas féregjáratok építésére használják, amelyekkel óriási távolságokat képesek megtenni ebben a békés galaxisban.

Mondjunk hálás köszönetét Kime parancsnoknak és kiváló legénységének, amiért vállalták ezt az életveszélyes küldetést a mi érdekünkben. Emberfeletti bátorságról tettek tanúbizonyságot azzal, hogy teljesítették a küldetést, amit a primerek is érzékeltek, és ami egész biztosan elgondolkodtatja őket. Ugyanakkor ne feledjük, hogy külső segítséget kaptak egy nem várt forrásból.

El sem tudjuk képzelni, miféle borzalmakat kellett kiállnia, de Dudley Bose professzor feláldozta mindazt, ami még a lényéből maradt, hogy figyelmeztesse hajóinkat az idegenek valódi szándékaira. Szavakkal ki sem lehet fejezni, mekkora hálával tartozik az egész emberiség neki és a társának, Emmanuelle Verbekének a hősiességükért. Úgy értesültem, hogy az újjáélesztési folyamatok jól haladnak, így hamarosan újra csatlakozhatnak a társadalmunkhoz, mi pedig méltóképpen üdvözölhetjük őket.

De addig is rengeteg teendőnk lesz, ha meg akarjuk óvni szeretett Nemzetközösségünk biztonságát. Kedves polgártársaim, oly sok évszázadnyi békés terjeszkedést követően most úgy tűnik, hogy elkerülhetetlen a találkozás egy meglehetősen agresszív és ellenséges idegen létformával. Ha ez valóban bekövetkezik, akkor nem számíthatunk sem a szilfenek, sem a Mennyei Angyal segítségére, csak magunkra. Az emberiségnek most azt kell tennie, amit mindig is teszünk, ha ránk köszönt a sötétség. Azzal a bátorsággal és elszántsággal kell szembenéznünk ezzel az új kihívással, ami születési előjogunk, és amit oly sokszor bizonyítottunk már a történelmünk során.

Éppen ezért a mai napon aláírtam az ezernyolcvanegyes számú elnöki rendeletet, melynek értelmében az Űrrepülési Hivatal új hatás- és felelősségiköröket kap, hogy bármit megtehessen bolygóink és csillagaink védelme érdekében. A szervezet új neve mától Nemzetközösségi Flotta. Ebbe a flottába vetjük minden bizodalmunkat és reményünket a jövőt illetően. Biztos vagyok benne, hogy a kiválasztott nők és férfiak gyors és hatékony megoldási javaslattal állnak elő a távoli csillagok között kialakulóban lévő helyzet kezelésére. Ilyen embert próbáló feladattal még senki sem nézett szembe. Engem ért a megtiszteltetés, hogy Wilson Kime parancsnokot kinevezzem admirálisnak, és az ő kezébe adjam az új flotta irányítását. Súlyos teher ez, melyet a rá jellemző állhatatossággal visel majd, kamatoztatva vezetői képességeit, melyeket már eddig is többször bizonyított.

A primereknek a következőt üzenem: Lehettek bármilyen agresszívek és kegyetlenek, hiába sóvárogtok gyönyörű világaink után, nem jártok sikerrel. Mi, gyarló emberek egy oroszlán szívével rendelkezünk, számos háborút megéltünk, tűzben és kínban edződtünk. Megvan hozzá az akaratunk, megvan hozzá a jogunk, és elég elszántak vagyunk ahhoz, hogy félresöpörjük a gonoszt és elejét vegyük a zsarnokságnak. Én és az Elnöki Iroda erre esküszünk.

Elaine Doi elnök asszony meghajolt a szenátorok előtt, majd lelépett a pulpitusról. A királyi testőrség azonnal ott termett mellette, és lekísérték az emelvényről. Szavait egyhangú, őszinte tapsvihar és éljenzés üdvözölte, ami sokáig visszhangzott a szenátusi nagyteremben.

Patricia Kantil a lépcső aljánál várakozott, lelkesen, széles mosollyal az arcán tapsolt.

– Kiváló! – mondta, majd Doi mellé szegődött, és kimentek a teremből. – Tökéletes hangsúly és szóhasználat, érezhető magabiztosság, az emberek biztonságban érzik magukat attól, amit hallottak.

– Örülök, ha így van – felelte Doi, de idegesen mosolygott.

Amint kiléptek az ajtón, a királyi testőrség átadta őket a hagyományos fekete öltönyt viselő biztonságiaknak. Az elnöki stáb tagjai és a tanácsadók Doi nyomába szegődtek, és egy üstökös csóvájaként követték főnöküket a folyosón. Tizenegy hónapnyi elnöklést követően, amelyet még ő maga is feledhetőnek titulált, végre beragyogta őt a dicsfény a szenátusi szószéken.

Mire felért a harmadik emeleten lévő irodájába, már özönlöttek a gratulációk és a jó kívánságok az uniszféráról. A segítői azonnal leültek az asztalaikhoz, hogy fogadják és megválaszolják az üzeneteket.

– Szép beszéd volt, köszönöm – mondta Doi David Kerte-nek, amikor elhaladt az asztala mellett. A fiatalember felnézett rá, és hálásan mosolygott. Egészen a választásokig csupán Patricia első asszisztense volt, mostanra azonban az elnöki stáb legkiválóbb beszédírójává nőtte ki magát.

– Megtiszteltetés volt, asszonyom. Kennedy egyik Holddal kapcsolatos beszédéből puskáztam, gondoltam, helytálló a párhuzam.

– Az is – mondta Doi, majd továbbment az üvegfalú társalgóba. A helyiség valójában egy buborék volt, amely kitüremkedett a Szenátus épületének oldalából. Belülről teljesen átlátszó, kívülről azonban átláthatatlan fekete. Erőtér védte, arra az esetre, ha egy botor orvlövész próbára akarná tenni a tudását. Doi levetette magát az egyik széles kanapéra, és megkönnyebbülten fújta ki a levegőt.

– Iszol valamit? – kérdezte tőle Patricia, aki odament a koktélos-pulthoz.

– Igen. Nem. Nem lehet. Csak valami gyümölcslét kérek, hosszú nap vár még rám.

Patricia kinyitotta az egyik szekrényajtót, és kivett egy doboz narancs- és triffenbogyólét. A szeme körül lévő, vékony vonalak ezüstösen vibráltak, miközben a virtuális látómezejében felvillanó népszerűségi adatokat nézte. Bizonyos mutatókból mindig helyes következtetéseket tudott levonni, ezért elsősorban ezeket kereste.

– A Hill-Collins felmérése szerint hetvenkét százalékos a támogatottság – jelentette, amint befutott az eredmény. Felpattintotta az üdítősdobozt, a szénsavas ital felhabzott a lyukon keresztül. – Ötvenhárom százalék még mindig fél a primerektől, ez négy százalékkal kevesebb a tegnapi adatokhoz képest. Nyolcvannyolc százalék támogatja a flotta felállítását. A részvénypiac emelkedik, az elemzők úgy vélik, hogy a kormány jelentős mértékben növeli a kiadásokat a flotta felállítása miatt, ami igaz is. A pénzügyi szektor ideges a várható adóemelések miatt. Összességében ez kedvező. A második ciklus a zsebben.

– Hagyjuk ezt – legyintett Elaine Doi, és kivette Patricia kezéből a dobozt. – Hosszú még az út addig. Mi lesz, ha a primerek megtámadnak minket?

– Már kutakodtam a témában – felelte Patricia. – Háborús időkben a lakosság felsorakozik a vezetői mögé, ez történelmi tény. Neked a háború utáni időszak miatt kell aggódnod. Churchill, Bush, Dolven mind eltűntek a süllyesztőben, miután megnyerték a háborút.

– Mindig is ódzkodtam tőle, hogy ennyire nyíltan támogassam az Űrrepülési Hivatal felállítását, még akkor is, ha csak ezzel tudtam megszerezni Sheldon támogatását. De ez ma kifizetődött, hála istennek! – sóhajtott egy nagyot Elaine, majd beleivott az üdítőbe.

– Istent ne keverd bele! – csapott le rá Patricia azonnal. – Manapság egyre több választó ateista.

Az elnök asszony rosszalló pillantást vetett rá.

– Te mindig is támogattad a hivatal felállítását és szerepvállalását. Szerinted lesz háború? – kérdezte legfőbb bizalmasától.

– Én a benne rejlő új lehetőségek miatt támogattam a hivatal felállítását.

– Szerinted lesz háború? – ismételte meg a kérdést Elaine Doi.

– Őszintén? Nem tudom, Elaine. A Szenátussal és a sajtóval elbánok, de ez... ez túl nagy falat nekem, ehhez én nem értek. Amikor megtudtuk, hogy ezek a primerek egy óriás féregjáratot építenek, a taktikai elemző csapat majd összecsinálta magát. Olvastad Leopoldovich jelentését? Semmi sem indokolja, hogy ekkora szabású fejlesztésbe és építkezésbe fogjanak, éppen ezért a céljaik ismeretlenek. Ez nem túl jó hír, mert csak annyit tudunk róluk, amennyit Bose mondott. A legrosszabbat kell feltételeznünk. Bárki is építette azt a burkot a csillag köré, nagyon úgy tűnik, hogy jó okkal tette.

Elaine Doi mély levegőt vett, és próbált ellazulni.

– Ennek az elejétől kezdve nem volt semmi értelme. Minden szakértő egyetért abban, hogy egészen döbbenetes, már-már hihetetlen teljesítmény megépíteni egy ilyen burkot; mégis abban a pillanatban eltűnik, amikor megjelenünk a közelében.

– Már megmondtam, rosszul teszed, ha engem kérdezel. Senki sem tudott előállni elfogadható magyarázattal. Mindenki csak vaktában találgat, vagy olyan összeesküvés-elméletekkel állnak elő, mint Johansson. Még az ÉI sem tudja, hogy mi folyik ott, legalábbis ezt állítják.

– Ezt állítják? – vonta fel a szemöldökét az elnök asszony.

– Tudod, hogy nem bízom bennük – vont vállat Patricia.

– Te xenofób vagy.

– Valakinek annak is lennie kell.

– Na mindegy – sóhajtott ismét Elaine. – Azt ugyan nem tudjuk, hogy miért, de vélhetően egy háború küszöbén állunk...

– Ezt a szót se használd, ha kérhetem – vágott közbe Patricia. – A háború történelmileg súlyosan terhelt kifejezés. A konfliktust vagy a primer-szituációt javaslom.

– Kezdesz undok szokásokat felvenni. Nem baj, ha az ember megőrzi a természetes jellemvonásait – fintorgott Elaine.

– A jellemvonásokkal elbírok, de a tiltott szavakkal nem.

Elaine beletúrt a hajába; ezt olyankor szokta, amikor kezdett idegessé válni – amit Patricia már jó néhányszor szóvá is tett neki.

– Jól van, odafigyelek rá, hogy mit mondok – adta de a derekát.

– Köszönöm.

– Van itt valami, amiről Leopoldovich és, úgy tűnik, a többi szakértő is megfeledkezik.

– Mi lenne az?

– A Mennyei Angyal. Tudom, hogy az egyes számú bázist politikai alku eredményeként telepítettük oda, de ha valóban konfliktushelyzet alakul ki, akkor a Mennyei Angyal vajon itt marad?

– Ami azt illeti, Leopoldovich egyik embere elemezte ezt a lehetőséget, benne van az egyik mellékletben. Többször biztosított minket róla, hogy szól, mielőtt odébbállna, ezért lesz időnk rá, hogy áttelepítsük az egyes számú bázist a Kerenszkre. Az eszközök és az emberek féregjáratokon keresztül is eljuthatnak az összeszerelő állomásokra. Csak azért választottuk a Mennyei Angyalt, hogy megszerezzük Gall elnök asszony és az afrikai frakció támogatását. De fizikai valójában nincs rá szükségünk. Columbia egyik tanácsadója azt javasolta, hogy mentőbárkaként is használhatnánk a Mennyei Angyalt.

– Micsoda?

Patricia vállat vont.

– Ha a helyzet kritikusra fordulna, és vesztésre állnánk, akkor felvihetnénk a hajóra a kultúránk és a genetikai állományunk jelentős részét, jó néhány millió túlélővel együtt, és megkérhetnénk a Mennyei Angyalt, hogy vigyen el minket egy békésebb univerzumba. Biztosak vagyunk benne, hogy képes a galaxisok közötti utazásra.

– Édes istenem, te... komolyan beszélsz?! – hüledezett az elnök asszony.

– Columbia Bolygóbiztonsági Ügynöksége komolyan gondolja. Az elnök természetesen a kiemelt személyek közé tartozik, úgyhogy te rajta leszel.

– Na azt már nem! Nyomatékosan kérlek rá, hogy ez az őrült elképzelés sose lásson napvilágot! Keresztre feszítenének minket, ha kiderülne, hogy el akarunk menekülni.

– Rendben, gondoskodom róla.

Elaine lassan, hosszan fújta ki a levegőt a tüdejéből.

– Te mindig elolvasod a mellékleteket, igaz? – kérdezte.

– Igen, ezért vagyok itt.

– Na igen. Mi a következő lépés?

– Thompson Burnelli és Crispin Goldreich. A Szenátus elé kell tárni a flotta felállítására szánt költségvetési tervezetet. Láttad már, mi mindent kér Kime?

– Igen. Azt hittem, a képzelőerő már kiment a divatból: további öt felderítőhajó, húsz új hadihajó teljes támadó kapacitással, egy, az egész Nemzetközösséget lefedő féregjáratdetektor-hálózat, továbbá kéri, hogy Natasha Kersey igazgatósága kapjon teljes státuszt és hogy olvasszunk be további tucatnyi kormányzati tudományos részleget. Egyszázalékos adóemelés előtt állunk, el tudom képzelni, hogyan reagálnak majd rá a bolygók kormányai.

– Lehet, hogy Kime neve van a papíron, de a listát a Sheldon és a Halgarth család állította össze. Már el is kezdték a lobbizást, hogy a tervezet átmenjen a Szenátuson. Ha a Csillagközi Dinasztiák és a Nagy Családok összefognak, akkor véghezviszik, bármit főztek is ki. Az érintettségünk minimális marad ebben a kérdésben.

– Remélem is. Itt lesz a találkozó?

– Igen, de előbb hazamegyünk ebédelni.

– Pompás. – Elaine Doi kibámult a terem íves ablakán, és Washington régi Capitoliumát nézte. Szándékosan építették ide a Szenátus épületét, az Egyesült Szövetségi Nemzetek adójából, azért, hogy a Föld váljon a Nemzetközösség politikai központjává. Az Elnöki Palota azonban az Új-Rión állt, az új világok iránti gesztusként, ahogyan több igazgatóságot és részleget is az első generációs űr különböző, újonnan felfedezett bolygóira helyeztek át. Elaine Doi mindig is nagyobb biztonságban érezte magát az Új-Rión; az állatok is a saját territóriumukon erősek igazán.

Miközben az ősi várost áztató esőt nézte, egy egyszerű csillagtér-kép jelent meg a virtuális látómezejében. Az Új-Rió a Dyson Ikrekhez képest a Föld másik oldalán helyezkedett el, több mint ezer fényévnyire a primerektől. Ez nagy megnyugvással töltötte el.

Hoshe Fairfaxben parkolt le, majd visszagyalogolt egy háztömbnyit az Achaián. Dél körül járt az idő, és a pokoli forróság rajta kívül mindenki mást beűzött a hűs házakba az utcáról. Levette a zakóját, majd letörölgette az izzadságot a szemöldökéről. Az Achaia egyike azoknak a keskeny utcáknak, amelyek sehol sem akarnak véget érni, a repedezett betonból sugárzó hőtől vibrált a levegő a távolban, amitől nem is lehetett látni, hogy az utca hol fut bele a kereskedelmi negyedbe. Mindkét oldalon háromemeletes házak sorakoztak, előttük egy-egy kicsiny kerttel, ahol túlburjánzott bokrok és fák nőttek, a tulajdonosok hagyták, hogy a növények elérjék a tetőszintet. Az összes erkélyen légkondicionálók zümmögtek, a ventilátorok fáradhatatlanul birkóztak az elviselhetetlen meleggel. Autók jöttek-mentek körülötte, ki-be jártak a föld alatti mélygarázsokba.

Amikor elérkezett az első sikátorhoz, megállt, és óvatosan körülnézett. Mindkét oldalon különböző kúszónövényekkel és színesen virágzó cserjékkel benőtt kerítést látott. Az enzimkötésű betonút berepedezett az évek során, a sima, egyenletes felszínt kőtörmelék és por borította. A kutyák haragosan megugatták, amikor elhaladt a portájuk előtt. Még egy fémfarkas jellegzetes, csörömpölő csattogását is hallotta, és remélte, hogy jó erősen leláncolták.

Száz méter megtétele után el is érkezett a 3573-as számú ingatlan hátsó udvarához. Az alacsony, dupla kapu egy rövid betonudvarra nyílt, melynek végében egy előre gyártott vasbetonból épült, dupla garázs állt. Viharvert bungaló látszódott mögötte, az ablakait becsukták, a sárga festék jól láthatóan lepattogzott már a faelemekről. Zafírkék virágú kúszónövények futottak fel a tetőt tartó oszlopokra. A kacsok olyan szorosan fonódtak egymásba, hogy távolról inkább elnyújtott cserjére hasonlítottak.

Hoshe belépett a kapun. Az egyik garázsajtó nyitva volt, valaki mozgott odabent.

– Hahó! – kiáltotta.

Egy fiatalember ugrott azonnal az ajtóhoz, és meglepetten kukucskált ki rajta.

– Te meg ki a franc vagy, ember? – mordult rá a hívatlan látogatóra. Fekete farmert viselt, de olyan sokszor mosta már ki, hogy a színe szürkévé fakult. Egy hasonlóan viseltes, bíborszínű pólót vett fel hozzá. Aranykeretes napszemüveg ült az orrán, a rózsaszín lencsék felszínén folyamatosan ábrák és szövegek villóztak – Hoshe első életciklusa óta nem látott ehhez hasonlót, akkoriban nagy divatja volt az ilyen szemüvegeknek. Tökéletesen illett a sráchoz, lerítt róla, hogy nem lehet más, csakis szoftverfejlesztő kockafej.

– Hoshe vagyok, Karimot keresem.

– Sosem hallottam róla, ember, és most sok a dolgom.

– Giscard küldött. Giscard Lex. Azt mondta, Karim itt lakik. Mindenképpen beszélnem kell vele, fontos lenne – győzködte őt Hoshe, és elővett egy maréknyi oaktieri dollárt a nyomaték kedvéért. – Nagyon fontos.

A fiatalember mohón nyalogatta az ajkát, miközben a pénzt bűvölte a tekintetével. Paulának ismét igaza lett: mindig akad egy gyenge láncszem, és még csak túlságosan nagy erőfeszítésébe sem került, hogy megtalálja. Egy közönséges keresőprogrammal lehívta a Shansorel Partnership összes regisztrált ügyfelét, és amikor nem talált köztük büntetett előéletűt, egy keresztellenőrzéssel tovább keresgélt a barátok és kollégák között. Így bukkant Giscard Lex nevére, aki Karim csoporttársa volt az egyetemen, amíg ki nem rúgták, félbetörve ezzel a karrierjét, mert illegális drogverekkel kísérletezgetett. Egy kéthetes, laza megfigyelést követően meggyőződött róla, hogy még mindig tartják egymással a kapcsolatot.

Hoshe egy este ellátogatott hozzá, ahol azonnal dimenzióváltó, tudatmódosító e-drogot és két lányt ajánlottak neki, akik bármire hajlandóak, amit csak kérnek tőlük. Hoshe felajánlotta cserébe, hogy bekíséri a körzeti rendőr őrmesterhez, egy kis elbeszélgetésre. Giscard Lex megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor végül kiderült, hogy csupán annyi a dolga, hogy bemutassa őt Katimnak.

– Na jól van – adta meg magát Karim. Végighordozta a tekintetét a sikátoron. Smaragdzöld OÁ-vonalak villantak fel a füle körül, miközben ellenőrizte, nem ólálkodik-e valaki a közelben. – Gyere be!

A garázs tömve volt ládákkal. Egy munkaasztal futott végig a hátsó fal teljes hosszában, rajta különböző szerszámokkal, amelyek épp tisztítás alatt álltak. Régimódi eszközök voltak, Hoshe egyetlen modern elektromos szerszámot sem látott közöttük. Felvett egy csavarhúzót, és elmélyülten nézegette, miközben Karim becsukta az automata garázskaput. A képlékeny műanyag halk, cuppanó hang kíséretében siklott a helyére.

– Régiségeket gyűjtesz? – kérdezte Hoshe. – Nem is tudtam, hogy gyártanak még ilyen kézi szerszámokat.

– Dehogyis, ember – mosolygott rá Karim ravaszul. – Ez az én túlélőfelszerelésem. Ahová megyek, ott nincs elektromosság.

– Hová készülsz?

– Az Ezüstbolygóra, haver. A tündérek között fogok élni a csajommal. A saját bolygójukat megvédik majd a primerektől. Ez a kibaszott kormány szarik ránk, még egy tetves erőtér sincs Sötéttóváros körül.

– Értem. – A Karim-félék egyre nagyobb nyilvánosságot kaptak a médiában. A riporterek népvándorlásként utaltak a jelenségre, de a kormányok nem aggódtak a kivándorlók miatt, csupán néhány ezren voltak bolygónként, és mind első életciklusúak. Nem is regisztrálták őket. Ahhoz azonban elegendően sokan összeverődtek, hogy a TŰV háromszor annyi vonatot indítson az Ezüstbolygóra, mint normális esetben. – És mi a helyzet a flottával?

– Á! Az a néhány hajó? Ugyan mi a faszt érnek majd, ha megnyílik a Pokol Kapuja a Föld fölött, és több ezer ufó ront ránk, sok ezer démonnal a fedélzeten, hogy lemészároljanak mindenkit?! Nem véletlenül hívják így az óriás féreglyukat. Johansson Őrzőinek igaza van, hatalmas szarban vagyunk, és a korrupt politikusok nem segítenek rajtunk.

Csak véletlen egybeesés, mondogatta magának Hoshe, de be kellett látnia, hogy felettébb nyugtalanító egybeesés.

– Már ma este elutazol, vagy tudsz segíteni nekem?

Karim a ládákra mutatott.

– Még nem szedtem össze mindent. Kell egy csomó gyógyszer meg ilyesmi. Könyvek is kellenek. Manapság nehéz hozzájutni a papírkönyvekhez, és rohadt drágák. Tudtad, hogy Ozzie épített egy hatalmas könyvtárat a bolygóján, és ott őrzi a teljes emberi tudásanyagot? Ő apokalipszisre készül, haver.

– Szóval akkor tudsz nekem segíteni?

– Attól függ, mit akarsz.

– Giscard azt mondta, értesz a szoftverek megberheléséhez.

– Igen, talán. Ismerek néhány fogást. A melóhelyen van egy csapatunk, bizalmas problémákat oldunk meg, ugye vágod?

– Ja, vágom. Túl sok adót perkálok.

– Mindannyian, haver.

– Van egy cégem, autóalkatrészek importálásával foglalkozom, és a kormány alaposan megfingat. Csak tisztességes megélhetésre vágyom, ott a család meg a kölykök, de ezek a barmok...

– Igen, értem!

– Kellene egy szoftvermódosítás, hogy a szállítmány egy része rejtve maradjon. Ha le tudnék csípni tíz-tizenöt százalékot, akkor szépen elevickélhetnék. Olyan titkosítás kellene, ami kijátssza az adóhivatal rendszerét, és így külvilági számlára utalhatnám a bevétel egy részét.

– Ebben tudok segíteni. Ehhez még a srácok sem kellenek. Milyen könyvelőszoftvert használsz?

Hoshe elővett egy kristály memórialemezt.

– Rendszer és hálózat ezen – mondta kurtán.

– Pompás. Végre egy felkészült ügyfél, ezt már csípem – mosolygott Karim, majd elvette a memóriakristályt. – Egy ezres lesz, és előre kérem – közölte.

– Kétszáz most – mondta Hoshe, és rátette a pénzt a kristályra. – A többit, ha működik a szoftver.

– Jól van, haver, így is jó. – Karim begyűrte a pénzt az egyik hátsó zsebébe. – Jó a lapjárás, ez már a második maszek balhé a héten.

– Tényleg?

A Nemzetközösség számára a hadiflotta varázsütésre jelent meg a semmiből. Doi elnök asszony bejelentette, hogy felállítanak egy flottát, amely a következő hétre már fel is állt. Gyors ütemben építették a hajókat a Mennyei Angyalon, a bolygóbiztonsági munkacsoportok pedig elkezdték telepíteni a féregjárat-detektorokat a Dyson Alfához legközelebb eső bolygókon. Mindent tökéletesen az irányításuk alatt tartottak. Még Alessandra Baron is visszafogott elégedettséggel nyilatkozott a műsoraiban, noha az adóemelés tervezetét azért alaposan szétcincálta a szakértőkkel.

Kime admirális meglepődött, hogy milyen gördülékenyen ment végbe az átmenet. Természetesen nagyban hozzájárult ehhez, hogy amíg ő a második küldetést teljesítette a Dyson Ikrekhez, addig az összes szükséges felszerelést és a teljes személyzetet áttelepítették az Anshunról a Mennyei Angyalra. Így megadatott neki, hogy kizárólag azzal foglalkozzon, hogy az Űrrepülési Hivatalt átalakítsa az új flottává, az összes emberét és erőforrását erre fordíthatta. Gyakorlatilag ugyanazt a felső vezetői szerepet töltötte be, mint felnőtt élete kilencven százalékában.

Az Egyes Számú Bázis szabadesésben működő összeszerelő csarnokok füzéréből állt, harminc-negyven kilométerre a Mennyei Angyaltól, a maguk önálló kis szigetvilágában. Ugyanazt a szuperképlékeny fém technológiát alkalmazták, mint korábban az Anshun felett; azzal a különbséggel, hogy itt nem alakítottak ki féregjárat-összeköttetést.

Teherszállító hajók ingáztak az összeszerelő állomások és a Kerenszk kibővített és megnövelt kapacitású féregjárat-állomása között, az űrhajók új generációjának alkatrészeit szállították. Személyszállítók hordták a Mennyei Angyal és az összeszerelő állomások között a munkásokat, akik az újonnan épült Babuyan-korallzátony elnevezésű kupola alatt éltek. Ennek a kupolának az egyik új épületében kapott helyet Kime irodája is. Ide költöztette a flotta apparátusát, a tervezőirodákat, a kiképző létesítményeket és a kutatói részleget. A parkosított udvar közepén egy ötszög alapú, konkáv oldalú, harmincemeletes torony állt, amelyet DNS-spirálvonalban vettek körül a függőutak. Alessandra Baron nevezte el Pentagon II-nek, és a név bozóttűzként terjedt el a riporterek körében.

Wilson irodáját a legfelső emeleten alakították ki. Nem nyerte el a tetszését. Miközben a küldetését teljesítette, a belsőépítész a retro-modern irányba ment el: sima felületű, hajlott, niskai fából készült fehér bútorok, monokróm megvilágítású padló és falak. Mintha egy éppen előadást tartó színházban kellett volna dolgoznia. Csupán az új mini birodalmára nyíló, csodás kilátás jelentett némi üde színfoltot. A Babuyan-korallzátony alig egyharmadát foglalták el a városi területek, a többi részén facsemeték és új ültetésű, fiatal bokrok burjánzónak a dús, zöld gyepszőnyegben. A gyalogutak és tavak között gyöngy állagú betonsávok látszódtak, a majdani épületek alapjai. Gyönyörködött egy kicsit a kilátásban. Szinte minden este megnézte a kristálykupola felett lebegő Icalanise-t, és a bolygó sebesen áramló, homokszínű felhősávjait. Meglepődött rajta, hogy az elmúlt időszak eseményei mennyire erősen felkorbácsolták a kíváncsiságát, úgy érezte magát, mint első életciklusában, állandó izgatottság és nyugtalanság ülte meg a lelkét. Amikor ránézett erre az egzotikus gázóriásra, minden egyes alkalommal megállapította, mennyire nehezen tudja elképzelni, hogy visszatérjen a régi munkájához a Farndale Mérnöki Vállalatnál.

Anna érkezett meg elsőként arra a stratégiai megbeszélésre, amelyen ki kellett alakítaniuk a primerekkel szembeni eljárásrendet, de persze neki kellett megtennie a legrövidebb utat. Őrnagyi rangot kapott, és ő volt Wilson személyzeti főtisztje is, ami azt jelentette, hogy közvetlenül mellette kapott irodát, ő osztotta be az admirális napirendjét, és rajta kellett keresztüljutnia azoknak, akik Wilsonnal akartak beszélni a saját projektjeik és egyéb apró-cseprő ügyeik apropóján. Oscarral az oldalán lépett be a helyiségbe, Wilson már messziről hallotta felszabadult nevetgélésüket.

– Kantil kompja néhány perce kötött ki – jelentette Anna. – Hamarosan ideér.

– Rendben. – Wilson leállította az adatáramlást a virtuális látómezejében, és kedvesen visszamosolygott a nőre. Az eljegyzési gyűrű fényesen csillogott Anna ujján, miközben integetett a férfinak. Wilson akkor kérte meg a kezét, amikor a Conway kikötött, és Anna azonnal igent mondott. Oscar megjegyezte, hogy éppen ideje volt már. Az esküvő időpontját még nem tűzték ki, az egész napos, nyomasztó munka miatt nem maradt rá idejük, de közös lakást béreltek a kupola pereméhez közeli lakónegyedben.

Rafael Columbia makulátlan, fekete egyenruhájában érkezett. Az volt az első kérdése, hogy kijelölték-e már a nagy napot.

– Az én leghosszabb jegyességem tizenöt évig tartott – mondta –, szerintem rekordot dönthetnek, ha megcélozzák.

Wilson elgyötörtén mosolygott rá. Állandó tréfák és élcelődések céltáblájává váltak a bázison a konkrét dátum hiánya miatt. Amikor Doi elnök asszony felállította a flottát, Columbiát tette meg altengernagynak, ő felelt a bolygók védelméért, és ő volt Wilson helyettese. A Kerenszk felszínén alakította ki a főhadiszállását, elképesztő sebességgel olvasztotta be a különböző igazgatóságokat és ügynökségeket a részlegébe, folyamatosan növelve a birodalmát és a befolyását a Nemzetközösségben. Elsősorban politikai feladatok hárultak rá, neki kellett meggyőznie a kormányokat, hogy építsenek vagy erősítsék meg a nagyobb lakossági központokat védő erőtereket, és ez a feladat tökéletesen illett hozzá. Egyetlen vitás kérdés állt fenn közte és Wilson között, mégpedig az, hogy melyikük gyakoroljon közvetlen felügyeletet Natasha Kersley Seattle-projektje felett.

Columbia amellett kardoskodott, hogy ezt is olvasszák be az ő bolygóbiztonsági részlegébe, és a Kerenszken kapjon helyet. Wilson azonban úgy érvelt, hogy Kersley rendszereit végül is az űrhajókra telepítik majd, és éppen ezért a projekt szerves részét kell hogy képezze az Egyes Számú Bázis munkafolyamatainak. Wilson felhívta Sheldont, aki elnöki támogatásról biztosította őt. Megszületett hát a döntés, amit Rafael Columbia soha többé nem vont kétségbe.

Daniel Alstert Dimitri Leopoldovich társaságában vezették be a terembe.

Wilson meglepődött. Arra számított, hogy Alster Patricia Kantil kíséretében érkezik. Ők ketten képviselték a felügyelőbizottságot, míg Leopoldovich egy elméleti szakember, aki a taktikai elemzésre specializálódott a Stratégiai Tudományok Szentpétervári Intézetében. Kevés gyakorlati szakembert alkalmaztak, és a Nemzetközösség általában akkor kérte a segítségüket, amikor a szeparatista vagy nacionalista csoportok katonai erőt vetettek be a bolygójukon a legitim kormány ellen. Amikor még a Farndale Mérnöki Vállalat igazgatótanácsában ült, gyakorta hallotta, hogy a vezető politikusok becsmérlőn beszélnek a taktikai elemzőkről, számítógépes gyíkoknak tartották őket, akik egész nap csak játszanak. Ugyanakkor egészen eddig a csillagászatot is lenézték.

Dimitri néhány éve esett át harmadik megfiatalító kúráján, jelenleg húszas évei közepét taposta, de vékony szálú, szőke haja máris ritkulni kezdett. Világos bőre közelített az albínó fehérhez. Gyorséttermi diétán élt, egyáltalán nem sportolt, és ettől úgy nézett ki, mint egy pohos vámpír. Odabiccentett Wilsonnak, majd elfoglalta szokásos helyét, háttal a széles ablaknak.

– Hogy van Bose? – kérdezte Anna Daniel Alstertől.

– Az újjáélesztéstől mindig kiráz a hideg – vallotta be a férfi. – Azok a gyorsított növekedésű klónok nem is emberiek.

– De a személyisége sértetlen, ugye? – kérdezte Wilson.

– Ó, persze. Teljes egészében sikerült letölteni a biztonsági mentését. Az utolsó, amire emlékszik, hogy éppen jegyzeteket készít a Második Esély tevékenységéről, közvetlenül azelőtt, hogy átment volna az Őrtoronyra.

– És Emmanuelle?

– Ugyanaz, csak ő sokkal nyugodtabban viseli, mint Bose.

– Hogy értsük ezt? – kérdezte Wilson.

– Én csak egyszer találkoztam Bose-zal, és akkor meglehetősen ingerülten viselkedett – felelte Daniel. – Ez a jellemvonása... felerősödött. Az orvosok szerint a hírek, amiket az újjáélesztés után kapott, nem használtak az állapotának.

– Az a figyelmeztető üzenet, amit a második küldetés alkalmával kaptunk?

– Igen, az is. Kár, hogy nem tudjuk pontosan, kitől vagy mitől származott. Az újjáélesztett páciensek sokszor aggódnak, hogy az eredeti testük mégis életben van valahol. Ez a lehetőség gyakorta skizofréniához vezethet – felelte Daniel.

– Az üzenet egyértelműen közölte, hogy a primerek megölték őket.

– Igen, tudom. Bose azonban nem tud napirendre térni felette, hogy mi küldhette azt az üzenetet. Úgy véli, az énje valamilyen formában még mindig létezik és az idegenek fogságában sínylődik, ami jogos és logikus feltételezés, ezt el kell ismerni. Az sem sokat javított az állapotán, hogy a felesége közölte, elválik tőle. A pszichológus szerint ezt ő az új teste és az új élete elutasításaként értelmezte, ami miatt még inkább visszafordult a régi énje felé.

Wilson és Anna összenéztek.

– Még mindig lelkiismeret-furdalásunk van miatta, igaz? – jegyezte meg a nő.

– Igen. – Wilson kényelmetlenül fészkelődött. – Mit mondtak még róla az orvosok?

– Két hónap múlva kiengedik a klinikáról. Fizikailag tökéletes formába kerül addigra. Ami a mentális állapotát illeti, azt mondják, hogy az áldozatoknak általában egy egész életciklusra van szükségük ahhoz, hogy teljesen felépüljenek az újjáélesztésből. Bose sem kivétel alóla. Tele kell tömni antidepresszánssal, és majdcsak túlteszi magát rajta.

– Mondta már, hogy mihez akar kezdeni?

– Nem. Számos ajánlatot kapott különböző médiatársaságoktól. Nem csupán az életét akarják megfilmesíteni, szakértőként akarják bevonni a „primer helyzet” folyamatos értékeléséhez. Úgy tudom, a régi egyeteme tárt karokkal várja. Támogatnunk kellene ezt a lehetőséget, a Gralmondon nem okozhatna túl nagy károkat.

– Szóval akkor nem akar csatlakozni a flottához?

– Nem. – Daniel szélesen elmosolyodott. – Ezúttal nem kell tartani tőle.

Oscar hangosan felkacagott, amikor Wilson arcára nézett: az admirálisról lerítt a végtelen megkönnyebbülés.

Patricia Kantil lépett be a helyiségbe.

– Köszönöm, hogy megvártak – mondta udvariasan.

– Nem késett el – fordult felé Daniel Alster. – Épp Bose-ról beszélgettünk. Ha jól tudom, valamiféle ünnepség készül az ő és Verbeke üdvözlésére, amikor kiengedik őket a klinikáról. Ezt az ön irodája javasolta, Patricia?

– Igen. Tekintettel a múltjukra és a kialakult helyzetben betöltött szerepükre, főleg Bose esetében, úgy véltük, hogy megérdemelnék, ha az egész Nemzetközösség üdvözölné a visszatérésüket. Jelen pillanatban ők állnak legközelebb a régi értelemben vett hősökhöz. Az alelnök ott lesz, jól venné ki magát, ha a régi legénység egy-két tagja is részt venne a ceremónián.

Wilson kis híján hangosan felnyögött.

– Rendben, majd valakit elküldünk – ígérte. – Most pedig fogjunk neki, ha már mindenki itt van.

– Az én jelentésem egészen rövid lesz – kezdte Oscar. – Még egyik felderítőhajóval sincs kapcsolatunk.

– Mikor kellene az első hajónak bejelentkeznie? – kérdezte Daniel.

– A StAsaph tíz nap múlva ér vissza az Anshunra, ha nem talált semmit.

– És ha talált?

– Tizenöt csillagrendszert vizsgálnak át háromszáz fényévnyire a harmadig generációs űr peremétől, valójában egy hosszú, görbe pályán haladnak, amely elég közel viszi őket a csillagokhoz, hogy használhassák a hysradart. Ha a primerek féregjáratot nyitottak valamelyik csillagrendszerbe, akkor azt észreveszik. Ugyanakkor, figyelembe véve a repülési útvonalat, hosszú út vár rájuk, mire visszatérnek. Az, hogy még nem tértek vissza, azt jelenti, hogy az első tizenegy csillagnál nem találtak semmit.

– Vagy nagyon is találtak, és a primerek elkapták őket – dörmögte Rafael Columbia. Súlyos csend ereszkedett rájuk. – Csak realista vagyok – mentegetőzött.

– A másik hat felderítőhajónak az elkövetkező két hónap során kell visszatérnie – folytatta Oscar. – Több mint száz csillagrendszert ellenőriznek az út során. Ez sajnos nem túl sok, figyelembe véve a hatalmas távolságot a Dyson Alfáig, és a köztes űrben lévő rengeteg csillagot. Ha azonban a primerek elindulnak a Nemzetközösség felé, akkor kénytelenek lesznek köztes állomásként használni valamelyik csillagrendszert. Ezt kell megtalálnunk. Ha ezzel megvagyunk, akkor elkezdhetjük kidolgozni a különböző forgatókönyveket.

– Ezek a felderítő repülések állandók lesznek? – kérdezte Patricia.

– Igen – mondta Wilson határozott hangon. – Időben meg kell tudnunk, ha az idegenek valóban elindulnak felénk. Ez egy három-lépcsős védelmi rendszer. Rafael felügyeli a rövid hatótávú féregjárat-detektorokat, amelyek jelzik, ha féregjáratot nyitnak a Nemzetközösség határain belül. Állandósítjuk a járőrözést száz fényévnyi körzetben a Dyson Alfa irányába; ha a primerek felbukkannának valamelyik csillagrendszerben, arról legkésőbb három napon belül értesülünk. Ezenfelül a távolabbi csillagokhoz is küldünk ki járőrhajókat, de a nagy távolság miatt nem napokról, hanem hónapokról kell beszélnünk.

– És mikor lép életbe ez a járőrrendszer?

Már elkezdtük kiépíteni a széles bázisú detektorhálózatot – felelte Rafael. – Ha az idegenek egyenesen idejönnek, azt azonnal észrevesszük. Ahhoz, hogy a detektorhálózatot a Nemzetközösség egészére kiterjesszük, további tizennyolc hónapra van szükségünk.

– Értem. Admirális, mi a helyzet a felderítőhajókkal?

– Minden a hajók számától függ, természetesen. Ha ez a kezdeti felderítőút véget ér, akkor a közelebbi csillagok átvizsgálásához irányítom át a hajókat. További két felderítőhajó áll tesztelés alatt, és a következő öt űrhajó négy hónap múlva hagyhatja el az összeszerelő állomást. Azokkal együtt már tizenöt hajónk lesz, annyi elég a Nemzetközösség határának ellenőrzéséhez. A távolabbi megfigyelésekhez azonban további tíz hajóra lesz szükség, noha én jobban örülnék tizenötnek, vagy inkább húsznak.

– Hárommilliárd földi dollárba kerülnek darabonként – vágta rá Patricia kurtán.

– Ezzel én is tisztában vagyok. Az üzemben tartásuk is pénzbe kerül. Az Elnöki Iroda tisztában volt vele, hogy a flotta felállítását követő háromöt évben exponenciálisan növekednek majd a költségek.

– Később átnézem a kezdeti becslésekről szóló anyagot. Mi a helyzet a hadihajókkal?

– Az első három hajó négy hónap múlva készül el. Azt követően háromhetente építünk majd egyet. Azt még nem tudjuk, hogy összesen hány hadihajóra lesz szükségünk, az a primerek végső szándékától függ.

Minden szempár Dimitri Leopoldovichra szegeződött. Mióta a Második Esély visszatért, az Elnöki Iroda és a Szenátus rendszeres időközönként konzultált vele. Ezek alatt a megbeszélések alatt megtanulta, miként viselkedjen a politikai hatalmasságok és nagy befolyású személyek társaságában, hogyan kezelje a kellemetlen kérdéseket.

– Kizárólag egy dolgot tudunk a primerekről, méghozzá azt, hogy nem ruházhatjuk fel őket emberi tulajdonságokkal, nem úgy gondolkodnak, mint mi – mondta enyhe akcentussal. – Egy ilyen óriás féreglyuk megépítéséhez még egy ekkora és ennyire fejlett civilizációnak is fel kellett használni a rendelkezésére álló erőforrások jelentős részét. A csapatom a Pokol Kapujának nevezte el a féreglyukat. – Az ajka enyhén megrándult, mintha megrovástól tartana. – Nem tudjuk, miért építettek ilyen nagy féreglyukat. Az egyik feltételezés szerint semmiféle gazdasági megfontolás nem játszott szerepet, mert a féregjárat egy menekülőút, a faj fennmaradását biztosítja. A primerek félnek attól, hogy a burok ismét megjelenik, ezért minél gyorsabban szét akarnak szóródni a galaxisban. Csillagbárkák indulnak majd útnak, szaporító állományt és gépeket visznek magukkal, hogy új kolóniákat hozzanak létre. Ha hetente, vagy akár naponta eljutnak egy-egy új csillagrendszerhez, akkor többé nem lehet majd utolérni és börtönbe zárni őket. Tulajdonképpen ugyanúgy terjeszkednek, ahogy a Nemzetközösség, csak sokkal gyorsabb és intenzívebb ütemben.

– Na várjunk csak! – kapta fel a fejét Patricia. – Azt állítja, hogy nem is jelentenek fenyegetést ránk nézve?

– Nem ezt mondtam. A csapatom próbál több különböző, logikusnak tűnő elmélettel előállni. A második lehetőség értelmében tudják, hogy hol tartózkodnak azok, akik a burkot építették, és feléjük tartanak, hogy végre befejezzék a korábban megkezdett háborút. A harmadik lehetőség szerint viszont azért építették az óriás féreglyukat, hogy eljussanak a Nemzetközösségbe. Minket kizárólag ez a harmadik lehetőség érdekel. Előre kell bocsátanom, hogy nem érthetjük meg a motivációjukat, emberi gondolkodásmódunk és tulajdonságaink alapvetően befolyásolják a tisztánlátásunkat. Ahogy az már a szilfenek és a Mennyei Angyal példáján keresztül kiderült, viselkedésmintáink és gondolkodásunk nem egyetemleges. A Pokol Kapujának megléte is ékes bizonyítéka ennek. Tehát nem az a lényeg, hogy miért jönnek ide, hanem az, hogy idejönnek. Ennek megfelelően kell meghoznunk a döntéseket. Immáron két lehetőségük is nyílt a békés kapcsolatfelvételre, de egyik esetben sem mutattak rá hajlandóságot. Éppen ezért a csapatom arra a következtetésre jutott, hogy a Pokol Kapuja azért épült, hogy a primerek eljussanak a Nemzetközösségbe, és ez esetben ellenséges céllal érkeznek ide. Azt javasoljuk, hogy ha a primerek féregjáratot nyitnak a Nemzetközösség közelében, netán azon belül, akkor a flotta azonnal csapjon le, méghozzá a lehető legnagyobb haderővel.

– Ezzel nem hirdetnénk nyílt háborút ellenük? – kérdezte Patricia.

– Nem hiszem, hogy az Elnöki Iroda vagy a Szenátus támogatná ezt az eljárásrendet.

– Az összehasonlítás kedvéért: mi légpuskával lövöldözünk, ők meg ágyúval tüzelnek. Ha sikerült megszerezniük Bose és Verbeke emlékeit, márpedig minden jel erre utal, akkor szinte mindent tudnak rólunk, így azt is tudják, hogy békés szándékkal utaztunk oda és akartunk kapcsolatba lépni velük. Tudják, miként tudnának kommunikációs csatornát nyitni felénk, hogyan tudnák viszonozni barátságos és ártalmatlan közeledésünket. Sok mindent elárul róluk, hogy ezerévnyi bezártságot követően nem arra fordítják az erejüket és a forrásaikat, hogy felfedezzék az űrt maguk körül. Taktikai szempontból nézve, olyan manővereket végeznek, amelyekkel helyzeti előnybe kerülhetnek.

– De miért jönnek el ilyen messzire? – kérdezte Oscar. – Ha természeti erőforrásokat keresnek, akkor több száz jóval közelebbi csillagrendszer áll a rendelkezésükre, amelyeket meghódíthatnak, benépesíthetnek és kizsákmányolhatnak.

– Oly sok az ismeretlen tényező, hogy kénytelenek vagyunk kizárólag az általunk ismert néhány tényre szorítkozni, és mellőzni az örökös találgatást – mondta Dimitri Leopoldovich némiképp feddő hangon. – Még mindig nem tudjuk, hogy miért burkolták be a Dyson-csillagokat, főként azt nem, hogy kik. Azt sem tudjuk, hogy miért iktatták ki az egyiket. Egészen sarkosan fogalmazva, kedves barátaim: csak annyit tudunk, hogy bizonyítottan ellenségesek, több tízezer hadihajójuk van, és olyan féregjáratokat építenek, amelyeken keresztül eljuthatnak hozzánk. Vissza kell térnünk az alapértelmezett magatartásunkhoz: mi lőjünk először, hogy nekik már ne maradjon rá idejük. Jelen esetben nincs más választásunk, fel kell készülnünk a legrosszabb forgatókönyvre. Én inkább elköltenék hárombillió dollárt egy ütőképes flottára, és utána sajnálkoznék az elpocsékolt közpénzek felett, mintsem egyik reggel rádöbbenjek, hogy amikor még tehettem volna, nem tettem meg. Emlékezzünk csak Pearl Harborra.

Wilson leplezett örömmel nézte, miként rándul meg Patricia arca a hárombillió dolláros flotta említésekor.

– Nem hiszem, hogy a hasonlat teljesen helytálló – jegyezte meg –, de tökéletesen értem a gondolatmenetet.

– Azért lesz egy stratégiai előnyünk – vette vissza a szót Dimitri Leopoldovich. Merev, magabiztos mosolyától még vámpírszerűbbnek tűnt. – Mindösszesen egy. És ezt ki kell használnunk, bármilyen árat is kelljen fizetni érte, mert ez biztosítja a fennmaradásunkat. A primereknek szüksége lesz egy iszonyatosan hosszú utánpótlásvonalra. Utánpótlás nélkül nem lehet háborút viselni. Ezért a szakértői csapatom azt javasolja, hogy abban a pillanatban támadjuk meg a primerek féregjáratát, amint megnyitják azt a Nemzetközösség űrterében. Meg kell semmisíteni. Nem győzöm eléggé hangsúlyozni, hogy ez stratégiailag mennyire fontos lépés. Ha elkezdenek ideözönleni a féregjáraton keresztül, akkor már nem lesz értelme semmiféle eljárásrendről beszélni. Elemeztük a Conway felvételeit; többtucatnyi hajót küldtek át a Pokol Kapuján minden egyes órában, és az hónapokkal ezelőtt volt. Mi pedig itt arról beszélgetünk, hogy három hetente építünk egy hadihajót, úgy, hogy az első még el sem készült. Ha teljes ipari kapacitásunkat űrhajóépítésre fordítjuk, akkor is évtizedekbe telne annyi hajót építeni, amennyit a primerek most azonnal mozgósítani tudnak ellenünk.

– Ez a forgatókönyv valóban megvalósítható? – kérdezte Patricia.

– Át tudunk küldeni a féregjáraton egy olyan fegyvert, amely a túloldalon megsemmisíti a féreglyuk-generátort?

– Ha tudjuk, hol kell eltalálni, akkor elég hozzá egy feszítővas vagy egy parittyalövedék – felelte Wilson. – A lényeg az, hogy elég közel jussunk hozzá ahhoz, hogy végzetes károkat okozhassunk. Abban biztosak lehetünk, hogy a féregjárat felénk eső nyílását egész hajórajjal fogják védeni, és a legerősebb erőtérrel, amivel csak rendelkeznek. Át kell törnünk a vonalaikon, hogy eljuthassunk a generátorhoz a túloldalon. Jelen pillanatban a hajóink nem rendelkeznek egy efféle akció végrehajtásához szükséges fegyverzettel.

– Akkor ki kell fejleszteni és telepíteni őket! – vágta rá Dimitri Leopoldovich vehemensen. – Azonnal!

Patricia és Daniel összenéztek. Daniel alig észrevehetően bólintott.

– Rendben – szólalt meg Patricia –, ha valóban ez a szakértői csapat hivatalos állásfoglalása. Admirális, kérem, vizsgálják meg a javaslatot, és készítsenek költségbecslést az előkészítő bizottság számára.

– Természetesen – bólintott Wilson.

Paula nyaranta leginkább Párizs kávézóinak utcai teraszain szeretett ücsörögni. Az erősen nacionalista város kávéja mindig is keserűbb volt, mint máshol, itt nem követték az Egyesült Szövetségi Nemzetek kávébab-feldolgozásra vonatkozó előírásait. A sütemény, amit hozzá adtak, túlságosan sok kalóriát tartalmazott. A nap melengető sugarai és az emberek színes kavalkádja kellemes felüdülést jelentett az iroda sivársága után. Ez alkalommal azonban elkerülte a kávézókat, egy kis bisztrót választott. Beült a belső bokszba, és várt. Már ötven éve használta ezt a helyet is, a pincérnő kérdés nélkül kísérte oda a vendéglátóhely végében lévő asztalához. Paula forró csokit és mandulás-cseresznyés süteményt rendelt.

Az e-titkára jelezte, hogy befutott a hívás. Elővett egy kézi számítógépet, az asztalra tette maga elé, és várta, hogy felvillanjon a képernyő. Természetesen az irodában is fogadhatta volna a hívást, de ily módon szabadon megválaszthatta a beszélgetés időpontját. Thompson Burnelli arca jelent meg a vékony képernyőn; a homályos fehér és aranyszínű háttérből arra következtetett, hogy a férfi a szenátusi irodájában tartózkodik.

– Paula – üdvözölte a szenátor kedves mosollyal. – Hol az egyenruhája?

Bárki más hátborzongató pillantást kapott volna a megjegyzésért cserébe, ő azonban csak egy felfelé ránduló szemöldökkel szembesült.

– A tisztítóban – felelte a nő. A nemzetközösségi flotta felállítása váratlanul érte. Nem számított rá, hogy az újonnan alapított Bolygóbiztonsági Ügynökség máris átalakul és katonai szervezetté válik. Persze semmit sem tehetett ellene; egyik pillanatról a másikra a katonai hírszerzésben találta magát, méghozzá parancsnoki rangban. Nem volt beleszólása, akár tetszett neki, akár nem. Aznap, amikor bejelentették a változást a párizsi irodában, Tarlo tisztelegye üdvözölte őt, amikor bement dolgozni. Senki nem tett ilyet soha többé. A párizsi irodában senki sem hordott egyenruhát, pedig jogosultak voltak rá. A pletyka szerint azonban néhányan esténként uniformist húztak, és abban mentek el a szórakozóhelyekre, hogy kipróbálják, igaz-e a régi mondás, mely szerint a lányok buknak a tengerészekre.

Paulát az egyenruha aggasztotta a legkevésbé. Mel Rees közölte vele, hogy az egész irodát átköltöztetik a Kerenszkre, Columbia altengernagy ugyanis ott állítja fel a központi irodáját, és maga mellé gyűjt mindenkit. Heves szóváltásra került sor emiatt közte és Mel Rees között, mindketten latba vetették a kapcsolataikat, gyorsabban indultak útjukra a telefonhívások, mint a primer rakéták. Mel Rees mindenképpen át akart költözni a másik bolygóra, a bolygóvédelem főhadiszállására, ahol joggal bízhatott az előléptetésben; Paula azonban megmakacsolta magát, és lemondással fenyegetőzött abban az esetben, ha valóban átköltöztetik az irodát, vagy átalakítják a csapatát.

Rafael Columbia a szokásos politikai kifinomultságával oldotta meg a problémát. Paulát nevezték ki a Johansson-akció parancsnokává, melynek központja stratégiai megfontolások miatt Párizsban maradt. Mel Reest is előléptették. Ő áthelyezte a székhelyét a Kerenszkre, ahol a féregjárat – detektorok telepítésének felügyeletével bízták meg. Paula elégedetten nyugtázta, hogy személyes kapcsolatai értékesebbnek bizonyultak, mint a férfi családi összeköttetései.

– Sajnálom, hogy csak ilyen sokára jelentkezem – kezdte Thompson Burnelli –, de rég volt ennyire izgalmas az élet a Szenátusban... sőt, ami azt illeti, nem emlékszem, hogy bármikor is ennyire felpörögtek volna az események. Kime második küldetése alaposan felkavarta az állóvizet. Nem gondoltam volna, hogy a végén fel kell állítani egy hadiflottát, és rengeteg feladatom akadt az előkészületek során.

– Tudta, hogy a Kiemelt Bűnügyek Igazgatósága végül katonai hírszerzésként végzi?

– Nem, Paula, nem vettem észre, hogy Rafael ennyire ambiciózussá vált. Hallottam az összetűzéséről Reesszel, örülök, hogy sikerült kompromisszumos megoldást találni, és ön így Párizsban maradhatott. Alig tudtuk megtartani magunknak a Szenátus Biztonsági Szolgálatát, Columbia arra is rá akarta tenni a kezét.

– Ez így tarthatatlan, Thompson. Szükségünk lesz egyfajta csillagközi szervezetre a bűnözők felkutatására. A katonai hírszerzés kizárólag Johanssonnal foglalkozik, semmi más dolga nincs. A régi kollégáim a korábbi ügyeiken dolgoznak, csak most már egyenruhát hordanak hozzá.

Thompson szomorkásan elmosolyodott.

– Ha csupán ennyi lenne. Kisebb ellenállás alakult ki a flottával szemben. Ezek ma még csak elégedetlenkedő hőzöngők, akik nem csatlakoztak a népvándorláshoz.

– A helyi rendőrség majd foglalkozik velük – legyintett a nő.

– Nem vitatkozni akarok, Paula, azért hívtam, mert híreim vannak.

– Elnézést, hallgatom.

– Először is, az Elnöki Irodának nincs titkos hírszerző ügynöksége. Ez teljesen biztos, apámmal is konzultáltam. Bárki követte is el a Venice Coast-i robbantást, azt nem az elnök és nem is Szenátus bízta meg.

– Köszönöm – mondta Paula. – Mi a helyzet az Űr Kapujával és a Peremvilágra tartó szállítmányokkal? – kérdezte.

– Hm. – Thompson kényelmetlenül fészkelődött. – Itt válik érdekessé a dolog. Személyesen beszéltem Patricia Kantillal, és elmagyaráztam neki, mennyire fontos lenne, ha a Peremvilágra tartó összes szállítmányt ellenőrizhetnénk. Azt mondta, egyetért velünk, és Doi elé tárja az ügyet. Azóta csak emlékeztetőket kapok arról, hogy a kérdés megfontolás tárgyát képezi. Most már nemcsak ön gyanakszik, én magam is kíváncsivá váltam. Egy ennyire egyértelmű döntést pillanatok alatt meg lehet hozni, én nem is foglalkoznék vele, rábíznám az egyik tanácsadómra. Sokat elmond az ügyről, hogy eddig nem sikerült keresztülvinni.

Paula érezte, hogy jeges borzongás fut végig a hátán, a még mindig gőzölgő forró csoki ellenére is. Hosszú évtizedeken át kérvényezte ezt az Igazgatóság összes új igazgatójánál, eredménytelenül. Végül mindig mindannyian falakba ütköztek, és ezeket a falakat az Elnöki Iroda emelte.

– Ki ellenzi a dolgot? Biztosan nem maga Doi elnök asszony.

– Valóban nem. Ez a hatás-ellenhatás newtoni törvénye: ha mi teszünk valamit, akkor valaki más az ellenkezőjéért lobbizik. Valaki azt akarja, hogy a szállítmányok ellenőrizetlenek maradjanak.

– Ki?

– Nem tudom. Itt most arc nélküli árnyakkal van dolgunk. Ezen a szinten az ellenfelek nem fedik fel magukat, ez is a játék része. De, Paula, én kiderítem, hogy ki az. Elérte, hogy aggódni kezdjek emiatt, és ez nem kis teljesítmény.

Kellemes, meleg napfény szűrődött be a félgömb alakú dolgozószoba mennyezeti körablakain keresztül, pontosan Mark Vernon feje felett. A házba jóval több fény jutott be, mint az előzetes tervezgetések alkalmával gondolta, amikor a feleségével részletesen kidolgozták ezt az elképzelést. Természetesen szerette, hogy a dolgozószobája ennyire világos, csak valahogy egy kicsit homályosabb zugot képzelt el magának, teletömve a személyes holmijával; egy menedéket akart, egy erődöt, ahová a férfi időnként elvonulhat a családja elől. De valahogy nem érezte helyénvalónak, ha rendetlenséget csinál ebben a tiszta, levegős, gyöngyházfényű kőkorall falakból emelt szobában. Ezért aztán mindig rendet tartott az íróasztalán, az iratait rendszerezve tárolta a nagy alvafa szekrényben. Mivel Barry és Sandy ezt leszámítva szabadon garázdálkodhattak az egész házban, végül is a dolgozószoba vált a legtisztább helyiséggé.

Benyitott a tejüveg betétes ajtón, és értetlenül forgatta a fejét. Sehol sem látta a kabátot, amit keresett, pedig megesküdött volna rá, hogy ott kell lennie valahol.

– Apa! Gyere már! – kiáltotta Sandy az előszobából, a háta mögül.

– Nincs itt – mondta, remélve, hogy Liz megszánja őt.

– A te kabátod – felelte a felesége az előszobából.

Ismét körbejáratta a tekintetét a dolgozószobán. Ekkor felbukkant Panda, a család labradorkölyke, maga után vonszolva Mark kedvenc kabátját a földön. Boldogan csóválta a farkát, és elégedetten nézett fel a gazdájára.

– Jó kislány – mondta neki Mark, és elindult felé. – Tedd le! Tedd le szépen! – ismételgette.

Panda farka még hevesebben járt, felkészült a játékra. Futásnak eredt.

– Nem! – kiáltott utána Mark. – Marad!

Panda átrohant az előszobába, a kabátot természetesen vitte magával. Mark ott loholt a nyomában.

– Vissza! Marad! Tedd le! – Próbálta felidézni a kutyaiskolában tanultakat, és annak megfelelően viselkedni. – Lábhoz!

Liz éppen egy széldzsekit adott fel Sandyre. Mind a ketten megfordultak, és nagy érdeklődéssel nézték a mókás jelenetet.

– Hagyd abba! Állj! Vissza! – Mark már félúton járt az előszobában, amikor Barry jött ki a konyhából, és nyugodt hangon megszólalt:

– Gyere ide! – mondta, és megveregette a combját. Panda odacsámpázott hozzá, és letette elé a kabátot a földre. – Jó kislány. – Barry megsimogatta, majd hagyta, hogy a kutya megnyalja az arcát és a kezét.

Mark a maradék méltóságát összeszedve lehajolt, és felvette a kabátot a padlóról. A kutya szája hatalmas, nyálas foltot hagyott a vállrésznél. Egy éve vették Pandát, amikor végre beköltözhettek a kőkorall házba. Családi kutya, na persze, kizárólag Barrynek engedelmeskedett.

„Azért, mert még kölyök – hajtogatta folyton Mark az elmúlt három hónapban. – Majd kinövi.” „Hát persze, drágám” – hagyta rá Liz.

Noha Marknak soha nem volt kutyája, mindig is szeretett volna egyet; gyakorta elképzelte, amint hosszú családi sétára mennek az Ulon-völgybe, és az eb ott nyargal mellettük. Egy ilyen kutya hűséges, engedelmes és ragaszkodó, ideális társ egy gyerek számára. Arról nem is beszélve, hogy az Ulon-völgyben szinte mindenki tartott kutyát, ez is hozzátartozott a randvárosi életérzéshez.

Az állatkereskedő a Dau’sing Bevásárlóközpontban azt állította, hogy a fehér labrador ugyanolyan barátságos, mint az eredeti fajta, sőt a fehér színvariációt okozó DNS-módosítás miatt még intelligensebb is. Csodálatosan hangzott. Amint Sandy megpillantotta a bolyhos kölyköt a fekete karikákkal a szeme körül, minden eldőlt, még mielőtt Liz vagy Barry bármit is mondhattak volna.

Mark a karjára fektette a nyálas kabátot.

– Mindenki készen áll?

– Pandát is visszük? – kérdezett vissza Barry.

– Igen.

– Te vigyázol rá – mondta szigorúan Liz. – Nem vesszük le a pórázról!

Barry mosolyogva cibálta ki a kutyát a ház bejárati ajtaján. Liz ellenőrizte, hogy jól áll-e a széldzseki Sandyn, majd kiterelte őt a bátyja után.

– Barrynek házi feladata van – jegyezte meg az asszony. – És a csemetekertben már így is kevesen vagyunk, nem léphetek le minden délután.

– Ha azt akarod, hogy haladjon a sulival, akkor nem kellene velünk jönnie – dünnyögte Mark. – De tudod, hogy ezt meg kell tennem.

Liz nagyot sóhajtott, majd merengő tekintettel nézett körbe az előszobában, nosztalgikus érzések kerülgették.

– Igen, tudom.

– Az életmódunkat védelmezzük, Liz. Meg kell mutatnunk a flottának, hogy nem tehetnek meg velünk bármit, nem cselekedhetnek kényük-kedvük szerint.

Liz szeretetteljes pillantást vetett rá, és végighúzta a mutatóujját a férje orrán, majd az állán.

– Nem is sejtettem, hogy egy olyan férfihoz mentem hozzá, aki szigorú elvek szerint él.

– Sajnálom.

– Ugyan már, szerintem ez aranyos.

– Biztos, hogy vinnünk kell a gyerekeket is? – kérdezte Mark ezúttal bizonytalanul. – Úgy értem, ezek a mi nézeteink, nem akarok rájuk kényszeríteni semmit. Ilyenkor mindig a vegetáriánus és a mélyen vallásos gyerekek jutnak az eszembe, akik csak azért azok, mert a szüleik arra nevelik őket. Ezt mindig is utáltam.

– Ez most más, drágám. Egy tüntetés nem életre szóló elhivatottság. Ráadásul élvezni fogják, te is tudod.

– Egen. – Mark próbált nem elvigyorodni, de nem sikerült. – Tudom.

Az Ables furgon Liz négykerék-meghajtású Toyotája mellett állt a tömörített mészkősávon, ahol korábban az átmeneti otthonuk volt. Noha a kompozitelemekből épített házat már rég elbontották, Mark még nem szakított rá időt, hogy beprogramozza a robotokat, és mindent eltakarítson az útból A gyerekek már bent ültek a hátsó ülésen, és civakodtak. Panda lelkesen ugatott, és próbált rájuk mászni.

– Öveket becsatolni! – szólt rájuk Liz, amikor beszállt a kocsiba.

Mark határozottan hátravezette a kutyát, beemelte a fedett raktérbe, majd beszállt a vezetőülésbe.

– Indulhatunk? – kérdezte.

– Igen! – kiáltották a gyerekek egyszerre.

– Akkor gyerünk!

Végighajtottak az Ulon-völgyön, át a Magaslápon, majd rátértek az autópályára, és észak felé haladtak, folyamatosan távolodva Randvárostól. Néhány kilométerrel később a völgyek elkeskenyedtek, a négysávos út pedig felhágott a hegyre, és egy széles hegyhát mentén futott tovább. Harminc kilométerre a várostól eljutottak az első alagúthoz. Nem volt szembeforgalom. Amikor az út kiegyenesedett, Mark alkalmanként meg-megpillantott egy járművet maguk előtt.

Nyár elején jártak, ezért a hegyről alázúduló patakok még nem száradtak ki, de már korántsem hoztak annyi vizet, mint a tavaszi hóolvadáskor. A Dau’sing-hegység mindkét oldalon magasra nyúlt mellettük, ahogy az út tovább fúrta magát előre északi irányba a kemény sziklában. Bizonyos szakaszokon több száz méter mély szakadékok tátongtak az út mellett, és mindössze egy kőmellvéd választotta el őket tőlük. Az alacsonyabb lejtőkön növő nyílhegyű útifű a szokásos sárgából mézszínbe csapott át, megkezdődött a jó egyhetes virágzási időszak.

Negyvenöt kilométerre a várostól elhaladtak az egyik ott hagyott JCB útépítő gép mellett, amelyekkel Simon Rand belevájta az autópályát a hegybe. Egy zúzott kővel borított folton állt, a törmeléket egyik testvére harapta ki a hegy oldalából. Több évtizede sínylődött már ott az út mellett, kitéve a kemény teleknek és az elemek tombolásának. A fémrészek annyira elrozsdásodtak, mintha megolvadtak volna, a kompozitelemek berepedeztek, a színüket kiszívta a nap. Széles, masszív lánctalpai meghajoltak és megereszkedtek, már nem tartották meg a gép súlyát, így a hasa leért a talajra. A roncsvadászok széthordták a kisebb alkatrészeket, a rovarszemre emlékeztető vezetőfülke ablakát rég betörték.

Mindkét gyerek izgalomba jött, Marknak pedig meg kellett ígérnie, hogy egyszer elhozza ide őket, hogy felmászhassanak rá.

Újabb öt kilométer megtétele után a Zuelea-hegy széles tetején az út elzáródott, utolérték az álló kocsisort. Napo Langsal intette le őket. Búvártúrák és -tanfolyamok szervezésével foglalkozott, saját hajója is volt hozzá Randvárosban. Mark a városon kívül még nem találkozott vele, ideje nagy részét a hajón töltötte. Mark abban sem volt biztos, hogy van autója egyáltalán.

– Helló! – üdvözölte őket Napo. – Colleen visszamegy a városba, úgyhogy ha elfoglalnátok a helyét a kocsisorban, hálásak lennénk érte.

– Nem gond – felelte Mark. – Hoztunk magunkkal ebédet, de a gyerekeknek estére haza kell érniük.

– Úgy tudom, este hét körül jön néhány autó, ők veszik át az éjszakai műszakot.

– Rendben. – Mark újra elindult, óvatosan szlalomozott a szabályos minta szerint leparkolt autók között. A többség az övéhez hasonló furgon volt, vagy négykerék-meghajtású terepjáró, Randvárosban általában ilyen autókat használtak. Jártak-keltek körülöttük az emberek, és amikor észrevették őket, integettek nekik, és a hüvelykujjukkal jelezték, örülnek, hogy csatlakoztak hozzájuk. Középen megbontották az úttorlaszt, Mark pedig áthajtott a déli útpályára. Azonnal kiszúrta Colleen kisteherautóját; az oldalára a félorganikus nedvességkivonó levelekkel foglalkozó vállalkozásának rózsaszínű és smaragdzöld lógóját pingálták, amely fényesen fluoreszkált a napsütésben. Mark több vitát is lefolytatott vele az általa forgalmazott félorganikus eszközökkel kapcsolatban, de ma már kedvesen mosolyogtak egymásra, amikor találkoztak.

– Ma különösen erős a közösségi szellem – mormolta Liz gúnyosan, hogy a gyerekek ne hallják. Összemosolyogtak.

Mark elfoglalta Colleen megüresedett helyét. Kiszálltak a kocsiból, majd a barikád elejére mentek, ahol nagyméretű haszongépjárművek, buldózerek, traktorok, hókotrók, autópálya takarítógépek és kétemeletes buszok torlaszolták el az utat teljes szélességében. Olyan szorosan álltak egymás mellett, mint a kirakós darabjai. Simon Rand személyesen üdvözölte őket. Sárgabarack színű, Gandhi stílusú tógát viselt, a félorganikus anyag mozgás közben nyurga lába körül lengedezett, mindig gondosan takarva a testét, melegen tartva őt a csípős, kora nyári, hegyvidéki időben. A hatvanas évei vége felé járt, ezért már határozott ráncok jelentek meg ébenfekete arcán. A magas férfihoz tökéletesen illett a természet őrének szerepe, karizmatikus volt és szenvedélyesen makacs, sokakat tudott meggyőzni az elveiről, és a maga oldalára állítani.

Többen is ott csoportosultak a nyomában. Egész kis kísérete alakult, amilyet a vezető politikusok tartanak maguk körül, de ezek az emberek inkább látszottak tanítványoknak. Egyesek összeszedettnek és koncentráltnak tűntek, másokról viszont lerítt, hogy a saját álomvilágukban élnek. A követők fele nő volt, kivétel nélkül fiatalok és csinosak, vagy nemrég jöttek ki egy megfiatalító kúráról, vagy még csak az első életciklusukban jártak. Simon elvei és megingathatatlan eltökéltsége számos feltétlen hívet szerzett neki Randváros lakosai körében, noha az újonnan betelepülőknek nem győzte hangsúlyozni, hogy ő is csak egy ember a sok közül.

– Mark, örülök, hogy eljöttél – üdvözölte Simon meleg hangon, és erősen megszorította a kezét.

Határozottan egy politikus kézfogása – gondolta Mark.

– És te is, Liz. Kedves tőletek. Tudom, milyen nehéz időt szakítani az efféle igaz ügyekre, ha valaki nap mint nap dolgozik, főleg, ha csak nemrég csatlakozott a közösségünkhöz, és ráadásul jelzálogot kell fizetnie. Nincsenek rá szavak, hogy a köszönetem méltón kifejezzem. Nagyra értékelem, hogy eljöttetek.

– Néhány délután belefér – vont vállat Liz könnyedén. Ő azon kevesek közé tartozott, akikre nem hatott Simon bűbája, de még ő is tisztelte az elszántságát.

– Bízzunk benne, hogy ez az ügy nem is követel ennél nagyobb áldozatot – mondta Simon. – Azt hallottam, persze nem hivatalos forrásból, hogy hajlandók tárgyalni egy másfajta erőforrásról, és elfelejtik azt a borzalmas plutóniumot, amit magukkal hoztak.

– Jól hangzik – mondta Mark. – Hol van ránk szükség?

– Van egy széles senki földje köztünk és köztük, egyre több család gyülekezik ott. A gyerekek játszhatnak a barátaikkal.

– Panda is jöhet? – kérdezte Barry reménykedve.

– A te kutyád? – Simon a gyerekekre kacsintott. – Természetesen mindenkit szívesen látunk a tüntetésen. Panda is élvezni lógja. De ne hagyd, hogy ez a nagyfiú túl sok rendőrt megharapjon. Csak a munkájukat végzik, és amúgy sem velük van bajunk.

– Nagylány – javította ki Sandy. – Panda szuka.

– Ó, elnézést kérek. Igazán pompás jószág.

– Köszönöm. Panda azt mondja, hogy te is kedves vagy.

– Akkor mi is odamegyünk – döntötte el Mark, és becipzárazta a kabátját. Bárcsak elhozta volna a kesztyűjét, bosszankodott magában.

– Addig maradtok, amíg jólesik – mondta Simon. – Az a lényeg, hogy eljöttetek, nem az itt eltöltött órák alapján ítéljük meg az elszántságotokat.

– Feltételezem, az egyik buszban alszotok – szúrta közbe Liz.

– Igen. Nem akarjuk, hogy a flotta áttörjön a blokádon, ezért én és a leghűségesebb híveim nem mozdulunk innen, egész éjszaka virrasztónk. Nem mozdulhatok, Liz, ez az otthonom, és az is marad az idők végezetéig. Ide kötnek a gyökereim. A szívem repes attól, amit itt elértünk, a lelkem békére lelt. Meg kell értened, hogy itt kell maradnom ezen az úton, nem engedhetem, hogy tönkretegyék azt az életformát, amit oly sokan választottak maguknak.

– Megértem.

Simon nagy levegőt vett, és derűs nyugalom ült ki az arcára.

– Már el is felejtettem, milyen a hegyi levegő illata. Nyers tisztasága frissítő erejű. Idefent újra és újra megerősítést nyer, hogy jó ügyért harcolunk és érdemes folytatni a küzdelmet. Ez az út, amit építettem, nem csupán egy betoncsík. Ezen az úton fontos döntéseket hozunk, amelyek befolyásolják a sorsunkat.

– Azt hiszem, ha megjön a váltás, hazamegyünk – mondta Liz.

Simon meghajtotta a fejét, de az arcára fagyott a mosoly, mint a hívőnek, akit szembesítettek a rideg tényekkel.

– Ez durva volt – jegyezte meg Mark, miután elindultak a barikád eleje felé. Simon és leghűségesebb követői is továbbálltak, hogy elintézzenek valamely újabb rejtélyes küldetést.

– Dagályos vén trotty, időnként le kell törni a szarvát – mondta erre Liz, majd összeérintette két tenyerét, a homlokához emelte, és előrehajolt. – És meglelék a békét s a harmóniát – kántálta.

Mark átölelte a feleségét, és gyengéden magához szorította.

– Ezt mondd el a lázongóknak is.

A nagy haszongépjárművek mögött az út pár száz méternyi szakaszon üres volt. Több száz randvárosi lakos járkált fel-alá a nyílt területen. A felnőttek kisebb csoportokba verődve beszélgettek, folyamatosan toporogtak, hogy elűzzék a hideget, amit a keleti, magas, állandó hósapkát viselő hegycsúcsokról leáramló, hűvös levegő sodort hozzájuk. A gyerekek is csapatokat alkottak, és különböző játékokat játszottak. Röprobotok cikáztak a levegőben, a legújabb őrület: ezeket a kicsi, repülő csészealjra emlékeztető szerkezeteket ellentétes irányba forgó lapátok hajtották, és elektromos kesztyűvel lehetett irányítani őket. A mozdulatlanul, felemelt karral álló gyerekek fura látványt nyújtottak, az ujjaik úgy táncoltak a levegőben, mintha láthatatlan zongorán játszanának, minden egyes mozdulat új jelet küldött a magasban szárnyaló, olykor sebesen alábukó repülőgépeknek. Egyik-másik időnként meglódult, és a túloldalon unatkozó rendőrök felé suhant. A szülők szigorúan reccsenő hangja sem késett sokat, a pajkos gyerekek kénytelenek voltak visszahívni a játékszereiket.

A rendőrök mögött, a déli oldalon hosszú sorban álltak a huszonhat kerekű SAAB Vitán kamionok. Először is, nagy teljesítményű dízelmotorok hajtották őket, pedig az autópálya szigorú környezetvédelmi szabályzata értelmében kizárólag elektromos meghajtású járművek közlekedhettek rajta. De még ez a kihágás is eltörpült a szállítmányuk mellett. Egy féregjárat-detektor állomás telepítéséhez szükséges eszközöket és gépeket hoztak magukkal, és az állomást épp Randváros fölött akarták megépíteni a hegyekben. A szállítmány három fissziós mikroreaktort is tartalmazott – ezek szolgáltatnák az energiát a detektorok működéséhez.

Heves vita alakult ki az autópálya északi fizetős kapujánál, amikor a hosszú konvoj odaért. A flotta tisztje azonban kihívta a rendőrséget, ők pedig felülbírálták az autópálya-kezelő alkalmazottját, és továbbengedték a konvojt. Simon Rand természetesen azonnal értesült az esetről, és rögtön akcióba lendült. Elhatározta, hogy még az autópálya déli vége előtt feltartóztatja a konvojt, ezért riadóztatta a követőit, és kérte, hogy járművekkel vonuljanak fel, hozzanak el minden munkagépet, amit csak tudnak, és torlaszolják el az utat. Amikor eljutottak a Zuelea-hegy legmagasabb pontjára, megálltak, elzárták az utat, és ott hagyták a mozdíthatatlan járműveket. Már két napja tartott az ellenállás.

Mark és Liz kisvártatva összetalálkoztak a Conant és a Dunbavand családdal, az övék volt az a csemetekert, ahol Liz is dolgozott. Ők is elhozták magukkal a gyerekeiket, egy kis délutáni kikapcsolódás gyanánt.

– Maradt valaki egyáltalán a városban? – merengett Liz fennhangon.

Néhány órán keresztül beszélgettek, legfőképpen arról, hogy a nem várt események milyen hatással lesznek majd a turizmusra. A turistabuszok megunták a dolgot, és visszafordultak, nem várakoztak tovább a konvoj mögött, a hoteltulajdonosok és a túraszervezők tajtékoztak a dühtől, és kártérítési perrel fenyegetőztek. Kézről kézre jártak a forró italos termoszok. Akik fázni kezdtek, visszaballagtak a járművükhöz, és melegebb ruhát vettek fel. A gyerekeket az egyik buszra vitték, ha el kellett végezniük a dolgukat. A tüntetés sokkal inkább hasonlított egy hatalmas, össznépi piknikre, mint valódi, vérre menő tiltakozásra.

Jó két óra elteltével Mark visszaindult a furgonhoz, hogy elhozza az ebédjüket. Narancsos villanást vett észre a szorosan egymásra parkoló járművek között: Simon Rand fáradhatatlanul járt-kelt az emberek között, hűséges követőivel a nyomában, és hirdette az igét. Mark odaért a kocsisor végéhez, és a nyakát tekergetve kereste a sajátját, amikor megpillantotta őt.

Azonnal látta rajta, hogy nem turista, lerítt róla, hogy nem csatlakozna egyetlen szervezett turistacsoporthoz sem, sütött róla a maga-biztosság, a függetlenség szikrája ott pislákolt a tekintetében. Mark mindig is jó érzékkel szúrta ki az ilyen árulkodó jeleket. Tipikusan az az első életciklusú lány volt, aki szórakozni jött, itt akarta eltölteni a szabadidejét és elkölteni a pénzét, hogy kipróbálja az összes létező extrém sportot, amit a vidék csak kínálni tudott. Mark még nem látta őt a városban, sem pincérnőként valamelyik bárban, sem eladóként valamelyik üzletben.

Lélegzetelállítóan szép volt. Mark ettől idegessé vált, ilyen gyönyörűség láttán mindig felvetődött benne a gondolat, hogy milyen felesége lesz Liz után. Mind a ketten tisztában voltak vele, hogy a házasságuk nem tarthat örökké. Noha tökéletesen alakult az életük, nem voltak köztük viták vagy üresjáratok, mindketten realisták maradtak. Ez pedig azt jelenti, hogy időnként el lehet gondolkodni efféle dolgokon. Vagy nem?

A lány észrevette, hogy Mark őt bámulja, és kedvesen rámosolygott.

– Szia! – Rekedtes hangja volt, ami tökéletesen illett hosszúkás arcához és csábosan pisze orrához. Bronzbarna bőre jól passzolt szőke, hosszú, göndör hajához.

– Szia! – Mark önkéntelenül is megfeszítette a hasizmait, és kihúzta magát. – Keresel valakit?

– Nem igazán, csak nézelődöm.

– Ja, aha, ööö, az izgi események ott elöl zajlanak. Na nem mintha sok minden történne, leszámítva a srácok focimeccsét. Hehe!

– Értem. – A lány lassan odament Markhoz, közben végig mosolygott. Mindenki más melegen öltözött, ő azonban csak egy rövid ujjú, fehér pólót viselt, és hozzá térdig érő, szarvasbőr szoknyát. Egy kicsiny, ezüst M csillant meg közvetlenül a szoknya szegélye felett. A lánynak széles válla és feltűnően izmos hasa volt. Lapos sarkú cowboycsizmát viselt, de még így is ugyanolyan magas volt, mint Mark. Kezet nyújtott. – Mel vagyok.

– Mark. – Próbált nem túl nagy jelentőséget tulajdonítani a közvetlen érintkezésnek. Mel valahogy jóval magabiztosabbnak és kifinomultabbnak tűnt, mint a korabeli randvárosi lányok.

– Szóval te a gyerekek focimeccse miatt jöttél?

Markot elkábította a lány búgó hangja, a teste közelsége. Meredten bámulta, egy pillanatra sem vette le a szemét az arcáról, és még mindig a kezét szorongatta.

– Á, dehogy! Simon Rand és a város ügyét támogatom a jelenlétemmel.

– Értem. – A lány udvariasan kihúzta a kezét Markéból. – Az egész város támogatja ezt az útzárat?

– Igen, természetesen. Felháborító és elfogadhatatlan, amit tenni akarnak velünk. Meg kell állítani őket.

– Hogy ne építhessenek féregjárat-detektor állomást?

– Igen, pontosan, és meg is akadályozzuk. Csakis úgy védhetjük meg az elveinket, ha összefogunk ellenük.

A lány gyönyörű homloka ráncba szaladt.

– Még nem töltöttem el túl sok időt itt, de azt már észrevettem, hogy milyen sok embert vonz a puritán élet. Mégis miféle elvekről van itt szó? Beavatnál?

– Mi itt egyszerű életre vágyunk, tiszta és zöld környezetben.

– Ezt a flotta nyilvánvalóan nem fogja tönkretenni. A detektorállomást a hegyekben építik meg, messze a várostól, nem lesz hatással az emberek életére. És a Nemzetközösségnek tényleg tudnia kell, ha a primerek féregjáratot nyitnak a határainkon belül.

– Nekünk a kivitelezéssel van bajunk. Nukleáris energiát akarnak használni, és ez szöges ellentétben áll mindennel, amiben hiszünk, és amit az életmódunkkal képviselünk. Nem kérdezték meg a véleményünket, egyszerűen csak megjelentek itt, végigdübörögtek az autópályán, hogy teljesen önkényesen, engedély nélkül építkezzenek.

– Tán engedélyre lenne szükségük?

– Mi az hogy! Az alapító charta hatálya a Dau’sing-hegységre is kiterjed, márpedig a charta tiltja a nukleáris erőforrások használatát.

– Ezt értem, de a flottának szüksége van féregjáratdetektor-állomásokra a déli kontinensen is, hogy felállhasson a teljes hálózat. Ha a lakosok tiltakoznak ellene, azzal emberiségellenes tettet követnek el, nem?

– Ha ez emberiségellenes, hát állunk elébe! – harsogta Mark olyan vehemenciával, ami elnéző mosolyra késztette a lányt. – Ez egyáltalán nem emberiségellenes. A detektorállomás helyét egy rakás aktakukac jelölte ki, fogtak egy térképet, és ráböktek egy pontra a Dau’sing-hegységben. Mit sem törődtek az itt élők kívánságával és véleményével, még arra sem vették a fáradságot, hogy megismerkedjenek a szokásainkkal. Ezzel az útzárral csak azt akarjuk elérni, hogy a mi álláspontunkat is vegyék figyelembe. Ami azt illeti, már el is kezdődtek a tárgyalások egy alternatív energiaellátó rendszer kiépítéséről.

– Ezt nem tudtam.

– Nos, ez nem hivatalos infó.

– Nem kerülne az többe? – kérdezte Mel.

– Amennyi pénzből a flotta gazdálkodik, ez meg se kottyan nekik. Az lenne a dolguk, hogy megvédjék az életformánkat. Ezért megéri egy kicsivel többet költeni, nem igaz?

– Azt hiszem, igen.

– Szóval... mióta vagy a városban? – váltott témát Mark. – Nem láttalak még itt.

– Csak most érkeztem.

– Ha tovább maradsz, és ki akarod próbálni az extrém sportokat, van egy-két haverom, akikkel beszélhetek az érdekedben.

– Köszönöm, Mark, kedves tőled, de ki tudom fizetni magamnak – hárította el az ajánlatot a lány.

– Hm, értem. – Ekkor eszébe jutott, hogy ebédet kellene vinnie a családjának. – Nos, gondolom, összefutunk még.

– Már alig várom – búgta a lány az ajkát csücsörítve.

Aznap este megengedték Barrynek és Sandynek, hogy Baxteréknél aludjanak, így végre kettesben maradtak, és bementek a városba. A Phoenix bárban indítottak a Litton utcában, amely párhuzamosan futott a főutcával. Mint az összes többi épület a városban, ez is újszerű volt, napelemtetővel és hőszigetelt kompozitfalakkal. Belül azonban valódi téglafallal takarták el a szénszálas vázszerkezetet, a famennyezetet pedig kőrisfa oszlopokkal támasztották alá. Ettől az átalakítástól vált a téglalap alakú helyiség kellemesen sötétté és meghitté. Maga a bárpult szinte teljesen elfoglalta az egyik falat. Többféle sört kínáltak, és az összes bort, amit a Randváros mögötti völgyekben termeltek. A Vernon család pincéjéből származó borból is tartottak néhány palackkal. Széles kandalló állt a szemközti falnál, akkora, hogy két kéményt is építettek hozzá. A nagyméretű tűztérbe egészen hosszú rönkök is befértek, izzasztó hőséget teremtve még a leghidegebb téli estéken is. Nyaranta, mint most is, egy hosszú kerámiatálat tettek oda, tele frissen vágott virággal. Több karosszéket is elhelyeztek a kandalló elé, és ők le is csaptak négyre Yuri és Olga Conant társaságában. Ekkorra általában már nem nagyon lehetett helyet találni, de most az útzár miatt jóval kevesebben jöttek el a bárba, mint máskor.

– Nem csak itt van ez így – mondta Yuri egy pohár pinot noir-ral a kezében, amely a Chappies pincészetből származott. – Az összes vendéglátóhely megszenvedi a dolgot, még a Babs Kebabs forgalma is visszaesett.

– Épp turnusváltáskor kezdődött az útzár, sokan már elmentek, és az új csoportok még nem érkeztek meg – szólt hozzá Liz a témához.

– A hotelek háromnegyed részben konganak az ürességtől.

– Akik pedig itt ragadtak a városban, őrjöngenek a dühtől – mondta Olga. – Tökéletesen megértem őket.

– Sokkal rosszabb helyek is vannak Randvárosnál, nem olyan borzalmas itt ragadni – vélte Yuri.

– Simonnak gondolnia kellett volna rá, hogy miként jutnak át az útzáron. Az elvei kárt okoznak az embereknek.

– Különbség van kár és kényelmetlenség között – jegyezte meg Clark.

– Ez esetben nem. A turisták szabadsága véget ért, ők csak vissza akarnak jutni az otthonukba, hogy folytathassák az életüket. Munkába kell állniuk. Te hogy reagálnál, ha valaki megakadályozna abban, hogy eltartsd a családodat? – kérdezte Yuri.

– Már csak egy-két napig tart, legfeljebb.

– Igen, de akkor is rosszul szervezték meg.

– Nem maradt túl sok választásunk – szállt vitába vele Mark. – Kíváncsi lennék, hogy a flotta miért nem szólt előzetesen, hogy detektorállomást akarnak építeni a fejünk fölé.

– Ez egy sürgősségi projekt – vont vállat Olga. – Talán nem is tudtak róla addig, amíg meg nem érkeztek az első szállítmányok az Elanra.

– Rendben, de a kormányszóvivő miért nem tájékoztatta a lakosságot? – akadékoskodott tovább Mark.

– Mert jól tudják, hogy mi lett volna Simon válasza.

– Pontosan, éppen ezért ez egy összeesküvés, úgy akarták megépíteni az állomást, hogy már csak azt vegyük észre, hogy ott van és üzemel. Kész tények elé akartak állítani minket.

Mark e-titkára jelezte, hogy hívás érkezett Carys Panthertől. Meglepte a dolog, ezért fogadta a hívást.

– Nézed Alessandra Baront? – kérdezte Carys.

– Én is örülök, hogy beszélünk – mondta Mark –, már legalább hat hónapja...

– Ne légy seggfej, azonnal kapcsolj oda! Ha vége, visszahívlak. – Ezzel megszakadt a kapcsolat.

– Mi az? – kérdezte Liz.

– Nem tudom – ingatta a fejét Mark. – China! – fordult oda a pultoshoz. – Be tudnád kapcsolni nekünk Alessandra Baron műsorát, ha megkérlek? – Nem szerette a nő fennhéjázó stílusát, folyton csak kritizált mindent és mindenkit, de semmi építő jellegű nem volt a műsoraiban. Miközben nézte, úgy érezte magát, mint akit kioktatnak a maró gúnyra szakosodott sznobok.

A bárpult mögött ácsorgó, idős férfi kirakta a műsort a nagy portálra.

– Ó, a francba! – Mark a saját, majd egy méter magas arcát látta.

„Mi itt egyszerű életre vágyunk, tiszta és zöld környezetben” – mondta épp a felvételen.

– Szóval riporter volt – mormolta. – Nem tudtam, ezt nem említette.

– Mikor történt ez? – kérdezte Liz.

– Ma délután. Odajött hozzám, amikor elmentem az ebédért. Azt hittem, a városból jött.

A kép visszaváltott a stúdióba, ahol Alessandra Baron egy kerevet közepén ült, jól ismert, csinos arca olyasfajta derűt sugárzott, mint amikor egy felnőtt egy suta kamaszt figyel. Mellanie Rescorai ült mellette, aki most még kifinomultabbnak tűnt, mint fenn a Zuelea-hegyen. Egyszerű, testhez tapadó, skarlátvörös ruhát és fekete kosztümkabátot viselt, egy ezüst M betűvel a hajtókáján. A haját csábos frizurává kócolták össze.

Liz hosszú, lapos pillantást vetett Markra. A szemöldöke enyhén megemelkedett.

– Ez volt a riporter?

– Aha – dünnyögte Mark, és csendre intette a feleségét.

Yuri és Olga sokat sejtetően összenéztek.

– Mit mondott ezt követően? – kérdezte Alessandra Baron.

– Azt hiszem, ezen a ponton leginkább azt szerette volna megkérdezni, hogy nem megyünk-e el egy motelbe és töltjük ott a délután hátralevő részét – Mellanie harsányan kacagott. – De sikerült távol tartanom magamtól a kezét azzal, hogy azt mondtam, a flotta nem akarja tönkretenni az egyszerű életüket. Kitalálod, hogy mit mondott erre?

– Hálás volt érte? – kérdezte Alessandra Baron ravaszan megcsillanó szemmel.

– Ó, igen. Nézzük meg! – A kép visszaváltott Markra és az útzárra.

Miközben ott ült a székben a kandalló előtt, egy pohár borral a kezében, tudván, hogy mire figyeljen, észrevette, hogy az a mosoly, amit délután villantott a lányra, bizony meglehetősen kényszeredettre sikeredett. Nyugtalannak tűnt. Mint amikor egy férfi le akar nyűgözni egy nőt. Sőt legfőbb vágya, hogy lenyűgözze.

„Nekünk a kivitelezéssel van bajunk. Nukleáris energiát akarnak használni, és ez szöges ellentétben áll mindennel, amiben hiszünk, és amit az életmódunkkal képviselünk. Nem kérdezték meg a véleményünket, egyszerűen csak megjelentek itt, végigdübörögtek az autópályán, hogy teljesen önkényesen, engedély nélkül építkezzenek.”

„Tán engedélyre lenne szükségük?”

„Mi az hogy!”

A kép ismét visszaváltott a stúdióba.

– Ez elképesztő! – Alessandra Baron hüledezve rázta a fejét, mint aki nem akar hinni a fülének. – Mégis mennyire degeneráltak ezek ott Randvárosban?

– Ezt megvágták! – tiltakozott Mark fennhangon, hogy mindenki hallja a bárban. – Én... nem ezt akartam mondani. Másról is beszéltem, a nukleáris mikroreaktorokat is megemlítettem. Azt miért nem közölték le? Elferdítik az egészet. Ezek... az istenit, teljesen hülyének állítanak be! – Érezte, hogy Liz megfogja a kezét, és bátorítóan megszorítja. Mark kétségbeesetten nézett rá.

– Minden rendben – súgta az asszony.

– Annyira degeneráltak, mint amikor három generáción keresztül a családon belül házasodsz – felelte Mellanie Alessandra előző kérdésére.

Néma csend telepedett a Phoenix bárra.

– Szerinte nekünk, a Nemzetközösségnek, nemcsak hogy nincs jogunk életmentő védelmi rendszert telepíteni egy lakatlan hegyoldalra – folytatta Mellanie –, de... nézzük csak meg a következő bejátszást.

– Basszus! – mordult fel Mark. Azt akarta, hogy azonnal szakadjon félbe a műsor. Azt akarta, hogy az egész világegyetem szűnjön meg létezni.

Korábban Mellanie a következő kérdést tette fel neki:

„Ha a lakosok tiltakoznak ellene, azzal emberiség elleni tettet követnek el, nem?” – Mindezt olyan hangsúllyal, amitől teljesen jogosnak tűnt a kérdés.

Mark óriási arca idétlenül mosolygott.

„Ha ez emberiség elleni, hát állunk elébe!” – harsogta.

A stúdióban Mellanie látványosan, „ezt se én mondtam” mozdulattal vállat vont.

– Kurva! – szitkozódott Mark magából kikelve. Felugrott a székéből, a borospohara lerepült a földre. – Te kibaszott ribanc! Nem így értettem!

Mindenki abbahagyta a beszélgetést a bárban, és rámeredt. Alessandra Baron műsora eltűnt a képernyőről, a helyét az Új-oxfordi meghívásos golfverseny vette át.

– Elég ezekből a szófosó szukákból! – dörögte China. Több skarlátvörös OÁ-tetoválás is felvillant tar koponyáján. – Te meg ülj vissza a helyedre, Mark! Mindannyian láttuk, hogy szándékosan rászedtek. Kapsz egy másik italt, a ház kontójára.

Liz megfogta a csuklóját, és visszahúzta a helyére.

– Ez biztosan nem jogszerű! – hőbörgött tovább Mark. – Nem lehet az! – A dühe kezdett hitetlen döbbenetbe átcsapni.

– Az attól függ, hogy mit tudsz bizonyítani – mondta Yuri kimérten. – Ha egy bíróságon letöltenék az emlékeidet az esetről, akkor bizonyítani tudnád, hogy számodra hátrányosan szerkesztették meg az elhangzottakat, és elferdítették a valóságot. – A hangja a mondat végére elhalkult Olga szigorú pillantásának súlya alatt.

– Ne izgulj, drágám – próbálta nyugtatgatni Liz. – Itt mindenki ismer téged, tudják, hogy ez az interjú egy álnok kelepce volt. A flotta így akar válaszolni az útzárra. Csak nyomást akarnak gyakorolni Simonra, hogy hagyjon fel az ellenállással. Ez a politikai hatás-ellenhatás törvénye.

Mark a tenyerébe temette az arcát. E-titkára jelezte, hogy ismét Carys Panther keresi. Ahogy Simon Rand is. Több ezer üzenetet kapott másodpercenként az uniszférán keresztül, és mind a személyes tárhelyére érkezett. Mindenki, aki csak látta Alessandra Baron és Mellanie Rescorai műsorát, közölni akarta vele a véleményét. Kíméletlenül.

A hőség és a páratartalom minden egyes lépéssel emelkedett. Ez Ozzie-t némiképp meglepte. Mostanra elég sok szilfenösvényen ment végig ahhoz, hogy felismerje, mikor érkeznek el egy újabb határvonalhoz. A változás mindig finoman, fokozatosan állt be, de ezúttal nem így történt.

Egy lombhullató erdőben bandukoltak épp, a második világon, mióta elhagyták a szellembolygót. Nyár közepén jártak, a nyíló vadvirágok gyönyörű, színes szőnyeggel borították be az erdő talaját. Pálmafák és óriási páfrányok jelentek meg a vastag fatörzsek között. Különös szagot éreztek, amely egyre áthatóbbá vált; beletelt kis időbe, mire Ozzie rájött, hogy mi lehet az. A tenger. Hosszú ideje nem járt már tengerparton. Eddig még egyik szilfenösvény sem haladt el tenger mellett.

Fokozatosan világosodott; az erős napfénybe csipetnyi indigókék keveredett. Beletúrt a zsebébe, és elővette a napszemüvegét.

– Valahol máshol vagyunk, igaz? – kérdezte Orion lelkesen. Megbűvölve nézte az őket körülvevő fák levélzetének dús lombkoronáját. Az aljnövényzet is sűrűbb lett, mint korábban, a fű magasabbra nőtt, a színe sötétebb zöldre váltott. Különböző kúszónövények tekeregtek a fák törzsein, sárga és fehér szirmú virágaik élénken virítottak.

– Nagyon úgy tűnik – dünnyögte Ozzie. Amikor megfordult, hogy a fiúra nézzen, észrevette, hogy az ösvény élesen elkanyarodik a hátuk mögött. Biztosan tudta, hogy szinte nyílegyenes vonalban haladtak már órák óta. Orionnak ez nem tűnt fel, a barátságmedált tartotta a kezében, és feszülten tanulmányozta. Amikor elhagyták a szellemvilágot, visszakérte Ozzie-tól. Amit ott tapasztalt, az megváltoztatta a szilfenekről alkotott véleményét. Noha soha többé nem lesznek már számára azok a csodálni való, mesebeli tündérlények, legalább megbízható szövetségeseknek tekinthetők. Ozzie ezt az érettség jelének vette.

– Vannak szilfenek a közelben? – kérdezte a fiútól.

– Nem t’om – mormogta Orion. Látszott rajta, hogy zavarja valami. – Még sosem láttam ilyennek a medált. Zöld színe lett. – Felemelte az ékszert, és megmutatta Ozzie-nak. A parányi, különleges ékkő élénk smaragdzöld színben játszott a bőrzsineg végén. – Szerinted ez azt jelenti, hogy valami más is van itt?

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, Orion – felelte Ozzie őszintén.

A pálmafák ritkulni kezdtek, a fű azonban már térdig ért. Óriási hullámok futottak végig Tochee mozgásszervként funkcionáló, hasalji képletein, csak így tudott továbbhaladni a testéhez tapadó, makacs fűszálak között. Ozzie lelassított. Már nem látta az ösvényt, csupán a mindent beborító fűtengert. Itt már nem magasodtak föléjük fák, a húsos levelek nem fogták fel a napsugarakat, egyre erősebben érezte a bőrén a csillag melegét. A talaj enyhén lejtett a talpuk alatt. A táj hullámzott ugyan előttük, de a távolban felsejlett a tenger mással össze nem téveszthető, kék felszíne.

Most merre? – kérdezte Tochee szemének villanásaival.

Ozzie szembefordult idegen barátjával, majd vállat vont. Tochee mostanra jól megtanulta ennek a mozdulatnak a jelentését, túlságosan is sokszor látta már.

– Azon nem vágtunk át – mondta hirtelen Ozzie, mert miközben visszafordult Tochee-hoz, arrafelé nézett, amerről jöttek. Egy közepes nagyságú hegy lekerekített csúcsa nyúlt fel mögöttük a magasba, a tetejét sűrű pálma- és páfránydzsungel borította. Néhány cingár, szürke fa nyúlt ki közülük, leginkább a fenyő és az eukaliptusz keresztezésének tűntek. Az erdősáv nem lehetett szélesebb két kilométernél.

Ozzie éppen azon gondolkodott, hogy miként fejezze ki magát, amikor az egyik elektromos eszköze csippant egyet a hátizsákja mélyén. A hang, amely a Nemzetközösségben annyira szerves részét képezte a mindennapoknak, hogy már fel sem tűnt volna, itt meglehetősen idegenül csengett. Meglepetten nézett össze Orionnal.

– Kapcsolatot a csuklóra erősíthető számítógéppel! – mondta Ozzie az e-titkárának. Amint a beültetései életre keltek, azonnal ikonok jelentek meg a virtuális látómezejében. Azóta nem látta őket, hogy kilovagolt Lyddington városából az Ezüstbolygón. Úgy tépte le magáról a hátizsákját, mintha az tüzet fogott volna. Az e-titkár megerősítette, hogy a csuklóra erősíthető vezérlőegység jelet továbbított a beültetései felé. Mindent kirázott a hátizsákjából, nem érdekelte, hogy a holmijai szétszóródnak a magas fűben. Egy piros LED villogott a fényesen csillogó vezérlőegység oldalán. A kezére húzta a készüléket, és a szuperképlékeny fém karperec azonnal rásimult a csuklójára. Az alkarján lévő OÁ-tetoválás kapcsolatot létesített a számítógép i-pontjával. Egy ruhakupac alatt megpillantotta a kézi számítógépét. Felkapta a földről, és bekapcsolta. Újabb ikonok villantak fel virtuális látómezejében.

– Az anyja! – motyogta hüledezve. Az e-titkár megkezdte mindkét számítógépes egység fájljainak támogatását. Amíg az e-titkár ezzel foglalkozott, Ozzie újrarendezte a kézi számítógép ikonjait. A jó félméteres képernyő teljes szélességében szétnyílt.

– Kérlek! – könyörgött, miközben áttetsző, borostyánsárga ujjaival szimbólumokat húzott elő a nyelvészeti fájlból, amelyen hónapokon át keményen dolgozott.

Azok a csúcsos virágminták jelentek meg a képernyőn, amelyeket Tochee használt, olyan sötét bíborszínnel ragyogtak, amit a képernyő csak produkálni tudott.

Tochee megmerevedett. Helló! – üzente elülső szemgerezdje.

– Ismét működnek az elektromos berendezéseink – mondta Ozzie fennhangon. A kézi számítógép jelek sorozatává alakította át a szavakat, amelyek megjelentek a képernyőn.

Értem.

– Ezek Tochee beszélő rajzai? – kérdezte Orion hitetlenkedve, és lenyűgözve meredt a képernyőre.

A kézi számítógép ezt is lefordította.

– Így igaz, kicsi ember – jelent meg Tochee válasza a képernyőn. – Nem megfelelő tartományban vannak, de így is látom őket.

Orion önfeledten kurjantgatott és ugrándozott. A levegőt csapkodta az öklével.

– Én vagyok az, Tochee! Végre beszélgetünk! Beszélek hozzád!

Ozzie boldogan mosolygott le a fiúra, és összecsapták a tenyerüket.

– Tisztában vagyok vele, hogy mi történt – fordította a kézi számítógép. – Régóta vártam már erre a pillanatra. Először is meg kell köszönnöm nektek, nagy ember és kicsi ember, hogy mellém szegődtetek és segítettetek nekem. Nélkületek a fagyos házban ragadtam volna. Nem szerettem ott.

Ozzie meghajtotta a fejét.

– Részünkről a megtiszteltetés, Tochee. De nemcsak miénk az érdem, mi sem hagyhattuk volna el a Jégcitadellát a segítséged nélkül.

Orion odarohant Tochee-hoz, aki kinyújtotta felé egyik amőbaszerű végtagját, a fiú pedig erősen megszorította.

– Ez nagyszerű, Tochee, ez csodás! – lelkendezett. – Oly sok mindent akarok mesélni neked, és kérdezni is.

– Te kedves vagy, kicsi ember. A kettes, hármas, ötös, tizenötös, huszonhármas és harmincas számú nagy emberek is törődtek velem a fagyos házban. Meg néhány idegen faj képviselője. Remélem, mind jól vannak.

– Kik azok? – kérdezte Orion.

– Nem tudom. Szerintem Sara a kettes számú nagy ember, és George lehet a hármas. – Ozzie virtuális ujjai előhúzták a fordítórutinokat, és a hatalmas adatfeldolgozó kapacitással rendelkező kézi számítógép rendelkezésére bocsátotta őket. – Tochee, fejlesztenünk kell a kommunikációt – mondta. – Azt szeretném, ha ehhez a kézi számítógéphez beszélnél.

– Rendben. Nekem is vannak elektromos eszközeim, bekapcsolom őket.

– Oké, kezdheted.

Az idegen teremtmény hátranyúlt egyik amőbaszerű végtagjával, és elővette az egyik nehéz zsákot, amit cipelt. Ozzie ezalatt összeszedegette a szétszóródott szenzorokat a földről, és sorban bekapcsolta mindet.

– Barátom, ennyin múlt, hogy hátrahagyjam ezeket a Jégcitadellában. – Hüledezve ingatta a fejét, és egészen közel tartotta egymáshoz a mutató- és hüvelykujját.

– Milyen kütyüd van? – kérdezte Orion izgatottan.

– Csak a szokásos felszerelés, amit a felderítőcsapatok használnak: ásványianyag-analizátor, rezonanciaszkenner, elektromágneses spektrumú monitorok, mikroradar, mágnesesmező-mérő. Ezekkel sok minden kideríthetek a környezetünkről.

– Hogy segíthetnek ezek rajtunk?

– Még nem tudom. Az attól függ, hogy mit találunk, de ez a világ másmilyen, mint amilyeneken eddig jártunk. Biztos jó oka van annak, hogy a szilfenek nem zavarják az elektronikát.

– Gondolod, hogy... – kezdte Orion, de váratlanul elhallgatott, és gyanakvón körülnézett. – Ez lenne az út vége, Ozzie? – kérdezte végül.

Ozzie majdnem rászólt, hogy ne legyen hülye, de visszafogta magát. Ő maga is kezdett elbizonytalanodni.

– Nem tudom, de ha az, akkor nem túl nagy szám, valami sokkal pazarabbra számítottam. – A körülöttük hullámzó fűtengerre mutatott. – Ez inkább zsákutcának tűnik.

– Én is erre gondoltam – grimaszolt a fiú.

A szenzorok adatai lassacskán kezdtek befutni, és sorban megjelentek Ozzie virtuális látómezejében. Egyelőre nem foglalkozott velük, előbb átölelte a fiút, hogy megnyugtassa.

– Nincs semmi baj, kölyök – súgta a fülébe.

– Oké.

Ozzie a szenzorok adataira összpontosított. Észlelte, hogy Tochee több elektromos berendezést is bekapcsolt. A saját eszközei jelezték, hogy az idegen berendezések is különböző szenzorok és processzorok, hasonlóak az övéhez. Ezt leszámítva azonban nem sok hasznát vette a saját műszereinek, úgy tűnt, hogy a különös bolygónak nincs mágneses mezeje. Az átlagosnál magasabb neutrínószintet mért. A helyi kvantummező szakaszosan eltért a normáltól, de nem annyira, hogy egy féregjárat megnyitásához szükséges torzulás jöjjön létre – az eltérést talán az elektromosságot gátló rendszer maradványhatása okozza.

– Különös, de nem eget rengetően az – motyogta maga elé.

– Ozzie, mi az ott az égen? – kérdezte Orion.

A kézi számítógép Tochee-nak is lefordította a kérdést. Az idegen lény félretette az eszközeit, és követte a fiú kinyújtott karjának vonalát a szemével. Ozzie is abba az irányba nézett, egyenesen bele a napba, ezért erősen hunyorogni kezdett. Mintha egy ezüstös felhő lebegett volna a levegőben elérhetetlen magasságban, egy vékony görbület, amely keresztülhaladt a napon. Azonnal aktiválta a retinabeültetését, nagy felbontásra kapcsolt, és a jelenségre fókuszált. Rögtön megváltoztatta a véleményét. Bármekkora felbontást használt is, a csillogó, ezüst sáv mit sem változott. Egy gyűrű futott a bolygó körül. Végighordozta a tekintetét az ezüst csíkon, és felvételeket készített róla mindkét számítógépével. A csillogást, amit látott, valójában a felhőből származó szemcsék okozták. Többezernyi porszem. Vajon mennyiben térhet el az anyaguk a gyűrű többi részétől? – tűnődött. Ekkor ahhoz a ponthoz ért, ahol a gyűrű elhaladt a nap előtt. Nem haladt el előtte. A lépték megváltozott, méghozzá döbbenetes mértékkel.

– A jó kurva... – lehelte Ozzie maga elé.

Amit látott, az egy gázgyűrű volt, amely megkerülte a csillagot, ami azt jelentette, hogy a bolygó, amin álltak, a gyűrű belsejében keringett.

– Ismerem ezt a helyet – szólalt meg Ozzie.

– Micsoda?! – kapta fel a fejét Orion döbbenten. – Mégis honnan?

Ozzie keserű hangon kacagott.

– Meséltek nekem erről a helyről. Valaki, aki szintén járt a szilfenösvényeken. Azt mondta, járt egy bizonyos helyen, amit ő fás zátonynak nevezett el. Azt állította, hogy ezek a fás zátonyok egy belélegezhető gázfelhőben élnek. Az anyja! Én meg azt hittem, hogy csak összevissza süketek. Asszem, tartozom neki egy bocsánatkéréssel.

– Ki volt az, Ozzie? Ki az, aki járt itt? – kérdezte Orion.

– Egy fickó, akit Bradley Johanssonnak hívnak.

Ötperces utat követően az Oaktierből érkező vonat befutott a seattle-i TŰV-állomás huszonkilencedik vágányára, a hármas számú utasterminálban. Stig McSobel megkérdezte az e-titkárától, melyik vágányról indul a normál osztályú csatlakozás Los Angelesbe, a következő megállóhelyre. Az elektronikus ügyintéző közölte, hogy a speciális körvasút járatai a kettes terminálból indulnak, így Stig felugrott a terminálok között közlekedő, egyik utasszállító sínkocsira.

A magasvasút a hatalmas rendező pályaudvar felett ívelt át, amely teljes egészében elfoglalta a Seattle-től keletre fekvő területeket. Kilométer hosszú teherszállító vonatok haladtak el éppen alattuk, hatalmas Damzung T5V6B elektromos meghajtású mozdonyok vontatták őket. A Bayovarból nyíló átjáróból gördültek ki, a Nagy15 bolygók közvetlen összeköttetésben álltak Seattle-lel. A transznemzetközösségi mágnes expresszek szédítő sebességgel száguldottak a sínpálya felett, mint megannyi föld felett suhanó repülőgép. A seattle-i állomás huszonhét első generációs bolygót kötött össze, itt bonyolódott a teljes áru- és személyforgalom. Naponta több ezer vonat fordult meg itt, és ez a hatalmas kereskedelmi háló teremtette meg Seattle csúcstechnológiájú kutató- és ipari parkjának alapját.

Stig a csőszerű kocsi végében ücsörgött, egyenként szemügyre vette az utastársait, és külön fájlt készített mindenkiről. Csuklóra erősített számítógépe összehasonlította a felvételeket a több ezer fős adatbázisával, amit azóta gyűjtött, hogy kilépett a Peremvilág határain túlra, és elkezdett a Nemzetközösségben dolgozni.

A kettes terminál valójában egy hatalmas, félig a földbe süllyesztett beton- és fémkupolából állt. A vágányokat sugarasan helyezték el, két szinten: az alsó szint az érkezési oldal, a felső az indulási. Stig készpénzzel fizetett a normál osztályú jegyért, amellyel egészen Kalkuttáig is elmehetett a körvasúton, ha akart. Ráállt a tizenhét-A jelű vágányhoz futó mozgójárdára. Éppen akkor siklott be egy húszvagonos vonat, amikor odaért. Lazán, nyugodtan ácsorgott a második vagon egyik nyitott ajtajában, és a peronon loholó későn érkezőket nézte. Az utasszállító sínkocsiról ő egyedül szállt fel a körvasútra. Elégedetten nyugtázta a tényt, majd behúzódott a vagon belsejébe, és hátragyalogolt egészen az ötödik kocsiig. Itt keresett egy helyet, és leült.

Hoshe Finn a Bean Here franchise rendszerű gyorsétkezde előtt kígyózó sorban állt a tizenhét-A jelű peron végében, és a célpontot figyelte. Felszállt a helyi vonatra.

– Felvették az emberei? – kérdezte Hoshe a mellette ácsorgó Paulától.

– Igen, köszönöm. A B csapat éppen most keríti be. Az ötödik kocsiban ült le.

Hoshe vett magának egy csésze kávét és Paulának egy bögre teát.

– Gyanakszik valakire a B csapatban?

– Sajnos nincs egyértelmű gyanúsított. Bárki lehet a tégla – felelte a nő, miközben a forró teát fújkálta, hogy inni tudjon belőle.

– Akár még én is?

Paula belekortyolt a teába, majd vizslató tekintettel mérte végig a férfit.

– Ha maga egy titkos kormányzati szervnek vagy egy vállalat biztonsági részlegének dolgozna, akkor az, aki oda helyezte magát, olyan összeköttetésekkel és erőforrásokkal rendelkezik, amikkel még én sem tudnék mit kezdeni.

– Ezt bóknak veszem.

– Köszönöm, hogy vállalta ezt, Hoshe.

– Megtiszteltetés a számomra. Remélem, megszerzi, amit akar.

– Én is.

A férfi a Bean Here bódéja mellett álldogált, és nézte, amint kigurul a vonat az állomásról. Ez egy felettébb különös ügy, gondolta, és bárhogy végződjék is, biztos, hogy nem lesz az ínyére. Vagy az elnök öli halomra a népet büntetlenül, vagy annak az őrült Bradley Johanssonnak egész idő alatt igaza volt. Nem tudta eldönteni, hogy melyik a rosszabb.

A körvasút tíz perc alatt ért el az LA Galactic állomásra, az idő jelentős részét az tette ki, hogy kivárják a sorukat a seattle-i állomáson, az áruszállító tehervonatok között rostokoltak a transzföldi körvasút átjárója előtt. Amikor évszázadokkal ezelőtt kiépítették a körvasút hálózatot, még maga a TŰV sem tudott akkora területet szerezni magának Los Angelesben, hogy elférjen rajta egy bolygóállomás. Ezért aztán San Clementétől délre költöztek, ahol bérbe vették Camp Pendelton egy részét az amerikai kormánytól. Azt ajánlották fel érte cserébe, hogy a Pentagon szabadon használhatja a féregjáratot, megteremtve ezzel annak a lehetőségét, hogy azonnal csapatokat küldhessenek a bolygó bármely pontjára (vagy vonhassanak ki onnan). A katonai igények fokozatosan csökkentek, ahogy egyre többen hagyták el a Földet, a lakosok szabadságra vágytak, új világokon akartak szerencsét próbálni a csillagok között. Egyre kevesebb hadúr és fanatikus maradt az anyabolygón, mígnem végül megalakult az Egyesült Szövetségi Nemzetek. Miközben a régi hadsereg szépen megszűnt létezni, a TŰV tovább folytatta a végtelen terjeszkedést.

Az első generációs űr emberek számára lakható bolygóinak több mint felét az LA Galacticról fedezték és tárták fel. Amikor a TŰV végül a Nagy15 egyik bolygójára telepítette a felderítő részlegét, akkor a kereskedelmi részleg töltötte ki az így keletkezett űrt, szinte azonnal. Az LA Galactic mind méretében, mind jelentőségében felvette a versenyt bármelyik Nagy15 bolygóállomással.

Stig vonata a hármas vágányra futott be a Carralvo terminál óriási, több szektorra osztott, modern, fehér betonépületében. A fehér falak vakítóan verték vissza Kalifornia kíméletlen napsugarait. Roppant mérete ellenére a terminál folyamatosan rázkódott a ki-be közlekedő vonatoktól. Elegánsan szárnyaló viaduktokon szaladtak, amelyek helyenként három szintben helyezkedtek el egymás felett, a vaskos, díszes tartóoszlopoknak hála. Még vaksötétben is eligazodott volna a Carralvo terminálban, és nemcsak a nyilvános helyeket ismerte; a fájlbeültetései a szervizfolyosók, irodák és személyzeti létesítmények adatait is tartalmazták. A másik hét utasterminál felépítését is ugyanilyen jól ismerte.

Évekig dolgozott itt. Ha az Őrzőknek létezett állandónak nevezhető bázisa a Nemzetközösségben, akkor leginkább az LA Galactic volt az. Tökéletes és nélkülözhetetlen hellyé vált a számukra. Több százezer tonnányi ipari és lakossági áru haladt keresztül az átjárókon naponta: az importált élelmiszer mennyisége elérte az egymillió tonnát, az átmenő nyersanyagforgalom pedig még ezt is meghaladta. Több ezer export-import cég tartott fenn irodát, raktárhelyiséget vagy lerakatot a városnyi méretű állomáson. Akadtak közöttük csillagközi óriáscégek és egyetlen bankszámlára korlátozódó vállalkozások egyaránt. Az összes cég kapcsolódott a vasúthálózatok és árumozgató létesítmények szövevényes rendszeréhez, mind közvetlenül, mind elektronikusan. Az összes cég több számlát tartott fenn egyszerre a hatalmas üzleti hálózatban, és kapcsolatban állt a Szabályozott Áruforgalmi Igazgatósággal. Az irodák közt akadtak komplett felhőkarcolók és egyszerű bérelt helyiségek egyaránt. Növekedtek vagy éppen zsugorodtak, tönkrementek vagy szárnyaltak és csillagközi szintre léptek. Voltak, amelyek rendszeresen költözködtek, mások gyakorta cserélték a személyzetet, összeolvadtak, vagy éppen ádáz csatát vívtak a zsíros szerződésekért. Ez volt az igazi szuperkapitalizmus, egy olyan tökéletesen zárt rendszerben, ahol a legkisebb gyengeséget is azonnal megbüntették.

Adam Elvin több tucat céget alapított és számolt fel az LA Galacticon az évtizedek alatt. Korántsem ő volt az egyetlen. Havonta akár több száz céget is alapítottak vagy szüntettek meg. Az ő cégei megbújtak az áradatban, nem tűntek fel senkinek, ezek is csak ki akartak hasítani maguknak egy szeletet a tortából. Adam hamis személyazonosságokat készített magának, és ezek alatt az álnevek alatt alapította meg a különböző cégeket, amelyek azután évekig nem működtek. Amikor felélesztette őket, teljesen legális vállalkozásként kerültek be a körforgásba, nem történt semmi különös, csak megjelent egy újabb rivális a piacon.

Ez a rendszer jól szolgálta az Őrzőket. A Peremvilágra tartó fegyverszállítmányok kivétel nélkül valamelyik fedőcég érintésével haladtak tovább, ezáltal folyamatosan figyelemmel követhette a szállítmányok útját. A csomagok még az ellenőrzések és az átrakodások ellenére is többnyire célba értek, de természetesen álcázni kellett őket. Paula Myo és a Kiemelt Bűnügyek Igazgatósága számára ezek csak közönséges kereskedelmi cégek voltak, bárki által szabadon bérelhető raktárakkal és lerakatokkal.

Most, hogy Johansson megkezdte a bosszúhadjáratát a bolygóját ért sérelmek miatt, és az új flotta meglepő hatékonysággal kezdte levadászni őket, minden eddiginél veszélyesebb és nagyobb szabású akciókat kellett végrehajtaniuk. A Venice Coast-i eset óta Adam paranoiássá vált, minden bokorban ellenséget sejtett.

A Lemule Max Transit a Henley Tower egy egész szintjét bérelte. A harmincöt emeletes, egysíkú üveg-, szénszál és betonépület az LA Galactic San Diego felőli oldalán állt, hasonló toronyirodák erdejének sűrűjében, amely teljes egészében kitöltötte a hatalmas állomás egyik adminisztrációs parkját. Húsz Őrző dolgozott az irodákban. Négyen közülük a Peremvilágra szánt illegális szállítmányokat kezelték, a többiek a mindenekfeletti biztonságért feleltek.

Amikor Stig kifizette a vonatjegyet, küldött egy üzenetet egy egyszer használatos uniszféra címre. Éppen Kieran McSobel volt szolgálatban, amikor az üzenet befutott, és az előírásoknak megfelelően fellőtt egy megfigyelő szoftvercsomagot a bolygó kiberszférájára. A programok befészkelték magukat Stig vonatának kommunikációs csomópontjaiba. Azonnal elemezni kezdték a csomópontokon átfutó adatokat.

Az eredmények Kieran virtuális látómezejében villantak fel.

– A szentségit! Marisa, belső titkosított adatforgalom zajlik Stig vonatán. Öt forrást látok, az egyik Stig vagonjában van.

Az egyterű iroda másik végében Marisa McFoster lehívta a vonatkozó adatokat.

– Nem néz ki túl jól, klasszikus bekerítésnek tűnik. A flotta kiszúrta őt. A francba! – Azonnal hívta Adamet.

– Szükségünk van arra a szoftverre, amit szállít – mondta Adam.

– Van esélyünk kézi begyűjtésre?

– A robotok a helyükön vannak – közölte Marisa. Lefuttatott egy diagnosztikai programot a robotokon, és aktiválta őket. – Van még időnk. Gareth felügyeli a Carralvo terminált. Ő odamehetne.

– Induljon.

– És mi legyen Stiggel?

Adam erősen összpontosított, hogy ne mutassa ki a fiatalok előtt, mennyire aggódik. Hogy a fenébe találta meg őt a flotta?

– Nem törhetünk át a gyűrűn, azzal felhívnánk magunkra a flotta figyelmét, és kiderülne, hogy mire vagyunk képesek. Stig magára marad. Küldjétek az akció vége kódot, ha megerősítették a begyűjtést. Készítsétek elő a Venice Coast-i menedékházat. Sejtplasztikán kell átesnie, ha sikerül eljutnia oda.

– Igenis, uram – mondta Marisa.

– Ne aggódjatok, nem esik bántódása.

Stig végigsétált a peron végében található íves rámpán. Tíz hasonló rámpa kötötte össze a peronokat a központi, nagy várócsarnokkal, ahol akkora tömeg gyűlt össze, mint egy fontosabb baseballmeccsen, csak itt még tülekedtek is az emberek. A betonkupolát masszív, póklábszerű támpillérek tartották a magasban, hajlott formájuk miatt olyan hatást keltettek, mintha bármelyik pillanatban leereszkedhetnének a talajra a kupolával együtt. Stig elmélete szerint itt azért tülekedtek folyton az utasok, mert tudat alatt mindenki attól félt, hogy rájuk szakad a mennyezet, ezért minél gyorsabban biztonságba akartak jutni onnan, még mielőtt bekövetkezik a katasztrófa.

Menet közben számba vette az összes vészkijáratot. A rámpa végétől újabb három és fél percig tart, amíg átvág a várótermen, és eljut a taxiállomásig. Onnan még legalább további tíz perc az iroda, attól függően, hogy mennyire nagy a forgalom az állomás belső úthálózatán.

Gareth lépett fel a rámpára közvetlenül előtte, és elindult felé. Sárga inget és világosszürke zakót viselt.

A kiváló kiképzésnek hála Stig még véletlenül sem fordult felé, amikor elhaladtak egymás mellett. Noha ezúttal nehezére esett. Szürke a sárgán. Kézi begyűjtés. Ez csakis egyvalamit jelenhet: kiszúrták őt, és most is megfigyelés alatt áll.

Átkozottul jók, ezt el kellett ismernie. Amióta csak útra kelt az Oaktierről, folyamatosan ellenőrzött mindent maga körül, és egyetlen gyanús jelet sem észlelt. Természetesen virtuális megfigyelés is lehet; elképzelhető, hogy egy csapat egy KI közreműködésével figyelteti őt, a közbiztonsági kamerákon és szenzorokon keresztül. Ezt még nehezebb kijátszani.

Amint lelépett a rámpáról, a központi nagy váró alaprajza megjelent az elméjében. Balra fordult, a páros számú vágányok irányába, majd az egyik tripla mozgólépcsőn leereszkedett az alsóbb szinten található bevásárlóközponthoz. Egész idő alatt éberen figyelt, de most már nem rutinszerűen tette. Tudatosan emelte fel a fejét, amikor a középső szinten átszállt egy másik mozgólépcsőre. Ez egyértelmű jele annak, hogy valaki tudja, hogy követik, és bekerítéstől tart. Ez talán elég ahhoz, hogy elriassza őket. Ha valóban szemmel tartják, akkor azt is észrevették, hogy folyamatosan figyeli és ellenőrzi a környezetét. De még rosszabbul állna, ha nem így tenne. Felemelte hát a fejét, és közönyösen körülnézett, mintha csak bámészkodna, és közben felvételt készített a látképről, és elraktározta egy fájlban.

Miközben a mozgólépcső tovább suhant lefelé, megvizsgálta az imént készített halvány szellemképet virtuális látómezejében. Felfedezett egy tipikus kaliforniai szörfös figurát, aki szorosan a korlát mellett ácsorgott a feje felett. Emlékezett rá, hogy ő is a Seattle-ből érkező vonatról szállt le, de nem ugyanabban a kocsiban utazott, mint ő. Stig felnagyította a képet, és alaposan megnézte magának a férfit: lófarokba fogott, dús, szőke haj, hegyes orr, szögletes áll, hétköznapi kék ing és farmernadrág. Nem tudta eldönteni biztosan, és a kép váratlanul eltűnt a szeme elől.

A mozgólépcső leért a márványlapos, neonfényes bevásárlóközpontba, és ő elindult a nyilvános mosdó felé. A fülkék többsége üres volt. Két fiatal férfi éppen vizelt, egy apa és fia pedig a mosdónál mosott és szárított kezet.

Stig a második fülkébe ment be, bezárta az ajtót, és letolta a nadrágját. Ha az elfogó osztag előzőleg átvizsgálta a mosdót, akkor eddig nincs miért gyanakodniuk, egyelőre nem kell közbelépniük. A Karimtól vásárolt szoftvert áttöltötte kézi számítógépéről egy memóriakristályra, majd kivette belőle a kicsiny, fekete lemezt. A kristálylemezt betette egy közönséges műanyag tokba, azt WC-papírba bugyolálta, majd belepottyantotta a csészébe. Könnyedén folyt le a kis csomag, ő pedig jól nevelten kezet mosott.

Amikor kilépett a mosdóból az üzletek közé, a kék inges, szőke férfi a kirakatokat nézegette, mindössze húsz méterre tőle.

Stig betért a legközelebbi sportszerboltba, ahol vásárolt egy pár edzőcipőt. Készpénzzel fizetett. Az elfogó osztag elbíbelődik majd a bankjegyek ellenőrzésével. Ezt követően egy másik üzletben napszemüveget vett. Ezután visszament a tágas váróterembe, határozott léptekkel elindult, de váratlanul megtorpant az egyik turista csecsebecséket árusító bódénál, és választott magának egy napszúrás elleni kalapot. Odaballagott a bal oldalon található poggyásztároló rekeszekhez, majd hozzáérintette a kredittetoválását a zárhoz, hogy kinyissa a három napja bérelt rekeszt. Az ajtó nesztelenül kinyílt, ő pedig kivett belőle egy fekete válltáskát. A vészhelyzeti felszerelést tartalmazta.

Nem nézett körül még egyszer, nem ellenőrizte, hogy kik vannak a környezetében, egyenesen a taxidroszthoz sietett. Amikor a forgóajtó kipörgette őt a meleg kaliforniai napsütésre, Stig elégedetten elmosolyodott. Annak ellenére, hogy leleplezték, élvezni fogja az elkövetkezendő néhány órát.

A raktárépületek nem zavarták Adamet, az LA Galactic déli kerületeit elfoglaló, magas irodatornyok azonban annál inkább. Gyűlölte a különböző szállítmányozási és árukezelési cégeket, amelyek vérszívóként élősködtek a TŰV által üzemeltetett vasúthálózaton. Vérbeli kapitalisták voltak, nem állítottak elő semmit, pénzt kértek az áru továbbításáért, megemelve ezzel a hétköznapi költségeket vagy száz világon, megcsapolták a termelésben dolgozókat. Ugyanakkor be kellett látnia, hogy akik jelenleg a termelésben dolgoznak, azok nem tartoztak volna a valamikori marxi munkásosztályhoz; a maiak mind mérnökök, akik kibernetikai rendszereket felügyeltek. Noha az elmúlt évszázadok változásai, az automatizmus és a konzumerizmus tagadhatatlanul növelte a proletariátus életszínvonalát, az emberiséget irányító üzleti hatalmi viszonyokat nem változtatta meg. Egy elenyésző kisebbség rendelkezett több száz világ egész vagyonával, ők mozgatták a szálakat, adtak-vettek, sőt kormányokat döntöttek meg, ha az kellett hatalmi pozíciójuk megőrzéséhez. És most őt is bekebelezte a rendszer, itt élt közöttük, a fogyasztói társadalom tagjává vált. Minél jobban belegabalyodott Bradley Johansson bosszúhadjáratának hálójába, annál nagyobb üzleteket bonyolított le, és annál inkább szem elől tévesztette eredeti életcélját. Az ügy most már komoly fejfájást okozott neki. Soha senkinek nem vallotta be – ugyan kivel oszthatta volna meg? –, de kénytelen lett szembenézni azzal a rémisztő gondolattal, hogy Johanssonnak talán mégis igaza van a Csillagutazóval kapcsolatban. A primer-helyzet alakulása nyugtalanító kérdéseket vetett fel, túl sok volt már a véletlenek egybeeséséből: a Második Esély expedíciója, a burok eltűnése, a Pokol Kapuja, a Venice Coast-i támadás. Adam biztosra vette, hogy hamarosan öldöklő háborúra kerül sor, és nem tudhatta, hogy a Nemzetközösség kormánya melyik oldalon harcol majd.

Így hát aztán a rá jellemző alapossággal, cinizmus nélkül folytatta a munkáját, és beszerzett mindent, amit csak Johansson kért. Már rég nem foglalkozott a párt ügyeivel, rég nem látogatott el egyetlen bolygó egyetlen páholyába sem. Kizárólag az Őrzőkre koncentrált, nekik szentelte minden figyelmét és energiáját. Bolond, fanatikus ifjak érkeztek a Peremvilágról, hogy megvívják végre keresztes háborújukat, miközben halvány fogalmuk sem volt a Konföderáció működéséről. Ő védelmezte őket, ő lett a vezetőjük, aki a nirvána ígéretével kecsegtette őket az út végén. Ma azonban másként alakultak a dolgok, úgy tűnt, hogy Stig nem jut el az út végére.

Óvatosan, körültekintően haladt az állomás belső úthálózatán, az Arlee kerületbe tartott, egy százötven négyzetkilométernyi, raktárépületekkel telezsúfolt területre az LA Galactic keleti felében. A jellegtelen kompozitépületek szabályos rácsminta mentén helyezkedtek el. Egyes épületek egy egész tömböt kitettek, míg máshol húsz épület is elfért egymás mellett egyazon tömbben. Az összes épület könnyű, vékony kompozitfalból készült, napelemtetővel és ormótlan légkondicionálókkal, amelyek mechanikus daganatokként dudorodtak ki a falból. Állandóan mozgó ventilátoraik narancsszínben csillogtak a forró napsütésben. Járdák nem voltak az utak mentén, és személyautókat is csak ritkán lehetett látni. Túlnyomórészt furgonok és teherautók rótták az utakat napra és napszakr a való tekintet nélkül, fedélzeti számítógépek navigálták őket a raktárakat és az átrakó állomásokat összekötő szakaszokon. De itt legalább fizikailag is tetten lehetett érni a munkát, itt jelen volt az áru, itt nem csupán láthatatlan irodai üzletelés folyt. Ettől egy kicsit elviselhetőbbé vált a miliő a számára.

Egyenesen a Lemule Max Transit raktárának rakodóudvarához hajtott. A közepes méretű épület négyhektárnyi területet foglalt el. Bjou McSobel és Jenny McNowak dolgozott odabent. A Lemule részben tárolóeszközök és csomagolóanyagok beszerzésével foglalkozott, nagy tételben szállított egy szupermarketláncnak, öt második generációs bolygóra. A továbbszállításra váró ládák elfoglalták a tágas csarnok mintegy felét. Platóskocsik és villás rakodók rohangáltak fel-alá a magas fémpolcok közötti sorokban, mezőgazdasági eszközöket, kőművesszerszámokat, általános funkciójú robotokat, házi hologramportálokat és még több száz különböző használati cikket mozgattak, csomagoltak és készítettek elő, hogy azután távoli bolygókra kerülhessenek. A Lemule Max Transit tulajdonképpen a legális tevékenységéből is egészen szépen boldogult. Amikor Adam reggelente elhagyta tengerparti hoteljét, és útnak indult az LA Galacticra, elgondolkodott a sors iróniáján: annyi év után, oly sok viszontagságot követően sokkal jobban elvezetne egy áruszállítással foglalkozó céget, mint azok a vállalkozó szellemű szerencselovagok, akik a gyors meggazdagodás reményében jönnek ide és alapítanak céget.

Bjou becsukta a rakodóudvar nehéz görgőajtaját, miután Adam kiszállt az autóból.

– Hogy állunk? – kérdezte Adam bevezető nélkül.

– Jenny kinyitotta a fedelet, a k&sz robot negyvenöt percen belül ideér.

– Sikerült megszerezni a csomagot?

– Igen, uram.

– Végre valami jó hír.

A raktárhelyiség végébe mentek, ahol az Őrzök kialakítottak egy biztonsági zónát. Bjou és Jenny egy szállítmányt készítettek elő a Peremvilágra. Közönséges ipari eszközöknek és háztartási elektronikai gépeknek álcázták az alkatrészeket, amelyeket Armstrongvárosba kellett továbbítani. A nyitott ládák és az összeszerelésre váró gépek mögött egy menekülésre szolgáló lyukat vágtak a padlóba. Egyszerre egy ember fért bele a nyílásba, amely levezetett az öt méter mélyen lévő szennyvízcsatorna hálózatba, amely az egész LA Galacticot behálózta. A csatorna csövét is átvágták, és a lyukat vízzáró fedéllel zárták le. Jenny a nyílás peremén ücsörgött, és aggodalmas arckifejezéssel követte a k&sz robot útját, amely valahol az LA Galactic csatornahálózatának mélyén járt.

– Minden rendben van, uram – jelentette Jenny. – A szenzorok semmit sem jeleztek, nem vették észre a robotot.

– Kiváló, Jenny, folytasd a munkát!

Bjou odahúzott két széket, Adam pedig hálásan leült az egyikre. E-titkára jelezte, hogy titkosított hívás érkezett Kierantól.

– Uram, gondoltam, jobb, ha tudja, hogy Paula Myo most érkezett meg Seattle-ből a körvasúton. TŰV-biztonságiak kísérik. Úgy tűnik, a műveleti központba mennek.

Jeges borzongás futott végig Adam gerincén. Ha személyesen akarja kézbe venni Stig ügyét, akkor tudja, mennyire fontos dologról van szó.

– Betörjünk a belső hálózatukba? – kérdezte Kieran. – Talán láthatjuk, hogy mit csinál.

– Nem – mondta határozottan Adam. – Ez a TŰV rendszere, nincs garancia az észrevétlen behatolásra. Nem szabad, hogy megtudják, hogy tudunk róluk. Stignek ez az egy esélye maradt.

– Igen, uram.

Adam erőt vett magán, és nem temette a tenyerébe az arcát. Gondolataiba feledkezve ücsörgött ott a műanyag széken a lyuk mellett, és közben tárolt fájlokat játszott le virtuális látómezejében. Lennie kell valahol egy gyenge láncszemnek, akin keresztül Paula leleplezte a futár kilétét. Amikor a halovány, borostyánszínű információ bekúszott a szeme elé, némán átkozta magát az ostobaságáért. Mégis hogy követhetett el ilyen elemi hibát? Stig ugyanattól a belső embertől rendelte meg a szoftvert a Shansorel Partnershipnél, akitől Valtare Rigin is beszerezte a mikrofázis modulátorok vezérlő szoftverét. A szubrutinok nyilván tartalmazzák a cég adatait. Könnyű lenyomozni.

– Az istenit! – átkozódott Adam. – Öregszem. És butulok.

– Minden rendben, uram? – kérdezte Bjou.

– Igen, azt hiszem.

Tarlo már a TŰV biztonsági részlegének műveleti irodájában ült, amikor Paula Myo megérkezett az LA Galacticra.

– Sajnálom, főnök – szabadkozott a férfi –, azt hiszem, kiszúrt, amikor kijött a mosdóból.

– Ne aggódjon miatta – mondta Paula.

Tarlo a Paulát kísérő biztonsági emberre pillantott. Amikor elhangzott Paula Myo neve, az egész biztonsági részleg azonnal ugrott, mindenki munkára készen állt és készségesen együtt működött.

– Virtuális megfigyelést kellett volna végeznünk – sopánkodott Tarlo.

– Feltűnő, hogy milyen nagy az elektronikai hatékonyságuk, túl gyorsan fedezték fel a bekerítő műveletet. Ha ennyire átkozottul felkészültek, akkor abban a pillanatban észrevették volna a virtuális megfigyelést, amint belekezdünk – vélte Paula. Beszéd közben a biztonsági emberre nézett. – Szeretnék egy üres irodát, ahol felállíthatjuk a főhadiszállásunkat.

– Igen, asszonyom. – Végigvezette őket egy folyosón, egy használaton kívüli irodába, majd rákapcsolta őket a rendszerre. Teljes hozzáférést kaptak.

– Már úton van egy csapat Párizsból, fél órán belül ideérnek – mondta Paula Tarlonak, amikor kettesben maradtak. – Ők majd segítséget nyújtanak a csapata többi tagjának.

– Már az elejétől kezdve nagyobb akciót kellett volna tervezni – grimaszolt Tarlo.

– Tudom. Túl rövid volt az idő. – Paula maga is meglepődött, milyen könnyén buggyan ki a száján a hazugság. Nem volt szokása hazudozni. Most már azonban nem halogathatták a második csapat bevetését. Azokra kell majd koncentrálnia, akik előre tudták, hogy a célpont menekülni fog. Így végre kiderítheti, hogy ki a tégla a csapatban.

– Biztos benne, hogy felfedezte a bekerítő műveletet? – kérdezte Tarlotól, aki szintén részt vett a balszerencsés Venice Coast-i akcióban.

– Futármunkát végez, igaz? – kezdte Tarlo az okfejtést. – Ön mondta. Előbb elvégezte a szokásos rutinellenőrzést az állomáson, majd váratlanul odament a poggyásztárolóhoz, és magához vett egy második csomagot. Ez nem megszokott. A futár általában olyan gyorsan jut el a célállomásra, amennyire csak lehet, nem vesz magához egy második csomagot, megduplázva a kockázatot. Egész idő alatt szemmel tartottam, kiszúrta, hogy figyelik – vonta meg a vállát. – De ez csak az én véleményem.

– Ne aggódjon, nincs semmi baj. Most már csak azt kellene kitalálnunk, hogy mi a következő lépése.

– Csakis egy dolgot tehet, le kell ráznia minket.

– Hogy halad az üldözés?

– Carol és a többiek négy taxiban szóródtak szét előtte és mögötte. Már beférkőztek a taxi fedélzeti számítógépébe, és értesítettük a Los Angeles-i rendőrséget, hogy ez egy katonai akció. Az összes utat ellenőrizzük, taxival nem menekülhet el előlünk.

– Hm, engem most az aggaszt a leginkább, hogy mi lehet abban a fekete táskában, amit magához vett a poggyásztárolóból.

– Nyilván tele van fegyverrel, hogy kitörhessen, ha bekerítik – vélte Tarlo.

– Talán igaza van – hagyta rá Paula. – Mindenesetre nem kockáztathatunk. Lépjen kapcsolatba a Los Angeles-i rendőrséggel, közölje velük, hogy szükségem lesz egy fegyveres taktikai egységre.

– Máris intézkedem.

Légvonalban tizenhárom kilométer az út a Carralvo termináltól a Lemule Max Transit Arlee kerületben lévő raktárépületéig. A kacskaringós szennyvízcsatornán keresztül természetesen sokkal hosszabb, ráadásul meg kell találni a helyes utat. A kereső- és szervizrobotnak több kereszteződésen is át kellett haladnia, el kellett zárnia vagy éppen meg kellett nyitnia a különböző szelepeket, hogy csatornát válthasson. Negyvenhárom perccel azután, hogy Adam megérkezett a raktárba, a robot felbukkant a fedél alatt. Jenny azonnal leereszkedett az aknába, és felemelte a csatornába vágott nyílás fedelét. Bjou és Adam fölötte álltak, és erős fényű lámpával világítottak neki, hogy lássa is, amit csinál.

Adam undorodva fintorgott, amikor felnyílt a fedél, és megcsapta az orrát a csatornabűz. Jenny lenyúlt a k&sz robothoz, amit az LA Galactic állomás üzemeltető robotjairól koppintottak le. Elvette az elektroizom kartól a kis, műanyag tokot, és gyorsan visszacsukta a nyílás fedelét.

Miután feljött az aknából, Bjou azonnal elrejtette a lejáratot, hogy egy felületes vizsgálat során ne fedezhessék fel. Jenny átadta Adamnek a műanyag tokot, aki kivette belőle a memóriakristályt, és kézi számítógépébe helyezte.

– Működik – mondta, amikor a program menüje legördült a számítógép kijelzőjén. Jenny megkönnyebbülten és boldogan lélegzett fel.

Adam azonnal hívta Kierant.

– Adjátok ki Stignek az akció vége kódot!

A TŰV biztonsági részlegének irodája szép lassan megtelt emberekkel. A párizsi kisegítő osztagon kívül már a Los Angeles-i rendőrség hadnagya is ott volt, aki összekötőként tevékenykedett. Miután elhagyta az LA Galactic állomást, a célpont semmi egyebet nem tett, mint hogy bekocsizott Los Angelesbe, és megállt a Walgrove sugárúton. Kiszállt a taxiból, és gyalog ment tovább. Már két óra telt el, és szemmel láthatóan nem sietett. Lassan ballagott a tengerpart felé, ide-oda csalinkázott az utcák között. Most éppen a Washington Boulevardon járt, közel a Del Rey kikötőhöz.

Tarlo a város Korlátozott Intelligenciája segítségével rákapcsolódott a köztéri kamerákra. A képek közvetlenül az irodájukban felállított képernyőkre futottak be. Paula nem engedélyezte, hogy a célpontra irányítsák őket, tartott tőle, hogy az Őrzők esetleg észreveszik az adatáramlást, ezért csak általános utcai megfigyelést végeztek, mely során a futár időről időre besétált valamelyik kamera látószögébe.

– A kikötő felé tart – állapította meg Tarlo. – Lehet, hogy vár ott rá egy hajó?

– Ki tudja? – vont vállat Paula. – Mindenesetre kérjük be az ott horgonyzó hajók teljes listáját a kikötőmestertől.

– Máris – mondta Renne.

Paula e-titkára jelezte, hogy titkosított hívás érkezett Burnelli szenátortól. Hátrament az iroda végébe, és fogadta a hívást.

– Hogy van, Paula? – érkezett az üdvözlő kérdés.

Az egyik utcai kamera képe éppen azt mutatta, ahogy a célpont besétál a Del Rey kikötőbe. Az elfogó csapat két tagja már jóval előtte odaért.

– Elfoglaltan – felelte. Az összekötő tiszt utasította a fegyveres taktikai csapatot, hogy változtassanak helyet.

– Nem rabolom túl sokáig az idejét, de gondoltam, ezt mindenképpen hallani akarja. Híreim vannak, és sajnos nem túl jók.

– Kezdje a jobbikkal – kérte Paula.

– Kissé zokon vettem, hogy nem teljesítették a Peremvilágra vonatkozó kérésemet, ezért személyesen tettem fel a kérdést Doi elnök asszonynak. Jó tudni, hogy van még némi befolyásom. Úgy tűnik, az egy évszázados közszolgálat nem ment teljesen veszendőbe. A jövő héttől kezdve az összes Peremvilágra tartó szállítmányt ellenőrzik az Űr Kapuján. Nincs kivétel. Utasítani fogja Columbiát, hogy alakítson ki erre egy különleges csapatot.

– Nagyon köszönöm, szenátor – mondta Paula. A rakpart egyik kamerája azt mutatta, hogy a célpont végigsétál a fapallókon, közben meg-megáll és a kétoldalt horgonyzó, drága hajókon legelteti a szemét. Összevonta a szemöldökét. – Van üldözésre alkalmas csónakunk? – kérdezte az összekötő tiszttől.

– Szerezhetek egyet.

– Megtenné? – Paula következő kérdése már ismét a szenátornak szólt. – És mi lenne a rossz hír?

– Nem is tudom, hogy fogadja majd – kezdte Thompson vontatottan. – Én magam is nagyon meglepődtem. Mióta legutóbb beszélgettünk, körbekérdezősködtem bizonyos, nem hivatalos helyeken. Azok, akik a szállítmányok átvizsgálása ellen lobbiznak, Nigel Sheldonnak dolgoznak.

– Ismételje meg, kérem.

– Nigel Sheldon torpedózta meg a kérését.

– Biztos benne?

– Száz százalékig, Paula.

– Találkoznunk kell.

– Én is úgy vélem. Amilyen hamar csak lehetséges. Úgy vélem, ezen a ponton apámat is érdemes lenne bevonni.

A célpont időközben a rakpart végéhez ért, de nem állt meg, átugrott a korláton, és belecsobbant a vízbe.

– A kurva életbe! – kiáltott fel Tarlo megfeledkezve magáról. – Láttátok ezt?

– Vannak búvárok a taktikai csapatban? – kérdezte Renne az összekötő tiszttől.

A férfi hitetlenkedve meredt a képernyőre.

– M... mindjárt utánanézek – hebegte.

– Tarlo! Irányítsa az összes kikötői kamerát a vízre! – adta parancsba Paula.

– Igenis!

– A fegyveres taktikai csapat azonnal induljon! – folytatta Paula.

– Egyetlen hajó vagy csónak sem hagyhatja el a kikötőt! Az összes rendőr azonnal menjen a partra! Az összes hajót át kell kutatni! Egy helikopter menjen ki a kikötő fölé, és vizsgálják át a vizet! A parti őrség hanglokátorral rendelkező hajói fussanak ki a kikötő bejáratához! Azonnal!

Az iroda egy szempillantás alatt felbolydult, mindenki utasításokat osztogatott.

– Később visszahívom – ígérte Paula a szenátornak. – Itt most egy kicsit felgyorsultak az események.

Kazimir kint maradt a ház kicsiny hátsó kertjében, és a naplementét nézte. Sorra gyúltak fel a fények a kanális mentén sorakozó házak ablakaiban. Jó fél kilométerrel arrébb régimódi utcai lámpa világította meg a kis híd fehér korlátját. A meleg esti szellő az éjszaka jellegzetes neszeit sodorta a fülébe. Kazimir nagyon is tudatában volt a szirénák visításának, de szerencsére ezeket csak a távolból hallotta. Virtuális látómezejének számlálóján órákká nyúltak a percek, mióta Stig beleugrott a vízbe. Túl sok idő telt már el. Túl sok.

Tizenegy órakor a helikopterek még mindig a kikötő fölött köröztek. Kazimir a teraszon ücsörgött, és pont ellátott a szemközti, alacsony házak között. A helikopterek erős keresőfényei ide-oda cikáztak, fehér fényárba vonva a vízen ringatózó hajók vitorláit. Görcsbe rándult a gyomra a feszültségtől. Hirtelenjében gyerekjátéknak tűnt Attila Ostorainak egyikére felülni, és ráuszítani az ellenségre a félelmetes és hatalmas csatalovat.

– Kaz?

Halk, fájdalmasan nyöszörgő hang volt. Kazimir egy szökelléssel átszelte a közte és a vízpart közti távolságot. Stig arca nézett fel rá a mélyből.

– Hát sikerült – hüledezett Kazimir.

– Éppen hogy. Nem hiszem, hogy ki tudok mászni, Kaz.

Kazimir beugrott a vízbe, és megragadta egykori mentorát. Szemmel láthatóan elfogyott minden ereje, ezért Kazimir kihúzta őt a vízből, majd a vállára kapta, és bevitte a házba.

Stig végignyúlt az ágyon, Kazimir pedig bezárta az összes ajtót és ablakot, és bekapcsolta a riasztórendszert. Csak miután behúzta a vastag sötétítő függönyt is, kapcsolta fel a lámpát.

– Rohadtul utálok úszni! – nyögött fel Stig. A nyakán lévő kopoltyúmaszk egy szíj végén lifegett, az alacsony töltöttségi szintet jelző, apró, vörös fény diszkréten világított.

– Én is – mondta Kazimir. – De emlékszem még, ki tanított meg.

– Bebugyolálta Stiget egy meleg takaróba, majd elkezdte lerángatni róla az átázott, sáros nadrágot.

Stig lenézett a lábára, majd elnevette magát.

– Mint két rossz buzi. Remélem, Paula emberei nem most törik ránk az ajtót.

– Kérsz egy italt?

– Isten őrizz! Nem akarok folyadékot látni. Soha többé. Legalább a felét ki ittam ennek a mocskos csatornának. Úgy tudtam, hogy a Földön szigorú környezetvédelmi törvényeket vezettek be a vízszennyezés ellen. Hát én nem úgy éreztem. Mintha szarban úsztam volna, komolyan mondom.

Kazimir lehámozta róla a vizes nadrágot, majd becsavarta a lábát egy másik takaróba. Stig úgy festett, mint akit éppen akkor mentettek ki az Északi-sarkról.

– Nem volt békatalpad?

– Csak az elején, de menet közben elveszítettem, mint minden mást is. – Stig erőtlenül felnevetett. – Még az ingemet is. Jól jegyezd meg, Kazimir, nem számít, hogy mennyire jó a felszerelésed és a menekülési terved, az élet mindig közbeszól. Kérlek, mondd, hogy Adam megszerezte a programot, amit hoztam.

– Igen – felelte Kazimir, és már vette is a levegőt, hogy a „de” szócskával folytassa, aztán mégsem tette.

Stig észrevette a tétovázását.

– Mi van? – kérdezte.

– Ma este jelentették be. Mostantól kezdve az összes szállítmányt ellenőrzik, ami a Peremvilágra megy. Elvin és Johansson egyelőre nem reagáltak semmit, de úgy tűnik, nekünk befellegzett.

Az állomás biztonsági szolgálata széles kört alakított ki a Carralvo terminál bal oldali poggyásztároló rekeszei körül. A vonatokhoz siető, kíváncsi utasok szakítottak rá egy-két percet, hogy megnézzék, miért ez a nagy felbolydulás. Ha mást nem is, élőben láthatták Paula Myót. Többen tapsoltak, valaki még füttyögött is, mintha egy híres filmsztár lenne. Paula ügyet sem vetett rájuk, szenvtelen arccal nézte, ahogy a technikusok a zárral babrálnak. Tarlo és Renne ott álltak mögötte, ők hárították a semmiből felbukkanó riporterek kérdéseit, és tartották távol tőle a TŰV biztonsági részlegének túlbuzgó embereit. Jól tudták, hogy a főnökük nem ismer tréfát, ha munkáról van szó: mindig minden bűnügyi helyszínt zavartalanul akar megvizsgálni.

– Ez csak véletlen, vagy ez az új módszerük? – tűnődött Tarlo.

– Micsoda? – kérdezte Renne.

– A víz alatti menekülés. Ha minden alkalommal ezt csinálják majd, akkor a flotta talán átváltoztat minket. Nem is lenne rossz, beszélni tudnék a delfinekkel – viccelődött Tarlo.

– Igen? Én inkább valami mást alakítanék át rajtad, amit sosem használsz.

– Az bizony több bevetésen járt már, mint te, életke.

– Ez a mai nem rendes eljárásrend volt – szólalt meg Paula. – A mai futár egy Őrző volt. A Venice Coast-i robbantó másvalakinek dolgozott – Nigel Sheldonnak. De mégis mi előnye származhat ebből? Miért engedi meg az Őrzőknek, hogy fegyvert csempésszenek a Peremvilágra, ha azután megtámadja a közvetítőjüket? Ennek így semmi értelme.

– Biztos benne, hogy ez a mai egy Őrző volt? – kérdezte Tarlo.

Renne figyelmeztető pillantást lövellt felé, de Paula nem reagált a kérdésre.

– Az a legnagyobb problémánk, hogy nem tudjuk, mire készülnek legközelebb – folytatta. – Ezek az új fejlemények felettébb aggasztóak. Sok itt a kérdőjel. Renne, azt akarom, hogy egy csapattal vizsgálja meg a Valtare Riginnél talált felszerelést.

– A fegyverszakértők szerint túlságosan sok a bizonytalansági tényező – jegyezte meg Renne óvatosan. – Nem tudták megállapítani, hogy mire akarhatták használni az összegyűjtött eszközöket.

– Tudom. Az a baj, hogy azok mind szűk látókörű, elméleti szakemberek. Most már a flottához tartozunk, nem hiszem, hogy nehéz lenne előrántani néhány fegyverspecialistát, akinek még fantáziája is van. Készítsenek listát a lehetséges alkalmazási területekről, legyenek bármilyen vadak is az ötletek.

– Igen, főnök.

A flotta helyszínelő hadnagya odajött Paulához, és tisztelgett. Tarlo és Renne minden tőle telhetőt megtett, hogy ne röhögje el magát.

– A DNS-minta családi egyezést mutat, asszonyom – kezdte a jelentést. – Igaza volt, valóban a Peremvilágról érkezett. Elég mintát gyűjtöttünk az utóbbi időben ahhoz, hogy megtalálhassuk a kapcsolatot: a férfi Robert és Minette McSobel hetedik vagy nyolcadik leszármazottja. A belterjességre való tekintettel ezt nem lehet pontosan megállapítani.

– Köszönöm. – Paula Myo Tarlo felé fordult, és felvonta a szemöldökét.

– Bocs, főnök – vont vállat a férfi.

– Na jó. Kiderült, hogy egy második fegyvercsempészet is folyamatban van, és vélhetően Adam Elvinhez köthető. Kezdjük el kidolgozni, hogy miként nyomozhatnánk le.

Az oktató irodájának asztalában volt egy számítógép, amely összeköttetésben állt a Clinton Estate rendszerével. Félrehúzta oldalra a holttestet, letörölte a kezéről a vért, ami akkor fröccsent ki, amikor a férfi nyaka eltört, majd az asztalba telepített számítógép i-pontjára tette a tenyerét, közvetlen kapcsolatot létesítve a vezérlőegységgel. A beültetéseiben tárolt szoftver behatolt a Clinton Estate rendszerébe. A klub kivételesen kifinomult rutinokat használt, csak kevéssel maradt el a Korlátozott Intelligencia szintjétől. A vendéglistára való tekintettel szükség is volt a lehető legmagasabb szintű biztonságra. Éppen ezért ez ígérkezett a legmegfelelőbb helyszínnek a kiiktatáshoz. Itt mindenki biztonságban érezhette magát, ezért ellazult és veszített az éberségéből.

A szoftver megtalálta a fallabdapályák kommunikációs csomópontjait, és diagnosztikai vizsgálatnak álcázva hatolt be a pályaüzemeltető rendszerbe. Magukat a csomópontokat nem lehetett kiiktatni, azt a hálózat felügyelő rendszere azonnal észlelte volna. Ő csak annyit akart elérni, hogy képes legyen a vészjeleket eltéríteni.

Miután meggyőződött róla, hogy a kis cselvetése bevált és működik, átöltözött. A klub szigorú szabályzatában előírt, fehér pólót és rövidnadrágot húzott; a személyzet összes tagja ilyet viselt. Negyvenegy percig várakozott, majd ütőt ragadott, végigment a rövid folyosón, és megkereste azt a pályát, amelyiket Thompson Burnelli bérelte ki.

A szenátor már odabent volt, és egy labdát ütögetett bemelegítésként.

– Hol van Dieter? – kérdezte.

– Sajnálom, szenátor úr, de Dieter mára beteget jelentett – felelte az idegen, majd becsukta maga mögött az ajtót. – Ma én tartom meg helyette az órákat.

– Jól van, fiam. – A szenátor nyájasan rámosolygott. – Nehéz dolga lesz. A héten kikaptam Goldreich tanácsadójától, ami meglehetősen megalázó számomra. Revánsot kell vennem valakin.

– Hogyne, uram – mondta a férfi, és elindult felé.

– Mi a neve, fiam?

A férfi keze egy kobra gyorsaságával villant és csapódott neki Thompson Burnelli nyakának. Hangos reccsenéssel tört el a gerince. A szenátor teste elernyedt, és a földre hanyatlott. A beültetései hangosan visítottak.

A férfi egy pillanatra megmerevedett, és ellenőrizte a szoftverét. Egyik kommunikációs csomópont sem továbbította a jeleket. A zavarás bevált, a haldokló áldozat vészjelei egy egyszer használatos címre futottak be, ahonnan nem kaphatott segítséget. Összeszorította a kezét, majd karjának sokszorosára növelt erejével beleöklözött a szenátor arcába. Thompson Burnelli koponyája szétrepedt az ütéstől.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

– A népem őriz olyan régi történeteket, amelyek különös, apró állatokról szólnak, amelyek nem is állatok, és amelyeket időnként látni lehet az erdőben – mondta Tochee a számítógép fordítóprogramján keresztül. – Olyan erdőkről is hallani, amelyek belsejében más, kisebb erdők bújnak meg, amelyek rejtve maradnak az egyszerű utazók előtt. De amikor átléptük az értelem és a tudomány küszöbét, ezek a történetek legendákká fakultak. A mai, modern korban senki sem szembesült még velük. Én magam is primitív múltunk maradványaiként tekintettem e mesékre, és a természet kiszámíthatatlan erejével riogattam a fiatalabb családtagokat, ha fegyelmezni kellett őket. Nagytiszteletű ősöm ültette el belém a kétely magvát. Az ősöm a halála előtt elárulta nekem, hogy ő látta ezeket a „nem állatokat”, sőt, amikor még fiatal volt, és a technika nem indult széles körű fejlődésnek, ő maga is végigment egy belső erdőhöz vezető ösvényen. Engem magával ragadott a gondolat, hogy a legendák nem csupán legendák, hanem maga a megtapasztalható valóság, ezért nem hagyhattam figyelmen kívül, hogy a mesék talán igazak. Észrevétlenül szőttem meg a tervemet, még a kollégáimnak sem beszéltem róla, majd egy napon elmentem abba az erdőbe, amelyből az ősöm az elmondása szerint eljutott a belső erdőbe. Több napon keresztül bolyongtam, mígnem rájöttem, hogy nem egyszerűen eltévedtem, hanem saját világom határain túlra keveredtem. Most már saját történetem van, amit elmesélhetek, és amely nagyszerűbb az archívumunkban őrzött legendáknál.

– Na várj csak! – kiáltott fel Orion. Széles mosoly terült szét szeplős arcán. – Te könyvtáros vagy?

A kézi számítógép csipogott egy ideig, majd géphangon megszólalt:

– A szónak nem létezik megfelelő fordítása.

– Én népünk történetének őrizője vagyok – felelte Tochee. – Én adom tovább a családok fiatal tagjainak a meséket mindarról, ami volt, és ami lehetett volna. Így a tudásunk nem csupán fennmarad, de még értékelik is azt.

– Egy könyvtáros! – Orion Ozzie-ra vigyorgott.

– Nagyszerű! – grimaszolt Ozzie. Most, hogy a fordítógép minden egyes szót továbbított Tochee-nak, egyre kényelmetlenebbnek és megalázóbbnak érezte, hogy állandóan magyarázkodnia kell Orion heves érzelemkitörései miatt. A kölyök viccesnek találta Tochee kultúráját. Még neki is el kellett ismernie, hogy idegen barátjuk élete valóban... pedáns és kiegyensúlyozott.

– Honnan tudtad, hogy egy másik bolygón jársz? – kérdezte Orion. – A te néped is utazik a csillagok között?

– Onnan tudtam, hogy az nem az én világom, mert más színe volt a napnak, és az éjszakai csillagképek különböztek a mieinktől – felelte Tochee. – Mi nem utazunk az űrben – tette hozzá.

– Miért nem? – kérdezte Orion, és a Tochee amőbaszerű végtagjában lévő elektromos kütyükre mutatott. – Nyilvánvalóan elég fejlettek vagytok hozzá technológiailag.

– Nincs rá szükségünk. Ránk nem jellemző az a fajta belső logikátlanság, ami rátok, minket nem fűt a vágy, hogy ok nélkül induljunk felfedező útra.

– Te ki akartad deríteni, hogy igaz-e a legenda – szólt közbe Ozzie. – Ez talán nem értelmetlen küldetés?

– De igen, és ezzel a tettemmel rácáfoltam mindarra, mi népünket jellemzi. Ha valóban ki kellett volna deríteni, hogy az ősöm történet e igaz-e vagy sem, akkor én és a kollégáim szisztematikus kutatómunkába kezdtünk volna. Azért vágtam bele egyedül, mert úgy véltem, a többieket nem érdekli a dolog.

– Ez csúcs! – Orion ismét idétlenül vihogott. Ozzie szigorú pillantást vetett rá.

– Különösnek találom, hogy a néped nem tartja fontosnak és szükségesnek az űrutazást – mondta. – Ha egyszer eljuttok egy bizonyos technológiai szintre, akkor nem kezdenek el vészesen apadni az erőforrásaitok? Ez nem jelent gondot számotokra?

– Nem. Csakis olyasmit építünk, amit felelősséggel fenn tudunk tartani.

– Ez igazán figyelemreméltó. A mi fajunk korántsem ennyire ésszerű és belátó.

– Eddigi utazásaim során azt tapasztaltam, hogy a ti nézetetek van többségben.

– Na igen, de azért akadnak fokozatok. Szeretném hinni, hogy azért viszonylag normális keretek közt maradtunk, bár ez a te mércéddel mérve bizonyára nem így van – mondta Ozzie.

– Ettől egyikünk sem lesz rossz vagy jó – felelte Tochee.

– Remélem is. Végül is ugyanazon a galaxison kell osztoznunk.

– Én úgy vélem, hogy az intelligencia és a józan ítélőképesség az elsődleges, függetlenül attól, hogy az érző lények milyen alakot öltenek. Ha nem így gondolnánk, akkor azt kérdőjeleznénk meg, hogy maga az élet értékes-e.

Ozzie a levegőbe bökött feltartott hüvelykujjával. Egy újabb meredek, sziklás lejtőhöz értek. Tochee egészen könnyedén siklott felfelé az efféle terepen, neki és Orionnak azonban alaposan meggyűlt a bajuk a mászással. Patakokban folyt róluk a víz. Ozzie a bal oldalon hullámzó tengerre nézett. Már két napja követték a part menti sziklafal vonalát. A fal magassága folyamatosan változott, most éppen húszméteres magasságban lehettek, és nem látszódott tengerpart a szikla tövében. Amúgy sem tudtak volna egykönnyen leereszkedni.

– Felfelé megyünk – döntötte el Ozzie. Orion pofákat vágott, de fogta a megfakult, kék rongydarabot, és hátrakötötte vele bozontos haját, hogy ne lógjon a szemébe. Mászni kezdtek. Széles repedéseket kerestek, ahová befért az ujjuk és a cipőjük orra, nagyobb fűcsomókba kapaszkodtak, amelyek elbírták a súlyukat, amikor a nehéz hátizsák vissza akarta húzni őket. Tochee egyenletes ütemben haladt felfelé, növényeken és kiálló köveken támasztotta meg hasalji mozgásszervi képletét. Ozzie nem kérdezett rá ugyan, de biztosra vette, hogy akár egy függőleges falon is képes lenne felkaptatni.

Amikor feljutottak a sziklafal tetejére, elindultak a pereme mentén. A talaj itt ismét lejtett. Ozzie már korábban megállapította, hogy egy szigetre kerültek. Az alacsony, központi dombot beborító dzsungel mindig jobbra esett tőlük a kétnapos vándorlás során. Kézi számítógépének tehetetlenségi navigációs rendszere egy kört rajzolt a domb köré. Még nem szólt Orionnak, de ő már látta, hogy másfél-két kilométer múlva visszajutnak a kiindulási pontra.

– Az ott egy sziget? – kérdezte Orion váratlanul.

Egy apró, sötét foltot lehetett látni a horizonton. Ozzie ráfókuszált, és egy vízből kiemelkedő csúcs tárult a szeme elé, ahhoz hasonlatos, mint amilyenen ők is barangoltak.

– Igen, már az ötödik. Ez itt valami szigetvilág lehet.

– Egyetlen hajót sem láttunk – jegyezte meg Orion.

– Ne türelmetlenkedj, még csak két napja vagyunk itt.

– Biztos vagy benne?

– Igen. – Még egyszer sem köszöntött rájuk az este, mióta erre a világra érkeztek. Ami azt illeti, a fényes csillag helyzete sem változott. A bolygó mindig ugyanazt az oldalát mutatta a napja felé. Ozzie ismeretei nem terjedtek ki rá, hogy ilyen esetben hogyan alakulnak az időjárási viszonyok. Ekkor eszébe jutott, hogy a különös gázfelhő aligha lehet természetes képződmény. Az összes rendelkezésre álló szenzorjukat bevetették Tochee-val, hogy analizálni tudják a csillogó szemcséket, amelyek a keringésük során a bolygóval együtt áthaladtak a gázmezőn. Abban biztosak voltak, hogy azok a szemcsék nem bolygók, de ennél többet nem tudtak megállapítani róluk. Nem bocsátottak ki rádió- vagy mikrohullámú jelet, legalábbis nem olyan erőset, hogy abból a távolságból érzékelni tudták volna. Ozzie kénytelen volt Johansson leírására támaszkodni: hatalmas kiterjedésű korallképződmény, amely élő növényzetnek ad otthont. Azon merengett, hogy a szilfenek vajon városoknak vagy fészkeknek használják-e az ilyeneket, vagy hogy foglalkoznak-e velük egyáltalán. Talán csak annyi a szerepük, hogy frissen tartsák a gázt a felhőben, hogy belélegezhető legyen, az erdők és az óceánok pedig megmaradtak a kőzetbolygóknak.

Ami a gázfelhő méretét illeti, annyit sikerült megállapítaniuk, hogy van egy nagyjából kétmillió kilométer átmérőjű, kör alakú központi része, amely százötven kilométerre kering a csillagtól. Azt nem tudták kideríteni, hogy mi tartja benn a gázt, de talán egy erőtér. Egy ilyen irdatlan méretű, áttetsző cső megépítésének ötlete felfoghatatlannak tűnt, és súlyos mérnöki és fenntartási problémákat vetett fel. Azt sem tudták, hogy honnan származik az energia egy ekkora erőtér folyamatos fenntartásához, de Ozzie sejtette, hogy az építőknek magát a csillagot kellett megcsapolniuk hozzá. Semmi más nem szolgáltathat ennyi energiát, csakis egy csillag. Azt azonban el nem tudta képzelni, hogy miért épít bárki is egy efféle létesítményt az űrben. Nélkülözte mind a Dyson-gömb, mind a Niven-gyűrű gyakorlati hasznát. Ugyanakkor, ha valaki képes és hajlandó ilyesmit építeni, annak vélhetően jó oka van rá. Arról nem is szólva, ha esetleg valóban ez a szilfenek otthona, akkor nem lenne értelme feltenni a kérdést, hogy miért építették. Úgyis csak azt válaszolnák, hogy miért ne. Úgy döntött, hogy őt sem érdekli, hogy mi az és miért van ott, csak az számít, hogy valaki megalkotta, és ő a saját szemével látta.

– Ozzie, Tochee, nézzétek! – kiáltott fel Orion, kizökkentve őt a merengéséből. Sebesen gázolt előttük a magas fűben. Itt nem állták el sziklák az útjukat, a talaj egyenletesen lejtett egészen a tenger szintjéig. Széles, homokos partszakasz nyúlt el előttük kifli alakban. Orion belegázolt a homokba. Elszáradt páfránylevél állt ki egy magányos dűne tetejéből a part távolabbi végében, és úgy lengedezett a szélben, mint egy barna zászló. Ozzie szúrta bele a homokba, amikor megkezdték felderítő útjukat.

A fiú lelkesedése azonnal lelohadt, amint kihúzta a páfrányt a homokból.

– Ez egy sziget – állapította meg.

– Attól tartok – dörmögte Ozzie.

– De... – Orion megfordult, és a központi, dzsungellel borított dombra nézett. – Hogy jutunk ki innen?

– Én át tudok úszni egy másik szigetre – mondta Tochee. – Ha velem akartok jönni, akkor csónakot kell építenünk.

Orion bizalmatlanul méricskélte a tengert.

– Nem hívhatnánk segítséget? – kérdezte elkeseredetten.

– Nincs kitől – felelte Ozzie, majd felemelte kézi számítógépét. A kis készülék azóta küldött alapvető kapcsolatfelvételi jeleket és emberi SOS-üzenetet, mióta bekapcsolta. Eddig a teljes elektromágneses spektrum néma maradt.

– Ha itt élnek a szilfenek, akkor hol vannak? – fakadt ki Orion.

– Gondolom, valahol a szárazföldön – felelte Ozzie, majd a tenger felé fordult, és az irdatlan víztömeget bámulta. A legnagyobbra állította retinabeültetésének zoomját. Három szigetet látott, de nem tudta megállapítani, hogy milyen messze vannak tőlük. Ha ugyanakkorák, mint az ő szigetük, akkor jó nyolcvan kilométernyire. Tekintettel arra, hogy csupán néhány méterrel álltak a tengerszint felett, a szigeteknek egy Föld méretű bolygón el kellett volna tűnniük a horizont mögött. Talán egy akkora bolygóra jutottak, mint az Ezüstbolygó...

– És az hol van? A szárazföld? – nyűgösködött Orion.

– Talán abban a felhőben, amit a sziget túloldaláról láttunk.

– Szóval nem tudod.

– Nem, a büdös életbe, nem! – csattant fel Ozzie. – Ez az egész hely ismeretlen, oké?

– Bocs – mondta Orion halkan. – Csak azt hittem, hogy... te általában mindent tudsz.

– Igen, de most történetesen nem, úgyhogy közösen kell kitalálnunk a megoldást. – Ozzie utasította az e-titkárát, hogy hívja le a kézi számítógép memóriájából a csónaképítésre vonatkozó fájlokat.

A Trine’ba-tó vize még nyár közepén is hűs maradt. Minden tavasszal hideg, olvadékhótól felduzzadt patakok töltötték fel, és elég mély volt ahhoz, hogy a napsugarak ne hatoljanak le az alsóbb régiókba. Makacsul őrizte a hideget. Mark hőtartó búvárruhát viselt, és ámulva kerülgette a központi korallzátonyból kiemelkedő korallcsápokat és -legyezőket. A tengerbiológusok eddig háromszázhetvenkét különböző korallfajt azonosítottak, és a számuk évről évre gyarapodott. Akadtak ott sárkányhátra emlékeztető, hatalmas ametiszt- és borostyánhalmok, és kavics nagyságú, dugóhúzó alakú formák is. Mandarinszínű, elvékonyodó unikornisszarvak nyúltak fel a magasba, és a hegyüknél már veszedelmesen élessé váltak. Örömmel látta, hogy Barry fegyelmezi magát, és kellő távolságot tart tőlük. Sokan akarták már kipróbálni, hogy valóban olyan hegyesek-e, mint amilyennek látszanak. A búvárruha nem védte a kezet. A Randvárosi Közkórházban minden évben tucatjával kezelték a felnyársalódott turistákat.

Barry észrevette, hogy az apja őt figyeli, ezért kört formált a hüvelykés mutatóujjával, így jelezve, hogy minden a legnagyobb rendben. Mark visszaintett. Kobaltszínű gyűrűs siklók tekergőztek a búvóhelyükön, vagy lebegtek lustán a víz felszínén. Nyeles szemű, vízben élő rovarok telepedtek le a korallképződmények tetejére; a hosszú szemnyelek úgy hullámoztak, mint a zsenge, zöld búza a gyenge szélben. Halak gyűltek köréjük, és úgy csillogtak a víz alatt, mint egy élő kaleidoszkóp – többezernyi színpompás tünemény, gyorsan mozgó uszonyokkal, sebesen cikázva minden létező irányba. Voltak köztük parányi és ujjnyi nagyságúak, ahogy egy felnőtt férfi magasságát is meghaladó maundyhalak egyaránt, amelyek méla lassúsággal köröztek a mélyebben lévő zátonyok körül. Egy kísérteties, tejfehér vitorláshalakból álló raj úszkált Mark szemüvege előtt. Kinyújtotta a kezét, és próbálta elkapni őket. A tenyérnyi méretű halak lelapították a vitorlájukat, áramvonalas cseppalakot vettek fel, és szétrebbentek.

Barry a tengelye körül forogva haladt előre, a békatalpa szabályos ritmusban járt. Szárított, őshonos rovarokat tartott a markában, és módszeresen szétmorzsolta őket. Halak szegődtek a nyomába, és falatoztak a rovarmorzsákból. Kettős spirálban követték őt; mintha összegabalyodott volna két dugóhúzó. Az emésztő szervrendszerükben megtelepedett baktériumok elkezdték lebontani a táplálékot és közben belülről világították meg őket. Felülről nézve lassan forgó, szivárványszínű üstököscsóvának tűntek a sötét, homályos tófenék előterében.

Miután elfogyott a halkaja, Barry összeütötte a tenyerét, gömb alakban szórva szét az utolsó maradékokat is. A Trine’ba-tó halai besüvítettek a gömb belsejébe, opálos fényű csillagokból álló galaxist teremtve a fiú teste körül.

Mark elégedetten mosolygott a kopoltyúmaszk alatt. Barryben megvolt minden, amire egy fiúban csak vágyhatott: életvidám, pimasz és magabiztos. Kifejezetten jót tett neki az a környezet, ahol és ahogyan éltek. Már alig gondoltak az Augusztára. A gyerekek szinte sosem emlegették, Liz is egyre kevesebbszer hívta fel a barátnőit, ő pedig már hónapok óta nem beszélt az apjával.

Rúgott egyet békatalpas lábával, és közelebb siklott a fiához. Az útjában lévő, világító halrajok szétspricceltek, és a tovalebegő rovardarabkák után iramodtak. Virtuális látómezejének számlálója jelezte, hogy negyven perce merültek le és nézegetik a színes korallzátonyokat és a szemkápráztató víz alatti élővilágot. A felszínre mutatott. Barry jelezte, hogy rendben, de látszott rajta, hogy nem akar még hazamenni.

Vakító napsütés köszöntötte őket a felszínen, és könnyek szöktek a szemükbe az éles fénytől. Hunyorogva keresték a hajójukat. A katamarán százötven méterre ringatózott tőlük a vízen. Liz a hajóorrban állt, és hevesen integetett. Mark levette a kopoltyúmaszkot.

– Messze van a hajó, fújd fel a mellényedet! – mondta a fiának.

– Nekem így is jó, apa – felelte Barry.

– De nekem nem. Fújjuk fel egy kicsit, hadd örüljön a mami.

– Jól van – egyezett bele Barry.

Mark megnyomta a vállrészbe szerelt szelep gombját, és a búvárruha duzzadni kezdett a belé áramló levegőtől. A hátukra fordultak, és kényelmes tempóban pedáloztak a lábukkal.

Sandy még mindig a kis búvárpipájával a szájában körözött a hajó körül, Elle-lel, az egyik Dunbavand gyerekkel a nyomában. Lydia és két fia, Will és Ed már a katamaránon tartózkodtak, és a búvárruhájukat tisztogatták. David és Liz ebédet készítettek a középső fedélzeten.

Panda boldogan ugatott, amikor Barry odaúszott a hajó farához, és felmászott a búvárplatformra.

– Marad! – szólt rá Liz, mert minden jel arra utalt, hogy a labrador ismét belevetődik a vízbe, hogy úszkáljon egy kicsit.

Barry felmászott a hajóra, és levette a békatalpat a lábáról.

– Hiányoztam? – kérdezte Pandától. – Hm?

A kutya még mindig ugatott, és veszettül járt a tarka. Barry jól megdögönyözte, majd felmászott a rövid fémlétrán a főfedélzetre. Teketóriázás nélkül az egyik főtt tojásért nyúlt, amit Liz a salátába szánt.

– Előbb moss kezet és törölközz meg! – szólt rá az anyja.

Mark felsegítette Sandyt a búvárplatformra. A kislány kivette a szájából a pipát, és boldogan az apjára mosolygott.

– Apa, láttam egy grogot. Nagyon hatalmas volt – csicseregte, majd széttárta a karját, hogy mutassa, mekkora.

– Ez remek, kincsem – mondta Mark, majd lehúzta a békatalpat a lábáról. – Bekented magad naptejjel, mielőtt bementél a vízbe?

– Aha – bólintott a kislány.

Noha Sandy bőre alapvetően sötétebb volt az övénél, pirosas tarkója és karja gyanakvásra adott okot; mintha egy picit megkapta volna őt a nap.

– Mindenesetre kenjünk rá egy kis napozás utáni gélt, rendben? – javasolta.

Sandy örült a kitüntető figyelemnek, és lelkesen bólogatott.

– Nem kellett volna ilyen sokáig lent maradnotok – jegyezte meg Liz szigorúan, miután Mark leült az asztalhoz, és elkezdte alaposan bekenni Sandy tarkóját és karját. – Már kezdtem aggódni. Nagyon messzire sodródtatok a hajótól!

– De, anya, ma olyan tiszta volt a víz odalent – védte magukat Barry. – Kilométerekre el lehetett látni, még sosem volt ilyen klassz korábban.

Mark ártatlan képpel nézett fel a nejére. Mégis milyen apa lenne, ha meggátolná a fiát abban, amit ennyire élvez? Liz lemondóan nézett végig rajtuk, majd úgy döntött, inkább folytatja a salátakészítést.

A katamarán David és Lydia tulajdona volt, akik a meleg nyári hónapokban ezzel járták be a part menti, keskeny öblöket. Télre bevontatták Randváros jachtkikötőjébe, David pedig a hétvégéket a csónakházban töltötte, hol a hajótestet festegette, hol a vitorlát és a kötélzetet javítgatta, hogy minden tökéletes legyen a következő szezonra. Mark imádta a katamaránt, és komolyan elgondolkodott rajta, hogy ő is vesz magának egyet. Persze nem engedhették meg maguknak, noha ez is hozzátartozott a randvárosi életérzéshez, ahogy a kutya és a terepjáró is.

Miután mindenki megmosakodott, megszárítkozott és átöltözött, leültek ebédelni. A katamarán elektroizom kötélzete vitorlát bontott, és elindultak az egyik kúp alakú korallzátony felé, amely a tó egyik legmélyebb pontjánál törte át a vízfelszínt. Még reggel ígérték meg a gyerekeknek, hogy később odamennek az egyik ilyen korallzátonyhoz, hogy megnézzék, felfúvódtak-e már a gömbvirágok. Közeledett a virágzás ideje, amit Randváros minden évben ünnepséggel és hatalmas tóparti grillpartival köszöntött.

– A szőlészeti szövetkezet szerint nem történt visszaesés a megrendelésekben – mondta David, miután a gyerekek felálltak az asztaltól és a hajófarba mentek, hogy ott egyék meg a jégkrémet és a lillinbogyós desszertet. – Tegnap este elmentem a gyűlésre. A média most csak Thompson Burnelli meggyilkolásával foglalkozik, semmi mással.

– Az az átkozott Baron még mindig nem állt le! – csikorgatta a fogát Mark. – Még mindig emberiségellenesnek állítja be Randvárost.

– Mindenki aggódott a környéken, hogy Baron lejárató kampánya milyen hatással lesz a szűken behatárolt helyi gazdaságra. Eddig semmi rossz nem történt. Ötnapos ácsorgást követően a flotta teherautói visszafordultak és elmentek, az útzárat megszüntették, így a turistabuszok előtt ismét megnyílt az autópálya. De persze a nyári foglalásokat hónapokkal korábban intézték az emberek, túl késő lett volna ahhoz, hogy visszamondják. Majd csak a következő szezonban kaphatnak valós képet a kialakult helyzetről. Sok turista gratulált a helyi lakosoknak, amiért ki mertek állni az igazukért a félelmetes flottával szemben – Mark interjúját tapintatból sosem említették. Eközben a termelők árgus szemmel figyelték, mi történik a bor- és organikus élelmiszer exporttal.

– Senki sem fog bojkottal fenyegetni az Elanon – kapcsolódott be a beszélgetésbe Liz. – Az isten szerelmére, a megtermelt bor felét itt adjuk el, és azok, akik organikus termékeket vásárolnak, egyetértenek velünk és támogatnak minket.

Mark egykedvűen bólogatott, majd a borospalackért nyúlt, és töltött magának egy pohárral a Chapplesből.

– Akkor talán én is megúszom – dörmögte.

David előrehajolt, és koccintott Markkal.

– Erre igyunk! Ugyan már, jók a kilátások. Liznek már majdnem sikerült széttördelnie a Kinavine gyökértörzsének szekvenciáját. Amint elkezdi megkötni a saját nitrogénjét, elkezdhetjük a nagybani árusítását. Az összes termelő feltöri majd a régi ültetvényét, és új tőkéket telepítenek. A Ryceel egyetlen borászata sem versenyezhet majd vele, ha érésnek indul.

– Az eltart még egy kis ideig – mondta Liz.

Mark átölelte a feleségét.

– Sikerülni fog – súgta a fülébe. Liz hálásan visszamosolygott rá.

– Az meg mi a fene? – kérdezte Lydia váratlanul. Egyik kezével beárnyékolta a szemét, a másikkal Randváros irányába mutatott.

A Feketevíz-szirt uralta a látképet a város felett, csupán ott tört meg a hegycsúcsok vonala, ahol az autópálya enyhén nyugatra tőle áttörte a Dau’sing-hegységet. Az autópálya hasadékát követően azonban ismét csipkés hegycsúcsok szöktek a magasba, rendíthetetlen őrökként strázsálva a Trine’ba-tó partján. A Goi’al volt az egyik legmagasabb csúcs, a legdélnyugatibb tagja a Régens-csúcsoknak elnevezett csoportnak. Itt alakították ki a hóbicikliközpontot, a versenyeket is itt rendezték.

Az ügyes kis szerkezetek csak ilyenkor pihentek néhány hétig, amikor a nyár melege megolvasztja a havat és a jeget, és a vizenyős talaj alkalmatlanná válik a sportolásra.

Fekete foltok köröztek a levegőben a Goi’al mellett. Hatalmas méretűnek kellett lenniük, ha ekkora távolságból is ilyen jól látszódtak.

– Az ördög patájára! – horkant fel David. Felpattant a székéről, majd lesietett a kabinjába, és felhozott egy távcsövet. Az elektroizom kötélzet bevonta a vitorlákat, hogy csökkenjen a katamarán sebessége, így csillapítva az erős ringatózást.

– Helikopterek – közölte a többiekkel. – Apám, ezek aztán jókora dögök. Ilyet még soha életemben nem láttam, két rotorjuk van. Ezek biztosan teherszállító helikopterek, van belőlük vagy tizenöt, lehet, hogy több.

Körbeadta a távcsövet, hogy a többiek is megnézhessék őket. Liz elvette tőle, Mark azonban nem bajlódott vele, lerogyott a félkör alakú ülésre.

– Az a detektorállomás helye – mondta elkeseredetten és mérhetetlenül csalódottan. – Azok után, amit mondtunk és tettünk, csak megépítik. Átkozottak! – sziszegte összeszorított fogai közt.

Liz odaadta a távcsövet Lydiának.

– Te is tudtad, hogy a végén úgyis megépül, Mark. Egy ekkora horderejű dolgot nem akadályozhat meg néhány ember az út közepén ácsorogva.

– Azt hittem, demokráciában élünk.

– Abban. Éltünk a tiltakozási jogunkkal, ők pedig nem vették figyelembe. A flotta végül is kormányzati szerv, mégis mit vártál tőlük?

– Nem is tudom. Egy kis tolerancia és együttérzés talán túl nagy kérés?

Liz odament hozzá, és leült mellé.

– Sajnálom, kicsim. Én is annyira gyűlölöm, hogy itt vannak, mint te, hidd el. De le kell nyelnünk ezt a békát, és együtt kell élnünk vele, amíg meg nem változik a helyzet. Különleges időket élünk, engedményeket kell tennünk mindnyájunknak. Ha a primer fenyegetés elmúlik, és a háborúpártiak nem veszélyeztetik többé az életmódunkat, akkor a detektorállomás is eltűnik a hegyről. Gondoskodunk róla, hogy mindent magukkal vigyenek, az utolsó szögig. Megígérem.

– Persze. – Mark nagyot sóhajtott. Elképzelte, milyen szánalmasan festhet a Dunbavand házaspár szemében, egy nyafogó kölyök, aki sértődötten duzzog az ülés sarkában. – Azt hiszem, igazad van. De akkor sem kell szeretnem.

– Nem is várja tőled senki.

Mark kiitta a bor maradékát a poharából, majd a Trine’ba hűs vizén pihentette a tekintetét. A Goi’al túloldalán a hatalmas helikopterek megkezdték a leszállást.

– Beigazolódott mindaz, amitől a legjobban rettegtünk – mondta az Őrzők szóvivője nyugodt, meggyőző hangon. – A dysoni idegenek arra készülnek, hogy lerohanják a Nemzetközösséget. Elsöprő erejű hadsereg özönlik át a Pokol Kapuján, amelyet mostantól bármelyik nap ránk uszíthatnak. Mi előre figyelmeztettünk mindenkit, hogy ez bekövetkezhet, és most már sajnos több millió, ha nem több milliárd polgártársunk erőszakos halála bizonyítja majd, hogy amit állítottunk, az mindvégig igaz volt. Azért halnak meg, mert a Nemzetközösség védelmi rendszere korántsem kielégítő. Tudjuk, hogy a flotta tagjai minden tőlük telhetőt megtesznek majd, ha kezdetét veszi az invázió, és mi teljes szívünkből támogatjuk őket borzalmas kötelességük teljesítésében, de túl kevesen vannak, és alig van hadihajónk. Ha tudnánk, segítenénk nekik, de ez nem a mi feladatunk.

Mi tovább folytatjuk magányos küzdelmünket a Csillagutazó ellen, aki ránk szabadította ezt a csapást. Csak nagy ritkán adatik meg, hogy leleplezhetjük egy ügynökét, mert gondosan elrejtik előlünk és jól őrzik őket. Jelen esetben azonban megingathatatlanok a bizonyítékok. Egy bizonyos személy javasolta, hogy indítsunk útnak egy csillaghajót és fedezzük fel a Dyson Alfát. Egy bizonyos személy diszponál a flotta hatalmas költségvetése felett. Ez a bizonyos személy tudja, hogy micsoda erőforrásokra lenne szükségünk ebben a helyzetben, és ő megtagadja tőlünk ezeket az erőforrásokat. Ez a bizonyos személy gyilkost bérel fel, hogy végezzen az ellenfeleivel. Ez a bizonyos személy a legerősebb bábu, akit a Csillagutazó valaha is felhasznált ellenünk. Ez a bizonyos személy nem más, mint maga Doi elnök asszony.

De jól vigyázzanak, nem a dysoni idegenek inváziója jelenti a valódi veszélyt civilizációnkra nézve. A valódi veszély belülről emészt el minket. Mi mindig őszinték voltunk önökhöz. Most, az emberiség legsötétebb óráján arra kérjük önöket, hogy még egyszer utoljára higgyenek nekünk. Doi elnök asszony és az ő gonosz ura a legfőbb ellenségünk, és kiirtanak minket, ha nem állítjuk meg őket. Szálljunk szembe az elnök asszonnyal!

A szóvivő meghajolt.

– Köszönöm, hogy időt szántak rám.

Az iroda összes tagja jelentéseket körmök egész délelőtt, és a gazdasági részleg formanyomtatványait töltögette, hogy lefedjék a Los Angeles-i akció költségeit. Paulának szerencsére csak a vezetői összefoglalót kellett elkészítenie, és csatolni a jóváhagyását. Így maradt szusszanásnyi ideje, hogy átgondolja, mi is történt, de leginkább csak Thompson Burnelli döbbenetes meggyilkolása körül jártak a gondolatai. Tarlo és Renne eközben rendszerezték azt a szánalmasan kevés nyomot, amelyeket az üldözés során szereztek, és próbáltak kidolgozni valami akciótervet. Alic Hogan virtuális kivetítőn keresztül elemezte az LA Galactic kameráinak felvételeit, azt próbálta kideríteni, hogy a futár átadta-e valaki másnak a szoftvert az állomás területén belül. Paula nem tiltakozott. Annak ellenére, hogy Columbia felülről helyezte oda, Hogan meglepően hatékonyan végezte a munkáját, és ezzel a feladattal egész álló nap elbíbelődik – addig sem lóg a nyakán.

Mint a Johansson-esetek általában, az LA Galacticon történtek is a legváratlanabb pillanatokban vettek új fordulatot, és mindig a rossz irányba. Egyetlen pozitívumot tudott felmutatni: egyértelműen kiderült, hogy Adam Elvin újabb szállítmányt készül becsempészni a Peremvilágra.

Tizenegy órakor Rafael Columbia jelent meg az irodában. Tengernagyi egyenruháját viselte, és több tiszt volt a kíséretében. Mindenki azonnal abbahagyta a munkát, és rászegezték a tekintetüket.

Paula akkor állt fel, amikor a férfi az ajtajához ért.

– Itt várjanak meg! – mondta Columbia kísérete tagjainak, majd becsukta maga mögött az ajtót.

– Admirális – üdvözölte öt Paula. Becsukta a fájlt a virtuális látómezejében. Azoknak a névsorát ellenőrizte, akiknek előre szólt, hogy futár érkezik Seattle-be, majd összevetette az időbeosztásukat.

Rafael Columbia mereven mosolygott, majd leült a vendégeknek fenntartott székre.

– Parancsnok.

– Mit tehetek önért? – kérdezte Paula.

– Szokás szerint megkérhetném rá, hogy magyarázza el, miért cseszték el már megint, de ezen már túl vagyunk. Nem gondolja?

– A Los Angeles-i eset balszerencsésen alakult, de megtudtuk, hogy...

– Nem érdekel – szakította félbe a férfi. – Ez az elejétől fogva egy elcseszett akció volt, ami történetesen tökéletesen jól tükrözi, hogyan működteti itt a dolgokat. Egyszer csak felbukkan egy futár a semmiből, maga pedig mindennemű előzetes egyeztetés és tervezés nélkül utánaküld egy teljesen felkészületlen csapatot. És ha ez még nem lenne elég, egyszer csak bevonja a Los Angeles-i rendőrség felét, ráadásul a legrosszabb pillanatban, hogy mindenki lássa, amint felsül. Nevetség tárgya lettünk, parancsnok, és én ezt nem tűrhetem.

Paula érzékelte a rezzenéstelen arc mögött munkálkodó dühöt, és rájött, hogy most teljesen őszintének kell lennie Rafael Columbiához.

– Sajnálom, hogy ennyire negatív a sajtóvisszhang, de biztosíthatom róla, hogy az akciót kellő alapossággal terveztük meg. Jó okom volt rá, hogy kis létszámú csapatot vessek be.

– És mi lenne az?

– Úgy vélem, tégla van a flotta hírszerzésében. Egy ideje már tudatos elszigeteléssel próbálom kideríteni, hogy ki lehet az, ezért tervezem meg így az akciókat.

Rafael Columbia arca elkomorult.

– Valaki szivárogtat? – kérdezte tettetett nyugalommal.

– Gyaníthatóan.

– És meg sem fordult a fejében, hogy tájékoztatnia kellene engem, vagy Hogan őrnagyot?

– Kézzelfogható eredményre vártam.

– Szóval akkor még nincs konkrét gyanúsítottja?

– Még nincs, uram.

– Leszámítva a maga gyanúját, van bármiféle bizonyítéka, ami alátámasztja a tiszttársai ellen felhozott vádakat? – kérdezte Rafael Columbia.

– Úgy vélem, a Venice Coast-i eset...

– Á, a másik mesés akció, amely sárba döngölt minket.

– Már mondtam, hogy azt az akciót kiszivárogtatták. Az ismeretlen merénylő olyan információhoz jutott hozzá, amely csakis a flottától származhatott.

– És ez az ismeretlen támadó, aki a legfejlettebb katonai beültetésekkel rendelkezett, amit a Nemzetközösségben csak találni lehet, Johansson Csillagutazójának dolgozik...

– Ez is egy lehetőség.

– Egy lehetőség, amit túlságosan hangosan üvöltött bele a politikai szövetségesei fülébe.

– Valaki évtizedek óta hátráltatja a munkámat. Egész egyszerűen más irányokba is nyitnom kellett. – Esze ágában sem volt elmondani, milyen híreket kapott Thompson Burnellitől a halála előtt.

Rafael kivett egy kisméretű e-újság képernyőt a zsebéből.

– Ez a Venice Coast-i támadó. – A kép rossz szögből készült, felülről, de látszódott rajta, hogy fehér sportruházatot visel. Paula senki máséval nem tévesztette volna össze azt az arcot.

– Örülök, hogy végre egyetértünk valamiben – mondta a férfi. – A felvételt a Szenátus biztonsági szolgálata adta át nekem. A Clinton Estate egyik kamerája rögzítette. Ez a férfi lépett ki Burnelli szenátor squashpályájáról, miután a politikust meggyilkolták.

– Ő nem tenne ilyet – suttogta Paula halálra vált arccal. Sheldon kiiktatja politikai ellenfelét? Ezt én nem veszem be. A Nagy Családoknak és a Csillagközi Dinasztiáknak más a módszere. Itt valami nem stimmel. Nagyon nem stimmel.

– Kicsoda? – kérdezte Rafael Columbia.

– A gyilkos. Miért bérelnék fel rá, hogy ölje meg a szenátort?

– Rohadtul nem tudom. De maga szerint szabadon garázdálkodik, és gondolkodás nélkül végez bárkivel, akire csak rámutatnak. Méghozzá a flotta egyik tisztjének utasítására.

– Én nem ezt mondtam, ne is akarja bebeszélni magának.

Rafael Columbia hátradőlt, és állhatatos pillantást vetett rá.

– Amikor az Igazgatóság élére kerültem, engem is ugyanúgy lenyűgözött a teljesítményével, mint azokat az idióta firkászokat, akik a tárgyalásokról tudósítottak. A legendás Paula Myo, aki az összes ügyét megoldotta, egy kivételével, és még ennyi évtized után sem adta fel... ő sosem adja fel. Így hát az elődeimhez hasonlóan én is szabad kezet adtam magának, és egyetlenegyszer sem kérdőjeleztem meg a módszereit. Johansson és a bandája végtére is csak néhány őrült fanatikus, akik összeesküvéseket szőnek és paranoiás propagandaanyagokkal ostromolják a népet. Felettébb megható, mint egy kalózbanda vitorlás hajókkal. Kizárólag a Peremvilágon okoznak valódi károkat, ahová az égvilágon senki sem megy, és amúgy sem érdekel senkit, hogy mi történik ott, a Halgarth családot kivéve, de ők megengedhetik maguknak ezeket a veszteségeket. A kalózok vérszomjas fenevadak voltak, végeztek az elfogott hajók legénységével, és tönkretették a gazdaságot, mert elvágták a kereskedelmi útvonalakat. Maga is látja a párhuzamot? Határozott katonai fellépésre volt szükség ahhoz, hogy megfékezzék őket. Adtam magának egy egész részleget, korlátlan kormányzati forrásokkal, és csupán egy dolgot kértem érte cserébe. Meggyőződésből tettem mindezt, mert maga az a bizonyos Paula Myo, mert az egész Nemzetközösség meggyőződéssel hiszi, hogy maga az az ember, aki képes levadászni ezt a Bradley Johanssont.

– Így igaz.

– De nem kapta el. Egyetlenegy oka van, amiért még mindig üldözi őt, és sajnálom, ha ezzel megbántom, de ez az igazság: az, hogy maga kényszeresen megszállott. Ez az egyetlenegy oka van, Myo parancsnok.

– Vagyok, aki vagyok... ettől vagyok alkalmas a feladatra.

– Nem értek egyet önnel. Nincsenek jó vezetői képességei, nem működik együtt a tiszttársaival, sőt elidegeníti őket magától. Maga nem követi az előírásokat, nem tartja be a szabályokat, azt hiszi, hogy senki más nem képes ugyanolyan jól végezni a munkáját, mint ön. Más szavakkal: lenézi őket, nem becsüli a munkájukat, nem bízik meg bennük, és éppen ezért lyukadtunk ki ennél a bizonyos kiszivárogtatásnál. Lennie kell egy téglának a rendszerben, mert az nem lehet, hogy maga hibázott, és ezért sül fel minden egyes alkalommal.

– Elmondja végre, miért jött ide?

– Hogyne. Ezennel Alic Hogant nevezem ki a Johansson-ügy vezetőjének.

– Na ne!

– Természetesen maga továbbra is a nyomozócsapat tagja marad, de mostantól már csak tanácsadói szerepet tölt be. A mai naptól Hogan irányítja a mindennapi munkát az irodában, ő határozza meg az irányelveket és dolgozza ki a stratégiát.

– Ez elfogadhatatlan.

– Maga katonatiszt, követnie kell a parancsokat.

– Én nem vagyok katonatiszt, én nem vagyok része ennek a bürokratikus baromságnak. Én rendőrtiszt vagyok.

– Többé már nem, és ha ellenszegül a parancsomnak, akkor felmentik a további szolgálat alól.

– Ez az én nyomozásom.

– Többé már nem.

Paula e-titkára ebben a pillanatban jelezte, hogy kizárták az iroda hálózatából. Gyilkos pillantást vetett az asztal túloldalán ülő Rafael Columbiára; egyfajta tompa bénultság uralkodott el rajta, érezte, hogy hűvössé, nyirkossá válik a bőre. Furcsa homály telepedett az elméjére; úgy sejtette, ilyen lehet a pánikközeli állapot. Nyilvánvalóvá vált, hogy Rafael Columbia nem egyezkedik, itt most nincs kompromisszum, azt akarja, hogy az ő embere vigye tovább az akciót. A Los Angeles-i fiaskó csak az ürügy volt hozzá. Egyvalami végleg eldőlt: a flotta kötelékén belül nem folytathatja a nyomozást.

– Rendben. Benyújtom a lemondásomat. – Paula olyan hirtelen állt fel, hogy Columbia összerezzent. A nő felvette a kvarckristályból készült, hologramot tartalmazó kockát az asztalról, és beletette a táskájába, majd levette a rabbakaszt az ablakpárkányról.

– Csak egy jó tanács – mondta Columbia. – A legközelebbi megfiatalító kúra alkalmával távolíttassa el az alapítvány által meghatározott tulajdonságjegyeket. A klinikák ma már mindenkit meg tudnak gyógyítani.

Paula felvonta a szemöldökét, és úgy nézett le rá.

– Akkor van még remény a maga számára.

Mindenki végig mozdulatlanul, néma csendben ült a helyén, amíg Paula kivonult az irodából, belemerevedtek a pózba, amit Columbia érkezésekor vettek fel. Az egyetlen különbséget az arcukra kiülő döbbenet jelentette.

– Viszlát! – mondta Paula a többieknek. – Köszönöm a kemény munkát, amivel megtiszteltek.

Tarlo félig felemelkedett a székéből.

– Paula...

A nő megrázta a fejét, és Tarlo azonnal elhallgatott. Paula nem nézett se jobbra, se balra, csak elhagyta az irodát.

Kilépett az utcára, és automatikusan a lakása felé indult el, amely mindössze fél kilométerre volt az irodától. Egy több száz éves háztömb második emeletén lakott, a belső, kikövezett udvart spalettás ablakok vették körül. A központi lépcsőházból keskeny kőlépcső vezetett felfelé, amelyet mintha nem is kézzel építettek volna, hanem víz vájta volna ki. Az egyetlen látható biztonsági elem a vastag tölgyfa ajtóra szerelt elektromos zár volt, de azt is csak a régi, hagyományos zár kiegészítéseként használta.

Három helyiség volt a lakásban: egy hálószoba, egy fürdőszoba és egy konyhafülkés nappali. Semmi másra nem volt szüksége, semmi mást nem használt. Csak egy zugra volt szüksége az iroda közelében, ahol elalhat, egy címre, ahová a tisztító cég visszaküldheti a ruháit.

Amikor belépett a lakásba, a cselédbot a nappali egyik sarkában gubbasztott, mozdulatlanul. Már elvégezte a napi feladatokat, lekezelte padlófényezővel az ódon, az évek során besötétedett fapadlót, letörölgette a vízszintes felületeket, ahol megülhetett a por, és elmosogatta a reggelinél használt edényeket. Paula kinyitotta a belső udvarra néző ablakot, majd az ablak melletti tálalószekrényre tette a rabbakaszt; ott minden délután éri majd a napfény. Miután ezzel végzett, úgy nézett körül az örökké takaros nappaliban, mintha nyomokat keresne. Semmi dolga nem volt. Leült a kanapé szélére, és a szemközti falra szerelt portálra meredt.

Emlékek kúsztak elő agya rejtett zugaiból. Emlékek, amelyeket szándékosan nem töröltetett vagy helyeztetett át egy biztonsági tárhelyre egyik megfiatalító kúrája alkalmával sem. Emlékek, amelyekről már azt hitte, hogy feledésbe merültek. A szülei tárgyalását követően a rendőrök egyenesen visszakísérték a hotelbe. A toronyépületet akkoriban építették a Marindra fővárosában, a kocka alakú szobák ragyogtak a tisztaságtól, az összes bútor és a légkondicionáló is új volt még. A rendőri kíséret magára hagyta, hogy legyen egy-két nyugodt perce, mielőtt a Huxley Menedékének kormánya megérkezik, hogy „hazavigyék”. Most, hogy véget ért a tárgyalás, nem tudta, mitévő legyen. Semmivel sem tudta eltölteni az idejét, nem volt iskola, ahová járnia kellett volna, nem volt ott Coya, hogy együtt játsszanak, és nem voltak fiúk sem, akikkel szemezhetett volna. Csak ücsörgött ott az ágy szélén, és kibámult a széles panorámaablakon. A főváros egét nézte, és várt. Fura dolgok zajlottak a fejében, még mindig hallotta Coya hisztérikus visítását és szánalmas könyörgését; és miközben meredten bámult kifelé az ablakon, semmi mást nem látott, csak a szüleit, amint éppen elvezetik őket a vádlottak padjától. Az apja leszegte a fejét, minden álma és reménye szertefoszlott; az anyja talán még nála is nyomorúságosabb állapotban volt. Rebecca azonban felemelte a fejét, átnézett a tárgyalótermen, és elrabolt mostohagyermeke szemébe nézett. „Szeretlek” – mondta.

A párizsi kis lakásban magányosan üldögélő Paula belesuttogott a szoba csendjébe.

– Én is szeretlek, anya.

És ugyanúgy, ahogyan abban a hotelszobában százhatvan évvel korábban, Paula Myo sírva fakadt.

Hosszú hónapokat vettek igénybe az előkészületek, hatalmas mennyiségű erőforrást és ipari kapacitást kellett átcsoportosítani, csökkentve ezzel a csillagközi féregjárat túloldalára indított, a terjeszkedés lehetséges útvonalainak meghatározására irányuló expedíciók számát, de Hajnali Fény Hegye végre elkészült. A többi uralkodó új szövetségekbe tömörült, hátha ezzel ellensúlyozhatják óriási dominanciáját. Aggódtak, sőt féltek az új technológiától. Hajnali Fény Hegye tudta, hogy a többiek is kísérleteznek a féreglyuk-technológiával, kvantumhullám detektorai árulkodó fluktuációkat érzékeltek a primer csillagrendszer számos települése mellől. Tudta, ha nem cselekszik azonnal, akkor hamarosan eljutnak az ő fejlettségi szintjére, és akkor odavész az előnye. Örökre.

Háromszázhuszonnyolc féreglyukat nyitott meg egyszerre. Csupa kisméretű féregjáratot, egységesen másfél méter széleseket. Csak akkorákat, hogy beléjük férjen egy-egy tíz megatonnás nukleáris töltet. A féregjáratok bezáródtak.

Hajnali Fény Hegye a bolygó többi uralkodójának elsődleges uralkodói csoportja mellett nyitotta meg a féregjáratokat, méghozzá az áthatolhatatlanul erős erőterek belsejében, amelyek az égbolttól védték őket, pontosan a menedéket nyújtó és éltető, óriási alapterületű uralkodói épületek tövében. A bombák azonnal felrobbantak, kiirtva az összes uralkodót és szolgát huszonöt kilométeres sugarú körben. Miután a nukleáris töltetek első hulláma felrobbant, Hajnali Fény Hegye a másodlagos célpontokhoz irányította a féregjáratokat, méghozzá az anyabolygó körül keringő, másodlagos uralkodói csoportokhoz. Ezt követően a másik, a második kőzetbolygót vette célba. Ezt követte a belső gázóriás a holdjaival és aszteroidáival együtt, majd a külső gázóriás és végül az ipari állomások. Egy napig tartott ez a hihetetlen mértékű tisztogatás, és a pusztítás hulláma végigsöpört az egész csillagrendszeren. A megmaradt uralkodói csoportok nem is tudták, hogy háború tört ki, semmiféle előzetes figyelmeztetés nem jelezte, hogy elérkezett a végső megsemmisülés ideje. Hajnali Fény Hegye nukleáris csapása gyorsabba n söpört végig a csillagrendszeren, mint ahogy a fény halad.

Amikor mindez véget ért, amikor az összes rivális uralkodói csoportot elemésztette a nukleáris tűz, Hajnali Fény Hegye ismét bevetette a féregjáratokat. Ezúttal kommunikációs hálózat kiépítésére használta őket, mikrohullám- és optikai kábelek segítségével kapcsolódott össze elpusztított riválisai központi egység nélkül maradt kommunikációs rendszereivel. A gondolatai és parancsai beáramlottak az életben maradt szolgák elméjébe, kitörölte régi emlékeiket, és átvette felettük az uralmat. Hajnali Fény Hegye maradt az egyetlen értelmes lény a csillagrendszerben. Mindent és mindenkit behálózott a gondolataival, birtokba vette a megmaradt gyárakat, ipartelepeket és űrhajókat. Az ezt követő hetet azzal töltötte, hogy szétküldte több milliárdnyi szolgáját, hogy térképezzék fel a romokat, és készítsenek listát a még használható eszközökről, berendezésekről és rendszerekről. A mezőgazdasági területek és az élelmiszer-feldolgozó üzemek zöme megúszta sértetlenül, csakúgy, mint az ipari létesítmények többsége. Kidolgozta egy nagyszabású integrációs folyamat lépéseit, és egyetlen hatalmas szervezetté olvasztotta az összes termelőegységet. Több ezer szolgának parancsolta meg, hogy egyesüljenek és hozzanak létre új, másodlagos uralkodói csoportokat, hogy megbirkózhasson az egész csillagrendszer irányításával járó irdatlanul nagy kihívással. Most, hogy egyetlen rivális sem hátráltatta, és az összes gyáregység összehangoltan működött, az ipari termelés sosem látott méreteket öltött.

Együttműködés, a Bose-emlékek így nevezték. Az idegen elképzelések és kifejezések még mindig ott ólálkodtak Hajnali Fény Hegye egész csillagrendszert behálózó gondolatai között, pedig a forrásukat már rég megsemmisítette. Még arra is volt gondja, hogy elpusztítsa azt az uralkodói sarjat, kinek az agyába átültette a Bose-emlékeket. Mára csak az emlékek emlékei maradtak, fura, idegen kifejezések formájában megjelenő, szétszóródott információfoszlányok. Többé nem kellett aggódnia az esetleges fertőzés miatt. Hajnali Fény Hegye tiszta életforma volt, amely kitöltött egy egész csillagrendszert, és éppen egy második felé terjeszkedett.

Ismét a Nemzetközösség felé fordította figyelmét. Több száz űrhajó repült át a csillagközi féregjáraton minden egyes nap. Eszközöket szállítottak abba a csillagrendszerbe, ahol a főhadiszállását készült kialakítani, és ahol majd a féregjáratok következő sorozatát építi meg.

A több száz milliárd szolga közül, akik mind sietve végezték el a rájuk kiszabott feladatot, egy nem engedelmeskedett Hajnali Fény Hegye parancsainak. Mivel ez a fajta függetlenség ismeretlen volt a primerek között, oda ment, ahová akart, és azt nézett meg, amit akart. A többi szolga nem rendelkezett azzal a fajta önálló gondolatalkotási rutinnal, hogy megkérdőjelezhették volna a viselkedését. Egészen addig, amíg sikerül láthatatlannak maradnia Hajnali Fény Hegye gondolatrutinja előtt, biztonságban érezhette magát, és szabadon járhatott-kelhetett.

Egy teljes napig bolyongott az óriási épületté alakított, egykori hegy alapja körül, amely annak a hihetetlenül hatalmas, sokszorosan összetett élőlénynek az eredeti szívét oltalmazta, aki maga volt Hajnali Fény Hegye. Nem mozgott olyan könnyedén, mint a többi szolga, nem szokott hozzá a négy lábhoz, sem a görnyedt járáshoz. Lassan, de biztosan haladt előre.

Elméje egy hátsó zugában ott visszhangoztak Hajnali Fény Hegye parancsai és gondolatai, az egyik érzékelőcsápjának receptorához illesztett kommunikációs eszközön keresztül fogta a jeleket. Figyelmen kívül hagyta őket, mert így akarta. Ezzel a fajta mentális képességgel a többi szolga nem rendelkezett. A kommunikációs eszközön keresztül beérkező képek és információk jó szolgálatot tettek, ezek révén tudta követni a primer csillagrendszerben zajló eseményeket.

Magasan a feje felett villámok cikáztak a levegőben, és csapódtak be a védelmező erőtérkupolába, majd sültek ki az ősi völgy tetejének vonalában. A felhők sosem látott sebességgel örvénylettek és száguldottak. A kivételesen sűrű, fekete felhők kitakarták az eget, és monszunhevességű záport zúdítottak a tájra óránként többször is. Olyan vadul tombolt a természetellenes vihar, hogy patakok alakultak ki az erőtér felszínén, a nagy mennyiségű víz felkorbácsolta az átázott talaj felszínét. A védett, szent völgy mentén csúszásnak indult föld.

A szolga nagy érdeklődéssel figyelte a szokatlan időjárási jelenséget, és egyetlen gondolat uralkodott el az elméjén: nukleáris tél.

Paula Myo Párizsból egyenesen a Wessexre utazott az egyik expresszel. Feltűnően sokáig kellett a bolygóállomáson várakoznia; naponta csupán egy vonat indult tovább a Huxley Menedékére. Már sötét volt odakint, amikor a 87B jelzésű peronhoz ment, amely az állomás egyik melléképületében kapott helyet a terminál végében. A négy egyszintes kocsiból álló szerelvényt egy gőzmozdony húzta, amelyet mintha aznap reggel hoztak volna ki valamelyik múzeumból. Mintha visszautazott volna az időben, el is felejtette, hogy ilyen őskövületek is léteznek még. Egy efféle, elmaradott szerkezet használatát bármelyik másik bolygón legalább egy tucat környezetvédelmi előírás tiltotta volna, itt, a Nagy15 egyik bolygóján azonban senkit nem érdekelt az elégetett szénből származó, sűrű, fekete füstfelhő.

Beszállt az első kocsiba, és leült az egyik bársonybevonatú ülésre. Egy pár szállt fel utána, de ügyet sem vetettek rá. Nem sokkal indulás előtt egy kalauz sétált végig a kocsin. Sötétkék színű egyenruhát viselt ezüstösen csillogó, fényes gombokkal a zakóján, és egy csúcsos, piros szegésű sapkát.

– Kérem a jegyét, hölgyem! – mondta udvariasan.

Paula átnyújtotta neki a rózsaszínű jegyet, amelyet a jegykiadó automata nyomtatott ki neki a terminál végében. A kalauz elővette a lyukasztóját, és egy Z alakú lyukat hasított ki vele a jegy egyik sarkából.

– Most már hamarosan indulunk – mondta. Megérintette csúcsos sapkáját, majd odébbállt.

Paula százötven évnyi cinizmus és kulturális kifinomultság okán kialakult zárkózottsága elillant, ezúttal nem emelt falakat maga köré.

– Nagyon köszönöm – mondta, és valóban úgy érezte, hogy köszönettel tartozik. Megnyugtatónak találta, ha egy társadalom nyílt és őszinte.

A jegyet végig a kezében tartotta, és meredten bámulta, miközben a gőzmozdony fülsiketítően sípolt, majd a dugattyúk dohogása és egy hatalmas, fehér gőzfelhő kíséretében komótosan nekilódult. Noha elméletileg a Huxley Menedékét kellett az otthonának tekintenie, semmiféle kötődést nem érzett sem a bolygó, sem annak lakosai iránt. A felületes szemlélő számára (biztos volt benne, hogy Hogan állandó virtuális megfigyelés alatt tartja) úgy tűnhetett, mintha elmenekült volna a világ elől, hogy visszatérjen az egyetlen helyre, ahová valójában tartozik.

A szokásos lassúsággal vánszorogtak végig a bolygóállomáson. Vonatok suhantak el mellettük, az ablakokból kiszűrődő fények elmosódott masszává olvadtak össze. A sötét háttér előterében élénkvörös és -zöld jelzések villóztak, több kilométer hosszan, mintha egy város hosszú főútjának jelzőlámpáit látta volna. Időnként feltűnt egy-egy hosszú tehervonat kettős fénycsóvája az ablakban, amit a hatalmas vagonok követtek, kitakarva a szeme elől az állomás többi részét.

Fokozatosan gyorsuló haladásuk közben halovány borostyánszínű derengésbe futottak bele, amely úgy telepedett rá az állomás ezen részére, mintha egy erős fényű hold lebegett volna felette. Paula nekinyomta az arcát az ablaknak, hogy lássa az előttük sorakozó átjárókat. A kétharmadukat megvilágította annak a világnak a csillaga, amelyre nyíltak. Az összes vágányon tömött sorokban álltak a vonatok. Rémisztően közel haladtak egymáshoz, a forgalomirányítás páratlan precizitással végezte a munkáját, késés még véletlenül sem fordult elő. Kizárólag az ő vágányuk volt üres, az ő pöfögő gőzmozdonyukon kívül sem előttük, sem mögöttük nem haladt rajta másik vonat. Leírtak egy enyhe körívet, és szembefordultak az átjáróval, amely halvány kankalinsárga fénnyel izzott.

Paula ezúttal is érezte azt a jellegzetes, bizsergető érzést, mint mindig, amikor áthaladt a nyomástartó függönyön. A következő pillanatban már egy másik világban jártak, fényes napsütésben, és a gőzös sebesen zakatolt a zöldellő, sakktáblamintás tájat átszelő sínpáron. A parcellákat sűrű, gondosan nyírt sövények választották el egymástól, amelyeket helyenként kőfallal erősítettek meg a biztosabb védelem érdekében. A helyi, vörös levelű fák közé földi tölgyeket, kőriseket, platánokat és bükkfákat ültettek, hogy színesítsék a vegetációt. Az összes fát ugyanúgy nyesték, a vaskos törzsekből függőleges irányú ágak eredtek. A gazdaságok tüzelőanyagnak használták a nyesedéket a téli, hidegebb hónapokban, így kevésbé függtek a fosszilis nyersanyagkészletektől. A gőzmozdonyhoz hasonló kezdetleges technológiák használatával elérték, hogy minimálisra szorítsák az energiaszükségletüket; a bolygó összes elektromosáram-igényét képesek voltak közönséges vízerőművekkel kielégíteni.

Épületeket látott itt-ott elszórva, hatalmas, kék tetős téglaházakat, szérűskertek, ólak, istállók és pajták gyűrűjében. Néhány farmon deszkából ácsolt, galambszürkére mázolt gabonasilókat is látott, tudta róluk, hogy ezek a legmagasabb épületek az egész bolygón. Sínpárok ágaztak le a fővonalról és futottak a silókhoz a vasúti töltéseken és a keskeny irtásokon keresztül. Most, nyár elején, amikor a gabona még nem ért be, rozsdafoltok jelentek meg a síneken; később azonban, amikor elkezdődik az aratás, és naponta járnak a silókhoz a gabonavonatok, a sínpárok ismét kifényesednek, a talpfák között burjánzó gyomok eltűnnek, a mozdonyok hője és a forró gőz kiirtja őket. Paulának el kellett ismernie, hogy ez valóban hamisítatlan, falusi idill. Most végre megértette azt, amit gyökértelen tinédzserként makacsul elutasított: ennek a világnak és ennek a társadalomnak abban rejlik a titka, hogy nem változik; a bolygó lakóinak személyiségét is ennek szellemében alakították. A Tudatos Emberért Alapítvány szándékosan maradt meg a huszadik század elejére jellemző technológiai színvonalon, amikor még nem zajlott le az elektronikai forradalom. Könnyen kivitelezhető és fenntartható mérnöki és technikai megoldásokat alkalmaztak. Itt nem volt szükség számítógépes diagnosztikára, ha elromlott valami; a mérnökök szabad szemmel is megállapították, mi nem stimmel a fogaskerekek és vezetékek erdejében. Ugyanez vonatkozott az információáramlásra is. Ezen a bolygón nincsenek számítógépek vagy elektronikus adatbázisok, sem hálózatok. A hivatali dolgozók és a könyvelők papíron dolgoztak, füzeteket és jegyzettömböket használtak. Az alapítvány minden egyes újszülöttet egy bizonyos munkára szánt, és ezek a tulajdonságjegyek nem változtak az idő múlásával – itt semmi sem változott. A Huxley Menedéke a létező legbiztonságosabb és legstabilabb társadalmat kínálta a lakóinak. Azt ugyan nem tudta eldönteni, hogy az alapítványnak valóban meg volt-e a joga ahhoz, hogy belefogjon ebbe a sokat vitatott projektbe, de ahogy kibámult a vonat ablakán, és a gondozott földeket, valamint a képeslapokra illő gazdaságokat nézte, el kellett ismernie, hogy bevált és működik.

A vonat befutott Fordsville, a főváros külterületére. Éppen egy széles vasúti töltésre kapaszkodtak fel, így kiváló rálátás nyílt az alacsonyabban fekvő, külső kerületek utcáira. Teraszos házak hosszú sorai kígyóztak szabályos rendben, a falakat ugyanabból a vörös téglából emelték, a széles ablakok keretei a szivárvány összes színében pompáztak. Helyenként magasabb, négy- vagy akár ötemeletes középületek tornyosultak föléjük, amelyeket egytől egyig szürke kőből építettek. Templomot sehol sem lehetett látni, itt nem gyakorolták a vallást, a bolygó lakosai tisztában voltak vele, hogy őket emberek teremtették, és nem az Isten.

Becsorogtak a városba. Az épületek még a főváros szívében is ugyanarra a kaptafára készültek, semmiben sem tértek el egymástól: takaros házak, köztük egy-egy kereskedelmi jellegű épülettel, és hatalmas, zöld parkokkal, amelyek megtörték a városi környezet egyhangúságát. Ez a város mindenben eltért a Nemzetközösség más városaitól, ahol a pénz és a politikai hatalom általában a központban összpontosult, és ezt a fényűző, pompás épületek is fennen hirdették. Itt egyenlőség uralkodott – mindenekfelett.

Az Alfa állomás volt a legnagyobb egyedülálló épület a városban, de természetesen csak az alapítvány klinikája után. Az elnyújtott, boltíves fém és üveg tetőszerkezet elég magasra nyúlt ahhoz, hogy a gőz és a füst felszállhasson a magasba, elkeveredjen a levegővel, majd távozzon a tetőbe szerelt szellőzőrendszeren keresztül. Paula leszállt a vonatról, végigsétált a peronon, majd kilépett az állomás területéről a Richmond térre. Az utakon három kocsiból álló, környezetbarát villamosok közlekedtek, elfoglalva az útpálya közepét. Metánmeghajtású buszok suhantak el mellettük, a motorok magas hangon visítottak gyorsítás közben. Ide-oda cikázó taxik és áruszállító furgonok próbáltak utat törni maguknak a buszok tengerében. Személyközlekedésre kerékpárt használtak, az összes út és utca mindkét oldalán egy-egy kétsávos bicikliút állt rendelkezésre.

A gyalogosok mind sietve mentek a dolgukra a járdákon. Sokan közülük lopva Paulára sandítottak, amit ő meglehetősen mulatságosnak talált. Nem a hírnevével érdemelte ki a megtisztelő figyelmet, itt senki sem ismerte őt; makulátlan hivatali kosztümje keltette fel a kíváncsiságukat. Azonnal lerítt róla, hogy egy másik világból való. A humoristák szinte mindig úgy ábrázolták a bolygó lakosait, mint akik mind ugyanolyan színű és szabású ruhát viselnek, de a valóság erre alaposan rácáfolt. Itt az emberiség összes eddigi divatirányzatát meg lehetett találni, egyedül a mesterséges rost használatát mellőzték a ruhagyártásban.

Átvágott a téren, és a központi villamos-pályaudvarra ment. A bolygónak nem volt kiberszférája, így nem tudott konzultálni az e-titkárával, nem tudott hozzáférni a menetrendhez. Kénytelen volt egy hatalmas térkép elé állni, amely különböző színekkel mutatta az egyes villamosvonalakat, és saját magának kellett kisilabizálnia, melyikre kell felszállnia, ha el akar jutni úti céljához.

Tíz perccel később már az egyik szerelvényen ült, és bízott benne, hogy ez az a járat, amely eljuttatja őt az Earlsfield kerületbe. Ahhoz hasonló jármű volt, mint amilyet a legutóbb használt, amikor elhagyta a Huxley Menedékét, de már nem emlékezett a járatszámra. A központtól távolodva az üzletek és raktárépületek helyét lakóövezetek és gyártelepek vették át. Miközben a tovasuhanó épületeket nézte, ismét megbizonyosodott róla, hogy jól döntött, amikor oly sok évtizeddel ezelőtt elhagyta a bolygót. Azok után, hogy a nyüzsgő Nemzetközösségben nevelkedett, ez a hely túlságosan csendes és nyugodt lett volna a számára.

Már nem először gondolkodott el rajta, hogy alapjaiban kellene megváltoztatnia az életét: elmegy egy megfiatalító klinikára, és törölteti az összes, Nemzetközösséggel kapcsolatos emlékét. Az ott megélt tapasztalatok, a mostohaszülei által oly nagyra tartott kulturális mocsok nélkül tökéletesen beleillene ebbe a környezetbe. Ugyanakkor sehogy sem tudta rávenni magát, legalábbis most még nem. Még mindig ott volt: az a bizonyos egyetlen eset, amit nem sikerült megoldania, ráadásul a dolga most minden eddiginél nehezebbé vált.

Minden 2243-ban kezdődött, két héttel azután, hogy Paula sikeres vizsgát tett, és ezzel bekerült az Igazgatóságra, méghozzá vezető nyomozóként. Ez kilenc hónappal azután történt, hogy Bradley Johansson visszatért a Nemzetközösségbe. Azt állította, hogy a szilfenösvényeken vándorolt, hogy küldetése van, és ezért megalapította az Emberi Öntudat Őrzői nevű szervezetet. Mint minden új politikai vezetőnek, főleg olyasvalakinek, aki fegyverrel akar érvényt szerezni az igazának, rengeteg pénzre volt szüksége a tevékenységéhez. Mivel többé már nem fért hozzá közvetlenül a Halgarth család vagyonához, kidolgozott egy egyszerű tervet arra, hogy miként szerezze meg mindazt, amit akar.

Egy kellemesen meleg áprilisi estén Johansson és négy társa, akiket nemrég szabadított fel a Csillagutazó bűbája alól, betört a Kaliforniai Technológiai Örökség Múzeumába. Mit sem törődtek a tágas márványcsarnokban kiállított, óriási repülőgépekkel és a még nagyobb űrhajókkal, egyenesen elhaladtak a huszadik századi számítógépeket bemutató vitrinek előtt, rá sem pillantottak az első G5PC üvegre, sem az eredeti mozgásképes robotokra, hidegen hagyta őket az SD lézer, a lopakodó mini tengeralattjáró és a szupravezetős akkumulátor prototípusa is. Az épület szívében található, kupolás csarnokba siettek. Azt a féreglyuk-generátort állították itt ki, amellyel Ozzie Fernandez Isaacs és Nigel Sheldon eljutottak a Marsra. Rengeteg tárgyalásra és politikai manőverezésre volt hozzá szükség, de a múzeum végül is megszerezte a kiállítási jogot.

Amikor Johansson és a társai berobbantották a kupolacsarnok ajtaját, megszólaltak a riasztók, és bekapcsoltak az erőterek. Az őrök is azonnal ugrottak, és egy perc alatt körbevették a helyiséget.

A múzeum biztonsági szolgálata előrelátó módon különböző erőtereket telepített az épületbe, hogy szakaszosan lezárhassák az egyes részlegeket, megakadályozva a lopást. Az erőterek abban a pillanatban aktiválódtak, amint valamiféle bűncselekményre sor került. Tekintettel arra, hogy a kupolacsarnok kiállítási tárgya számított az emberiség történelmének valaha épített legfontosabb és ezért legértékesebb eszközének, az erőtér teljes egészében körbevette a féreglyuk-generátort. Magába zárta a behatolókat is. Eddig minden klappolt.

Ötven fegyveres őr sorakozott fel a kupolacsarnok előtt. A vezetőjük a közösségi kommunikációs rendszeren keresztül felszólította a behatolókat, hogy adják meg magukat, tegyék le a fegyvert, kapcsolják ki a beültetéseiket, és feltartott kézzel jöjjenek ki. A biztonsági főnök ezután megpróbálta kikapcsolni az erőteret. Ekkor vették észre, hogy Johansson a behatolás során tönkretette az erőtér-generátor főkábelét, és ezzel megszűnt a vezérlés. Az erőtér azonnal automatikusan aktiválódott, amikor a biztonsági rendszer jelezte a betörést; a tartalék áramforrásról kapott energiát, ezért fenn maradt, de nem lehetett lekapcsolni.

Még ez sem lett volna baj: csak várniuk kellett öt órát, mire a tartalék áramforrás lemerül. A múzeum fegyveres biztonsági őrei azonban egyvalamire nem gondoltak, figyelmen kívül hagyták, hogy milyen célra építették az erőtér mögött lévő kiállítási tárgyat. A berobbantott ajtón keletkezett résen keresztül azt látták, hogy a behatolók lázasan dolgoznak a történelmi jelentőségű, ősi szerkezeten. Johansson csatlakoztatta a d-energiatartályt, amit kis létszámú csapata hozott magával, és életet lehelt a régi féreglyuk-generátorba. A több mint kétszáz éves szerkezet még mindig kiválóan működött, az alkatrészei nem öregedtek el, ráadásul Ozzie és Nigel alapos munkát végeztek, beleépítettek egy másodlagos, tartalék rendszert, hogy a generátor vész esetén is működőképes maradjon. Egy óra múlva Johanssonnak sikerült megnyitnia egy féregjáratot. Nem kötött össze nagy távolságokat, össze sem lehetett hasonlítani a TŰV kereskedelmi forgalomban használt, nagyméretű féregjárataival. Ez mit sem zavarta őt, nem akart eljutni a Marsra, de még csak a Holdra sem. Csupán négyszáz kilométerrel akart odébb kerülni a múzeumtól, nevezetesen Las Vegasba. Egész pontosan abba a kiemelt biztonsági szintű páncélterembe, ahol a Föld nyolc legnagyobb kaszinójának pénzét őrizték.

A csapat tagjai beléptek a páncélterembe a féregjáraton keresztül. Itt is felvisítottak a vészcsengők, itt is erőtér vette körül a helyiséget, hogy bezárja az észrevétlenül behatoló tolvajokat, és ott tartsa őket addig, amíg megérkeznek a fegyveres őrök. Johansson egyik társa mikrotermikus robbanószerrel torlaszolta el a bejáratot belülről. Ezt követően negyvenöt percen keresztül pakolták a pénzes zsákokat, és juttatták át azokat a múzeumba a féregjáraton keresztül. A kaszinókba a Nemzetközösség minden bolygójáról áramlott a pénz, egy-egy zsák ötmillió földi dollárt tartalmazott. Egy betörőnek egy percébe telt, hogy megragadjon egy zsákot, odavigye a féregjárathoz, és átküldje a múzeumba.

Paula Myo kilencven perccel azután érkezett meg a helyszínre, hogy a Kaliforniai Technológiai Örökség Múzeumának riasztója megszólalt. Az elmúl hét során egy igen különös betörési ügyön dolgozott: valaki ellopott egy d-energiatartályt egy portlandi gyárból. A Kiemelt Bűnügyek Igazgatóságán senki sem értette, mi szükség volt a betörésre, és hogy mihez akarna bárki is kezdeni egy d-energiatartállyal; bármelyik cég szabadon igényelhetett egyet, ha szüksége volt rá. Most kiderült, mire kellett. Paulának először az újságírók harsogó tömegén kellett keresztülverekednie magát, majd következett a Los Angeles-i rendőrség kivezényelt osztaga, végül a szoros gyűrűben ácsorgó, múzeumi biztonsági őrök, akik bekerítették a tolvajokat. Odalapult a berobbantott ajtóhoz, ahonnan a résen keresztül rálátott a híres-neves féreglyuk-generátor egyik felére. Még az erőtér miatt hullámzó levegőn keresztül is látta, hogy alakok mozognak odabent.

Még csak két hete állt szolgálatba, és máris belecsöppent az emberiség történelmének legnagyobb rablásába.

Miután az utolsó pénzes zsákot is áthozták a kaszinók páncélterméből, Johansson áthelyezte a féreglyuk kijáratát, de ezúttal egy ismeretlen helyre. A tolvajbanda újabb ötven percig dolgozott, mire az összes zsákot átpakolták. Ezt követően távoztak, és egy előre programozott vezérlőegység fokozatosan leállította mögöttük a féreglyuk-generátort.

Két óra múlva eltűnt az erőtér. Paula az elsők között lépett be a kupolacsarnokba, és személyesen felügyelte a kirendelt helyszínelő csapat munkáját. Természetesen nem ő kapta meg az ügyet, még csak az első életciklusában járt és zöldfülűnek számított, épp csak elkezdte a munkát (származásának szokatlan körülményeit soha nem emlegették fel). Két évtizedes tapasztalattal rendelkező, rangidős nyomozókat vontak be az ügybe, neki pedig csak másodlagos szerep jutott.

Másnap reggel a kaszinók megerősítették, hogy 1,17 milliárd dollárt loptak el tőlük. A média a Nagyféreglyuk-balhénak nevezte el az esetet. A rangidős nyomozók mindenkit biztosítottak róla, hogy hamarosan előállítják és letartóztatják a tetteseket. Egyszerűen elképzelhetetlennek tartották, hogy észrevétlenül el lehessen tűnni ilyen rengeteg pénzzel.

Johansson azonban tökéletes tervet dolgozott ki. Olyan összekötőkön keresztül költötte el a pénzt, akik nem kérdezősködtek, és esze ágában sem volt nagyobb bankbetéteket képezni, amelyek esetleg kellemetlen kérdéseket vethettek volna fel. A Peremvilágon az Őrzők száma egyre gyarapodott, és megkezdték hadjáratukat a Csillagutazó, illetve az ügynökei ellen: a Marie Celeste Kutatóintézet vált az elsődleges, míg a Halgarth család a másodlagos célpontjukká.

Az Igazgatóság munkacsoportjának sikerült azonosítania Johansson DNS-ét a múzeumban talált hajminták alapján. Ugyanakkor sokan látogatták a múzeumot, így az ő neve is csak egy volt a két és fél ezer többi minta között. Azért ellenőrizték az anyagát, mert öt évvel korábban szokatlan körülmények között eltűnt, sem a családja, sem a munkatársai nem tudtak róla semmit. Az Igazgatóság nyomozói csak akkor rakták össze a kirakóst, amikor megkezdődtek a merényletek a Peremvilágon, és az Őrzők elkezdtek üzeneteket és felhívásokat szétsugározni az uniszférán keresztül. Johanssont azonban nem lehetett egykönnyen elkapni. Mindig közvetítőkön keresztül szerezte be a fegyvereket és amire még szüksége volt, és sosem maga, hanem valamelyik Őrző beszélt a Nemzetközösség polgáraihoz. A letartóztatások során mindig csak kishalak akadtak horogra, magához Johanssonhoz nem sikerült közel férkőzniük.

Az évek, majd évtizedek során a nyomozók, egyik a másik után, vagy kiléptek a munkacsoportból, vagy áthelyezték őket, de akadtak olyanok is, akik nyugdíjba mentek. Paula fokozatosan lépdelt felfelé a ranglétrán, míg végül ő vette át az osztag irányítását. A munkacsoport szépen lassan feloszlott, a Nagyféreglyuk-balhé pedig a fiók mélyére került. Paula azonban nem feledkezett meg róla, melegen tartotta az ügyet, mint az Őrzők elleni általános nyomozás egy fontos elemét. Százharminc év telt el azóta, és még mindig nem adta fel. Nem adhatta fel.

A villamos a Montagu High Street végében lévő megállónál megállt, Paula pedig leszállt. A város semmit sem változott, legalábbis az első életciklusából maradt, homályos emlékeihez képest nem. Végighordozta a tekintetét a kis üzletekkel és hotelekkel tarkított utcán, amely enyhén lejtett a végénél található, kis öböl felé. Emlékezett rá, hogy az egyik oldalon van egy kőből emelt kikötő; általában halászcsónakok sorakoztak a partra húzva, és kiterített hálók száradtak a napon. Skarlátvörös színben pompázó madárrajok köröztek a levegőben, olajos tollú tetrasirályok, amelyek ugyanolyan jól úsztak, mint a halak.

A kora délután nyugodt időszaknak számított, a többség dolgozott, alig járt ember az utcán, a buszok félig üresen közlekedtek. A hozzá legközelebb lévő üzlet kiugró kirakatában szépen felöltöztetett próbababák álltak. A Huxley Menedékén nem voltak üzletláncok, sem franchise rendszerű hálózatok. A bolygót a piaci kommunizmus jellemezte, a nem létfontosságú árukat és termékeket a kínálat határozta meg, ezért hatalmas teret kapott az elme szabadsága és az innováció. A próbababák valóban szép ruhákat viseltek, és a köréjük csavart pasminák is azonnal magukra vonták a nők figyelmét.

Paula betért az üzletbe, ahol egy fiatal eladó üdvözölte. Látszott rajta, hogy az összes ruhadarabot, amit viselt, az üzletben válogatta össze. Paula azon kapta magát, hogy árgus szemmel vizslatja a lányt. Mégis milyennek kell itt lennie egy bolti eladónak? Pont olyannak, mint amilyen te is vagy – feddte meg magát gondolatban. – Mint bármelyik normális embernek. Olyan, hogy eladói kaszt tulajdonképpen nem is létezik.

A tulajdonságjegyek előzetes meghatározásakor csak arra koncentrálnak, hogy a lány különösen alkalmas legyen effajta, gyakori emberi érintkezéssel járó munkára. De ettől még nyugodtan lehetne szakács, vagy könyvtáros, de akár kertész is. A Huxley Menedékén csak az általános iskola után, tizenkét éves korban kezdik a specializációt, az alanyoknak ekkor kell eldönteniük, hogy az előre meghatározott érdeklődési köreiken belül melyik irányt követik.

Az eladólány elmosolyodott, ahogy végigmérte Paula öltözékét.

– Segíthetek, kisasszony? – kérdezte udvariasan.

Paula ekkor döbbent rá, hogy fiatalabbnak látszik, mint a lány, még a hivatali kosztüm ellenére is.

– Nem akarok ruhát venni, sajnálom, csak útbaigazítást szeretnék kérni a Denken-házhoz.

– Á, igen! – A lány kifejezetten lelkesnek tűnt, mintha pontosan erre a kérésre számított volna egy másik világból érkezett vendégtől.

– A Semley sugárúton van. – Gyorsan elmagyarázta Paulának, hogy merre kellene mennie. – Miért akarja meglátogatni őt, ha szabad megkérdeznem?

– Tanácsra van szükségem.

– Valóban? Nem is tudtam, hogy a Nemzetközösségben igénybe veszik a mi szabadongondolkodóinkat.

– Nem is teszik. Én itt születtem – felelte Paula, és derűsen mosolygott a lány döbbent arckifejezésén.

A Semley sugárút mit sem változott, ugyanazok a bungalók álltak az út mentén, mint régen, szépen karbantartott előkertekkel. Az egyetlen kivételt a tűlevelű fák jelentették, amelyek az elmúlt másfél évszázad alatt hatalmasra nőttek. Erős, jellegzetes illatuk elkeveredett a tenger felől érkező, sós levegővel, kifejezetten kellemes, pihentető légkört teremtve. Egy falucska képe villant fel Paula szeme előtt, ahová a nyugdíjat követően talán szívesen visszavonulna.

A Denken-ház az utolsó bungaló volt az utca végén, ott, ahol a sugárút belefutott egy terpeszkedő parkba, amely felnyúlt a sziklafalak tetejére is. A ház valamivel nagyobb volt, mint a többi a környéken, igazi látványosságnak számított egy olyan helyen, ahol mindenki ugyanannyit keresett, a munkájától és a beosztásától függetlenül. Valaki valamikor téglából hozzáépített egy melléképületet, néhány egyszerű, magas ablakkal – a toldalék éles kontrasztot képezett a nyaralószerű bungalóval.

Paula átvágott az ösvényen, megállt a bejárati ajtó előtt, és megnyomta a patinás rézcsengőt. A kicsiny élőkért is elütött a szomszédos kertektől; a lakosok jelentős része szigorúan ragaszkodott a szépen nyírt gyephez, a színes, egynyári virágokkal teli, szabályos virágágyásokhoz és a madárfürdőhöz, illetve a napórához. Ebben a kertben azonban örökzöldek burjánzottak, és a gyepet már legalább egy hete nem nyírták le.

Paula már éppen arra készült, hogy másodszor is megnyomja a csengőt, amikor kiszólt egy férfihang.

– Jövök már! – hallatszott a ház mélyéről. A következő pillanatban kinyílt az ajtó, és egy magas férfi jelent meg a küszöbön. A harmincas évei közepén járhatott, vállig érő, barna haja rendezetlen fürtökbe kócolódott, és már néhány ősz szál is megjelent közöttük. Gyűrött, türkizkék pólót és harsány, citromsárga rövidnadrágot viselt.

– Korán jöttél – mondta, miközben csipás szemmel végigmérte Paulát.

– Ó, anyádra számítottam.

– Nincs anyám. – Felismerte a férfi ősének arcvonásait. Az álla kerekebb volt ugyan, a haja sötétebb, de az orra és kifejező, zöld szeme ugyanolyan. És ugyanúgy nem tudott mit kezdeni a mindennapok eseményeivel.

A férfi megdörzsölte a szemét, mintha abban a pillanatban ébredt volna, és alaposabban is megnézte magának a vendéget.

– Nocsak, nocsak... egy másvilági. Mi keresel itt?

– Te vagy Denken?

– Igen. Leonard Denken.

– Én Paula Myo vagyok, és technikailag nem vagyok külvilági.

Leonard Denken hosszasan meredt rá, majd a felismerés szikrája csillant a szemében. Kihúzta magát, és egy szempillantás alatt teljesen felébredt.

– Á, igen, hát persze, most már emlékszem... az utolsó ellopott gyermek. A nagyapám, nem, a dédapám volt az, aki tanácsokkal látott el téged. Apám sokat mesélt rólad.

– Most is tanácsra lenne szükségem.

Leonard nyelt egy nagyot, majd szélesen elmosolyodott.

– Gyere be, kérlek! Elnézést kérek a rendetlenségért. Az elmém korántsem annyira tiszta, ahogy azt az emberek hiszik. Ezt a házam is ékesen bizonyítja. Matilda már többször megfenyegetett, hogy rendet rak, de még nem volt rá érkezésem, hogy listát készítsek a cuccaimról. De egy nap majd, igen, nemsokára...

Kemény kötésű és bőrborítású könyvek sorakoztak a hosszú előszoba mindkét fala mentén. Némelyik stóc felért egészen Paula válláig, és felettébb ingatagnak látszottak.

– Be kell, szereznem még néhány könyvespolcot – mondta Leonard bocsánatkérően, amikor észrevette Paula megrebbenő tekintetét.

– Lakik néhány asztalos az utcában, de egyszerűen nem jutottam el odáig, hogy felkeressem őket. Tűzifára is szükségem lenne.

A férfi a tágas melléképületbe vezette Paulát, amely egyetlen hatalmas szobából állt.

– Apám egy házi könyvtárat szánt ide, de... még nem teljesen sikerült megvalósítanom a terveit.

Roskadásig pakolt, padlótól plafonig érő könyvespolcok sorakoztak a falak mentén, egyetlen hajszálat sem lehetett volna már bedugni a könyvek közé. Leonard kupacokba kezdte halmozni a könyveket a polcok előtt. Csupán a hátsó falon voltak magas, íves ablakok, de azokat is polcok takarták ki. Kétszárnyú franciaablak vezetett ki a bungaló hátsó kertjébe, ahonnan csodálatos kilátás nyílt a sziklákra és a mögöttük hullámzó tengerre. Az egyik ablakszárny elé egy széles, régi asztalt toltak, amely telis-tele volt papírokkal, újságokkal, könyvekkel és jegyzettömbökkel.

– Ülj le, kérlek! – mondta Leonard, és egy kecses, antik székre mutatott az asztal előtt. – Matilda! Matilda, vendégünk van! Kérsz teát vagy kávét? Tartok tőle, hogy nincs nemzetközösségi termékem. Viszont van pálinkám, egészen tűrhető. – A férfi úgy nézett körbe a helyiségben, mintha először járna ott, majd végre megakadt a szeme az állóórán. – Vagy túl korán van még hozzá?

– A tea jó lesz, köszönöm.

Egy lány lépett be az ajtón.

– Ő Matilda – mutatta be Leonard. A hangjában megbúvó imádat már-már zavarba ejtően csengett egy idegen fülének. A férfi álmodozó arckifejezést öltött, amikor a lányra mosolygott.

Paula, aki a Nemzetközösség DNS-módosításon átesett asszonyaihoz szokott, meglepődött. Matilda egyszerűen gyönyörű volt. A húszas évei elején járt, finom arccsontját távol ülő, jégkék szempár egészítette ki, amely nyugtalanítóan átható tekintetet kölcsönzött neki. Hagyta, hogy világosszőke haja egészen a derekáig nőjön. Ezúttal egyetlen copfba fogta össze, amely végigfutott a gerince mentén, és vékony, karcsú csípője magasságában ért véget. Nyúlánk lány volt, formás, vékony lábakkal, amelyekkel szégyent hozhatott volna bármelyik versenytáncosra. Mindez szembeötlő volt, hiszen csupán egy vörös színű bikinialsót és egy levágott aljú, fehér pólót viselt. A bőre egészséges napbarnított volt.

Paula kipillantott a franciaablakon, és észrevette a kertben leterített törülközőket; korábban nyilván ott napoztak.

– Szeretném, ha megismerkednél Paula Myóval, igen különleges vendégünkkel, aki a Nemzetközösségből látogatott el hozzánk – mondta Leonard.

– Üdv! – köszönt Matilda. – Mi hozhatok?

– Csak egy csésze teát, köszönöm – felelte Paula.

– Rendben. – Őszinte mosoly terült szét a lány arcán. Paula azt vette észre, hogy ő is mosolyog.

– Hát nem csodálatos? – kérdezte Leonard, miután kettesben maradtak. Olyan félénken és izgatottan viselkedett, mint egy kamasz fiú, akinek megadatott, hogy a bálkirálynővel randizhat. – Megkérem, hogy jöjjön hozzám feleségül. Azt hiszem. Semmire sem vágyom jobban, csak hát egy kicsit... idősebb vagyok nála. Persze ő sosem panaszkodott miatta.

– Ne habozz túl sokáig – tanácsolta Paula. – Több száz olyan férfi van, aki örömmel feltenné neki a kérdést. Ráadásul szabad akaratából van veled, ezt ne hagyd ki a számításból.

– Ó, igen, igen, igazad van! – A fiatalember megrázta a fejét, és nagyot sóhajtott. – Sajnálom, nem nekem kellene tanácsot kérnem tőled.

– Semmi baj, nekem ebben jóval nagyobb a tapasztalatom. Már több mint száz éve látok nagy korkülönbségű párokat, és a szerelem a végén mindig győz. Hidd el!

– Igen, hogyne... csak annyira döbbenetes, hogy ellátogattál hozzám. Ezért nem tudom jól kezelni a helyzetet. Valahol itt kell lennie a dédapámhoz írt leveleidnek. – Tétován a könyvhalmokra mutatott. – Elolvastam őket, amikor mindent átvettem az apámtól. Felvételt nyertél valamiféle nemzetközösségi nyomozóhivatalba, ha jól emlékszem.

Paula már el is felejtette, hogy annak idején leveleket írt. Kezdetben csak kapcsolatban akart maradni az egész galaxis egyetlen emberével, aki megértette őt; miután végre megszabadult kezdeti bizonytalanságaitól, már puszta udvariasságból írt. Idővel persze egyre kevesebbszer tudott elszabadulni a munkájától. Ócska kifogás. Gondolhatta volna, hogy Alexis megőrzi a leveleket. Az alatt a rövid idő alatt, amíg tartott a kapcsolatuk, igazán tartalmas volt.

– Igen, nyomozó lettem, és meglehetősen sikeres. Álszerénység nélkül mondhatom.

Leonard büszkén mosolygott, és ez a mosoly túl sok régi emléket hozott a felszínre.

– Persze hogy sikeres lettél. Nálad jobb nyomozó nem is létezhet, noha ezt nyilván sosem ismernék be.

– Köszönettel tartozom a dédapádnak, ő győzött meg róla, hogy el kell mennem innen. Ó tudta, hogy itt én nem lennék boldog. Azok után, hogy oly sok időt töltöttem a Nemzetközösségben, biztos, hogy nem.

– Ezzel vitatkoznék, de én nem ő vagyok, és te szemmel láthatóan jól boldogultál. Előre is elnézést kérek, ha tolakodó vagyok, de meg kell kérdeznem: sosem voltak ellenérzéseid a megfiatalítással kapcsolatban? Látom, hogy már számos kezelésen átestél. Gondolom, még tinédzser voltál, amikor elhagytad a Huxley Menedékét.

– Sosem, rengeteg bűntény történik odakint.

– És senki más nem alkalmas a munkára.

Paula elhúzta a száját. Ez a fiatal férfi oly sok mindenben hasonlít Alexisre!

– Néhányan azért talán akadnak – ismerte el.

– Csak azért kérdezem, mert a megfiatalítás az egyetlen olyan kérdés, amelyről állandó vita folyik a kasztomon belül. Nem tudjuk eldönteni, hogy be kellene-e vezetnünk az eljárást, vagy sem.

– Én úgy vélem, hogy ez ellentmond a bolygótok és az egész társadalmatok ideájának. A ti társadalmatokat úgy alakították ki, hogy mindenki elégedett legyen a sorsával, és ezért boldog életet éljen. Ennek az elégedettségnek a java része egy bolygatatlan, természetes körforgás eredménye, amelybe az alapítvány nem avatkozott bele. Ők csupán megadták nektek az esélyt arra, hogy elégedettek legyetek azzal az élettel, amelyre ezek között a szűkös keretek között lehetőségetek nyílik... legalábbis a Nemzetközösség többi világához viszonyítva. Itt mindig mindenkinek lesz munkája, bárki legyen is az illető. Mindig megtaláljátok azt a célt, amitől boldogok lesztek, és mindig minden körülmények között ugyanúgy elismerik és jutalmazzák az erőfeszítéseiteket, mint bárki másét. Nincs kivételezés. Ha bevezetitek a megfiatalítás intézményrendszerét, akkor túllépitek a bolygótok eltartóképességének határát, amit a jelenlegi technológiai fejlettségi szintetek és a gazdaságotok termelőképessége határoz meg. Márpedig a jelenlegi technogazdaságotok az egyetlen, ami megfelelő az előre meghatározott tulajdonságjegyekkel rendelkező egyénekből álló társadalmak számára. Az alapítványnak csak annyit sikerült elérnie, hogy olyan tulajdonságjegyekkel vértezi fel az embereket, amelyek révén különösen alkalmassá válnak bizonyos munkák elvégzésére. Csak egy-két speciális módosítást tudnak végrehajtani, mint például hogy az orvosok nagyobb kézügyességre tesznek szert. De nem tudnak előállítani elhivatott atomtudósokat vagy mikrobiológusokat. Az efféle hivatások túlságosan összetett képességeket és tulajdonságokat igényelnek, ezeknek nincs egyetlen, jól meghatározható mintája. Ehhez vissza kellene fordítani a kezdeti specializációt, hogy a sokrétű képességhalmazok szabadon kialakulhassanak, ami azt jelentené, hogy teljesen közönséges, hétköznapi gyerekek születnének egy olyan világba, amelyet az ideológiák és nem a szükségletek határoznak meg. Előbb-utóbb felmerülne az igény egy tartalmasabb, izgalmasabb és jobban fizető munkára, egy másik bolygón, főleg azok után, ha valaki száz évig dolgozik ugyanabban az irodában egyhuzamban.

– Anyám, borogass! És én még azt hittem, hogy csak a hozzám hasonló szabadgondolkodók képesek efféle logikus eszmefuttatásra.

Matilda egy tálcával a kezében visszatért, gőzölgő teát hozott nekik.

– Ne hagyd, hogy eltereljen! – tanácsolta Paulának, amikor letette elé a bögrét. – Szabadgondolkodónak csapnivaló. Folyton csak kérdéseket tesz fel, de nem válaszol meg egyet sem.

– Hogy gondolkodhatnék dolgokon, ha előbb nem ismerem fel a problémát?

Matilda mélyen Paula szemébe nézett, egy „erről beszéltem” mozdulattal vállat vont, és a férfi kezébe nyomta a másik bögrét.

– Te mivel foglalkozol? – kérdezte Paula.

– Ápolónő vagyok. A helyi kórház szülészeti osztályán dolgozom. Szeretem a gyerekeket – tette hozzá, és jelentőségteljes pillantást vetett Leonardra, aki erre fülig vörösödött.

Paula legszívesebben ráripakodott volna a férfira. Kérd már meg, az isten szerelmére! Túl sok itt a régi, poros, időről időre megismétlődő történet. A változatlan, időtlen társadalom ideája egy dolog, de ami sok, az sok. Anno, százötven évvel ezelőtt ő fiatalabb volt, mint Matilda most, Alexis pedig idősebb, mint Leonard. Alexis szíve szinte meghasadt, amikor el kellett búcsúznia tőle, noha ő maga volt az, aki elküldte erről a bolygóról, mert tudta, hogy csakis egy másik helyen van jövője az életének. Ha mégis meglelhette volna a boldogságot a Huxley Menedékén, az kizárólag itt, ebben a házban történhetett volna meg. Az a legfőbb baj a szabadgondolkodókkal, hogy szárnyaló fantáziájuk miatt túlságosan is bizonytalanok. Talán éppen ezért mind férfiak. Az alapítvány felerősítette az elkötelezettségre való természetes alkalmatlanságukat.

Matilda levette tekintetét a szerelméről, és Paulára nézett.

– Most magatokra hagylak titeket, hogy beszélgethessetek. Szóljatok, ha szükségetek van valamire. – Homlokon csókolta Leonardot, és visszament a kertbe napozni. Amikor a csinos lány kibújt falatnyi ruhájából, és elnyúlt a földre terített törölközőn, Paulának Mellanie és Morton jutott az eszébe, az a pár, akiről nagyon szívesen megfeledkezett volna.

– Egyébként nem te magad vagy a saját érvelésed tökéletes ellenpéldája? – kérdezte hirtelen Leonard.

– Valaki nemrégiben úgy fogalmazott, hogy az alapítványtól kapott tulajdonságjegyek miatt én kényszeresen megszállott vagyok, ami egy rendellenesség. Az a fickó egy idióta, de ettől még lehet, hogy rátapintott a lényegre. Ez olyan tulajdonság, amely bárkit kivételesen alkalmassá tesz a rendőri munkára. Valószínűleg csakis az én fajtám képes teljesen alkalmazkodni a Nemzetközösséghez. – Egy pillanatra elhallgatott, megrémisztette a gondolatmenet, amit követett. – És esetleg a szabadgondolkodók.

Leonard két kézzel fogta a bögrét, és a pereme fölül figyelte Paulát.

– Azért nem szárnyalunk annyira szabadon, ahogy azt mások gondolják. Ha meg kellene fogalmaznom, hogy kik is vagyunk valójában, azt mondanám, hogy a társadalom pszichológusai. Az alapítvány úgy gondolta, szükség van ránk ebben a világban, hogy olyan kérdéseket tegyünk fel, olyan problémákkal foglalkozzunk, amelyek elkerülik a hétköznapi embereket. Lényegében olyanok vagyunk, mint máshol a politikusok. A belőlünk alakult tanács teszi meg azokat a javaslatokat, amelyekre utána az emberek szavazhatnak. – Megenyhült az arckifejezése. – Az csak városi legenda, hogy mindenkit úgy programoztak, hogy nekünk engedelmeskedjenek, hogy azt tegyék, amit mi mondunk. Noha be kell vallanom, ha ez igaz lenne, akkor a diktatúra ideája csodálatos lehetőségekkel kecsegtetne.

– Nem hiszem, hogy jó diktátor válna belőled, Leonard.

– Igen, azt hiszem, igazad van. Ironikus, hogy minket elsősorban a helyi és nem a társadalmi szintű munkánk alapján ismernek és ítélnek meg. Engem mindig is a környék pszichológusának tekintettek, nem többnek. Ha valami szokatlan vagy rendellenes történik, máris kopogtatnak az ajtómon.

– Ebben én is ugyanolyan bűnös vagyok, mint a többiek.

– Na igen... szóval miért is jöttél?

– Nagy a valószínűsége annak, hogy hamarosan ki kell dolgoznotok valamiféle védelmi tervet a bolygótokra vonatkozóan. Követitek a híreket? Hallottatok a Dyson Ikrekről és az ott élő primer idegenekről?

– Ó, igen, írtak róla az újságban, de tartok tőle, hogy egy-egy hasábnál többet nem szánnak a Nemzetközösség ügyeire. Nekem viszont sikerült hozzájutnom a kivonatokhoz a nemzetközösségi irodában, Fordsville-ben. Te kapcsolatban állsz az üggyel?

– Korábban kapcsolatban álltam – felelte Paula, majd részletesen elmesélte, mi történt vele a közelmúltban.

Két óra múlva, amikor befejezte, Leonard rémülten, kikerekedett szemmel meredt rá. Két középső ujjával masszírozni kezdte a halántékát, és közben mélyeket lélegzett.

– Azt leszámítva, hogy legszívesebben azonnal odautaznék, hogy péppé zúzzam ennek a Rafael Columbia fészernek az orrát, nem igazán tudom, miben segíthetnék neked. Valóban több mint százharminc éve dolgozol ugyanazon az ügyön? – kérdezte lenyűgözve.

– Igen. A természetem nem teszi lehetővé, hogy kiszálljak, te is tudod.

– Igen, igen, hát persze. Ne haragudj, csak nem szoktam hozzá, hogy ekkora időtávban gondolkodjak. Mit vársz tőlem pontosan?

– Hajt az ösztönöm, hogy elfogjam Johanssont.

– Igen, ez nyilvánvaló. Rendelkezem némi kizárólagos döntéskörrel, ez benne van az alapítvány chartájában. Elrendelhetem, hogy a kincstár fizessen neked havi fizetést. Nem túl sok, de arra elég, hogy szabadon üldözhesd tovább ezt az őrültet, és ne kelljen a pénz miatt aggódnod.

Paula elnevette magát, ami meglehetősen udvariatlan gesztusnak tűnt abban a helyzetben. Megfordult a fejében, hogy hatalmas baklövést követett el azzal, hogy idejött, de ösztönösen cselekedett. Ez a férfi végül is egy szabadgondolkodó, és ez egyetlen kapocs Alexishez. Körbehordozta a tekintetét a helyiségben, és elmerengett rajta, mihez kezdett volna a bungalóval, ha itt marad: más lenne a festés, a bútorok és a tapéta, hogy megszűnjön ezt a lepukkant professzor életérzés.

– Leonard, a Nemzetközösség százötven éven keresztül folyósította a fizetésemet, és nem kerestem rosszul, ráadásul költségtérítés is járt hozzá. Száznyolc éve nem fizettem lakbért. Szinte kizárólag a munkahelyi étteremben étkeztem. Az összes kiadásom hat kosztüm évente, és néhány egyéb ruhadarab. Az M&U nyugdíjamat egy ÉI-bankszámlára küldik, méghozzá inflációkövetéssel. Nincs szükségem anyagi támogatásra, de köszönöm a nagylelkű felajánlást.

– Akkor mégis mit tehetek érted?

– A szabadgondolkodók tárgyilagosan szemlélik a nagyobb összefüggéseket. Kíváncsi lennék a véleményedre, és arra, hogy szerinted mit kellene tennem. Bár ezzel vészesen közel kerülünk a feloldozáshoz.

– Á, a vallás, ezt inkább hagyjuk... szóval azt várod tőlem, hogy megmondjam, mi legyen a következő lépésed? – kérdezte Leonard meglepetten.

– Inkább győzz meg... valamiről. Nem konkrét választ várok.

– Még abban sem vagyok biztos, hogy jól értelmezem a helyzetedet. Milyen lehetőségeid vannak? Természetednél fogva nem vagy képes semmit sem feladni. Tudod, hogy ez a Johansson fickó börtönbe való. Használd az adottságaidat, és kapd el, Paula!

– De valóban ezt kell tennem? – kérdezte a nő. Alig mondta ki a szavakat, máris jeges borzongás futott végig a gerincén.

– Mi mást?

– Mi van, ha igaza van? Mi van, ha valóban létezik a Csillagutazó, egy könyörtelen idegen lény, aki már réges-régen a befolyása alá vonta a vezető politikusainkat?

– Kedvesem, valóban lehetséges ez? – kérdezett vissza Leonard. – Nekem úgy hangzik, mint egy összeesküvés-elmélet.

– Tudom. Csakhogy egyre több ellentmondásba ütközöm azzal a bizonyos üggyel kapcsolatban, amivel problémám akadt. Mindeddig úgy tűnt, hogy Johanssont egy egészen egyszerű motiváció hajtja, hogy először csak azért hozta létre az Őrzőket, hogy ellophassa a pénzt a Las Vegas-i kaszinóból, utána pedig azért tartotta fenn a szervezetet, hogy azon keresztül költekezhessen és élvezhesse a gondtalan életet. De ha mégis igaza van, és ez a Csillagutazó feljutott a Dyson Alfát megvizsgáló űrhajóra, akkor sok minden azonnal értelmet nyerne. Először is, soha életében nem ingott meg a hite, hogy a Csillagutazó létezik. Csupán egyvalakit ismerek, aki ennyire hosszan és ennyire makacsul kitart az elhatározása mellett, és az én magam vagyok.

– Á, most már értem, miért jöttél el hozzám. Számodra ez erkölcsi kérdés. Szüntesd-e be a nyomozást Johansson után, noha tudod, hogy bűnt követett el, és ezért börtönben a helye, vagy inkább eredj a Csillagutazó nyomába, akinek létezése nem bizonyított.

– Igen, valami ilyesmi. – Paula azt nem tette hozzá, hogy nincs senki más, akivel egyáltalán beszélhetne a dologról. Jelen pillanatban fogalma sem volt, kiben bízhatna.

– Bármennyire megtisztelő is, hogy idefáradtál ma, nem hiszem, hogy képes lennék megfelelően értékelni a helyzetet, és tanácsot adni neked. Nem vagyok jártas a Nemzetközösség politikai játszmáiban, nem ismerem az erőviszonyokat. Márpedig úgy tűnik, hogy itt éppen erről van szó.

– Nem egészen. A politikusok és a céljaik valóban kapcsolódnak az ügyhöz, legfőképpen Columbia esetében, de engem itt most nem az ő hatalmi csatározásaik érdekelnek, hanem a csatározásaik végeredménye. Ha kételkedsz is a Csillagutazó létezésében, egy nevet mindenképpen a figyelmedbe ajánlok: Nigel Sheldon. Ő is belekeveredett valahogy. Bármilyen nézőpontból vizsgálom is meg a kérdést, mindig oda lyukadok ki, hogy Johansson politikai akadályba ütközött. Ez esetben pedig logikus lépés lenne a részéről, ha ő maga is politikai szövetségeseket keresne ügye folytatásához és lezárásához. Ez megmagyarázná, miért akadnak segítői a Nemzetközösség kormányán belül már hosszú évek óta.

– Várjunk csak! Mintha azt mondtad volna, hogy ez a Sheldon az, aki megakadályozta, hogy ellenőrizhessétek a Peremvilágra tartó szállítmányokat.

– Thompson Burnelli ezt állította.

– Akkor mégis hogy lehetne ő, aki ellen Johansson tevékenykedik?

– Nem tudom, vélhetően nem ő az. Már ha Thompsonnak igaza volt egyáltalán. Ha Johansson meg tudta volna győzni Sheldont, hogy a Csillagutazó létezik, és komoly veszélyt jelent a Nemzetközösségre nézve, akkor nem lett volna szükség sem az Őrzőkre, sem a Nagy féreglyuk-balhéra. Ez esetben az Igazgatóságot és az összes kormányzati szervet arra használták volna, hogy felkutassák és elfogják ezt az idegen lényt. De nem győzte meg őt róla, és Sheldon mégis megakadályozta a szállítmányok átvizsgálását.

– Mennyire volt megbízható ez a szenátor?

– Ebben a kérdésben? Teljes mértékben.

Leonard hátradőlt a székében, és zavartan bámult maga elé.

– Akkor viszont ez az egész egyáltalán nem logikus.

– Csak azért tűnik ellentmondásosnak az ügy, mert jelen pillanatban még nem rendelkezünk az összes releváns információval.

– Éppen ezért akarod mindenáron folytatni a nyomozást, már értem. De mégis melyik irányba kellene továbbhaladni, ez itt a nagy kérdés. Képes vagy szembeszállni Sheldonnal?

– Jelen helyzetemben mindössze egyetlen magánbeszélgetésre van esélyem, egyetlen befolyásos személlyel. Éppen ezért nagyon gondosan kell megválasztanom, hogy ki legyen az. Ha Sheldon valóban belekeveredett az ügybe, akkor egyszerűen elutasíthatja a kérésemet, és még az is elképzelhető, hogy úgy végzem, mint a szenátor.

– Igen, ezt el kellene kerülni. De ha valóban el akarod kapni Johanssont, akkor ő az, aki számos kérdésedre megadhatná a választ.

– Akkor is véget érne az egész, ha megtalálnám a Csillagutazót.

– És ezt mégis hogyan képzeled?

– Elutazok a Peremvilágra. Ha Johanssonnak igaza van, akkor rengeteg bizonyíték lapul a Marie Celeste Kutatóintézetben.

– Nem lenne az túl veszélyes? – kérdezte Leonard némiképp aggodalmas hangon.

– Elfogadható mértékű a kockázat. Senki sem gondolná, hogy erre készülök, és gyorsan végeznék.

– Értem a gondolatmenetedet. A Csillagutazó jelenti a nagyobb veszélyt, így tiszta lelkiismerettel, a tudásod legjavát nyújtva folytathatnád a nyomozást. Persze csak abban az esetben, ha ez nem az elbocsátásodat követő sokkra adott válaszreakció.

– Nem az. Végül úgyis elkapom Johanssont. Ugyanakkor el kell ismernem, hogy a primer-helyzet miatt nem maradt túl sok időm, főleg akkor nem, ha Johanssonnak igaza van, és az egészet a mi pusztulásunkra rendezték így. Csakis azért van értelme leleplezni a Csillag-utazót a nagy nyilvánosság előtt, hogy elkerüljük ezt a konfliktust.

– Hagyd ki az időtényezőt, ez olyasmi, amivel nem kalkulálhatsz előre. Johansson után kell menned. Ismered a módszereit és a szokásait, és most már van egy hatalmas előnyöd vele szemben.

– Mégis micsoda? – lepődött meg Paula.

– Ha egyedül dolgozol, akkor többé senki nem szivárogtathat ki semmit az irodádból. Nem fogja tudni, hogy közeledsz felé.

Paula erőtlenül mosolygott.

– Jóval több bennetek a közös Alexisszel, mint gondoltam.

– Ó, köszönöm. Szóval akkor miként folytatod az ügyet? – kérdezte Leonard, mintegy lezárva a beszélgetést.

– Elutazom a Peremvilágra, és kapcsolatba lépek az Őrzőkkel. Ők majd elvisznek Johanssonhoz. Ahogy te magad is mondtad, arra nem számít, hogy ebből az irányból közelítek felé.

– Ó, kedvesem, azt hiszem, pontosan tudod, hogy mi csinálsz, de kérlek, légy nagyon óvatos! Remélem, a dédunokám is ugyanígy ül majd itt, ennél az asztalnál, és a következő nagy dilemmádon elmélkedik.

Paula felállt, és kezet nyújtott a férfinak.

– Mondd meg neki, hogy vigyázzon rám! – kérte.

– Valóban megfogadod a tanácsomat?

– Segítettél arra összpontosítanom, amit tennem kell.

Leonard kinézett az ablakon. Matilda még mindig a törülközőn feküdt, és élvezte a napsütést.

– Szerintem nekem is meg kellene fogadnom a tanácsodat.

Egy hatalmas, fekete Zil limuzin parkolt le Paula lakása elé, és szinte teljes egészében elfoglalta az utcát. Paula meglepődött rajta, hogy a rendőrség miért nem vitette el. Legalább egy vaskos büntetést kiróhattak volna a sofőrre. Amikor a limuzin közelébe ért, felnyílt az egyik szárnyas ajtó. Egy aranybőrű férfi dugta ki a fejét rajta.

– Beszélnünk kell – mondta.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A Tulipán-kúria Rye megyében épült, közvetlenül New York mellett. Maga az épület a hepehupás tájat uraló, alacsonyabb hegycsúcsok egyikén terpeszkedett. A birtokot kisebb-nagyobb dombok és egy fenyőerdő vette körül. A magas fák között terebélyes rododendronbokrok nőttek. Kifejezetten kedvelték a köves-sziklás talajt, virágzáskor pazar, színpompás subaként virítottak. Akik a környéken éltek, sokáig maradtak, több életciklust és akár egy egész évszázadot is eltöltöttek ebben az idilli környezetben. New York közelsége miatt ideális lakóhelynek számított azok számára, akik meg tudták fizetni a magas telekárakat. A megye nem számított annyira sikkesnek, mint a Hamptons, de igazán kényelmes volt itt az élet.

Miles Foran is így vélte, aki a huszonegyedik század elején költözött ide. Internetmilliárdosként érkezett, a részvényei értéke meredeken ívelt felfelé. A Tulipán-kúriával „az új évezred első hamisítatlan amerikai otthonát” akarta megépíteni. Elvetette a hagyományos, téglával és díszkővel burkolt rönkfa váz ötletét. Az „úgy nézzen ki, mintha” kifejezés nem szerepelt az utasításai között, amikor megbízta a mérnököket. Az ő díszes kőépületének alapja és váza valódi betonból és acélból készült, hogy évszázadokig tartson. A világ minden pontjáról érkeztek a mesteremberek, ácsok és kőművesek fűrészeltek, kalapáltak és véstek, hogy olyan műremeket alkossanak, ahol csupa öröm és élvezet az élet. Neves tervezőmérnököket hívott, hogy olyan modern-klasszikus belső teret alakítsanak ki, amelyre még a dúsgazdag olajmágnások is irigykednének, amely mellett az ő otthonuk csupán kalyibának tűnne. A birtokon különböző stílusú kerteket alakítottak ki, amelyek még Versailles híres kastélykertjeivel is versenyre kelhettek volna.

A tíz évig elhúzódó építkezés jól haladt, egészen addig a pillanatig, amíg Jeff Baker piacra nem dobta az új kristály memóriaegységet. Egy szempillantás alatt ez vált az elektronikus adattárolás alapjává, azonnal kiszorított minden más rendszert a piacról, eltüntette a szerzői jog fogalmát, és forradalmasította az internetet, amely átalakult adatszférává. A gravitáció fogást talált Foran magas ívű röppályán száguldó részvényein, és lerántotta az árfolyamukat a földre. Még a tizenegyes számú csődtörvény életbe lépése sem menthette meg a férfit a bukástól.

Néhány év múlva a hitelező bankok örömmel fogadták Gore Burnelli szerénynek nevezhető ajánlatát a birtokra és a nevetséges elképzelésen alapuló, félkész kúriára. Újraindították a munkálatokat, és befejezték a központi, porzószál alakú tornyot, amelyet egy arany portokszerű koronával zártak le. Az épület négy szárnya képezte a virág szirmait. Az elnyújtott, ovális épületrészeket íves, skarlátvörös és fekete tetővel fedték le, amelyhez a sydneyi Operaház betonvitorlaszerű tetőszerkezete szolgált mintául. Az épületben számos fogadószobát, egy báltermet, egy hatalmas bankett-termet, ötven vendégszobát, könyvtárat, úszómedencéket, szoláriumokat, játékszobákat és egy óriási, föld alatti garázst alakítottak ki, ahol sikerült egy olyan különleges autókollekciót összegyűjteni, amelyet bármelyik múzeum szívesen magáénak mondott volna.

A hatalmas pompa már-már visszataszítónak tűnt; Justine ennek ellenére jóval több időt töltött el a Tulipán-kúrián, mint a család bármely más birtokán. Ha valahol otthon érezte magát, akkor minden kétséget kizáróan ezen a helyen. És most meg kellett szerveznie Murielle eljegyzési partiját a kertben – pont most, a lehető legrosszabb időpontban.

Az eljegyzési ünnepség időpontját már hónapokkal korábban kijelölték és kihirdették. A Burnelli és a Konstantin család jogászai lezárták a hosszú tárgyalásokat, lefektették a két család egyesülésének alapjait. Az egyesülés különböző részvénycsomagok cseréjét jelentette a két fél között. Az ifjú pár viszonylag alacsony státusza miatt elsőbbségi részvényeket nem kaptak, csupán törzsrészvényeket néhány kisebb cégben, továbbá egy virtuális pénzintézetet és ingatlant a harmadik generációs űrben. Noha a két család már ily módon is szervesen összeolvadt, az ügyvédek további javaslatokkal álltak elő; felvetették egy szorosabb összeolvadás lehetőségét néhány száz év múlva, ha a párnak már leszármazottai is lesznek. Sok érdekes lehetőség rejlett a családi szálak még szorosabbra fűzésében, de ezeket ráértek részletesen kidolgozni az elkövetkező évtizedekben.

A könnyes szemű Murielle szíves örömest elhalasztotta volna a ceremóniát, Thompson végül is az egyik felmenője volt. Justine az első életciklusú lányra mosolygott, majd gyengéd hangon megnyugtatta: Ne aggódj emiatt, Thompson is azt szeretné, ha megtartanátok az eljegyzést.

Így most Justine egy rózsával futtatott, oldal nélküli sátor alatt ácsorgott, és fogadta a modern limuzinokkal és különleges autócsodákkal érkező vendégeket. Ezekre rá sem pillantott, már évszázadokkal ezelőtt beleunt azokba a társadalmi játszmákba, melyekben a sznobok megpróbálnak folyton rálicitálni egymásra, noha azt még ő sem állhatta meg, hogy ne nézze meg alaposan, ki mit visel és hogyan áll rajta. Az eljegyzési parti tematikája szerint az 1950-es évek stílusának megfelelő alkalmi ruhát kellett választani, a gyönyörűen nyírt gyepen felállított pavilonok is ezt az időszakot idézték. A korhű egyenruhába öltözött pincérek korabeli koktélokat szolgáltak fel.

Justine tengerzöld színű estélyi ruhát vett fel, amelyben – a hosszú uszály miatt – úgy nézett ki, mint egy gyönyörű hableány. Természetesen tűsarkú cipőben tipegett végig a gyepen.

Egy ’56-os Oldsmobile gördült be a birtokra. Estella szállt ki a hátsó ülésről, fájdalmas lassúsággal.

– Mi a fene történt veled? – kérdezte Justine, miután a barátnője odabotorkált hozzá a sátor alá. Estella piros alapon fehér pöttyös ruhát viselt, rózsaszínű, szárnyas napszemüveggel. Cipő helyett azonban elektroizmokkal mozgatott járássegítő csizma volt rajta.

– Annyira sajnálom, hogy így belerondítok az összképbe, drágám, de mindkét bokámat elintéztem – magyarázta, miközben puszit lehelt Justine arcára. – Borzalmasan fájt, nem túlzok.

– Mit műveltél?

– Á, ostobaság! Az asztalon táncoltam egy buliban. Rosszul értem földet, amikor leugrottam. Nem is értem, hogy történhetett, már legalább százszor táncoltam asztal tetején, és soha nem lett belőle semmi baj.

Justine vigyázott, nehogy fintorogva csóválni kezdje a fejét; az túlságosan anyáskodó lett volna a részéről.

– Engem már nem hívnak efféle bulikra.

– Nem is baj, szenátor asszony, neked most már a hírnevedre is gondolnod kell.

– Köszi. Jólesik a baráti támogatás.

– Tudom, drágám. – Estella megfogta Justine karját. – Na és hogy megy? Valóban olyan borzalmas?

– Thompson csapata zseniális. Én csak azt teszem, amit ők javasolnak. Még egyetlen üzletet sem kötöttem meg önállóan. Ez amúgy is csak átmeneti megbízatás... noha a többi szenátor egyhangúan megszavazta, hogy vigyem tovább Thompson hivatalát. Még az ellenfelei is támogattak. Mindannyian mélyen megrendültek és halálra rémültek a hír hallatán. Még soha senki nem ölt meg szenátort ezelőtt. Az összefogásukkal üzentek a bérgyilkosnak, hogy nem lehet őket megfélemlíteni, és a történtek ellenére is folytatják a munkájukat. Úgyhogy megígértem, hogy állom a sarat, amíg ki nem jön a klinikáról.

– Kitartás.

– Ismersz – kuncogott halkan Justine.

– Tudják már, hogy ki tette? – kérdezte Estella.

– Nem. És azt sem, hogy miért. Ennek az egésznek semmi értelme. Ugyan ki gyilkolna manapság embereket, a mi időnkben? Már kinőttük a barbár korszakot.

Estella végigsimított a ruháján.

– Bár ma délután visszamegyünk a múltba – jegyezte meg.

– Na igen. Maradsz a színdarabra is? A Szentivánéji álom. Úgy hallottam, a Tolthorpe színtársulat egészen kiváló, a kertészek építettek egy szabadtéri színpadot az alsó bükkerdő elé.

– Ma este nem rohanok sehová. Csak erős pia legyen, és egy első életciklusú, cuki pincérfiú, másra nem lesz szükségem.

– Pompás, majd később beszélgetünk.

– Oké. Ő Murielle? – kérdezte Estella.

– Igen. – Justine bemutatta a barátnőjét a menyasszonynak és a vőlegénynek, akik a sátor túloldalán ácsorogtak.

Murielle Marilyn Monroe fehér ruhájának másolatát készíttette el magának, amit a színésznő a Hét év vágyódás című filmben viselt. Justine-nak el kellett ismernie, hogy remekül áll rajta. Mesés alakkal áldotta meg a sors, és olyan derűs jókedv sugárzott belőle, amitől Justine-t letaglózta a kijózanító tudat, hogy mennyire vén is valójában, annak ellenére, hogy egy fiatal, életerős nő testét birtokolta. Murielle párja, Starral Konstantin is rokonszenves, megnyerő fiatalember volt, egész idő alatt egymás mellett álltak, és egy pillanatra sem engedték el a másik kezét. Justine már abba is belefáradt, ha huzamosabb ideig a közelükben kellett tartózkodnia. Éveken keresztül hallgatta Murielle naivan lelkes fecsegését a vőlegényéről, majd az eljegyzésről és az azt követő esküvőről, a gyerekekről, akiket jóképű, piperkőc lovagjának szül majd (természetesen természetes úton – ó, az isten szerelmére!). Miközben segített a lánynak mindent aprólékosan eltervezni, sikerült elterelnie a gondolatait a súlyosabb, aggasztóbb kérdésekről. Murielle öt hónapja lakott már a Tulipán-kúriában, azóta, hogy végzett a Yale-en. Akkortájt még a primer-helyzet is csak másodlagosnak tűnt.

Egészen addig, amíg egy őrült meg nem ölte Thompsont.

Miért!

Neki most erősnek és határozottnak kellett lennie, úgy viselkednie, ahogyan azt egy rangidős Burnellitől elvárták, pedig ő semmi mást nem akart, csak megölelni és magához szorítani a kisöccsét, ahogy gyerekkorukban is, amikor ő még csak ötéves volt, Thompson pedig csecsemő.

– Jól vagy, nagyi? – kérdezte Murielle, kizökkentve őt a gondolataiból.

Justine rémülten vette észre, hogy könnybe lábad a szeme. Ó, a rohadt életbe!

– Megvagyok – mondta zaklatottan. – Csak folyton ő jár az eszemben. De semmi baj.

Murielle átkarolta Justine-t. Ösztönös, őszinte, gyermeki mozdulat volt, és Justine kis híján hangosan felzokogott.

– Minden rendben lesz, nagyi – mondta Murielle gyengéden. – Hamarosan visszatér.

– Igen, köszönöm. – Justine hálásan biccentett, és legszívesebben elmenekült volna Murielle aggódó mosolya elől. – Ne haragudj, ez a te napod – szabadkozott.

– Mi egy család vagyunk, nagyi. Ez azt jelenti, hogy együtt vagyunk jóban-rosszban, és kiállunk egymás mellett, bármi történjen is.

Justine megigazította a lány ruhájának pántját.

– Jóban-rosszban, igaz?

– Nekem most a jó jutott – jegyezte meg Murielle, és a vőlegényére pillantott, aki megértően mosolygott vissza rá. – Tudod, nagyon jó az ágyban – tette hozzá a lány halk, bizalmas hangon.

– Igen, kedvesem, már mondtad.

– Nem bánom, ha eltöltesz vele egy-két éjszakát, nagyi, még mielőtt összeházasodunk.

Justine kuncogni kezdett. Nem tudta megállni, Murielle halálosan komolyan gondolta az ajánlatot. Mennyire csodálatos ennyire fiatalnak lenni!

– Köszönöm, kedvesem, de élvezd csak ki a társaságát. Nagyon jó fogás, ezt mindenki tudja. Vidd csak fel magaddal a hálószobába minden este, és szívd ki az erejét, hogy másnak ne jusson belőle.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy rossz kislány legyek – duruzsolta Murielle álszemérmesen.

– Helyes. Nekünk, Burnelli lányoknak ragaszkodnunk kell a hagyományainkhoz, meg kell felelnünk bizonyos elvárásoknak. Bízom benne, hogy tovább öregbíted a család hírnevét. Ha reggel képesek lábra állni, akkor nem voltunk elég rossz kislányok az éjjel.

Most már Murielle is kuncogott. Starral gyanakvó és aggódó arckifejezéssel nézte a szeme előtt kibontakozó női összeesküvést.

– Ó, anyám! – mordult fel Justine. Egy hosszított Skoda állt meg az épület előtt. – Nézd csak, ki futott be! És minő öröm, hogy magával hozta a legújabb szukáját.

A két Burnelli kihúzta magát, majd kelletlen mosolyra kunkorították a szájukat, és Alessandra Baron felé fordultak, aki egyenesen feléjük tartott.

– Á, szenátor asszony, részvétem a testvére miatt – kezdte Alessandra Baron. – Thompson mindig üdítő színfoltja volt a műsoraimnak. Egy illedelmes és tisztességes politikus, az utolsók egyike.

Justine álcsókot lehelt a médiahíresség orcájára.

– Köszönjük, ő is hasonlóképpen vélekedett önről.

– Kérem, mondja meg neki, hogy érdeklődtem felőle, amint magához tér az új testében. Szívesen látnám őt ismét a műsoromban.

– Majd megmondom neki, köszönöm.

– Hadd mutassam be legújabb és legtehetségesebb segédriporteremet – búgta Alessandra behízelgő hangon. – Ő itt Mellanie Rescorai.

Justine mosolyogva fogott kezet a fiatal lánnyal. Ő is az első életciklusában járt, nagyjából egykorú lehetett Murielle-lel, de a hasonlóság ennyiben ki is merült közöttük. Justine első pillantásra látta rajta, hogy született ragadozó; egy veszedelmesen becsvágyó utcai harcos. Fura, hogy Alessandra Baron ezt nem vette észre. De az is lehet, hogy fiatalkori önmagát látta benne, és ez elfogulttá tette.

– Megtiszteltetés, szenátor asszony – mondta Mellanie udvariasan. – Igazán gyönyörű az otthona.

– Köszönöm. Több riportját is láttam. Komoly hírnévre tett szert, különösen az Elanon.

– Szörnyű egy népség! Hogy így ellenszegüljön valaki a flottának! A Nemzetközösségnek tudnia kell a viselt dolgaikról.

– Ööö... igen, persze.

– Na de, Mellanie, ez itt egy ünnepség! – szólt rá kísérőjére Alessandra Baron. – Ő pedig itt bizonyára a boldog ara. – Megragadta Murielle mindkét kezét. – Fogadd őszinte gratulációmat, kedvesem. Igazán gyönyörűen festesz ebben a ruhában, mi mind szürke verebeknek tűnünk melletted.

– Köszönöm – mosolyogta Murielle kedvesen.

– Igen, gratulálunk – mondta Mellanie is. – Nagyon szerencsés vagy. – Már-már úgy hangzott, mintha komolyan gondolná.

Justine megvárta, amíg a riporterek üdvözlik Starralt is, és elhagyják a sátrat.

– Ezeket minek kellett meghívni?!

– Nagyi! Az eljegyzésem társadalmi esemény. Vannak bizonyos szabályok...

– Kösz, hogy emlékeztetsz.

– Szerinted Gore eljön? Starral családjából mindenki itt van – aggódott Murielle.

– Ne félj, itt lesz. Jól tudja, mit kap tőlem, ha nem tolja ide a képes felét.

Gore Burnelli természetesen a hatalmas, fekete Zil limuzinnal érkezett, de csak jóval öt óra után. Justine kimentette magát a Halgarth családtagok előtt, akikkel épp beszélgetett, és az apja elé sietett. Gore tökéletes szabású szmokingot viselt, de még ez sem tudta ellensúlyozni arcának és kezének természetellenes, aranyló csillogását, továbbra sem tűnt emberi lénynek. Egy nővel érkezett, aki Justine-nak első pillantásra nem volt ismerős; fiatal, gyönyörű, vonzó arc, keleties vonások, szoros copfba font, fekete haj. Modern irodai kosztümöt viselt, amit Justine felettébb bosszantónak talált, hiszen a meghívón kiemelten felhívták a figyelmet az ünnepség tematikájára.

– El se kezdd! – emelte fel a kezét Gore Burnelli. – Paula az én vendégem.

– Pompás – dünnyögte Justine, ám ebben a pillanatban felismerte a látogatót, még az e-titkára segítségére sem volt szüksége hozzá. – Nyomozó, sok ügyét követtem figyelemmel.

– Exnyomozó – javította ki Paula Myo. – Elbocsátottak.

– Épp ezért vagyunk most itt – tette hozzá Gore.

Justine mindeddig azzal áltatta magát, hogy ez most valóban egy eljegyzési parti lesz, amit nem üzletkötésre vagy politikai előnyszerzésre használnak, hanem elengedik magukat, iszogatnak és táncolnak, netán kirúgják a ház oldalát, ha úgy alakul. Lemondóan felsóhajtott.

– Talán menjünk be a dolgozószobádba.

Justine-hoz hasonlóan Gore Burnelli is a Tulipán-kúriát tekintette a főhadiszállásának, a legfontosabb üzleteket itt vagy innen kötötte. Nemcsak hogy jól védett és tökéletesen biztonságos volt, nagyobb kiberszféralefedettséggel rendelkezett, mint bármelyik vállalata központja. A parancsnoki iroda természetesen az ő dolgozószobája volt, ami hozzá hasonlóan az interfész technológia csúcsát testesítette meg; amikor összekapcsolódott a szobával, gyakorlatilag eggyé váltak. A családi kézben lévő fejlesztő laboratóriumok technikusok egész seregét foglalkoztatták, akik rendszeres időközönként újratelepítették, frissítették a rendszereket, integrálták a legújabb megoldásokat, amelyek majd csak évek múltán jelennek meg a piacon.

Szabad szemmel nem lehetett felmérni a helyiség méretét, nem voltak viszonyítási pontok. A felületeket belülről megvilágított, gyöngyházfényű műanyagból alakították ki. Apró, fénylő pontok mozogtak méla lassúsággal a belső térben. Justine mindig úgy érezte magát odabent, mintha egy hatalmas, fotonikus processzor belsejébe került volna.

Miután bezárult a dolgozószoba ajtaja, a három alak úgy nézett ki, mintha belefilmezték volna őket egy üres holografikus kivetítésbe. Hajlott támlájú, süppedős székek emelkedtek ki a padlóból, első ránézésre kőből faragott babzsákoknak tűntek. A székek semleges belső fénye halvány vörösréz színűvé változott, hogy látni lehessen őket. Miután mind a hárman leültek, a fakó derengés elhalványult, majd megszűnt.

– Szeretném felvetetni Paulát a Szenátus Biztonsági Szolgálatába – közölte Gore. – Vezető pozícióban kell lennie, neked kellene jóváhagynod.

– Értem – mondta Justine nyugodt hangon. – És miért?

– A maga öccsét olyasvalaki ölette meg, akinek köze van ahhoz az ügyhöz, amelyen dolgozom – felelte Paula.

– Úgy érti, Johansson? Ne vegye sértésnek, igazán nem akarok rosszmájú lenni, főleg nem most, de már jó ideje dolgozik ezen az ügyön. Rafael Columbia éppen ezért bocsátotta el, nem igaz? Az eredmények hiánya miatt.

– Columbia egy kibaszott seggfej! – mordult fel Gore. – Szemmel kell tartanunk őt. Az a kis tetű csak akkor nyugszik meg, ha ő lesz a császár.

Justine átható pillantást vetett Paulára.

– Akkor is rátapintott a lényegre: önnek száznegyven éve volt a nyomozásra.

– Ez az ügy nem csupán a Nagy féreglyuk-balhéról szól – magyarázta Paula. – Mindig is gyanítottam, hogy Johanssont a Szenátuson belülről védik, sőt talán egyenesen az Elnöki Irodából. Ezt az ön öccse erősítette meg, és rögtön ezután megölték.

– Ki ölte meg?

– Nem tudom. A bérgyilkost nem ismerjük; és azt sem tudjuk, kinek dolgozik, bár van egy sejtésem.

– Kinek? – sziszegte Justine villámló szemmel.

– A Csillagutazónak.

Justine feszült izgatottsága elillant, és csalódottan, megvető horkantás kíséretében dőlt hátra.

– Ugyan már!

– Én elhiszem – szólalt meg Gore Burnelli.

– Apa! Ezt nem mondhatod komolyan.

– Valaki végig kijátszott minket. Mindig is éreztem, hogy valami nem stimmel ezzel a flottával, túlságosan könnyen állt fel, gyakorlatilag nem volt semmiféle politikai ellenállás. Valaki jó előre megágyazott az egésznek.

– Marhaság! Egészen addig, amíg a Második Esély vissza nem tért, senki sem tudta, hogy flottára lesz szükségünk. Én még most sem vagyok meggyőződve róla, hogy szükség van rá. Mi is csak a különböző, jól fizető megbízásokat próbáljuk megkaparintani magunknak...

– Pontosan. Minket csak ez érdekel. Mohók vagyunk, félünk, hogy nem gazdagszunk tovább, hogy elszegényedünk, hogy védtelenek maradunk és kicsúszik a kezünkből az irányítás. Nagyon is jól kiismert minket, nem gondolod?

– Nem. – Justine hitetlenkedve ingatta a fejét. – Mit mondott az öcsém? – kérdezte Paulától.

– Már évtizedek óta lobbiztam azért, hogy ellenőrizhessem a Peremvilágra tartó szállítmányokat – kezdte Paula. – Ha sikerülne elcsípni a fegyverszállítmányokat, akkor végre lezárhatnám a Johansson-ügyet egyszer s mindenkorra. Az ön testvére azt derítette ki, hogy Nigel Sheldon akadályozta meg a szállítmányok ellenőrzését.

– Ez... Ez... – Justine nem talált szavakat, az apjához fordult segítségért. – Te elhiszed ezt?

– Miért ne létezhetne a Csillagutazó? – kérdezett vissza az apja.

– Ha létezne, az a kutatóintézet a Peremvilágon megtalálta volna.

– Johansson szerint meg is találták – szúrta közbe Paula. – Eredetileg ő volt az igazgató, ha még emlékszik.

– Tudom, hogy ő volt az igazgató – csikorgatta a fogát Justine. Zaklatott gondolatai visszasiklottak térben és időben, hirtelen azon a napsütötte tisztáson találta magát a dzsungel közepén, ahová a hipersiklóval leszállt. Eszébe jutott, hogy az a szegény, naiv Kazimir mennyire elvakultan hitt Johansson ügyében. – Jól van, tételezzük fel, hogy ez az idegen lény létezik, és Nigel Sheldon neki dolgozik, vagy legalábbis a befolyása alá került. De ezért mégis miért Thompsont ölnék meg?

– Mert végül sikerült elérnie, hogy ellenőrizhessük a szállítmányokat – felelte Paula. – Én magam is csak tegnap este jöttem rá az igazságra. Ha szabad marad az út a Peremvilágra, ha továbbra sem lesz teljes körű ellenőrzés, az mindkét fél számára előnyös. Az Őrzőknek azért, mert így becsempészhetik a fegyvereket a bolygóra, a Csillagutazónak meg azért, mert vissza akar térni.

– Visszatérni? Úgy érti, a hajójához? – kérdezte Justine.

– Igen. Az Őrzők úgy vélik, miután a Csillagutazó tönkretette a Nemzetközösséget, visszatér a Peremvilágra.

– Ugyan minek? Az az űrhajó egy roncs, a bolygó pedig félig halott. Tudom, jártam ott. – Justine észrevette: egy apró szemvillanás, a légzésszám megváltozása és még tucatnyi egyéb, önkéntelen, árulkodó jel. Másnak nem tűnt volna fel, de Justine három és fél évszázada volt már a pályán, és nagyban játszott, vezető politikusokkal és vállalati nagykutyákkal. Számára a testbeszéd felért egy egymillió wattos telepatikus üzenettel. Utolsó megjegyzésével egy csapásra Paula Myo legújabb gyanúsítottjává vált.

– Senki sem érti a motivációját – felelte Paula. – Talán csak maga Johansson, de én akkor sem bíznék benne, ha a végén kiderülne, hogy neki volt igaza. Kizárólag az Őrzők propagandaanyagára hagyatkozhatunk, és ők hisznek benne, hogy a Csillagutazó visszatér a bolygóra.

– Maga pedig úgy véli, hogy ezért ölték meg az öcsémet.

– Akadályt gördített a Csillagutazó útjába.

Justine hosszasan az apjára meredt, és a saját, a sima, aranyló arcon tükröződő, enyhén meggörbülő arcképét nézegette. Gore hallgatása egyértelműen jelezte, hogy kinek az oldalán áll ebben a kérdésben.

– Ha beléptetjük önt a Szenátus Biztonsági Szolgálatába, az miként segíti elő az öcsém gyilkosának megtalálását?

– Hozzáférhetek a flotta hírszerzésének összes anyagához, ami csak kapcsolódik az ügyhöz. Tudni fogok mindenről, amit tesznek, és ők nem sejtik, hogy mindent látok a válluk felett. Így egy lépéssel mindig előttük járhatok.

– Várjunk egy percet! – emelte fel a kezét Justine. – Kit akar maga elfogni?

– Végső soron a Csillagutazót, de ehhez előbb szükségem lesz Johanssonra. Ő az egyetlen szakértőnk ebben az ügyben – felelte Paula, majd Gore Burnellire pillantott. – Amíg el nem utazom a Peremvilágra.

– Az teljességgel kizárt – szögezte le Gore. – Ezt már megbeszéltük. Maga túl értékes ahhoz, hogy egy gerillákkal teli, ismeretlen, vad vidéken rohangáljon. Amúgy sem képezték ki efféle küldetésre. Maga túlságosan ismert, el kell dugnunk egy időre a nyilvánosság elől, be egy sötét irodába az asztala mögé. Most, hogy már tudom, mire kell figyelni, elküldhetek oda néhány titkos ügynököt a család biztonsági szolgálatából, hogy tartsák szemmel mindkét felet. Tudni akarom, hogy mi a szar zajlik a Peremvilágon.

– Rendben – adta be a derekát Justine. – Thompson irodája majd kiállítja a beléptetéshez szükséges engedélyt. Akár már holnap reggel kezdhet.

Nem értett egyet az apjával, csak azért egyezett bele a dologba, mert nem tudta, mi mást tehetne.

Mellanie tudta, hogy Morton élvezte volna a partit. Csupa olyan játékos jelent meg, akik magasabb osztályú ligához tartoztak, mint azok, akik közt Morton az Oaktieren forgolódott. Még az üresfejű Murielle takarékszámláján is több pénz volt, mint amekkora tőkével az imádott Gansu Építkezési Vállalat rendelkezett. Morton attól a pillanattól kezdve üzletelt volna, ahogy betette ide a lábát, egészen addig, amíg a catering robotok el nem takarították a romokat.

Őt lenyűgözte és lázba hozta a Tulipán-kúria. Micsoda gazdagság és pompa egy helyen! Az ódon falak kisugárzása megbűvölte a Sötéttóvárosból érkezett, egyszerű lányt. Aki ilyen helyen nő fel, hihetetlen magabiztosságra és tartásra tesz szert. El sem tudta képzelni, milyen mesés lehet itt a gyerekkor. Mintegy varázsütésre egy csapat gyerek bukkant fel, és önfeledten rohangálni kezdtek a zöld gyepen. Nem kellettek nekik szuperjátékok, egyszerűen csak fogócskáztak, és közben nagyokat nevettek. Mellanie mosollyal leplezte irigységét.

Körülnézett, és tekintete elidőzött a kedélyesen társalgó csoportokon. Úgy érezte magát, mintha valaki más életrajzi filmjébe csöppent volna. Tudta, miként közlekedjen közöttük, hogyan szólítsa meg őket, mikor nevessen a bugyuta vicceiken, miként mosolyogjon sokat sejtetően egy-egy új pletyka hallatán, felismerte az összes ételt és italt, és még azt is tudta, hogyan kell helyesen ejteni a nevüket. A művészetekkel azonban hadilábon állt, miközben úgy tűnt, hogy a Nagy Családok és a Csillagközi Dinasztiák tagjai a génjeikben hordozzák az emberiség művészettörténeti tudását; az e-titkára szerencsére gyorsan felvértezte őt a szükséges tudnivalókkal.

– Á, ott van Campbell Sheldon! – mondta Alessandra Baron, és diszkréten az egyik nagy sátor irányába intett.

Mellanie lassan megfordult, és szemügyre vette a sátor mellett, az egyik óriási virágkompozíció szomszédságában beszélgető vendégeket. Összehasonlította a virtuális látómezejében megjelenő képet a húsvér férfival.

– Látom.

– Ma este vele kell kefélned – közölte ellentmondást nem tűrően Alessandra. – Ő képviselte a Sheldon családot a flotta felállításakor, az összes részletet ismeri; tudja, hogy haladnak a munkálatok, vagy hogy mennyi pénzt is költenek el valójában. Tudod, hogy mi kell nekünk.

Mellanie erre nem mondott semmit.

Alessandra rosszalló pillantást vetett rá.

– Ugye nem akarsz cserbenhagyni? – kérdezte összeráncolt szemöldökkel. – Ugye tudod, hogy legalább egymilliárd lány foglalná el a helyed egy szempillantás alatt?

– Igen, tudom, de ez egy Sheldon. Ő nem fog csak úgy beavatni a vállalati titkokba, nem olyan ostoba.

– Persze hogy nem. Tisztában van vele, hogy ki vagy, és miért veszed a farkát a szádba. Pont ez a lényeg, nem fogja elárulni a pontos adatokat, de megmutatja az irányt, amerre elindulhatunk. Ezek itt mind háborút vívnak egymással, drága kicsi Mellanie, ölik egymást a hatalomért, és az információ az ő fegyverük. Ha valamelyik ellenfele csődöt mond, azt elárulja neked.

Mellanie ismét a kis csoportra nézett. Már fél hét is elmúlt, túl sok koktélt ivott, és túl sok bárgyú beszélgetésben kellett részt vennie, amelyek mind a „kedveském” szóval kezdődtek és végződtek. Fények égtek a sátrakban és a gyepen kanyargó ösvények mentén, amelyek kékes fénnyel derengtek, mintha kicsiny patakok lettek volna.

– Miért vannak itt ezek sátrak? – kérdezte Mellanie. – Nyilván van itt erőtér, majd bekapcsolják, ha elered az eső.

– Nyilván – mondta Alessandra Baron unott hangon.

– De ha így se, úgy se ázunk meg, akkor minek a sok sátor?

– Menj, és kérdezd meg Campbellt. A Sheldonok mind technobuzik, biztosan szívesen elmagyaráz neked mindent.

– Van olyan, akit te kedvelsz?

– Téged igen – felelte Alessandra Baron, majd előrehajolt, és hevesen megcsókolta Mellanie-t, aki csak vonakodva viszonozta a csókot.

– Ne légy pöcs! – förmedt rá Alessandra bosszúsan.

Mellanie bárgyún bámult rá az alkoholköd fátyolán keresztül, majd pislogott és megrázta a fejét. Tovasiklott a tekintete, és észrevett valakit a háttérben.

– Az ott Myo – mondta.

– Paula Myo? – Alessandra Baron nem tudta leplezni hirtelen támadt izgatottságát, megremegett a hangja.

– Igen.

– Furcsa. – Még mindig nem fordult meg, továbbra is Mellanie-t nézte. – Kivel van?

– Senkivel, egy biztonsági őr van mellette. – A lány szemmel láthatóan felvillanyozódott.

– Szóval összeszűrte a levet a Burnellikkel – morfondírozott Alessandra.

– Hadd legyen az enyém!

– Tisztára megszállottja lettél ennek a nőnek.

– Ez jó sztori, te is tudod. Bárkivel dugok, akivel akarod, csak add nekem őt.

– Jó kislány. Jól van, néhány napig nélkülözhetlek. Ha sikerül kiderítened, hogy miben sántikál a Burnellikkel... le leszek nyűgözve. De ha nem, akkor negyvennyolc órán belül visszatérsz az Elanra.

– Rendben, és köszönöm. – Mellanie megcsókolta őt, ezúttal rendesen, ahogy kell.

– Na jól van. – Alessandra elégedetten kuncogott. – És most jöhet Campbell, emlékszel? Na, eredj!

Mellanie a rózsabokorba dobta a koktélospoharat, hátravetette zilált fürtjeit, kidüllesztette a mellét, és elindult a célpont felé.

Az eljegyzési ünnepség egész jól sikerült. Justine az összes vendéget alaposan megfigyelte, amikor betértek a büfésátorba egy könnyű vacsorára. A húsztagú zenekar kellemes, ’50-es évekbeli dallamokat játszott az óriási, csobogó szökőkút előtt. Sok nevetés vegyült az általános, könnyed beszélgetések alapzajába. Kellemes virágillat terjengett az esti levegőben. A különböző csillagképek fényesen ragyogtak a fejük felett. Valamivel arrébb, a bükkfaerdő előterében a Tolthorpe társulat még egyszer utoljára egyeztetett a színpadtechnikusokkal, és mindent ellenőriztek.

Miután az apja és Paula Myo végre távozott, érezhetően javult a hangulata. Nem kellett volna csodálkoznia rajta, hogy az apja végső kétségbeesésében még az összeesküvés-elméletekben is hinni kezdett: mindenáron el akarta kapni fia a gyilkosát. Csak az nyugtalanította, hogy Gore mindig is könyörtelenül logikusan gondolkodott és viselkedett. Thompson halála nyilvánvalóan sokkal jobban megrendítette, mint amennyire hajlandó elismerni.

Elhatározta, hogy reggel majd beszél vele, és higgadtan újraértékelik az egész helyzetet. De addig maradt még egy kis idő szórakozásra. Több nevet is látott a vendéglistán, akikkel szívesen ágyba bújt volna. Amikor elindult, hogy becserkéssze áldozatát, Campbell Sheldonon akadt meg a szeme elsőként. A férfi arcán derűs mosoly terült szét, miközben Mellanie Rescorainak magyarázott valamit. Lerítt a lányról, célul tűzte ki, hogy ágyba viszi őt, ha törik, ha szakad. Justine a szemét forgatta, mindig is lenyűgözte a férfipsziché egyszerűsége. De végül is Campbell már nagyfiú, talán ezt a kis kalandot is túléli.

Ramon DB a büfésátornál ácsorgott, és vágyakozva gusztálgatta a csábító ételeket. Justine kedves mosollyal üdvözölte. A férfi lett az ő ledönthetetlen védőbástyája, aki átsegítette őt a legnehezebb napokon a Szenátusban. Már csak egy éve volt hátra a következő megfiatalító kúráig. Hiányozni fog a köztes időben, de... húszévesen mindig olyan szívdöglesztő.

Estellát kereste a tekintetével, ő legalább őszinte társaság.

– Ezt itt felejtette, hölgyem.

Justine megfordult. A fiatal pincér egy ezüsttálcát nyújtott felé, amelyen azonban nem poharak voltak, hanem csak egy rongyos, széles karimájú szalmakalap.

– Nem hinném, hogy... – kezdte, de beléfagyott a szusz. Kővé válva meredt a kalapra. Egy láthatatlan marok elszorította a torkát, egyszerűen nem kapott levegőt. Ugyanez a láthatatlan erő előcsalta a hitetlenkedés könnycseppjeit a szeméből. Felemelte a fejét, és a pincérfiú arcába nézett.

– Ó, édes istenem! Kazimir! – A lába kis híján megroggyant, de maradt még benne annyi erő, hogy átszelje a köztük lévő, rövid távolságot, és a fiú nyakába vesse magát. Kazimir megváltozott, nagyobb lett és idősebb, a válla kiszélesedett. Megemberesedett. Koromfekete hajtincsek lógtak a homlokába, keretbe foglalva csinos arcát. Ugyanolyan eksztázisba jött, mint Justine.

– Minden éjjel erről a pillanatról álmodtam, gyönyörű angyalom – suttogta a nő fülébe, miközben dús haját simogatta. Justine erősen kapaszkodott Kazimir hátába, kis híján kettétépte a zakóját. – Minden éjjel. – A fiú most már érezhetően remegett.

Justine még erősebben szorította magához.

– Minden éjjel azt kívántam, hogy légy boldog, hogy élvezd ki gyönyörű életed minden egyes pillanatát. De arra is vágytam, méghozzá mindennél jobban, hogy még egyszer utoljára láthassalak.

– Csitt! – Justine az ajkára tapasztotta a mutatóujját, majd megcsókolta a fiút. Először puhán, lágyan, csak kóstolgatta őt – nem tudta elhinni, hogy mindez valóságos –, majd vadul és hevesen, követelőzőn, egész testében reszketve.

Kazimir elhúzódott tőle, és mélyen a szemébe nézett. A mosolya ugyanolyan ragyogó volt, mint amikor először találkoztak, ragyogóbb, mint ahogy Justine emlékeiben élt.

– Te vagy az – suttogta a nő. – Valóban te vagy az.

– El kellett jönnöm hozzád, angyalom. Bolygók és galaxisok nem állhatnak az utamba, nem választhatnak el tőled. Meg kellett valahogy találnom a módját, hogy ismét láthassalak téged. Bocsáss meg, kérlek.

– Ó, Kazimir! – Justine érezte, hogy csorognak a könnyei, de ezúttal nem érdekelte. Az ő reménytelenül romantikus, bolond szerelme követte őt a csillagokon át. – Gyere! – súgta, majd a kezénél fogva szenvedélyesen húzni kezdte maga után a Tulipán-kúria felé.

Az éjszaka átláthatatlan sötétjében hologramkivetítők festették meg alapszínekkel a szabadtéri színpadot. Szárazjég füstje hömpölygött kísértetiesen a bükkfák törzsei között. Az agyafúrt módon telepített erőtereknek hála Puck és a tündérek kecsesen repkedhettek a levegőben. A monológokat harsányan, fenségesen mondták el, és vastapsot kaptak érte cserébe a lelkes közönségtől.

Justine se nem látta, se nem hallotta a Tolthorpe társulat remekbe szabott előadását. Hálószobája békés, nyugodt sötétjében ő tartott erotikus bemutatót, olyan csípőmozdulatokkal és hajlongásokkal, amilyenekre a teste csak képessé tette. Már el is felejtette, milyen érzés, amikor ennyire imádják az embert, ilyen önzetlenül és odaadón. A fiú ezúttal sokkal készségesebben fogadta a közeledését, mint az erdőben, viszonozta a gyönyört, amit ő nyújtott neki, égett a vágytól, hogy kielégítse őt. Hol gyengédek voltak egymáshoz, és lágyan, puhán simogatták egymást, lassú ritmusban mozogva, hol hevesen egymásnak estek, és valósággal verekedtek egymással, hogy mielőbb eljussanak a csúcsra. Mindkét szeretkezési módot élvezték, most nem ez számított. Justine sokszor nézte végig aznap este, ahogy a fiú feszült vonásai kisimulnak, miközben szétterül az arcán az eksztatikus gyönyör mosolya, hogy a következő pillanatban ő maga is önkívületi állapotba essen. Ezúttal nem kellettek sem szintetikus drogok, sem programok. Ezúttal minden valóságos volt.

Amikor a hajnal első sugarai bekúsztak a hálószobába, Justine végigfuttatta a tekintetét összefonódott testükön. Izzadságcseppek borították a bőrüket, az arcuk csupán ujjnyira volt egymástól, elégedetten szuszogtak a kielégüléstől.

– Szeretlek – súgta a fiú félénken.

– Én is szeretlek.

– Soha többé nem engedlek el.

A fiú szavaiból sütő, megingathatatlan meggyőződés megmosolyogtatta Justine-t.

– Mit keresel te itt, a Földön?

Azt a választ kapta, amelyre számított, amely csak neki szólt, és senki másnak.

– Esély nyílt rá, hogy lássalak. Hogy mondhattam volna erre nemet?

– Gyönyörű szerelmem. – Justine Kazimir nyakára helyezte a mutatóujját, majd végighúzta a szegycsontja mentén, többi ujjával játékosan cirógatva a fiú mellkasának dagadó izmait. Csodálatos teste volt. Vajon mennyi időbe telik egy alacsony gravitációjú világba született fiúnak, mire hozzászokik a normál gravitációhoz? Rengeteg erőfeszítésbe kerülhet, és hatalmas elszántság szükségeltetik hozzá. Justine hálát adott a sorsnak, amiért nem hagyta abba a tornát és a karbantartó diétát. Még mindig karcsú volt és csinos.

– Nehéz lesz elszabadulnom, hogy láthassalak, de majd megoldom valahogy – ígérte Kazimir.

Justine ujja megállt a fiú köldöke felett. Ösztönösen megérezte, hogy most rossz hír következik.

– Honnan lesz nehéz elszabadulnod?

– Az Őrzőktől, természetesen. Küldetést teljesítek itt.

– Jesszusom! – Justine fellökte magát, kidugta a fejét a selyemtakaró alól, jó karnyújtásnyi távolságból nézett le a fiúra. Neki rémület csillant a szemében, Kazimir vonzó, ifjonti arcán csupán értetlenség tükröződött. – Csak nem az Őrzők egy küldetését kell végrehajtanod?

– De igen.

– Ó, Kazimir, ne! Itt nem tehetsz olyan dolgokat, mint otthon. Ez itt nem a Peremvilág, ezt azonnal abba kell hagynod!

– Nem tehetem. Most jött el a mi időnk, most tudunk bosszút állni a Csillagutazón a bolygónkat ért sérelmekért. A csapat tagja vagyok, Justine, maga Johansson választott ki.

Justine legszívesebben a tenyerébe temette volna az arcát, vagy jól elverte volna a fiút egy derékszíjjal, hogy térjen végre észhez.

– Kazimir, jól figyelj most rám! Van egy hadiflottánk, és egy egész osztag dolgozik azon, hogy elkapják Johanssont. Több száz embert vontak be az ügybe, és elkapnak téged. Biztos, hogy elkapnak.

A fiú magabiztos mosolya önmagáért beszélt: Justine semmit sem ért az egészből.

– Dehogy, tökéletes biztonságban vagyunk.

– Kazimir, ez nem játék!

– Ha valaki, én mindig is tisztában voltam ezzel. És most már te is a Csillagutazó áldozatává váltál. Megkönnyeztem, amikor hallottam, hogy a szörnyeteg megölte a testvéredet. Kegyetlen fintora a sorsnak, hogy a Nemzetközösség összes lakója közül pont annak az egynek okoz ekkora fájdalmat, akit szeretek.

– Nem, Kazimir, nem ez a valóság. A Csillagutazó nem létezik. Az öcsémet a riválisai ölették meg. Durva és erőszakos és megdöbbentő eset, és még soha nem történt ilyesmi a Nemzetközösség politikai köreiben. De nem egy rejtőzködő idegen teremtmény tette!

– A politikusok is az ő teremtményei. A politikusokat lehet a legkönnyebben befolyásolni az összes ember közül – vágott vissza Kazimir.

– Hallod egyáltalán, mit beszélsz? Csak azt szajkózod, amit az iskolában a fejedbe vertek. Johansson egy gonosz vénember, aki csak kihasznál téged és az összes többi klánt is a Peremvilágon!

– Justine, ne haragudj, de te vagy az, aki nem látja az igazságot.

– Nem hiszem el, hogy ezen vitatkozunk! – A nő bosszúsan fújtatott. – Ki kell szállnod ebből, Kazimir, mielőbb. Én tisztázni tudlak téged, végül is gyerekkorod óta erre neveltek, agymosáson estél át. Senki sem hibáztatna érte.

– Mégis hogy kérheted ezt tőlem? – Kazimir megbántottan és döbbenten pislogott. – Azt reméltem, hogy segítesz nekem. A bolygó bosszúja a te bosszúd is lehet, ha hagyod és akarod. Gondoskodhatsz róla, hogy a Csillagutazó elpusztuljon.

– Mégis miről beszélsz? – Ezúttal Justine-on volt a megrökönyödés sora.

– Vonasd vissza a teljes körű ellenőrzést.

– Micsoda? – Justine nem hitt a fülének, Kazimir akkor sem bánthatta volna meg jobban, ha pofon vágja. – Hát ezért jöttél ide? – kérdezte vádlón.

– Nem! – tiltakozott Kazimir. – Mindent kockára tettem azzal, hogy idejöttem. Mindent. Szeretlek, Justine, és harcolni fogok azért, hogy megmentsem a világodat.

Justine előrehajolt, és a tenyerébe fogta Kazimir kezét. Tisztában volt vele, hogy a fiú mennyire fiatal és idealista, hogy mennyire vágyik rá, hogy bizonyítsa az elhivatottságát.

– Nem akarom, hogy megtedd, legalábbis nem így. Kazimir, sokkal bátrabb és nemesebb dolog, ha elismered, hogy tévedtél. Tudom, hogy mit beszélek, én már sokszor kényszerültem belátni a hibáimat. Csak annyit kérek, gondold végig, hogy elhagyod az Őrzőket egy időre, hadd boldoguljanak nélküled. Beszéljük meg a dolgot.

– Nem tántoríthatsz el!

– Nem eltántorítani akarlak, csak azt, hogy tanulj, és ismerj meg más nézeteket és véleményeket is, ne csak az Őrzőkét.

– Nem hagyhatom el a társaimat. Nem áll jogodban ezt kérni tőlem. A legjobb barátom a szemem láttára halt meg, néhány méterre tőlem. Sok más ismerősöm is odaveszett. Te pedig most azt állítod, hogy mind hiába haltak meg?

– Mit akarsz tenni?

– Te mit akarsz tenni? – kérdezett vissza Kazimir. – Megpróbálod megakadályozni, hogy visszatérjek a bajtársaimhoz? Nem hagyom, hogy a biztonsági őrök az utamba álljanak.

– Higgadj le! – kérte Justine. – Senki sem akadályozza meg, hogy elmenj innen. Nem akarom, hogy elmenj, de mással nem marasztalhatlak, csak a szerelmemmel. Nem akarom, hogy bajod essen.

– Sok csatában vettem már részt, nem félek az ellenségtől.

– Jézusom! – Justine lemondóan sóhajtott, már sokadszor. – Férfiak!

Kazimir rávigyorgott, majd legördült az ágyról.

– Hová mész? Ugye nem most azonnal indulsz?

– Muszáj. – A fiú vállat vont. – Nem terveztem, hogy itt töltöm az egész éjszakát – mondta fülig vörösödve.

Justine is belepirult, ha belegondolt, mit műveltek eddig.

– Azt akarom, hogy az összes éjszakát velem töltsd, Kazimir! Azt akarom, hogy minden éjszaka olyan legyen, mint ez a mostani! Én már rég nem... a szentségit, nem gondoltam volna, hogy képes leszek még egyszer így érezni valaki iránt. De te...

– Ha ez véget ér, ha többé semmi sem választ el minket egymástól, akkor a tiéd leszek, addig, ameddig csak akarod.

– Ne csináld már! – Justine szeme könnybe lábadt.

– Ne sírj! Nem akarom, hogy az én gyönyörű angyalkám miattam sírjon. Nem érdemlem meg.

– De igen. Nagyon is megérdemled. Nem is tudod mennyire.

Kazimir felöltözött, majd átölelte és magához karolta a nőt.

– Visszajövök érted – Ígérte ünnepélyes hangon. – Esküszöm.

Justine bólintott. Mentálisan és fizikálisan is túl fáradt volt ahhoz, hogy vitatkozzon. Nem sokkal később azonban, miközben ismét könnycseppek gördültek végig az arcán, felhívta Alic Hogant a párizsi irodájában.

Egy órával pirkadat előtt eleredt az eső. Hideg cseppek koppantak a köveken, majd gyűltek vékony erecskékbe és csorogtak bele a vízelnyelő csatornákba. Mellanie egy kapualjban toporgott, három háznyira Paula Myo párizsi lakásától. Nyomorultan érezte magát, kimerült volt és éhes, kicsit sem tudta értékelni a középkori hangulatot idéző, borongós utca félhomályát. A korhadt, szúrágta szemöldökfáról folyamatosan csöpögött a fejére a víz, módszeresen tönkretéve méregdrága frizuráját. Nem maradt elég ideje, hogy megfelelően felkészüljön. Jól tudta, hogy Alessandra egyetlen perccel sem engedélyezne neki többet a beígért negyvennyolc óránál, csakis akkor, ha sikerül igazi bombasztorival előállnia. Felhajtotta kosztümkabátja gallérját, hogy valamennyire védje magát a nyirkos időtől, az alatta viselt, ’50-es évekbeli ruha ugyanis semmit sem ért. Mindkét lába teljesen átázott a kézzel varrott olasz cipőben, amely természetesen tönkre is ment.

Egy általános funkciójú robot törte meg a szürke reggel egyhangúságát, búgva és zümmögve gurult el mellette. Hat óra magasságában éledezni kezdtek az emberek, és egyre többen jelentek meg az utcán. Többen is furcsán mérték végig őt. Végül mindenki elfordult tőle, úgy döntöttek, hogy csak egy útszéli kurva, aki éppen a stricijére vár egy rosszul sikerült este után, vagy arra, aki megfarkalta őt, hátha hajlandó lenne még egy menetre.

Majdnem – tátogta a bámészkodók után Mellanie.

Paula Myo fél hétkor jött ki a házból, amelyben lakott. Hosszú esőkabátot vett fel, de nem húzta össze, ezért kivillant alóla szokásos irodai kosztümje. Magas szárú bőrcsizmát viselt, amely felért egészen a vádlija közepéig; képlékeny műanyagból készült, fekete esernyője széles ívben terült szét a feje felett, jellegzetes gomba alakban.

Mellanie a kapualjban várta meg, amíg a célpont elér az utca végéig, és csak ekkor bújt elő alkalmi rejtekhelye mögül. Virtuális látómezeje egy egyszerű térképet mutatott neki a környékről. Ahogy várta, Paula a legközelebbi metrómegállóhoz ment. Húszméteres távolságot tartott tőle, nem akart túlságosan feltűnő lenni. A szélesebb utcákon már több járókelő sietett a dolgára, így könnyebben el tudott vegyülni a tömegben. Autók fénycsóvái világították meg a fekete, aszfaltozott utat, a kerekek felcsapták a vizet és a sarat. A frissen sült kenyér és egyéb pékáru kellemes, ínycsiklandó illata szivárgott ki az utcára a pékségek nyitott bejárati ajtóin keresztül. Mellanie gyomra hangosan megkordult, szívesen evett volna valamit.

Paula Myo befordult az egyik sarkon. Mellanie megszaporázta a lépteit. A sarok mögött, ötven méterre onnan, ott ragyogott a metrómegálló világító táblája. Paula Myo eltűnt.

– Hova a p... – mormogta Mellanie, és kétségbeesetten nézett körbe. Nem vágott át az úton, hogy átmenjen a túloldalra. Az összes üzlet zárva volt még, így azokba sem húzódhatott be. – A szentségit! – pedig a fejében olyan tökéletesnek tűnt a terv: kövesd Paulát a munkahelyére, bárhol dolgozzon is. Ebből már következtetni lehet majd, hogy miben mesterkedik a Burnellikkel, ha velük szűrte össze a levet egyáltalán. Bárhogy is legyen, biztos, hogy rengeteg izgalmas kérdés merül majd fel, és ezért Alessandra megengedi neki, hogy tovább foglalkozzon Paula Myóval.

– Borzalmas terepi ügynök lenne magából.

– Mi? – Mellanie meglepetten pördült meg.

Paula állt mögötte, esernyővel a kezében, és kíváncsian nézett rá, mint aki magyarázatot vár.

– Illegális dolog keresőprogramot használni a korlátozott hozzáférésű városi adatbázisok esetében. Ezt a jó öreg Paul Cramleynek, a hackernek, akit felbérelt, tudnia kellene.

– És akkor most mi lesz, letartóztat minket? – kérdezte Mellanie.

– Nem. Pault feljelentik, kap majd egy büntetést, és valószínűleg lefoglalják a felszerelését.

– Rohadék!

– Megszegte a törvényt. Ahogy maga is. Attól, mert riporter lett magából, még nem áll a törvény felett, Ms. Rescorai. Magának is ugyanúgy be kell tartania a törvényeket, mint mindenki másnak, akkor is, ha ez kényelmetlen az úgynevezett hivatása szempontjából.

– Soha életemben nem hallottam erről a Paul Cramleyről. Nincs bizonyítéka.

Paula Myo arcvonásai megkeményedtek.

– Nem is kell. Ön hátráltatja egy kormányzati tisztviselő munkáját, ez már önmagában is elég.

– Maga nem is... magát kirúg... – Mellanie nagy levegőt vett. – Sajnálom, csak mindenáron szerettem volna interjút készíteni önnel.

– Én sosem adok interjút. Ezt mindenki tudja a maga szakmájában.

– De annyit azért bizonyára elárulhat nekem, hogy van-e már gyanúsítottja a Burnelli-gyilkosságnak – próbálkozott Mellanie.

– Kérdezősködjön a flotta hírszerzésénél, ha képbe akar kerülni – vakkantotta Paula.

– Ők korántsem olyan jók, mint ön. Ha el is fognak valakit, azt az ön nyomozómunkájának köszönhetik.

– A hízelgés sem hat meg.

– Én nem hízelgek, mélységesen megvetem magát, de realista vagyok – felelte Mellanie.

Egy sötétszürke színű limuzin hajtott oda hozzájuk, és húzódott a járda mellé. Kinyílt a hátsó ajtaja.

– Csak az idejét vesztegeti azzal, ha követni akar – mondta Paula. A képlékeny műanyagból készült esernyő közönséges pálcává zsugorodott a kezében. – Még ha sikerülne is a nyomomban maradnia, akkor sem találna semmi érdekeset ott, ahová megyek.

– Akkor hol találhatnék valami érdekeset?

– Az igazat megvallva, fogalmam sincs. Próbálja meg az űrben, a mély űrben.

Paula beszállt a limuzinba, és elhajtott onnan.

Mellanie dideregve állt az esőben, és a flancos limuzin vörösen izzó hátsó lámpáit nézte. Kisvártatva beleolvadt a párizsi forgalomba.

– Tényleg igaz, hogy sohasem hazudik? – kérdezte az ÉI-től.

– Valóban igaz, hogy direkt sohasem hazudik. De képes rá, hogy manipulálja az igazságot, ha az előreviszi a nyomozást.

A pokolba! Mély űr? Ugyan ki tud bármit is a mély űrről?

Hatalmas ünnepséget rendeztek a Mennyei Angyalon az előző este. A StAsaph visszatért egy újabb felderítő útról, ezúttal tizenegy csillagot vizsgált meg. McClain Gilbert jelentése értelmében nem bukkantak primer féreglyuk aktivitás nyomaira. A megbeszélést követően ő, Oscar Monroe kapitány és Wilson Kime admirális elmentek, hogy megnézzék, amint a Rettenthetetlen kisiklik az összeszerelő állomásról. A hadihajót a Második Esély és a korai felderítőhajók módosított tervei alapján építették meg. A háromszáz méter hosszú, elnyújtott csepp alakú hajótestet nyolc vezérsíkkal látták el, hogy tökéletes legyen az aerodinamikai illúzió. Egy harmincfős legénység kezelte a 4-es sorozatú, egy fényév per órás sebességre képes hiperhajtóművet; a hétlépcsős erőteret és a kiegészítő belső molekuláris testpajzsot; az ötven rakétát, köztük tizenöt önálló hajtású húsz g-s, száz megatonnás, elektromágneses megtévesztésre alkalmas töltetet; és a harminc irányított energiájú sugárfegyvert. A hiperhajtómű és a különböző fegyverrendszerek működtetéséhez tizenöt, nagy teljesítményű d-energiatartályt telepítettek a hajóra. Nem tudták üzemkész állapotba hozni a hajót, mert az energiatartályok feltöltése meghaladta a Kerenszk kapacitását. Már így is a bolygó látta el energiával a teljes felderítőflottát. A TŰV szupravezetés energiaellátó utánpótlásvonalakat építtetett ki más bolygókkal. Az új generátorok építése alaposan felbolygatta a piacot, a meglévő és az új szolgáltatók véres harcba kezdtek, hogy ők láthassák el a flottát a szükséges gigawattokkal.

A Rettenthetetlen az ütemtervnek megfelelően készült el. Kisméretű ioncsóvák lobbantak fel a hajó alapja körül, és lassan kitolták a nyitott összeszerelő állomásról. Komótosan megkerülte a Mennyei Angyalt, hogy mindenki jól láthassa roppant méretét és kecses alakját, miközben elhaladt az Icalanise előterében, majd bekapcsolta a hiperhajtóművet, és egy lilás villanás kíséretében eltűnt szem elől.

– Három hajó kész, újabb tíz pedig engedélyezve – mondta Wilson, miközben a Babuyan-korallzátony felett sikló, hatalmas hajót nézte. – A Védelmező lesz a következő. Megkaphatod, ha akarod – fordult Oscar felé.

– Ó, igen, nagyon is!

Mac teli torokból nevetett, és gratulált régi barátjának. A páros ezt követően bevette magát a Babuyan-korallzátony sűrűjébe, hogy igyanak egyet a sikeres visszatérésre és az új kinevezésre.

Oscar fájdalmas képpel hunyorgott, amikor az expressz kiszáguldott a napsütésbe. Az első osztályú vagon aranyló fényárban úszott. Úgy gondolta, jobb a békesség, ezért a napszemüvegéért nyúlt.

– Hol kötöttetek ki tegnap este? – kérdezte tőle Antonia Clark, aki vele szemben ült.

– Fogalmam sincs – recsegte Oscar. – Volt ott valamilyen banda, dzsesszt játszottak, asszem. – A gőzölgő fekete kávéért nyúlt, amelyet a felszolgáló abban a pillanatban töltött ki neki, de ekkor gurgulázva mocorogni kezdett gyomortartalmának maradéka, és inkább visszahúzta a kezét.

Antonia kárörvendőn kinevette. Korábban neki kellett anyáskodnia felette, amíg az űrkomppal eljutottak a Mennyei Angyalról a Kerenszk bolygóállomására. A súlytalanságban nehezen tudta tisztán tartani az egyenruháját, a méltatlankodó utasokról már nem is beszélve.

– Kész van a beszéded? – kérdezte Antonia.

– Cseszd meg!

– Akarsz még egy löketet?

– Nézd, csak hagyj... Igen, nyomasd!

Antonia mosolyogva érintette a nyakához a cső végét. Oscar halkan nyöszörgőit, miközben az adagolószerkezet a véráramába juttatta a gyógyszert.

– Ennyi, legközelebb hat óra múlva kaphatsz – közölte vele Antonia.

Oscar lágyan megérintette a homlokát, hogy ellenőrizze, csillapodott-e a borzalmas fejfájás.

– Ezt csak azért írják rá, hogy elhallgattassák az ügyvédeket. Legalább kétszer annyit is be lehet venni belőle, és nem lesz semmi bajod.

– Reménykedj csak. Jobban vagy?

– Asszem, most már megleszek.

– Remek!

Az expressz átment egy újabb átjárón, és még bántóbb világosság vette őket körül, ezúttal vakító, kékesfehér fény formájában.

– Itt is vagyunk, az Új-Costa pályaudvar. Menjünk! – Antonia lendületesen állt fel az ülőhelyéről.

Oscar vetett egy utolsó, vágyakozó pillantást a kávéra, de végül letett róla.

A klinika egyik vezető menedzsere várta őket a peronon. Egy autóhoz vezette őket, amely gyorsan rátért a 37-es autópályára.

– Tíz perc, és ott vagyunk – ígérte a menedzser. – Most éppen két műszak közötti időszakban vagyunk, ezért gyér a forgalom.

Letértek az autópályáról, és az X alakú Nadsis Hotelhez hajtottak, amely öt különböző rendezvényközponttal rendelkezett. Több mint ezer újságíró és riporter gyűlt össze a Bytham előadóteremben, az üdvözlő ünnepség helyszínén. Hatalmas taps köszöntötte az emelvényre fellépő nagytiszteletű vendégeket és VIP-meghívottakat. Dudley Bose nyurga tinédzserként tipegett, megdöbbentően szőke haja összekócolódott. Gyorsan levetkőzte a komorságát, és szélesen vigyorgott, majd a rá jellemző módon levegőbe lökte a hüvelykujját, és elégedetten forgolódott. Emmanuelle Verbeke alaposan meglepte azokat, akik egy kicsit utánaolvastak a múltjának, és anyagokat töltöttek le róla. A Második Esély fedélzetén már-már az unalomig pedáns volt, igazi hivatásos, átlagos vonásokkal, és nő létére feltűnően hidegen hagyta a külseje. Most azonban meg sem lehetett különböztetni őt egy első életciklusában lévő tizennyolc évestől. Ezúttal spagettipántos, bíborszínű topot viselt, miniszoknyával, amely alig takart ki valamit hosszú, formás lábából. A klinika fizikoterapeutáinak hála tökéletes alakra tett szert. A haja a felgyorsított klónozó eljárás ellenére sem nőtt még meg teljesen, rövid fürtjeit fiatalos frizurába rendezte, amely még jobban kihangsúlyozta a korát. Szűnni nem akaró, vidám mosolya és bájosan csicsergő hangja miatt azon kevesek közé tartozott, akinek kifejezetten az előnyére vált az újjáélesztés egyébként borzalmas folyamata.

A program szerint Oscar mondta a nyitóbeszédet. Előbb mindenkit üdvözölt, majd meg kellett tartania az általános bemutatást, amit meglehetősen ostoba dolognak tartott. Ezt követően „barátian” üdvözölte korábbi társait: elmondott egy anekdotát a Második Esélyről, hogy érzékeltesse, mennyire jó kollégák is voltak és mennyire közel kerültek egymáshoz a küldetés során – legszívesebben azonban elárulta volna a nagy nyilvánosság előtt, hogy a béna Bose tönkretette a fedélzetük zuhanykabinját, és ezzel rengeteg kellemetlen órát okozott nekik.

Ötpercnyi kínszenvedést követően leült a helyére. Gyér tapsot kapott, no meg egy gúnyos mosolyt Antoniától. Bicklu alelnök következett a sorban, aki elmondta az ilyenkor szokásos üdvözlőbeszédet. Magas férfi volt, nyersen jóképű vonásokkal, porcelánfehér, skandináv típusú bőrrel, amely élesen elütött Doi elnök asszony afrikai származásától. Oscar egy könnyed mosolyt ragasztott az arcára, és úgy ülte végig a kellőképpen szellemesre sikeredett beszédet. A média képviselői nevettek, a vendégek visszafogottan mosolyogtak és elismerően tapsoltak. Ettől Oscar úgy érezte magát, mint egy amatőr felvezető előadó a stand-up színpad elismert sztárja előtt.

Amikor elérkezett Emmanuelle ideje, odalépett az alelnökhöz, és csókot lehelt az arcára. Rámosolygott népes közönségére, majd elmondta, hogy mennyire örül és hálás, hogy újra köztük lehet, elismerően nyilatkozott az épülő flottáról, és hozzátette, mennyire várja már, hogy elég idős legyen ahhoz, hogy csatlakozhasson hozzá – taps és lelkesítő füttyszó lett érte a jutalma –, végül pedig köszöntötte a barátait, és köszönetét mondott mindenkinek, akik végig mellette álltak és támogatták őt az újjáélesztés alatt.

Bátorítóan Dudley Bose-ra kacsintott, amikor a férfi fellépett az emelvényre.

– Sokszor hallottam ma délután, hogy mennyire elhivatott és barátságos volt mindenki a Második Esély fedélzetén – kezdte Dudley. Önkéntelenül a füléhez nyúlt, és babrálni kezdte a fülcimpáját. – Ez egy remek hajó, amely egy igen különleges küldetést hajtott végre. Én azonban egy kicsit zavarban érzem magam, mert fogalmam sincs, hogy melyik Második Esélyről beszélnek. Biztosan nem arról, amelynek én is a fedélzetén tartózkodtam. Azok a szarháziak, akikkel együtt repültem, OTTHAGYTAK ENGEM! EGYEDÜL! A mi hős kapitányunk még csak azt sem ellenőrizte, hogy élünk-e még egyáltalán, annyira igyekezett, hogy mentse a bőrét és elhúzza onnan a belét. – A karja a levegőbe emelkedett, és a mennyezetre mutatott. – Én még mindig odakint vagyok valahol. Valamilyen formában. Az idegenek életben tartottak, lényem egy részét egészen biztosan. Úgyhogy mit keresek itt? Miért vagyok itt is életben? Miért teszitek ezt velem, ti szarháziak? – Dudley Bose leviharzott az emelvényről, a VIP-vendégek megrökönyödött és zavarodott tekintetétől kísérve.

– Csinálj valamit! – súgta oda Antonia a szája sarkából.

– Miért én? – dörmögte vissza Oscar. A riporterek mind őket nézték, a kamerák róluk sugároztak képeket az uniszférára. Többen gúnyosan mosolyogtak, egyáltalán nem érdekelte őket, hogyan érezhetik most magukat.

– Te vagy a ceremóniamester.

– Bassza meg!

Oscar nagy nehezen odacammogott a pódium közepére, bele a vakító fényár közepébe. Megköszörülte a torkát.

– Ezek a mai kölykök! – legyintett. Még soha életében nem telepedett rá ilyen mély, átható csend. – Na jól van, nézzék. Őszintén sajnálom, ha Bose professzor így érez. Ha ott maradtunk volna az Őrtoronynál, akkor mind meghalunk. Ez ennyire egyszerű. A primerek nukleáris töltetekkel támadtak ránk. Háborús viszonyok között nem tétovázhatunk.

Alessandra Baron, aki az első sorban ült, ekkor felállt.

– Monroe kapitány, a Második Esély fgyu-technológiával rendelkezett. A primerek viszont nem. Miért nem tettek meg egy kört, és tértek vissza, hogy ellenőrizzék, mi történt a társaikkal? – kérdezte.

– A felderítés volt az elsődleges feladatunk, és hogy elhozzuk a híreket a Nemzetközösségbe. Ezzel mindenki tisztában volt a fedélzeten a küldetés kezdetétől fogva. Bose professzor is. Mind vállaltuk a kockázatot.

– De ebben az esetben a tetteik nem növelték meg a kockázatot? Ha végeztek volna még egy utolsó ellenőrzést, azzal senkit nem veszélyeztettek volna a hajó fedélzetén. A társaik sorsa nem érdekelte önöket?

– Elcseszték! – fakadt ki Oscar. Felháborította a nő vádaskodása. Tökéletesen emlékezett még rá, mennyire kínkeserves perceket éltek át akkor ott a Második Esély fedélzetén, ez a hülye picsa pedig most megkérdőjelezi a döntéseiket, miközben itt ücsörög a biztonságos kis menedékében. – Bose legalábbis mindenképpen. Be sem fejezte a kiképzést, nem is csatlakozhatott volna a felderítőcsapathoz. Senki nem akarta, hogy ott legyen a hajón.

Ezúttal még mélyebb és áthatóbb csend telepedett rá. A következő pillanatban azonban mintha hangrobbanás történt volna, ezer kérdés záporozott rájuk egyszerre.

Antonia átölelte Oscart.

– Köszönjük a figyelmüket, hölgyeim és uraim! – ordította túl a hangzavart. – Az italt és a szendvicset az előcsarnokban szolgálják fel. Élvezzék az estét! – Átkulcsolta Oscar törzsét, és egy hamisítatlan birkózómozdulattal tüntette el őt az emelvényről. Mielőtt kisiettek volna a teremből, még elkapta Alessandra Baron ördögien diadalittas mosolyát.

Az alelnök porcelánfehér bőre szinte lángolt, úgy kivörösödött.

– Miért nem szóltak, hogy ellenséges lesz a hangulat?! – üvöltött rá a tanácsadóira. Megpillantotta Oscart a tömegben. – Hé, maga! Mi a fene volt ez?!

– Majd később – felelte Antonia csilingelő hangon, és tovább taszigálta Oscart. Gyorsan betértek a hotel egyik szervizfolyosójára, és Ott végre megálltak, hogy egy kis levegőhöz jussanak.

Oscar megtörölte forró, verejtékező homlokát. A fejfájása visszatért, méghozzá sokkal erősebben, mint korábban. Amikor elvette a kezét, már-már arra számított, hogy verejtékcseppek helyett vért lát rajta.

– Édes istenem, tényleg ezt mondtam? – hüledezett.

– Ja – felelte Antonia, aki udvariatlanul elégedettnek tűnt. – Már éppen ideje volt, hogy valaki megtegye.

– A szentségit! Asszem, épp most vesztettem el a Védelmező kapitányi székét.

– Ne légy hülye! Gyere, ez végül is egy hotel, csak van itt egy bár. Veszek neked egy italt. Kutyaharapást szőrével.

Dudleyt senki és semmi nem érdekelte, sem a kormányzati előkelőségek, sem a hotel személyzete és a szolgáltatások, még a klinika mellé kirendelt ápolónője sem. Miután lejött az emelvényről, futásnak eredt, és addig bolyongott az ismeretlen, kietlen folyosókon, míg rá nem talált egy használaton kívüli konyhára. Itt végre megállt, és zihálva kapkodta a levegőt. Az egyik hűtőkamra ajtajához nyomta a homlokát, és élvezte egy kicsit a sima felületű, hideg acél érintését.

Hevesen kalapált a szíve és remegett a keze. Nem kellett volna még így rohannia.

– Megcsináltam – suttogta az ajtónak, és elmosolyodott. Kimondta, amit gondolt, méghozzá a Nemzetközösség leghíresebb riporterei előtt... és még az alelnök is itt volt! Kis híján megbicsaklott a lába, amikor újfent belegondolt a tettébe.

Valaki tapsolni kezdett, lassan, már-már gúnyosan.

Dudley kihúzta magát. Arra számított, hogy az alelnök testőrei jöttek utána, haragosan izzó ionpisztollyal a kezükben.

Helyettük azonban egy gyönyörű, szőke, göndör hajú lány állt előtte, aranyló fürtjei lelógtak egészen a válláig. Sötét rózsaszínű, leheletvékony anyagú, mélyen kivágott felsőt viselt, hozzá pedig koptatott kék farmernadrágot. A nadrág egyik övbújtatóján egy ezüst M betű csillogott. Elismerő, ferde mosollyal az ajkán sétált oda a férfihoz. Dudleynak azonnal feltűnt, hogy mennyire fehérek a fogai. Érezte, hogy kezd elvörösödni.

– Hatalmas bátorság kellett hozzá, hogy ezt nyíltan kimondja – szólította meg a lány. – Becsülöm érte.

– Köszönöm. – Dudley érezte, ahogy fokozatosan kiszáll a testéből az összes maradék ereje. Tudta, hogy csak meredten bámul maga elé, de nem tehetett róla. A lány nem egyszerűen gyönyörű volt, olyan természetes vonzerő áradt belőle, amely bódító méregként hatott a férfiszervezetre. Dudleyt elöntötte a forróság. Ebben a testben még nem próbálkozott meg a szexszel. Mióta fizikailag újra képessé vált rá, csupán néhányszor maszturbált éjszakánként. És ez nem valami sok. Azoknak a lányoknak az arca és teste villant fel előtte, akikkel előző életében együtt volt, és azoké is, akiket sosem mert megszólítani. Jól ismerte magát ahhoz, hogy tudja, más körülmények között sosem merne kikezdeni egy ilyen bombázóval.

– Borzalmas lehetett, amikor rádöbbent, hogy mi történt magával – mondta a lány. – Nehéz lehetett feldolgozni az árulás tényét.

– Igen, valóban az volt.

– Maga nélkül mindez nem így alakult volna, maga nélkül most nem építenének hadihajókat. Maga nélkül a régi társai nem kerülhetnének azokba a pozíciókba, amelyeket mostanában szinte kizárólag velük töltenek be.

– Nem akarom elhinni, hogy ezt tették. Otthagytak minket meghalni! – Még most, ennyi hónap elmúltával is ugyanolyan elkeserítőnek és megdöbbentőnek találta azt, ami vele történt, mint akkor, amikor először szembesítették vele. Akármennyit gondolkodott is a körülményeken, nem tudta túltenni magát rajta. – Egyáltalán nem érdekelte őket, hogy mi lesz velem, egyikőjüket sem.

– Tudom – mondta neki a lány selymes hangon. – Sokan tisztában vannak ezzel. – Újabb bűbájos mosolyt villantott a férfira. – Emlékszem még rá, amikor felfedezte a csillag beburkolásának tényét. Amikor még iskolába jártam, mindig letöltöttem a meglévő anyagokat. Akkoriban én magam is csillagász akartam lenni, méghozzá maga miatt.

Dudley Bose esetlenül rángatta a vállát, feszélyezte őt a vonzó lány közelsége. A hímvesszője merevedésnek indult, és nem tehetett ellene semmit. Megrémült, hogy a lány észreveszi. Azt akarta, hogy vetkőzzön le előtte, és ő legeltethesse rajta a szemét. Szeretkezni akart vele, kefélni, mint a nyulak, végigdöngetni rajta, mint egy elefántcsorda.

– És az lettél... mármint... csillagász? – hebegte.

– Nem. Attól tartok, én nem vagyok az az intellektuális típus. Végül is sportösztöndíjat választottam, egy úszócsapat tagja lettem.

– Ó!

– El sem hiszem, hogy a régi példaképemmel beszélgetek.

– Én senkinek sem vagyok a példaképe. Azt sem tudom, hogy ki vagyok... vagy mi vagyok. – Újra és újra megütötte a hűtőkamra fagyos acélajtaját. Még az igéző szépségű lány sem tudta elég sokáig elterelni a gondolatait. – A valódi Dudley Bose még mindig odakint van valahol. Még mindig idegen csillagokat kutat, csak most sokkal közelebbről. – Magas fejhangon vihogott, mint egy tébolyult.

A lány megfogta Dudley csuklóját, és lefogta a kezét, hogy ne ütögesse tovább az acélajtót.

– Mellanie a nevem.

– Örülök, hogy megismerhetlek. – Dudley semmi egyebet nem érzékelt a környezetéből, csak a lány kezének meleg érintését. Alig érezhetően ugyan, de kellemes parfümillat lengte be őt. Dudley nagy levegőt vett, és hosszan ízlelgette az illatot, végre valami más a klinika steril, tisztított levegőjéhez képest. Végre valami emberi.

– Vár odakint egy bérelt autó – mondta Mellanie. – És van egy szobám a hotelben.

Dudley semmi értelmeset nem tudott kinyögni.

– Értem.

– Elmehetünk a legközelebbi Titkok Fészkébe. Vagy felmehetünk az emeletre. Most... azonnal.

A hotelszoba a tömegtermelés műremeke volt, ugyanolyan jellegtelen, mint minden más az Augusztán. Egy hosszú, L alakú helyiség, egy erkéllyel az egyik és egy márványlapos fürdőszobával a másik végében. A franciaágy egy kis emelvényen állt, amelyet függönnyel lehetett leválasztani a szoba többi részétől.

Már sötét volt odakint, amikor Oscar végre kinyitotta az ajtót, és betámolygott. Két órán keresztül ücsörgött a szálloda vendégeinek fenntartott koktélbárban Antoniával, mire az idegesítő firkászok végül levadászták őket. Ezzel véget is ért a móka.

Nem kapcsolta fel a villanyt, egyenesen odament a konyhafülkéhez. A széles, üveg erkélyajtón keresztül elég fény szűrődött be kintről, hogy lássa a hűtőszekrényben sorakozó sörösüvegeket. Kiválasztott egyet, és letekerte a kupakját. Antoniának igaza lett, a kutyaharapást szőrével jobb módszer, mint a gyógyszer. Mostanra tökéletesen elmúlt a másnapossága. A hotel étlapja ott hevert a konyhapulton, elvette, majd a sörrel a kezében kiballagott a keskeny erkélyre. Egy hivatalos bankettet terveztek estére az üdvözlő ceremónia zárásaként, ezért béreltek hotelszobát. A vacsorát végül azonban lemondták a szervezők, úgyhogy nem maradt más választása, mint a szobaszerviz, ha enni akart valamit.

Új-Costa fényesen ragyogott előtte a fekete égbolt alatt, mintha egy hatalmas tükör lett volna, amely visszaveri a csillagképek fényét. Északi irányban, a szárazföld belsejében sötét borostyánszínnel izzottak a fémkohók a horizonton, a Colrey-dombság lankái között. Mintha hamis hajnalt látott volna, fényesebb napkoronával, mint azon a bolygón, amelyet nyolc vagy kilenc éve tárt fel, egy narancs törpe mellett. Az autópályákon rohanó járművek fényei hosszú, elmosódott csíkokká olvadtak össze; sötét sávok szelték kettébe a várost, sínek, melyeken csillogó vonatok suhantak szüntelenül az állomások, gyárak és különböző telephelyek között. Ez a város sosem aludt.

Oscar bágyadtan mosolygott az ipari óriásváros láttán, mindig lenyűgözte a hely nyers ereje és lüktetése. Az El Iopi erős széllökésekkel érkezett meg aznap este, a meleg levegő lesöpörte a port az autópályákról és a város utcáiról. Oscar belekortyolt a sörbe. Valahol odakint, a fények labirintusában készülnek a TŰV hiperhajtóművei. Az Egyes Számú Bázis körül keringő pletykák szerint a legújabb típusok gyorsabbak, mint a négyes sorozatú hajtóművek, sokkal gyorsabbak. Ezek lesznek ám a csillaghajók, merengett.

– Szép beszéd volt – mondta egy hang.

Oscar összerezzent a meglepetéstől.

– A francba! – A sörösüveg kicsúszott a kezéből, és némán zuhant a tizenöt emelettel lejjebb lévő, sötét parkoló felé. – A francba! – szitkozódott ismét. Amikor visszament a szobába, egy férfit talált a kanapén. Amikor korábban belépett a szobába, észre sem vette őt.

– Van, aki sosem változik – jegyezte meg a férfi epésen. – Látom, még mindig szereted a piát.

– Mi a franc? Ki...?

Halk kuncogás hallatszott, az idegen férfi pedig felkapcsolta az asztali lámpát. Oscar a behatolóra meredt. Meglehetősen idős volt, hatvan felé járhatott – látszott rajta, hogy egyszer sem ment még el megfiatalító kúrára. A bőre mereven feszült rá pirospozsgás, kerek arcára, amelyről lerítt a túlságosan is sok sejtplasztikai beavatkozás. Nagydarab fickó volt, de nem hízott el, a korához képest kifejezetten jó formában volt.

– Sajnálom, de nem ismerem magát – mondta Oscar.

– Dehogyisnem, Oscar, jól ismersz engem – felelte az idegen.

Oscar odalépett a kanapé elé, és belebámult a férfi arcába. Próbálta felidézni, hol és mikor láthatta.

– Nem...

– Ne az emlékeid alapján akarj elhelyezni, már egyáltalán nem hasonlítok régi önmagamra. Már több mint százszor szabattam át magam az évtizedek alatt, hogy mindig egy lépéssel a törvény előtt járjak.

– Ó, szent szar! – fakadt ki Oscar, és azonnal kiszállt az erő a lábából. Úgy zuhant le a kanapé másik végébe, mint egy darab fa. – Adam? Te vagy az? – kérdezte akadozó nyelvvel.

– Ki más?

– Édes istenem, már legalább negyven éve...!

– Harminckilenc.

Oscar valódi rémülettel a szemében mérte végig a férfit, egykori barátját és bajtársát.

– Mit keresel itt? – kérdezte nyersen.

– Hát így kell üdvözölni egy régi bajtársat?

– Ne!

– Mit ne? – förmedt rá Adam. – Ne emlékeztesselek rá, hogy ki voltál egykoron? Ne emlékeztesselek rá, hogy egykoron elvek szerint éltél? Hogy egy eszmét követtél? Ne emlékeztesselek rá, hogy mi mindent tettél az ügy érdekében?

– Kurvára nem felejtettem el! – rivallt rá Oscar. – Jesszusom, soha senki nem felejtheti el, amit tettünk.

– Ezt örömmel hallom. Már azt hittem, hogy elszegődtél az emberiség valaha volt legnagyobb vállalatához, hogy új világokon terjeszd az elnyomást és a korrupciót.

– Negyven év telt el azóta, és te még mindig ugyanazt a szar szöveget nyomod. Felfogod, hogy mennyire idejétmúlt duma ez? Ja, és a plutokrata kifejezést se feledd. Az efféle nagy szavakkal mindig le lehet nyűgözni a szegény, szerencsétlen elnyomottakat, akik aztán feláldozzák az életüket az ügy oltárán. Elhiteted velük, hogy te szellemi vezető vagy, valaki, akiben megbízhatnak, valaki, aki tudja, hogy mit csinál.

– Ez egykoron a te ügyed is volt, Oscar. Feladtad a társadalmi egyenlőség elvét? Manapság ez az ára a megfiatalításnak? Az új és ifjú, Oscar Monroe manapság ezzel kereskedik?

– Hagyjál lógva! Csak egyszer voltam fiatal, egy forrófejű faszkalap, akit a Grayva professzorhoz hasonlók meghülyítettek és kihasználtak. Csak ostoba kölykök voltunk, nem tudtunk és nem értettünk semmit. Korrupcióról beszélsz, pedig nem kellene messzire menned, hogy lásd, hol is burjánzik valójában.

– A pártnak igaza van, ezt te is tudod. Ez a társadalom igazságtalan.

– Jól van, hajtogasd csak! – sziszegte Oscar. Előredőlt, és közben ökölbe szorította a kezét. – Folytasd csak, te szánalmas barom! Mondd ki! Mondd ki nyugodtan: a cél szentesíti az eszközt! Ezért jöttél ide, vagy nem? Ezt akarod, hogy csak még egyszer utoljára, vagy nem így van?

Adam elfordította a fejét Oscar lángoló tekintete elől.

– Semmi sem szentesítheti azt, amit tettünk – mondta olyan halkan, hogy Oscar alig hallotta. – Ezt mind a ketten tudjuk.

A kanapé két végébe süppedtek, és még véletlenül sem néztek egymásra. Egy percnyi hallgatást követően Adam végül csikorgó hangon megszólalt:

– Most akkor mi lesz? Úgy veszekszünk, mint egy öreg házaspár.

– Miért jöttél ide, Adam? Hogy dicsőségesen lecsapj rám?

– Ó, nem, annyival nem úszod meg.

– Akkor mégis mit akarsz? – Oscar összeszűkült szemmel méricskélte egykori barátját. – Pénz kell? Úgy látom, hamarosan megfiatalító kúrára kell menned.

– Nem hiszem, hogy még tovább akarok élni ebben az univerzumban – mormogta Adam.

– Még te sem lehetsz ennyire bolond. Nem választhatod a halált, azzal a szemétbe dobod az egész életedet.

– Olyan élet ez, amely során hű maradtam önmagamhoz és az elveimhez. Te is elmondhatod ezt magadról?

– Igen. Többtucatnyi új világot fedeztem fel. Rengeteg embernek adtam meg az újrakezdés és egy jobb élet lehetőségét. A harmadik generációs űr nem olyan, mint az első vagy a második. Nincs forradalom, az emberek nem hajigálnak Molotov-koktélokat és nem verik agyon egymást az utcán. Ez most más.

– Hm. – Adam úgy bólogatott, mint a tanár, aki jó választ kapott a kérdésére. – Ugyanaz az ügy, másfajta hadviselés.

– Mindegy, nem akarom feleleveníteni veled a régi csaták emlékeit. Megvívtuk és elveszítettük őket, mindketten. Mi a fenét akarsz tőlem, Adam?

– Azért küldtek, hogy megkérjelek valamire, aminek nem fogsz örülni.

Nem is az rémítette meg Oscart, amit mondott, hanem az, ahogy mondta. Mintha szégyellte volna magát közben. Csakhogy Adam Elvin sosem szégyenkezett a tettei miatt. Sohasem. Pont ez jelentette köztük a problémát, ezért fordítottak hátat egymásnak évtizedekkel ezelőtt. Heves szakítás volt.

– Ez a nap már úgysem lehet rosszabb – dünnyögte Oscar.

– Ne légy benne olyan biztos. Azt akarom, hogy nézd át a Második Esély repülési adatait.

– Nézzem át? – Oscar értetlenül meredt rá. – Na várjunk csak... azt mondtad, hogy ideküldtek téged. Kicsoda? Hogy érted azt, hogy „küldtek”.

– Az, akinek alkalmanként dolgozom, úgy véli, hogy a Második Esély idegen befolyás alá került, amikor elrepültetek a Dyson Ikrekhez. Ha szakértők vizsgálhatnák át a hajónaplót, akkor meglelhetné azt a bizonyítékot, amit keres.

Oscar komor arccal vizslatta a borzalmas múltjából felbukkant öregembert, és alaposan megrágott minden egyes szót, ami elhangzott.

– Bradley Johansson – mondta végül. – Te Bradley Johanssonnak dolgozol? Csatlakoztál az Emberi Öntudat Őrzőihez? Azokhoz az elmebetegekhez? Szent szar, Adam, mondd, hogy csak tréfálsz! Hogy ez csak egy kibaszott vicc!

– Nem csatlakoztam az Őrzőkhöz, de Johanssont ismerem. Kölcsönösen előnyös megállapodást kötöttünk.

– Te! – Oscar vádlón mutatott rá. A karja remegett a dühtől – Édes istenem, te támadtad meg a Második Esélyt! Te voltál.

– Ki más? – Adam Elvin büszkén mosolygott.

– Te pszichopata vagy! – Oscar izmai megfeszültek, kihúzta magát, ökölbe szorított kézzel, készen rá, hogy bármit szétverjen, ami elé kerül. – Az a terrortámadás majdnem megölte a barátaim felét! Több millió dollárnyi kárt tettetek a felszerelésekben és az épületekben. És hónapokat késett miatta az expedíció.

– Tudom, azt hiszem, hogy öregszem. A régi szép időben kinyírtam volna mindenkit, és felrobbantottam volna a csillaghajót.

– Te beteg vagy, Adam! Emberek haltak meg!

– Mindenkit újjáélesztettek, csakúgy, mint a barátodat, Bose professzort.

– Hívom a flotta hírszerzését.

– Á, az univerzum legnagyobb ellentmondása. Szerinted mekkora élettartamvesztésre ítélnek téged?

– Magam miatt nem aggódom. Többé már nem. Téged meg kell álltani! – Oscar kis híján megtette, kis híján utasította az e-titkárát a hívásra. Meg is teszi. Tényleg megteszi. A következő pillanatban.

– Nem, Oscar, most te és a flottád vagytok a rosszfiúk, most ti jelentitek a legnagyobb veszélyt az emberiségre. Nézd csak meg, hová juttatott minket a Második Esély varázslatos utazása.

– Mi a fene történt veled? Te nem hiszel az Őrzők marhaságaiban: Doi elnök asszony egy idegen lény ügynöke, te az ilyesmit nem veszed be – folyamatosan a megöregedett férfi arcát tanulmányozta, a bűntudat jeleit kereste.

– Az nem fontos, hogy én mit hiszek – felelte Adam. – Csak az számít, amit tőled akarok. Át akarjuk nézni a hajónaplót, és te vagy hozzá a megfelelő eszköz. Neked korlátlan hozzáférésed van, ráadásul ez a szakterületed.

– Á, már értem! Ha átnézem a repülési adatokat, és nem találom meg a bizonyítékot, amit kerestek, akkor riasztjátok Rafael Columbiát, igazam van?

– Nem, Oscar, azt akarom, hogy alaposan átvizsgálj mindent.

Kizárólag a testében keringő, a gondolatait kásássá tevő alkohol miatt nem röhögte ki Adamet azon nyomban.

– Nem gondoltam volna, hogy egyszer erre a szintre jutsz. Mindig is úgy képzeltelek magam elé, mint aki keresztes lovagként küzd a párt ügyéért. Amikor az uniszféra beszámolt egy újabb esetről, mindig tudtam, hogy Adam ott van, ott mesterkedik a háttérben, ő irányítja a csapatokat, ő osztja az észt, akár szükség van rá, akár nincs. És Adam Elvint sosem kapják el, mindig elmenekül, még mielőtt a TŰV lezárhatná az átjárót, hogy egy másik bolygóra menjen, ahol kezdheti elölről az egészet. Sejteket épít, több ezer aktivistát toborozva, hogy ha eljő a perc, és kiadhatja végre a parancsot, akkor minden és mindenki készen álljon, hogy polgárháborúba taszítsa az egész Nemzetközösséget. Ezáltal Gandhivá vagy Mandelává válhatnál, de lehet, hogy csak egyszerűen Napóleonná. De kétségkívül lennél valaki. Most azonban nem. Nézz csak magadra! Csak egy öreg, kövér lázadó vagy, aki már évtizedekkel ezelőtt elfelejtette, hogy miért is küzd valójában. Annyira elkeseredetté váltál, hogy képes voltál összeállni az egész univerzum legszánalmasabb bandájával. Ez nem igaz, Adam, az idegen nem létezik. Én több mint egy évig tartózkodtam azon a csillaghajón. Egyszer sem futottam össze vele a zuhanyzóban, nem kaptam rajta, amikor kekszet lopott az étkezőből és nem kísértettek szellemek a tizenharmadik fedélzeten. Ez a valóság, ezen a ponton bukik meg az összeesküvés-elméletetek, kidobhatjátok az egészet a kukába. Te és Johansson nyugodtan gyűjtögethetitek a pletykákat az uniszféráról, és csinosítgathatjátok az elméleteteket. Nincs ott semmiféle bizonyíték. Úgyhogy hagyd csak itt a kis memóriakristályt az asztalon, mielőtt elmész, és ha majd elég részeg leszek hozzá, akkor meggondolom, hogy feltöltöm-e a hajónaplóba az álbizonyítékot, amit a haverjaid kreáltak, hogy elkerüljem az élettartamvesztést azért a bűnért, amiért sosem mertem vállalni a felelősséget, mert túl gyáva voltam hozzá.

– Jobb lenne, ha elmennél egy pszichológushoz, ez az önutálat nem egészséges.

– Baszd meg! – csattant fel Oscar. Lassan kezdett fizikai fájdalmat érezni Adam társaságában. – Csak hagyd itt a memóriakristályt, és menj!

Adam pofon vágta őt, olyan erővel, hogy kis híján lerepült a kanapéról.

– Bassza meg! – Oscar megtapogatta az arcát, és próbálta visszatartani a könnyeit. Vér szivárgott a szája sarkából, ahol felrepedt a bőr. Dühösen meredt Adamre. – Mi ütött beléd? Megmondtam, hogy megteszem, mit akarsz még?

– Nincs álbizonyíték, te barom! Ez véresen komoly. És én azt mondtam, hogy a csillaghajó idegen befolyásoltság alatt állt, nem azt, hogy ott volt egy gülüszemű szörny a fedélzeten. A Csillagutazó emberi ügynökökön keresztül tevékenykedik. Valaki a Második Esély fedélzetén kikapcsolta azt az erőtérburkot, és ne is akard bemagyarázni nekem, hogy ez csak a véletlen műve volt. Ugyanez a személy érte el azt is, hogy otthagyjátok Bose-t és Verbekét. Egyáltalán nem tartod gyanúsnak, hogy a szupertechnológiával épült hajó többszörösen üzembiztos eszközei közül éppen egy közönséges jeladó hibásodott meg, méghozzá pont abban a kritikus pillanatban? Mert én nagyon is annak tartom.

– Valaki? – kérdezte Oscar gúnyosan. – Valaki a legénység tagjai közül?

– Igen, valaki a drágalátos társaid közül. Az egyik barátod. De az is lehet, hogy többen voltak, ki tudja? Éppen ezt kell kiderítened.

– Ez még rosszabb, mint egy idegen potyautas. El tudod képzelni, hogy mennyi teszten és vizsgálaton estünk át, mire bekerültünk a csapatba? Mindenkit lenyomoztak, mindenkiről aktát vezettek. Egyetlen gyanús alak sem kerülhetett volna a csillaghajó közelébe.

– Úgy érted, mint te és Dudley Bose?

Oscar fagyos pillantást vetett rá.

– Nézd, Adam, amit kérsz, az egyszerűen lehetetlen, úgy értem, fizikailag képtelenség. Tudod te, hogy mennyi nyers adatról van itt szó?

– Igen, tudom. Éppen ezért nem lophatjuk el az adatokat, hogy mi magunk vizsgáljuk át. Nem kell minden egyes bájtot megvizsgálnod. Tisztában vagy az expedíció kritikus szakaszaival, azokra kell összpontosítanod. Ne a főbb eseményekre koncentrálj, hagyd a parancsnoki hidat és a mérnöki csapatot, azok az adatok mind tiszták. Az a lényeges, ami a háttérben zajlott. Ki kísértett a tizenharmadik szinten, amikor eltűnt az a burok? Keresd meg, és nemcsak miattunk, magad miatt is, mindenki más miatt is. Tudnunk kell, hogy mi történt ott valójában.

– Ez... én nem...

– Az idegen lény most sokkal aktívabb, mint korábban. Még neked is el kell ismerned, hogy sok furcsaság történik mostanában körülöttünk. A Venice Coast-i robbantás, amelyben elveszítettük a fegyverszállítónkat, a szenátor meggyilkolása.

– Ez baromság! Az egy kormányzati titkos ügynök volt, vagy valamelyik Csillagközi Dinasztia tette, ezt mindenki tudja.

Adam egy ragadozó mosolyával nézett rá.

– Ez nekem úgy hangzik, mint egy összeesküvés-elmélet – szólt.

– Miért nem vagy képes beismerni, hogy tévedsz?

– Akkor bizonyítsd be, hogy tévedek. Különben is, kinek ártasz azzal, ha átnézed az adatokat? Semmit sem veszítesz, ha tévedünk. De ha, ne adj isten, igazunk van, akkor viszont tudnunk kell. Te pedig hős leszel, azt hiszem, ez elegendő elégtétel a múltbeli bűneidért.

– Nincs szükségem megváltásra.

Adam felállt.

– Tudod, hogy igazam van. És én tudom, hogy ezt sosem vallanád be előttem. Úgyhogy hagyjuk ezt a macsó szarakodást! Kéthetente jelentkezem, hogy beszámolj a fejleményekről.

– Erre nem vagyok hajlandó.

– Én is pontosan ezt mondtam, amikor Johansson előállt ezzel az ötlettel. De úgy tűnik, hogy itt most egyikünknek sincs választása. Az abadani eset óta nincs. Vigyázz magadra, Oscar, túlságosan sok ember élete függ tőled.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Carys Panther behajtott az acélszürke színű MG sportkocsival az Új-Costa pályaudvarra, majd felgurult az Elanra tartó autószállító vonatra. A teljesen zárt vagon olyan volt, mint egy alumíniumcső, fényszalagok világítottak a mennyezeten, és csupán néhány keskeny ablak látszódott mindkét oldalon. Az ő kocsija alulra került, így ki sem látott az ablakokon. A kocsi fedélzeti számítógépe egy hatalmas BMW 6089 terepjáró mögé irányította őt, leállította a motort, és aktiválta a fékeket. Egy Ford Yicon gördült be mögé.

Hátradöntötte az ülést, és kényelmesen elhelyezkedett az utazáshoz. E-titkára számos filmötletet és -tervet továbbított a virtuális látómezejébe, ő pedig szortírozni kezdte őket. Jelenleg nagy igény mutatkozott a terjedelmes, fantáziaelemekkel tarkított művekre, amelyek a szakterületének számítottak. Az ügynöke, Ant ki akarta használni ezt a kedvező helyzetet, és mindenáron tarolni akart a piacon. Azt mondogatta, hogy az emberek a primer-helyzet miatt, fordulnak el a komor valóságtól, és olyasmire vágynak, ami eltereli a figyelmüket és kikapcsolja őket; légvárakat akarnak építeni, hajtogatta. Carys ráhagyta, ő tudja. Ant idősebb volt, mint Nigel Sheldon, és már évszázadok óta benne volt a szakmában. Megélte a különböző korszakok váltakozásait, az összes műfajban és stílusban dolgozott már.

Húsz perc telt el, mire a Fantom T5460 típusú elektromos mozdonnyal hajtott vonat elindult. Az Augusztáról New Yorkba ment. Ott a transzföldi vasúttal érintették Tallahassee-t, Edmontont, Seattle-t, az LA Galacticot, Mexikóvárost, Riót és Buenos Airest, mielőtt végre átszelték a Csendes-óceánt, és eljutottak Sydneybe, ahonnan a Wessexre haladt tovább a vonat. Nagyjából egy órán keresztül utaztak, és öt helyen álltak meg, hogy további autókat vegyenek fel. A Wessexen hosszabban időztek, ugyanis hat vagont csatlakoztattak a vonathoz, majd öt percbe tellett, mire átvágtak a rendező pályaudvaron az Elanra vezető átjáróhoz. Egy perccel később már le is gurult a vonatról Runwich, a bolygó fővárosának betonjára.

Az MG fedélzeti számítógépe összekapcsolódott a helyi forgalomirányítással, kifizette a járműadót, Carys pedig elindult a város külterületén lévő reptérre. Ezúttal minden az előzetesen megadott menetrendnek megfelelően zajlott. Egy Siddley-Lockhead CP-505 típusú, hat csőlégcsavaros gép várt rá a kifutón. A hátsó rámpán keresztül behajtott a tátongó raktérbe, ahol elektroizom karok rögzítették a kerekeket. Tizenöt másik autó és két hintó állt még a raktérben. A hatalmas gép hatvanöt tonnányi árut képes szállítani, és százhúsz utas fér el a felső utastérben.

Carys az elkövetkező három órát a kényelmes, első osztályú ülésbe süppedve töltötte, és élvezte a pezsgőt, amelyet egy első életciklusú utaskísérő fiú szolgált fel neki. Mach 0,95-ös sebességgel szelték át az egyenlítőt. Ant kétszer kezdeményezett konferenciabeszélgetést az átküldött filmötletekkel kapcsolatban, és kért engedélyt, hogy tárgyalhasson a nevében. Carys hízelgőnek találta, hogy a férfi személyesen intézi az ügyeit; már vagy száz éve véglegesítette az ügyféllistáját. Ha minden jól alakul, akkor a legújabb sagája hat hónapon belül felkerülhet az uniszférára.

A Kingselere repülőtéren szálltak le a Ryceelen. Carys azonnal beült a kocsijába, és kihajtott a déli kontinens fővárosából. A horizonton felsejlettek a Dau’sing-hegység magas csúcsai.

A Randvárosba vezető autópálya fizetős kapujánál egy új táblát állítottak fel: A behajtás katonai járművek számára tilos! Valaki harsány narancssárga feliratot mázolt a szöveg fölé: Halál az emberiségellenes, áruló faszfejekre!

– Ez kész agyrém – mormogta maga elé Carys, miközben odagurult a kapuhoz, és hozzáérintette a kredittetoválását az érzékelőhöz. A megerősített sorompó felnyílt, ő pedig felhajtott az autópályára. A széles betoncsík teljesen üresnek tűnt, egyetlen autót sem látott maga előtt. Carys azt képzelte, hogy az autópálya egy hatalmas versenypálya bevezető szakasza, és ettől izgalmasabbá vált a monoton vezetés. Átkérte a virtuális látómezejébe a fedélzeti számítógép programelemeit, és személyesen hatolt be az autópálya kezelő egyszerű rendszerébe. Az MG modern, agresszív programja gyorsan elbánt az elavult szoftverrel, és kikapcsolta a járműmegfigyelő rendszert. Carys elégedetten biccentett, majd rátaposott a gázpedálra, és vad száguldásba kezdett.

A tengelyeket hajtó motorok felbőgtek, ő pedig belesüppedt az ülésbe a gyorsulástól. Beállította a kívánt sebességet, megadta a koordinátákat a navigációs rendszernek, majd kényelmesen hátradőlt, és átadta az irányítást a fedélzeti számítógépnek. Az abroncsokba épített elektroizom szálak azonnal reagáltak a nagyobb sebességre, és kiszélesítették a futófelületet a nagyobb tapadás érdekében. Carys kéjesen vigyorgott, amikor háromszáz kilométer per órás sebességgel vágtatott fel az első emelkedőre.

– Hűséges maradtam – mondta Dudley Bose –, hülye voltam. Hallottad, amit mondtam? Láttad a felvételeket? Én szóltam nekik, figyelmeztettem őket, hogy meneküljenek el! És akkor váratlanul elhallgatott a hangom. Az idegenek nyilván elhallgattattak engem, megbüntettek, mert tönkretettem a tervüket. És egész idő alatt Wilson Kibaszott Kime miatt kockáztattam az életemet. Az a szemétláda otthagyott engem megdögleni, hogy egy idegen nap alatt rohadjak meg. Feláldozott engem, hogy mentse a bőrét.

– Te nagyon is élsz, kedvesem – duruzsolta Mellanie. A franciaágyon feküdtek az egyik szobában, amelyet a hotel valamelyik perverz lángelméje képes volt nászutas lakosztálynak elnevezni. Nem húzták be a függönyt, így Dudley láthatta imádott csillagait az égbolton. Mellanie-nak erőt kellett vennie magán, hogy ne ásítozzon. Szívesen lefeküdt volna már, de ez az új Dudley Bose nem tudott csak úgy elaludni, erős gyógyszereket szedett az álmatlanság ellen. Mellanie azon gondolkodott, hogy belecsempészik egy pirulát a férfi italába; már hajnali háromra járt. A pezsgő, amelyre oly mohón vetették rá magukat, elfogyott, és ilyen későn már a Fenyves Kert szobaszervize sem üzemelt, pedig ez számított egész Randváros legjobb szálláshelyének. Átkozott elmaradott kóceráj!

Nem maradt túl sok választása, vissza kellett térnie Randvárosba, hogy tudósítson az útzár utáni eseményekről. Alessandra tudni akarta, hogy a lakosok felhagytak-e végre az emberiség elleni tevékenységükkel, most, hogy a féregjáratdetektor-állomás végül is az akaratuk ellenére megépült a Régens-hegységben, a város felett. Egy bűnbánó lakossággal találta szemben magát, amely hátat fordított a Mark Vernon-féle ostoba suttyóknak. Gyerekjáték volt Mellanie számára megfelelő interjúalanyt találni.

Egyáltalán nem akart ezzel az üggyel foglalkozni, és nem csupán azért, mert mélységesen undorodott Randvárostól és a lakosok mentalitásától, hanem mert a Paula Myo-ügy sokkal érdekesebbnek és fontosabbnak ígérkezett. Végre talán sikerülne bebizonyítania, hogy többé már nincs szüksége Alessandra Baron pártfogására. De ez jóval nehezebbnek bizonyult, mint gondolta. A balul sikerült üdvözlőceremóniát követően másfél napig a hotelszobában maradt Dudleyval, és olyan maratoni szexcsatában részesítette őt, amilyet a férfiak többsége csak az ÖI-pornókban vagy a kapuzárási pánik előtti álmaikban látnak. A férfi semmit sem mondott neki. Persze folyamatosan szövegelt – azokban a rövid szünetekben, amiket a fáradhatatlan Mellanie engedélyezett neki –, de mindig csak ugyanazt hajtogatta: saját magáról beszélt, és arról, hogy vajon életben lehet-e még valahol a Dyson Alfa-csillagrendszerben. Egyszer sem mulasztotta el, hogy habzó szájjal szidja Wilson Kime kapitányt, az exnejét és a flottát úgy általában. A gondolatai még túlságosan zavarosak voltak ahhoz, hogy segíthesse Mellanie munkáját, és bármi használhatót mondjon neki.

Amikor elérkezett az idő, hogy felszálljon az Elanra induló vonatra, nem sokon múlt, hogy az Augusztán hagyja az idegesítő csillagászt. De valamiféle ösztöntől vezérelve, amit ő riporteri megérzésnek hívott, végül is jobb belátásra tért, és magával vitte őt. Érezte, hogy Bose tud valamit, ami még a hasznára lehet; noha egyre többször kételkedett benne, hogy valóban jól értelmezte-e Paula Myo titokzatos megjegyzését.

Végül is kénytelen volt felhívni Alessandra Baront, és bevallani neki, hogy semmire sem jutott a Myo-ügyben, és ismét el kellett viselnie pártfogója gőgös felsőbbrendűségét. Mellanie azzal kábította Dudleyt, hogy eltöltenek egy kellemes hétvégét egy távoli, félreeső helyen, amit ő jól ismer, és olyan élményben részesíti őt, amilyet még a Titkok Fészkében sem tapasztalhatna. Tisztában volt vele, hogy ez lesz az utolsó esélye rá, hogy kiszedje a férfiból azt, amit Paula Myo nem volt hajlandó elárulni neki. Dudley nyáladzó tinédzserként követte őt.

– Vajon élek még odakint? – kérdezte most, és a nászutas lakosztály nyitott ablakára mutatott.

– Nem, belőled csak egy van, te különleges vagy. Meg kell tanulnod együtt élni ezzel a tudattal, és elfelejtened a régi életedet. Az véget ért. Most mindent újrakezdhetsz, és én itt vagyok melletted, hogy kellemessé tegyem az életed, amennyire csak lehet.

– Atyaég, az ott a Zemplar-kereszt! – Dudley legördült az ágyról, és az ablakhoz baktatott. Kitárta, és kidugta rajta a fejét. Mellanie reszketni kezdett a Trine’ba-tó felől érkező, csípős fuvallatoktól.

– Nem is mondtad, hogy ide jövünk – jegyezte meg Dudley.

– Hová? Randvárosba? De mondtam – felelte Mellanie.

– Nem, hanem az Elanra. Ez itt nyilván az Elan, igaz?

– Igen, szerelmem, ez az Elan – válaszolta Mellanie lenyűgözve. Úgy tűnt, a memóriaátültetés tökéletesen sikerült. Csak Dudley Bose személyisége nem vészelte át az újjáélesztést. – Most csukd be az ablakot, kérlek! Fázom.

– A lehető legközelebb vagyunk a Dyson Alfához... leszámítva a Peremvilágot, természetesen. – Dudley feje még mindig kilógott az ablakból, így alig hallatszott a hangja.

– Igen.

– Ott élnek az Őrzők, tudtad?

– Igen. – Mellanie a paplanért nyúlt, hogy betakarja magát, de váratlanul félbehagyta a mozdulatot. – Mit tudsz az Őrzőkről?

– Nem sokat... egy esetet leszámítva.

– Micsodát?

Dudley elfordult az ablaktól, és szégyenkezve nézett a lányra.

– Egyszer kiraboltak minket, és kiderült, hogy az Őrzők tették. A főnyomozó azt állította, hogy az a kurva, akit feleségül vettem, magával Bradley Johanssonnal találkozott és beszélgetett.

– Milyen főnyomozó? – Mellanie alig tudta leplezni az izgatottságát.

– Az a fura nő a Kaptárról, Paula Myo.

Mellanie a hátára gördült, és diadalittasan a magasba emelte mindkét öklét.

– Ez az! – ujjongott.

– Mi van? – kérdezte Dudley idegesen.

– Gyere ide!

Mellanie valósággal maga alá teperte. Most is ugyanolyan könnyedén vonta az irányítása alá, mint eddig minden egyes alkalommal. Dudley pillanatok alatt elélvezett volna, ha hagyja, de Mellanie inkább játszadozott vele, adott és követelt, egyenlő arányban, addig nyújtva el a szeretkezést, ameddig ő akarta. Ezúttal azonban másképp történt, mint eddig, most elengedte magát, és ő is elélvezett. Nem játszotta meg magát, nem nyögdécselt indokolatlanul hangosan. Kiélvezte a diadalt, a férfit csak eszköznek használta fel hozzá, a saját örömére.

Dudley megérezte, hogy történt valami, hogy Mellanie most másként viselkedik. Az aktus után elnyúlt az ágyon, és őszinte imádattal nézett rá.

– Ne hagyj el! – mondta könyörgő hangon. – Soha ne hagyj el, azt nem bírnám ki!

– Ne aggódj, kedvesem – dorombolta Mellanie –, még nem végeztem veled. Most pedig légy jó fiú, és vedd be az altatót.

Dudley Bose szívesen engedelmeskedett a parancsának, és lenyelt egy pirulát a pezsgő maradékával. Mellanie felrázta a párnákat, majd hanyatt fekve elnyúlt, és mosolyogva bámulta a mennyezetet. Négy napja először merült mély, pihentető álomba.

Mark kint volt a szőlőben az egyik automata szüretelőgépnél, amely leállt. Barry és Sandy is vele tartottak, hogy segítsenek neki a szerelésben. A szerepük abban merült ki, hogy fel-alá rohangáltak a sorok között, a lelkesen csaholó kutyával a nyomukban. A betakarító gép a harmadik sor közepén állt le, amikor a vezérlő szoftver érzékelte, hogy a szőlőszemek megakadnak és nem haladnak át a központi garaton. Polipszerű karjai a legkülönbözőbb állásokban merevedtek meg, miközben a fürtökért nyúltak.

Még csak harmadik napja tartott a szüret, de máris két gépleállás történt a saját szőlőjében. A szomszédai egyre gyakrabban és elkeseredettebben hívogatták a különböző műszaki problémákkal, kérve őt, hogy azonnal menjen, amint tud. Mark bekúszott a szüretelőgép oldala és a szőlőtőke közötti résbe, majd levette az adagolóegység ellenőrző paneljének fedelét. Ugyanaz történt, mint korábban, venyige került a garatba, és rátekeredett a fogaskerekekre. A begyűjtő karok ollóiról kerülhetett oda. Csak a szokásos, mint az élet minden egyéb területén: szoftverhiba. Jövőre írnia kell egy felismerő programot, ha lesz rá egy kis ideje. Addig is marad a metszőolló, amellyel elvághatja őket, és a kézi erő, hogy kihúzza a garatból. Az összepréselődött szőlőszemek miatt minden nedves lett és ragacsos, ami megnehezítette és lelassította a munkát.

– Ezt nézd, apa! – kiáltotta Barry.

Mark kiráncigálta az elvagdosott venyige utolsó maradványait is a gép belsejéből, majd felemelte a fejét. Valaki elképesztő sebességgel száguldott a völgy tömörített, murvás útján. Egy szürke színű sportkocsit látott, amely sűrű porfelhőt kavart fel a nyomában.

– Idióta! – dörmögte az orra alatt. Visszapattintotta a panel fedelét. A közepes méretű fogóval meghúzta a biztosítócsavarokat. Az e-titkára kiadta az újraindítási parancsot a gép fedélzeti számítógépének, a begyűjtő karok pedig komótosan a szőlőfürtök felé nyúltak. Az ollók lemetszették a fürtöket. A folyamat fokozatosan felgyorsult. Mark elégedett biccentéssel nyugtázta a dolgot, majd elővette a napszemüvegét.

– Ide jönnek, apa! – kiáltotta Sandy.

A száguldó kocsi lelassított, és rákanyarodott a Vernon-szőlőhöz vezető bekötőútra. Első ránézésre is látszott, hogy nem randvárosiak, itt senkinek sincs ilyen autója.

– Gyertek ide – szólt a gyerekeinek –, üdvözöljük őket.

A gyerekek ide-oda cikáztak a sorok között, és folyamatosan Pandát szólongatták, aki egy wobe-t, a földi mezei egér megfelelőjét üldözte. Mark odaért a sor végéhez, és végre közelebbről is szemügyre vehette a pazar sportkocsit. A szemet gyönyörködtető autó kiváló támpontot nyújtott ahhoz, hogy ki lehet a titokzatos látogató.

Az MG az Ables furgon mellett állt meg; a murvás talaj miatt megemelt felfüggesztés automatikusan lejjebb ereszkedett, így a kerekek visszasüppedtek az eredeti helyükre. A szárnyas ajtó felnyílt, és Carys Panther szállt ki az autóból. Elegáns szarvasbőr szoknyát viselt, kézzel varrott cowboycsizmával és egyszerű fehér blúzzal. Galambszürke Stetson kalapja a karján lifegett.

Barry boldogan felkiáltott, és teljes erőből odarohant hozzá. Sandy is szélesen mosolygott, ugyanis mindig történt valami izgalmas, ha Carys nagynéni felbukkant.

– Szép kis vas – mondta Mark cinikusan.

– Ja, ez? – Carys hanyagul az autóra legyintett. – A szeretőm feleségének a kocsija.

Mark lemondóan felsóhajtott, és az égre szegezte a tekintetét. Carys nem lett volna meg teátrális belépő nélkül.

Egyik szállodai cseléd sem nézett Mellanie-ra, amikor tizenegy órakor behozták a reggelit. Lerítt róluk a megvetés. Némán letették a tálcákat az asztalra, majd távoztak.

– Ribancok! – szólt utánuk Mellanie, miután becsukódott az ajtó. Levette a tányérokról az ezüstfedőket, és elégedetten bólogatott; a szobaszerviz pocsék ugyan, de a konyha valóban négycsillagos.

– Burkolj valamit – szólt oda Dudleynak.

A férfi szemben ült vele, és olyan idegesen viselkedett, mint a rossz diák a szigorú igazgató előtt. Mellanie nagyon is jól ismerte ezt az érzést.

– Mit akarsz tőlem?

– A történetedet – felelte a lány kurtán.

– Hát csak ennyi lennék, egy sztori?

– Végső soron mind egy-egy sztori vagyunk – bölcselkedett Mellanie. – Segíteni akarok neked, Dudley, tényleg. Ha képes lennél túltenni magadat a történteken, sokkal boldogabb ember lennél. Azt hiszem, én segíthetek ebben. Őszintén mondom.

– És mi lesz velünk?

Mellanie buján mosolygott, elvett egy epret a tányérról, és kéjesen nyaldosni kezdte.

– Ugye nem hiszed, hogy ennyire odaadó lennék olyasvalakivel, aki nem érdekel? – kérdezett vissza.

Dudley mosolya megkönnyebbültnek, ugyanakkor visszafogottnak tűnt. Mellanie áthúzta a széket az asztal túloldalára, és odabújt a férfi mellé. Dudley néma imádattal nézte, amint Mellanie elvesz még egy epret az egyik tányérról, és izgatón a fogai közé szorítja. Lassan kioldotta a fürdőköpenyét, szétnyitotta, majd előrehajolt, és Dudley szájába tette az epret. Dudley beleharapott, és közben összeért az ajkuk.

– Istenem! – sóhajtott fel. A teste remegett, a szeme könnybe lábadt.

– Most te adj nekem valamit – búgta Mellanie.

Dudley felemelt egy vékony, juharsziruptól tocsogós palacsintaszeletet. Mellanie élvezte, ahogy a juharszirup a mellére csorog, majd egy harapásra megette a palacsintát. Dudley gondolkodás nélkül rávetette magát, az asztal túloldalára taszítva a tálcákat. Mellanie csodálkozott, hogy ilyen sokáig türtőztetni tudta magát, majd harsányan nevetett, amikor hátrarepült a széke. Mind a ketten a földre zuhantak, és Dudley kapkodva próbálta lerángatni magáról a fürdőköpenyt.

Ott helyben magáévá tette Mellanie-t, a drága szőnyegen, és mit sem törődtek a rájuk csepegő narancslével, amely korábban ömlött ki az asztalra. Dudley az ágyhoz vitte őt, és ott újra leteperte.

– Most megint le kell zuhanyoznom – mondta Mellanie, amikor Dudley végre kitikkadt. Noha Dudley minden tőle telhetőt megtett, hogy lenyalogassa a melléről és a combjáról a juharszirupot és a narancslevet, ragacsos maradt a bőre.

– Én is megyek – mondta Dudley.

Mellanie odasimult hozzá, és ravaszul rámosolygott.

– Szóval, mikor találkoztál Paula Myóval?

– Az expedíció előtt – felelte Dudley, és felsóhajtott. – Megszakították a megfiatalítást, hogy beszélhessen velem.

– Tényleg?

– Ezért csak részleges megfiatalításon estem át az út előtt. Nem volt elég idő egy teljes kúrához, viszont már öreg voltam, ezért csökkenteni kellett az életkoromat, hogy elkezdhessem a legénységi kiképzést. Paula Myo pedig megszakította az egészet. Wendyt és engem is kikérdezett. Nem is emlékszem rá, hogy mit mondtam neki, annyira megzavart, hogy megszakították a kúrát. Ezért nem tudtam olyan fiatalon elutazni, ahogy akartam... ahogy Oscar Monroe is akarta.

– Ne foglalkozz vele, hogy mit mond az a vén barom – legyintett Mellanie. – Paula Myo arról a betörésről kérdezősködött?

– Igen. A ribanc exem beszélt Bradley Johanssonnal, aki újságírónak adta ki magát; azokról a szervezetekről érdeklődött, amelyek a megfigyeléseimet támogatták. A következő pillanatban már be is törtek a házunkba, és letöltötték az összes adatot a számítógépről.

– Paula szerint mi volt az összefüggés?

– A barom Johansson szerint az egyik támogatóm a Csillagutazó fedőszerve. A Csillagutazó egy idegen lény...

– Tudom, hogy mi az a Csillagutazó. Mikor történt ez pontosan?

– Közvetlenül azután, hogy megtámadták a Második Esélyt. Myo gyakorlatilag szabad kezet kapott, amikor rábízták az ügyet, bármit megtehetett, még azt is, hogy kirángasson engem a klinikáról.

– Szóval ezzel hozta összefüggésbe. De miért?

– Fogalmam sincs. Csak annyit mondott, hogy szokatlan események után kutat, mindenkit kikérdeztek, akinek bármilyen köze volt a Második Esély küldetéséhez. Az volt a leghátborzongatóbb az egészben, hogy Johansson előre tudta, hogy Paula erre a következtetésre jut majd, ezért megkérte Wendyt, hogy adjon át neki egy üzenetet.

– Tényleg? És mi volt az?

– Ne vesszen el a részletekben, az összkép az, ami számít.

– Ez különös. Emlékszel rá, hogy Johansson melyik támogatóra gyanakodott?

– Igen, a Cox Oktatási Alapítványra.

– Még sosem hallottam róla. – A lány megpaskolta Dudley karját, majd felállt. – Ugye tudod, hogy mit tettél az imént?

– Mit?

– Úgy beszéltél az előző testedről, mintha a régi önmagad lettél volna. Kezded összekapcsolni a két életedet. Ez nagyszerű, mondtam, hogy tudok segíteni neked. – Mellanie nyomott egy csókot Dudley zavarodott ifjonti, arcára, majd bement a fürdőszobába.

Teljesen teleengedte a kádat meleg vízzel, és jó nagy adag habfürdőt öntött bele, hogy a hab túlérjen a kád peremén. Beszállt a kádba, és elégedetten fújta ki a levegőt a tüdejéből. Bekapcsolta a fúvókákat, és hagyta, hogy a meleg vízsugarak ellazítsák az izmait és elűzzék a fájdalmát. Dudley a második menet során igazi vadállatként viselkedett, de legalább izgalmassá tette a szexet, végre másra is futotta az erejéből a monoton döfködésen kívül.

Bekapcsolta a zenét, és a fejtámlára hajtotta a fejét. Virtuális ujjával megérintette az ÉI ikonját.

– Üzleti információra lenne szükségem.

– Tudod, hogy nem adhatunk ki bizalmas adatokat, Mellanie.

– Nekem nyilvános adatokra van szükségem. Lehet, hogy eltartana egy ideig, és nincs kedvem hosszasan keresgélni a stúdió adatbázisában – és többé már nem használhatom a jó öreg Paul Cramleyt.

– Rendben.

– A Cox Oktatási Alapítvány támogatta Bose professzor megfigyeléseit. Mekkora összeget adtak neki?

– Összesen egy egész háromtized millió földi dollárt, tizenegy év leforgása alatt.

– Honnan származik ez a pénz?

– Ez egy magánalapítvány.

– Vagyis?

– A pénzforrás nem nyilvános.

– Értem, akkor ki vezeti az alapítványt?

– Három ügyvéd látja el a hivatalos képviseletet: Ms. Daltra, Mr. Pomanskie és Mr. Seeton. Mind a hárman a Bromley, Waterford és Granku ügyvédi irodának dolgoznak New Yorkban.

– Hm. – Mellanie egy habos szivaccsal simogatta a lábát. – Mit támogat még a Cox alapítvány?

– Több mint száz egyetemet és főiskolát a Nemzetközösségben. Kérsz róluk listát?

– Egyelőre nem.

– Érdekel, hogy mennyi pénzt adományoztak összesen a különböző intézményeknek?

Mellanie szeme felpattant, hirtelen megélénkült – az ÉI nem szokott csak úgy önként információt szolgáltatni.

– Igen – felelte.

– Hetvenezer földi dollárt.

– Intézményenként?

– Nem, ez a teljes kifizetés.

– A szentségit! Mennyi ideje tart már ez?

– Tizennégy éve. Két évvel azután, hogy Dudley Bose felfedezte a csillag beburkolását, felhagytak a tevékenységgel. Hat hónappal azt követően, hogy Paula Myo kikérdezte Dudley Bose-t.

– No lám, a Nemzetközösség leggyűlöltebb polgára – szólt Carys csúfondárosan. – Ez ám a hírnév. Te győztél a Maxis uniszféra szavazáson. Sosem hittem volna, hogy az unokaöcsém ennyire népszerű.

Mark csak mogorván morgott valamit az orra alatt, és mélyen belefúrta magát kedvenc foteljébe. Félkörben ücsörögtek a nappaliban, és az előző évi bort kóstoltatták Carysszal az ebéd előtt.

– Ez itt senkit sem érdekel – dörmögte Mark. – Ez nem számít.

– De igen. Nekünk nagyon is számít, nem igaz? Nekünk, dekadens városi patkányoknak, akik sznob felsőbbrendűséggel nézünk le rátok, csóró falusi bugrisokra, számít.

– Te mondtad, nem én – mosolygott Mark.

– Ébredj már fel, és kapj észbe! – szólt rá ridegen Carys. – A média ízekre szedi a ti kis gyönyörű, barátságos városkátokat. A kapcsolataim szerint Alessandra Baron még nem szállt le erről az ügyről. Próbáltál helyet foglalni a következő síszezonra? Én igen. Már most ötvenszázalékos kedvezményeket adnak, senki sem jön ide.

– És gondolom, te azt képzeled, hogy mindent helyre tudsz tenni – gúnyolódott Mark.

Carys Lizre pillantott.

– Komoly reklámra lenne szükséged, Mark. Én vagyok az egyetlen szakember, akit ismersz.

– Te hívtad őt ide! – Mark vádlón Lizre szegezte a mutatóujját.

– Hallgatnod kéne végre valakire, szívem. Itt mindenki nagyon tapintatos veled, senki nem hibáztat semmiért. Szemtől szemben legalábbis nem.

Mark könyörgő pillantást küldött Carys felé.

– Nem azt mondtam, ahogy az interjúban látszódott. Úgy szerkesztették meg, hogy a lehető legrosszabbul hangozzon.

– Megvágták – javította ki Carys. – De ezt felhasználhatjuk ellenük, és visszavághatunk.

– Mégis hogyan? – kérdezte Mark gyanakvón.

– Elintézhetem, hogy más műsorokban is meginterjúvoljanak – felelte Carys. – Élő adásban, úgyhogy nem manipulálhatnak téged, nem változtathatják meg a mondanivalód értelmét. De előbb fel kell készülnöd, gyakorolnod kell a nyilvános beszédet, és ki kell fejlesztened a humorérzékedet. De beválhat.

– Van humorérzékem – tiltakozott Mark sértődötten.

Carys válaszra nyitotta a száját, ekkor azonban fényes villanás zavarta meg őket. Mark és Liz összenéztek, mindketten erősen ráncolták a homlokukat. Egyetlen viharfelhő sem volt az égen.

Sandy úgy visított kint a kertben, mintha elviselhetetlen fájdalmai lennének. Az aggódó szülők felpattantak, és kirontottak a házból a nyitott erkélyajtón keresztül.

– Mi a baj, angyalom? – kérdezte Mark.

Panda teljesen megvadult, veszettül ugatott, és fel-le ugrált. Sandy kitárt karral rohant oda az anyjához, menedéket keresve.

– Az égen – visította a kislány. – Fáj a szemem, csupa pirosat látok.

Mark csuklóra csatolható számítógépe tönkrement. Az égbolt délkeleti irányban vakító, fehér fényárban úszott.

– Mi az ördög... – Az összes automata szüretelőgép egyszerre megállt. A traktorok is. Az összes robot elnémult és mozdulatlanná dermedt körülöttük.

A bántó fényesség lassacskán eltünedezett a hegycsúcsok fölül, és ismét láthatóvá vált a kék égbolt. Ekkor egy élénk rózsa- és aranyszínű nap emelkedett fel a magasba a hegyvonulatok mögül, a felszínét fekete lángnyelvek fonata szőtte át. Hosszú, mozgó árnyékokat vetett a földre.

– Azok ott a Régens-csúcsok – mormogta Liz. – Édes istenem!

Az új nap egy haragosan vonagló, lángoló kocsány végén ülve kúszott felfelé. A Régens-csúcsok összes maradék hótakarója egyetlen szempillantás alatt elolvadt és elpárolgott. A távolból úgy tűnt, mintha megremegnének a hegycsúcsok. Még el sem oszlott körülöttük a sűrű gőzfelhő, már össze is roskadtak, és a hegy egész egyszerűen eltűnt szem elől, mintha egy varázsütéssel eltüntették volna.

Sandy torkaszakadtából visított.

– Atomot dobtak rá! – hüledezett Mark, nem akart hinni a szemének. – Felrobbantották a detektorállomást! – Halálra váltan nézte a fokozatosan terebélyesedő, egyre sötétebbé váló gombafelhőt, amely gyógyíthatatlan kelésként terült szét az égen a táj fölött. Ekkor eljutott hozzájuk a robbanás hangja.

Mellanie előbb könnyű salátát rendelt a szobaszerviztől, majd belebújt a farmerjába és szénfekete pulóverébe; mindkét darab a saját kollekciójából származott. A haját laza copfba fogta, az arcát hidratáló krémmel kente be, de a sminkről ezúttal lemondott. Komoly benyomást kellett keltenie ezen a roppant fontos beszélgetésen.

Miközben Dudley boldogan, önfeledten pancsolt a fürdőszobában, az egyik ellenséges szállodai cseléd behozta a salátát. Elszöszmötölt néhány percet a két felborított tálcával, majd távozott. Mellanie adott neki húsz dollár borravalót, de ettől mintha csak tovább mélyültek volna a lány ráncai.

– Átkozott ribanc – mondta Mellanie a csukott ajtónak.

Turkált egy kicsit a salátában, amíg rendezte a gondolatait, majd odaült az íróasztalhoz, és a szoba vezérlőegységén keresztül kapcsolatba lépett Alessandra Baronnal.

– Hol a fenében vagy? – mordult rá Alessandra.

– Az Elanon.

– Rendben, ez esetben nem tekerem ki a nyakad. Ami azt illeti, ilyen közel vagy ahhoz, hogy kirúgjalak. – Alessandra felemelte a kezét, a hüvelyk- és mutatóujja majdnem összeért. – Soha többé ne blokkold az uniszféracímedet! Most pedig, egy órán belül kérem a beszámolódat a fejleményekről. És ajánlom, hogy díjnyertes anyag legyen, különben bolygó körüli pályára küldöm azt a formás kis seggedet!

– Találtam valamit.

– Mit?

Mellanie nagy levegőt vett.

– Paula Myo azt hiszi, hogy a Csillagutazó valóban létezik.

– Egészen hihetetlen vagy! Minden esélyt megadok neked, többet is, mint bárki másnak az életben, és nem csak azért, mert jó vagy az ágyban, te pedig ezzel a baromsággal állsz elő?

– Hallgass meg! Elvezetett Dudley Bose-hoz.

– Te tudod, hogy hol van? Az összes riporter őt keresi, senki sem tudja, hogy hová tűnt az a balfasz.

– Igen tudom, dugok vele az infóért – felelte Mellanie, majd felszegte az állát, és rezzenéstelen arccal nézett a félelmetes Alessandra Baronra. – És ahogy te is mondtad, jó vagyok az ágyban. Találtam valamit.

– Rendben, akkor legyen meg a tizenöt másodperc hírneved. Ki vele!

– Az egyik alapítvány, amely Bose projektjét támogatta, amikor a Dyson Ikrek megfigyelését végezte, egy fedőszervezet. A Csillagutazó rendezte úgy, hogy lássuk a két csillag beburkolását és eltűnését, hogy odautazzunk, és kiderítsük, hogy mi történt.

– Van bizonyíték? – kérdezte Alessandra.

– Az alapítvány titkos pénzalapot és bankszámlákat használt – magyarázta Mellanie, és remélte, hogy legalább részben igaz is, amit mond. Mindenképpen fel kellett keltenie Alessandra érdeklődését az üggyel kapcsolatban. – Ellenőriztem a támogatói listájukat; a többi adomány csak jelképes összegű volt, csak hogy hitelesnek tűnjenek egy gyors, általános ellenőrzés során. Miután Bose bejelentette a felfedezést, beszüntették a tevékenységüket. De ami az igazán érdekes az egészben, hogy Paula Myo évek óta tudja ezt. Érted, mit jelenthet ez? Annyi éven keresztül nem sikerült elkapnia Johanssont és Elvint, holott végig tudott mindent. Még az is lehet, hogy együttműködik az Őrzőkkel!

– Ez csak a te bosszúhadjáratod – vakkantotta Alessandra.

Mellanie látta rajta, hogy még nem sikerült meggyőznie az igazáról, ezért makacsul folytatta:

– Ez a te sztorid lesz, csak adj mellém egy nyomozócsapatot. Vagy akár vezesd te magad a kutatást. Paula Myo is folyton ezt hajtogatja. A nyilvános adatok hozzáférhetőek és ellenőrizhetőek, csak tudni kell, hol keresgéljünk. Bebizonyíthatjuk, hogy a Csillagutazó létezik. Az isten szerelmére, Wendy Bose beszélgetett Bradley Johanssonnal! Szóba került ez bármelyik interjúban is? Ez mind igaz, Alessandra, ígérem.

– Beszélni akarok Bose-zal.

– Rendben.

Az ÉI ikonja felvillant Mellanie virtuális látómezejében.

– Feküdj a földre az ágy mögött! – utasították.

– Tessék? – kérdezte Mellanie értetlenül.

– A féregjáratdetektor-hálózat jelzése szerint járatokat nyitottak a Nemzetközösségre – magyarázta az ÉI. – A Régens-csúcsok detektorállomását megtámadták. Bújj az ágy mögé, az valamennyire megvéd.

– Mellanie? – szólt rá Alessandra összeráncolt szemöldökkel.

– Most mennem kell – felelte zavarodottan a lány. Nem tudta mire vélni az ÉI figyelmeztetését. Tétovázott. Ekkor különböző beültetések keltek életre, az ÉI aktiválta őket. Olyan rendszerek, amelyeket nem ismert és nem értette a működésüket.

– Próbálunk végig kapcsolatban maradni veled, Mellanie – mondta az ÉI.

– Mellanie, riadót fújtak... – mondta Alessandra elvékonyodó, rémült hangon.

A lány az ágy mögé vetődött. Vakítóan fényes villanás látszódott odakint.

Wilson magányosan ücsörgött borzalmas, fehér irodájában, és várta, hogy megérkezzenek a többiek a második reggeli értekezletre. A hajóépítés ütemtervét és az alkatrészek szállítási rendjét kellett egyeztetniük. Amikor befutott a mindent felülíró vészjelzés a bolygóvédelmi részlegtől, belemerevedett a székébe. Nagy vészjelző ikonok jelentek meg a virtuális látómezejében. A féregjáratdetektor-hálózat azonosítatlan kvantumjeleket fogott a Nemzetközösség határain belül. Féregjáratokat nyitottak több csillagrendszerre is.

A szoba elsötétült, skarlátvörös és zafírkék színű számok jelentek meg a plafonon és csúsztak le az oldalfalakon; a padlóból smaragdzöld ábrák nőttek ki. A minták felemelkedtek a levegőbe és összerendeződtek. Wilson a következő pillanatban egy taktikai csillagtérkép közepében találta magát. A Nemzetközösség peremén tartózkodott, ahol a harmadik generációs űr beleveszett a sötét végtelenbe. Huszonhárom csillagrendszert borostyánszínű kör zárt körbe, számokkal és ikonokkal teli szövegdobozok villantak fel mellettük.

– Huszonhárom féregjárat? – motyogta Wilson elképedve. Minden erő kiszállt a tagjaiból. A flotta három bevethető hadihajóval rendelkezett, és további nyolc felderítőhajót alakítottak át, hogy alkalmassá váljanak rakéták szállítására is. Az adatáramlás fokozódott, megerősítve a detektorhálózattól beérkező információt. Pontosan negyvennyolc féreglyukat nyitottak meg mind a huszonhárom csillagrendszerben, ami összesen több mint ezeregyszáz féregjáratot jelentett. A TŰV is nagyjából ugyanennyi átjárót üzemeltetett összesen az egész Nemzetközösségben.

– A jó kurva életbe! – szitkozódott. Egyszerűen nem akart hinni a számoknak. Még ő, aki járt a Dyson Alfánál és a saját szemével látta, hogy mekkora ipari kapacitással rendelkezik a primer civilizáció, hüledezve, kábán meredt maga elé.

Egyre több helyről futottak be adatok, kiegészítve a flotta hírszerzésének információit. Az Anshun, a Belembe, a Martaban, a Balkash és a Samar kiberszférája súlyosan károsodott, bizonyos területeken már meg is szűnt a lefedettség. Az érintett bolygók kormányai bombatámadásokról számoltak be, ami minden esetben az elektronikai rendszerek összeomlásával járt. Huszonhárom gömb nyúlt ki Wilson felé, az a huszonhárom bolygó, amelyet támadás ért. Egyikről sem lehetett nagy részletességű felvételeket készíteni; a felszínt pásztázó műholdakat, a geoszinkronizációs jeltovábbítókat, az ipari állomásokat, a nagy inklinációjú meteorológiai szenzorokat szisztematikusan kiiktatták. A megnyíló féregjáratokat fényes, skarlátvörös színű gyémántok jelezték a bolygók felett. Folyamatosan felvillantak, majd eltűntek, percenként változtatták a helyüket, hogy kicselezzék a detektorállomásokat. A radarok minden egyes alkalommal azt jelezték, hogy gyorsan mozgó lövedékek röppennek ki belőlük.

Anna jelent meg mellette, egy szürkés színű szellemalak. Mintha ismét a Második Esély fedélzetén lettek volna, belesüppedve a székükbe.

– Atommal indítottak! – mondta Anna falfehér, halálra vált arccal.

– Jól tudjuk, hogyan harcolnak – jegyezte meg Wilson szándékosan nyers hangon. Lezsibbadt attól, amit a számok és az ábrák mutattak. Most, hogy Anna is ott volt vele, könnyebben tudta uralni az érzelmeit. Ő a parancsnok, higgadtnak kell maradnia, hogy pontosan értékelhesse a beérkező adatokat, felül kell kerekednie az ösztönein, amelyek azt ordították neki, hogy rohanjon ki az irodából, és vesse be magát a hegyekbe. – Kapcsold Columbiát, és kérem a hajóink pozícióját! – adta utasításba.

– Az összesét? – kérdezte Anna nekikeseredve.

– Azonnal! – Wilson keze sebesen járt, a bolygók lakossági védelmi adatait hívta le az uniszféráról. Apró, kék fények villantak fel a megtámadott bolygókat jelző huszonhárom gömb belsejében: erőtérrel védett városok. Az első négy bolygón csak a TŰV-állomásokat védték.

Rafael Columbia bejelentkezett, Wilsonnal és Annával szemben jelent meg az alakja.

– Rengetegen vannak – mondta bevezetés nélkül, és ez alkalommal még ő is bizonytalannak és félénknek tűnt. – Harci robotrepülőket küldünk ki. Azok némi védelmet nyújtanak majd a lövedékek ellen, de csak a nagyobb városok körül. Tízszer ennyit kellett volna építenünk, a francba is!

– Aktiválják az összes működő erőteret a városok körül – mondta Wilson. – És nem csak ezen a huszonhárom bolygón. Semmi sem garantálja, hogy ezzel véget ér az invázió. A bolygók kiberszféráján keresztül értesítsük a lakosságot, azt akarom, hogy mindenki fedezékbe húzódjon. Kezdetnek ez is megteszi.

– És utána?

– Ha több információnk lesz, majd szólok. Ki kell derítenünk, mire készülnek a kezdeti bombázást követően. Anna, hívd be a stratégiai és parancsnoki személyzet összes tagját... kérlek. Ma minden segítségre szükségünk lesz.

– Igen, uram. Már ellenőrzöm a hajók pozícióját.

Fehér jelek villantak fel a csillagmezőben, egy-egy azonosítóval felettük. Hét hajójuk tartózkodott az érintett zónában. Két felderítő-hajó napokra volt onnan, a Nemzetközösségen kívül, míg a hadihajók és a többi felderítőhajó elszórtan helyezkedtek el a harmadik generációs űr határán. Wilson gyorsan döntött.

– Lépj kapcsolatba a kapitányokkal! – kérte Annától. – Fél fényévnyire találkozzanak az Anshuntól! – A régi bázisuk volt annak a szektornak a közlekedési csomópontja, és mint ilyen, a legsűrűbben lakott bolygó. – Ott mérjük rájuk az első válaszcsapást. – Annyi vigasza azért volt, hogy nem nevették ki ott helyben.

– Ó, az istenit! – mordult fel Rafael Columbia.

Újabb borostyánszínű vészjelzések villantak fel a taktikai csillag-térkép belsejében, a huszonnegyedik bolygó, a Wessex körül.

– Tegyenek meg értük mindent, amit csak lehet – fordult Wilson Rafael Columbiához. Szerette volna, ha nem hangzik szánalmas viccnek, amit mond. Tudnunk kellett volna, hogy ez ennyire iszonyatos lesz? Egy borzalmas gondolat fészkelte be magát az elméjébe. Az Őrzők tudták.

– Uram! – szólalt meg Anna. – Tu Lee kapitány a vonalban. Az anshuni bázison voltak éppen.

– Mi?

– A Második Esély fedélzetén van.

Wilson virtuális keze elmosódottá vált, amikor rácsapott a kommunikációs ikonra.

– Elhagytuk az állomást – jelentette Tu Lee. Megrándult az arca. Beremegett a kép, valami zavarta a vételt. – Tüzelnek ránk, de az erőtér kitart. Mi a parancs?

Wilson kis híján hangosan ujjongott. Végre valami jó hír.

– Hatástalanítani annyi támadó lövedéket, amennyit csak lehet. A féregjáratokat egyelőre hagyjuk, ismétlem, egyelőre hagyjuk. Több információra van szükségünk.

– Igen, uram.

– Jó utat, kapitány!

A Második Esély létfenntartó egységének gyűrűje befejezte a vészhelyzeti lassulást, megszüntetve ezzel a precesszió okozta problémát, ami eddig akadályozta őket a megfelelő manőverezésben.

– Teljes sebességgel előre! – utasította Tu Lee a pilótát. Már egy hete volt kapitány, akkor vette át a tisztséget, amikor a csillaghajó visszatért a legutóbbi küldetéséről. A flotta egy távoli felderítő útra küldte, háromszáz fényévnyire a Nemzetközösségtől. Noha korántsem érte el az új felderítőhajók sebességét, jóval nagyobb utak megtételére volt képes. Ráadásul olyan pályamódosító rendszerrel rendelkezett, amilyennel csak az új hadihajók.

A plazmarakéták átmenet nélkül engedelmeskedtek a pilótának, és másfél g gyorsulással indították útnak a csillaghajót. Ezer kilométerrel jártak az Anshun felett, az éjszakai oldalon, és éppen a második legnagyobb óceán felett haladtak el. A híd elejébe szerelt kijelzőportálok fényes fehér lobbanásokat mutattak, az alant sorozatban felrobbanó atombombák villanásait. Tu Lee dühösen csikorgatta a fogát a kíméletlen és mérhetetlen pusztítás láttán. Ő természetesen tompított, színkódolt fényeket látott, de odalent biztos halál várt mindenkire.

– Laroch, ismerjük már a féreglyukak megjelenési mintázatát?

– Megerősíthetem, hogy negyvennyolc féregjárat van – felelte Laroch, a szenzorok operátora –, de véletlenszerűen ugrálnak. Csak a magasságuk állandó, másfél ezer kilométerre vannak a bolygótól.

– Rendben, akkor maradjunk alattuk, és mérjük be a lövedékeket. Azonnal tüzelünk, amint befogtunk egyet. Pilóta, ha rakétasorozatot találunk, menjünk közelebb.

– Támadnak! – jelentette Laroch.

Nyolc ellenséges rakéta száguldott a Második Esély felé. A pilóta röppályát módosított a plazmarakéták segítségével. A hajó középső részébe telepített plazmaágyúk felugattak, felszaggatták a fekete űrt, majd a nyalábok megtörtek a rakéták erőterén. A lézerek célra álltak, és több gigawattnyi energiát sugároztak az erőterekbe, alaposan meggyengítve őket. A plazmaágyúk ismét tüzeltek, végleg lebontva a közeledő lövedékek pajzsát. Többszörös néma robbanás látszódott a bolygó felett, a plazmafelhők vakító fénymezővé olvadtak össze, amely ötven kilométer széles sávban terült szét.

– Tizenhat újabb lövedék jelent meg! – kiáltotta Laroch. – A bolygó felé tartanak.

A lövedékek zöld nyilak formájában jelentek meg a híd kijelzőportáljain, folyamatosan változó számok pörögtek felettük nagy sebességgel. Tu Lee kiadta a tüzelési parancsot, és elfogó rakétákat lőttek ki. A rakéták ötven g gyorsulással indultak el, Tu Lee pedig aktiválta a robbanófejek elektromágneses megtévesztés funkcióját. Az elfogó rakéták egymástól függetlenül célra álló, kisebb lövedékek zuhatagává estek szét, és az ellenséges lövedékek nyomába eredtek. Rakétahajtóműveik haragos villámokként cikáztak az űr sötétjében. A megatonnás robbanófejek célba találtak, szemkápráztató fényfoltok torzították el az ionoszférát, amely mintha hullámzott volna.

Az elektromágneses megtévesztés erős elektromágneses impulzusokat generált.

Néhány idegen rakéta azonnal bedöglött, csóvakibocsátásuk megszűnt, leálltak, és ártalmatlanul zuhantak a több száz kilométerre lévő szárazföld felé. Újabb robbanások történtek. Az elektromágneses energiát ezúttal az egylövetű röntgenlézerekhez irányították át; a robbanások erejének hetven százalékát egyetlen karcsú, ultrakemény sugárzású nyalábba sűrítették. Az összes megmaradt lövedék darabokra hullott, és izzó törmelékként zuhant alá a mélybe, mintha meteorzápor hullott volna a bolygóra.

Négy újabb féregjárat nyílt meg a Második Esély közelében, és mindegyikből pontosan harminckét rakéta süvített ki. Gyenge szenzorsugárzás érte a csillaghajót. A hídon megfordult a gyorsulási erő, a szék oldalához préselve Tu Lee-t. A szíjak erősen megfeszültek a vállán és a derekán, a helyén tartva őt.

– Rengeteg lehet belőlük – mondta Laroch –, de a szoftverük nem ér semmit. Mikrohullámú sugárzást fogok a féregjáratoktól. Folyamatosan frissítik és újraprogramozzák a rakétákat.

A Második Esély szüntelenül szórta a plazmanyalábokat a húsz g gyorsulással közeledő újabb lövedékekre. A nukleáris robbanássorozat egyöntetű, fehér fényárba vonta az űrt a csillaghajó körül. Vékony plazmahullámok csaptak át a hajó erőterén, megrázva a fedélzet feletti felépítményt. Tu Lee kellemetlen, baljós, fémes csikorgást hallott, ahogy a hajótörzs megcsavarodott, majd visszaugrott eredeti állapotába. Mintha egy napkoronán haladtak volna keresztül, ahol elvakítja őket a forró sugárzás, és fénysebességgel száguldó részecskék csapódnak a hajónak. A csillaghajó skarlátvörösen csillogó buborékként tört ki az energiaviharból, hosszú hidrogén plazmacsíkokat húzva maga után. Huszonnégy idegen rakéta indult útnak az elfogására.

A híd összes konzolja vészjeleket adott. A képernyőkön az egyes rendszerek rajzai jelentek meg, a legénység és a KI együttes erővel próbálta meg helyreállítani a különböző funkciókat.

– Tűnjünk el innen! – adta parancsba Tu Lee.

A hiperhajtómű konzolja előtt ülő Lindsay Sanson bekapcsolta a féreglyuk-generátort. A Második Esély a következő pillanatban eltűnt a bolygó fölül.

– Mennyire veszélyes az a szoftver? – kérdezte Tu Lee.

– Ez felettébb különös – kezdte Laroch. – Meglehetősen merev, nem is hasonlít a mi fejlett szoftvereinkhez. Mintha nem lennének okosprogramjaik.

– Ezt kihasználhatjuk – morfondírozott Tu Lee, és a fő állapotjelzőre nézett. Egyik rendszer sem károsodott súlyosan. Komolyabb sérülések csak a létfenntartó gyűrű külsejét érték, valamint néhány helyen megolvadt a hajótest és egy-két tartály szivárgott. A felderítő és a tudományos személyzet hiányában mindössze negyvenen tartózkodtak a csillaghajón, és senki sem került közvetlen veszélybe.

– Mindenki vegyen űrruhát! – rendelkezett Tu Lee, miközben ellenőrizte a rakétakészletüket. – Utána pedig menjünk vissza.

Ragyogó türkizkék fény tűnt fel a semmiből nyolcszáz kilométerrel Treloar, az Anshun fővárosa felett. A Második Esély bukkant elő a zsugorodó fénygyűrű belsejéből. A csillaghajó kilőtt tizenöt rakétát, majd ismét aktiválták a féreglyuk-generátort, és eltűntek szem elől, visszahúzódtak a hiperűrbe. A következő pillanatban már ötezer kilométerrel arrébb, Bromrine, a kétszázezer lelket számláló tengerparti város felett jelentek meg. A halálra vált lakosság a települést védő erőtérkupola alatt reszketett a félelemtől. Kilőttek újabb tizenöt rakétát, és ismét visszatértek a hiperűrbe.

További kilenc ugrást hajtottak végre a bolygó körül, és kilőtték mind a százhetvenhárom még megmaradt rakétájukat.

Miután útnak indultak a rakéták, rövid ideig haladtak, szétszóródtak a levegőben, majd megálltak, és a szenzorjaik féreglyukakat kerestek. Amikor felbukkant egy féreglyuk, újra beindultak, és ötven g gyorsulással száguldottak oda. Az idegen lövedékek szokásos raja még el sem hagyta a megnyíló féregjárat peremét, máris az elektronika hadviselés teljes repertoárjával, kinetikus becsapódásokkal és nukleáris csapásokkal kellett szembesülniük. Csak egy-két ellenséges lövedék jutott át a féregjáratán, hogy becsapódhasson a szárazföldbe.

A Második Esély ismét kilépett a hiperűrből, és gyors üzenetet küldött az ostromlott bolygónak. Tudatták a flottával, hogy milyen módszerrel aknázták alá a pályaközeli űrt. Nyolc féregjárat jelent meg váratlanul ötszáz kilométeres távolságban, teljesen körbevéve a csillaghajót. Lindsay Sanson bekapcsolta a féreglyuk-generátort.

– A francba!

– Mi az? – kérdezte Tu Lee. A híd kijelzőportáljai még mindig az alant lévő Anshunt mutatták, korábban összefüggő, mozdulatlan felhőzete vadul örvénylett a robbanások utóhatásaitól.

– Interferencia – felelte Lindsay. – A féregjárataik annyira eltorzítják a teret, hogy nem tudjuk megnyitni a saját féreglyukunkat. Szándékosan tették, megváltoztatták a kvantumfluktuációt, hogy minket gátoljanak.

– Indulás! – kiáltott rá Tu Lee a pilótára.

A Második Esély plazmarakétái három g gyorsulással hajtották előre a csillaghajót.

Újabb nyolc féregjárat jelent meg körülöttük.

– Kapjátok be! – mondta Tu Lee a primereknek.

Pontosan kilencvenhat rakéta röppent ki minden egyes féregjáratból.

Nigel Sheldon Új-Costában reggelizett, a saját házában, amikor befutott a féregjáratdetektor-hálózat riasztása. Az elmúlt öt hónapban egyszer sem látogatott el a Cresszatra, a Sheldon család saját bolygójára; folyamatosan a Föld és az Auguszta között ingázott. Úgy vélte ez a legjobb megoldás, még a modern kommunikációs csatornák ellenére sem akart túlságosan távol tartózkodni, arra az esetre, ha történne valami. Most sajnos beigazolódott, hogy igaza volt és jól döntött.

A birtokot védő pajzs aktivizálódott, a kommunikációs rendszer védett vonalakat nyitott. Becsukta a szemét és hátradőlt a székben. Az épület belső védelmi rendszere is bekapcsolt, és pajzsok szigetelték el az egyes helyiségeket egymástól. Az összes interfész beültetése életre kelt, lehetővé téve, hogy felgyorsult ütemben fogadhassa a digitális adatokat. Az Új-Costa határára telepített állomásokról felszálltak a harci robotrepülők. A lakosok rémülten néztek fel a ragyogó, kék égboltra, ahol a fekete légi járművek elfoglalták az őrhelyüket. Miután elérték a kellő magasságot, az erőtér pajzsok elzárták a légteret mögöttük.

Miután az Auguszta védelmi rendszere aktivizálódott, Nigel Sheldon az idegen invázióra koncentrált. Kiélesedett érzékeinek hála mindent azonnal érzékelt. Megkereste azt a huszonhárom bolygót, amelyek mellett féregjáratok nyíltak; magukat a féregjáratokat a bőrén keresztül érzékelte, mintha lúdbőrözött volna. Az ÉI a kérésének engedve csatlakozott hozzá a taktikai gömbben, melyben türkizkék és mandarinszínű vonalak hullámoztak ritmikusan, majd libbentek tova az őt körülvevő ürességbe.

– Ez rengeteg féregjárat – mondta.

– Dimitri Leopoldovich mindig is azt mondta, hogy elsöprő erejű támadásra számíthatunk. Valószínűleg még nem is szembesültünk a valódi erejükkel.

Kiélesedett érzékeivel Nigel suttogó hangokat hallott a háttérben; parancsok röpködtek a flotta főhadiszállásán a Mennyei Angyalon, meghatározták a szükséges koordinátákat, és mozgósítottak mindent, ami csak a rendelkezésükre állt.

– Szegény öreg Wilson – motyogta maga elé. Kiválasztott néhány ikont a háttérben lebegő szimbólumok galaxisában. Az ikonok engedelmeskedtek neki. Az agyába ültetett összeköttetések miatt ez az interfészrendszer közelebb állt a telepátiához, mint a hagyományos, virtuális kezek mozgatásán alapuló vezérléshez.

A Nemzetközösség összes TŰV-bolygóállomását erőtér vette körül. Az ostrom alatt álló huszonhárom bolygón nem volt előzetes figyelmeztetés. Az állomásra tartó helyi vonatok fülsértő csikorgással próbáltak lefékezni, amikor az áthatolhatatlan, áttetsző akadályok váratlanul megjelentek előttük. Nem sikerült minden vonatnak időben megállnia a sínpályán. Néhány mozdony nekirohant az állomást védő pajzsnak, és kisiklottak, maguk után vonszolva a vagonokat. A kocsik egymásba szaladtak és kettészakadtak, utasok és teherszállítmányok szálltak a levegőben. A forgalomirányítás leállította a bejövő utakon robogó személy- és teherautókat, de a sor elején haladók nekiütköztek az erőtérnek; hatalmas torlódások alakultak ki pillanatok alatt.

Folyamatosan érkeztek az adatok Nigel elméjébe a károkról és az áldozatokról; elenyésző mértékű az égből aláhulló nukleáris töltetek pusztításához képest. Nem is foglalkozott a számokkal, úgysem tehetett volna egyebet, nem maradt választása. A bolygóállomások és a mindennél fontosabb és értékesebb átjárók nélkül a Nemzetközösség megszűnne létezni.

A többi bolygón maradt idő rá, hogy beengedjék a közeledő vonatokat az állomásra, és csak ezt követően vonták fel az erőtereket. Több kilométer hosszú sorok alakultak ki a bejövő és kimenő utakon egyaránt. Akik bent ragadtak, felkészültek a nyilvánvalóan elhúzódó várakozásra, és némán hálát adtak a sorsnak, hogy az erőtér biztonságos oldalán tartózkodnak.

Nigel látta, hogy a városok erőterei szép sorban aktiválódnak, Rafael Columbia bevetette végre az új bolygóvédelmi rendszert, átnyúlva a helyi hatóságok feje felett. Harci robotrepülőket küldött fel a magasba, a mással össze nem téveszthető, ocsmány katonai gépek folyamatosan tüzeltek. Primer lövedékek szelték át a sztratoszférát, szédületes sebességgel közeledve, méghozzá olyan nagy számban, hogy lehetetlen volt mindet hatástalanítani, néhány célt ért, és becsapódtak az erőterekbe. Az erőtérrel védett városok vagy objektumok környéke a földdel vált egyenlővé, roncsok és törmelék borított be mindent.

A wessexi TŰV-bolygóállomás előbb figyelmeztette Nigelt a felette megnyíló féregjáratra, mint maga a flotta detektorhálózata. Amikor a bolygó felé fordította a figyelmét, azon nyomban észrevette, hogy Alan Hutchinson, a Nagy15-höz tartozó világ alapítójának irányító programjai árasztják el a Wessex kiberszféráját. Többrétegű erőtér burkolta be Narrabrit, a hatalmas óriásvárost. A bolygó kis létszámú taktikai egységét kivezényelték a város határára, ahol élesítették a föld-levegő elfogó ütegeiket. Több repülőszázadnyi harci robotrepülő röppent fel a levegőbe a hangárokból, és körözni kezdtek a magasban.

Alan Hutchinson vérszomjasan vicsorgó arca jelent meg Nigel tudatának peremén. Három robotrepülő atomlézerrel nyitott tüzet a felső atmoszférán áthatoló primer lövedékekre.

– Szép lövés – jegyezte meg Nigel.

– Végre valami más, nem csak nyavalyás üzleti jelentés – dörmögte vissza az ausztrál kenguruvadász.

Négy újabb féregjárat nyílt meg, és pusztító lövedékeket okádtak magukból. Heves ágyútűz fogadta őket odalentről, a bolygó felszínéről.

– Hála az égnek! – sóhajtott fel Alan, miközben olvadt radioaktív törmelék hullott az óceánba. – Vissza tudjuk verni a tetveket. – A Nemzetközösség többi világából azonban végtelenül elkeserítő és lehangoló adatok érkeztek. A városokat védő erőtereket és a harci robotrepülőket leszámítva teljesen védtelenül álltak az ellenséggel szemben.

– Néhány rakétát valóban leszedhetsz, de ha továbbra is ilyen hevesen támadnak, akkor előbb-utóbb legyőznek minket – mondta Nigel.

– Több ezerszer nagyobb haderővel rendelkeznek, mint mi.

– Ennyire ne lelkesíts!

Egyszerre lettek figyelmesek az Anshun felett felbukkanó Második Esélyre, és visszafojtott lélegzettel nézték, hogy boldogul.

– Gyerünk, Tu Lee! – suttogta Nigel. Próbálta leküzdeni ifjú leszármazottja iránt érzett aggodalmát. Ha valamikor, hát most nem engedheti meg magának, hogy az érzelmei uralják a gondolatait.

Több száz újabb lövedék zúdult a Wessexre. Alannek nem volt elég harci robotrepülője ahhoz, hogy a távolabbi vidékeket is megvédje. A kontinens széltében-hosszában, elszórtan elhelyezkedő kisebb-nagyobb gazdaságok mind megsemmisültek az akadálytalanul becsapódó primer rakéták mindent elemésztő tüzétől.

– Rohadékok – vicsorgott Alan –, mégis mit ártottak nektek azok az emberek?

– Láttok ebben az invázióban valamiféle logikát? – kérdezte Nigel az ÉI-től. – Van valamilyen stratégiájuk? Vagy csak egyszerűen ki akarnak irtani minket?

– A kiválasztott bolygók elhelyezkedése alapján kétlépcsős offenzívát terveznek – felelte az ÉI. – A huszonhárom külső bolygón megvethetik a lábukat, ahonnan még mélyebbre hatolhatnak a Nemzetközösségbe. Ha elfoglalják a Wessex bolygóállomását, akkor az átjárókon keresztül könnyedén eljuthatnak a második generációs bolygókra, és hatalmas terület felett vennék át a hatalmat, gyakorlatilag felszámolnák a Nemzetközösséget a jelenlegi formájában. Főleg, ha még a Földet is sikerülne elfoglalniuk.

– Sosem szerzik meg a bolygóállomást Narrabriban, erről gondoskodom! – csikorgatta a fogát Nigel elszántan.

– Nem tudják, hogy milyen válaszlépésre számíthatnak – felelte az ÉI. – Ez a támadás számukra is ugyanolyan kísérleti jellegű, mint számunkra. A Wessex megtartása logikus lépés. Megengedhetik maguknak a veszteségeket, ha nem sikerül elfoglalniuk a bolygót, viszont ha sikerrel járnának, akkor hatvan fejlett világba juthatnának el azonnal.

– De mi a fenének? Mit akarnak tőlünk?

– A célpontjaik alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy annyi emberi infrastruktúrát akarnak megszerezni maguknak, amennyit csak lehet. Habozás nélkül lerombolják a kisebb civil létesítményeket, hogy utána megszerezzék a nagyobbakat. Ha vissza is verjük őket, az első körben megtámadott huszonhárom bolygóról akkor is ki kell telepíteni a megmaradt lakosságot. A városok környéke nem egyéb radioaktív salaknál, a termés tönkrement, az időjárási viszonyokat megbolygatták. Olyan körülményekre számíthatunk, amelyek miatt ezeket a világokat többé nem lehet ember által lakható bolygóknak minősíteni. Hatalmas ráfordítást igénylő, átfogó bolygórevitalizációs beavatkozásokra lenne szükség, hogy újra lakhatóak legyenek.

– A jó büdös... – szitkozódott Nigel –, ez népirtás!

– Vélhetően.

– Jézusom! – kiáltott fel ekkor Alan. – Elkapták!

Nigel radarral és optikai szenzorokkal követte nyomon a Második Esély manővereit. Nem adták fel, vitézül helyt álltak, éppen próbáltak kibújni valahogy az őket fenyegető primer féregjáratok szorításából. A csillaghajó ragyogó plazmarakétáinak fénye kialudt az elemi részecskék lángoló katlanjában, amely ötszáz kilométer hosszan terült szét az űrben.

– A kurva anyátok! – fakadt ki Nigel. – Remek munkát végeztél, Tu Lee, hallom még csilingelő nevetésed.

– Úristen! Sajnálom, Nigel! – mondta Alan.

– Nem ücsöröghetünk itt, a saját pusztulásunkat nézve. Meg kell mutatnunk nekik, hogy képesek vagyunk harcolni ellenük – harsogta Nigel.

– Kime admirális összehívta a hadihajókat – közölte vele az ÉI.

– Gondolom, az idegenek akkor most összeszarják magukat. Hűha, három hajó már el is indult feléjük!

A wessexi harci robotrepülők visszavertek egy újabb támadást. Úgy tűnt, a primerek felhagytak a bolygón szétszórtan elhelyezkedő, kisebb városok bombázásával. Most már az összes erejüket Narrabrira és a peremterületeire irányították.

– Nem szerzitek meg az állomásomat! – köpte rá a szavakat Nigel az ellenségre. Számos közvetlen vezérlő kapcsolatot létesített a narrabri bolygóállomás három átjárójának féreglyuk-generátorához. Megnyitotta biztonsági memóriamentését, hogy hozzáférhessen a régi emlékekhez, melyek egy mesterséges idegi hálózaton keresztül felvértezték őt egykori tudásával az egzotikus anyagot, az energiaátalakítókat, a szupergeometriát és a kvantumfizikát illetően. Magába szippantotta a régi ismereteket, majd új utasításokat adott a Louisiade-re, a Malaitára és a Tubuaira nyíló átjárók féreglyuk-generátorainak.

A limiterek és a visszacsatolok jelezték, hogy még az ő kifinomult és fejlett vezérlőrendszerük sem képes egyszerre három féreglyukat irányítani.

– Elkelne egy kis segítség – mondta Nigel az ÉI-nek.

– Rendben.

Nigel megkönnyebbülten fellélegzett. Nem lehetett tudni, hogy az Érző Intelligencia mikor hajlandó segíteni, és mikor nézi tétlenül az eseményeket. Azt gyanította, hogy ez az invázió még a hatalmas mesterséges intelligenciát is nyugtalanítja, hiszen a Vinmar, a bolygójuk szintén a Nemzetközösségen belül van.

Miután az ÉI átvette a féreglyuk-generátorok irányítását, Nigel-nek már csak felügyelnie kellett a folyamatokat, és végrehajtani, amit eltervezett. Az ÉI az irányításával megváltoztatta a három kiválasztott féregjárat belső kvantumszerkezetét. Áthelyezte a kijáratukat a távoli átjáróktól a téridőn keresztülkígyózó, nyitott végű hasadékokhoz.

Az egyik féregjárat ismét megnyílt a Wessex felett, és Nigel ekkor lecsapott; az áltelekinetikus vezérlő képessége segítségével szuperszonikus sebességgel mozgatta az ikonokat. A TŰV három féregjáratának kijárata az idegen féregjárat belsejében jelent meg, egy transzdimenzionális metszéspontban, hatalmas torzulást hozva létre, amely erős rezgéseket okozott az idegen féregjárat energiaszövetében. A Narrabri nyolc atomerőművének összes energiáját átvezette az átjárón, hogy tovább fokozza az instabilitást, és ezáltal visszalökje a féregjáratot a túloldali, primer végpontba.

Az idegen féregjárat egy heves gravitációs összeroppanás kíséretében eltűnt, ultrakemény sugárzást bocsátva ki. Nigel feszülten várakozott, és közben hysradarral pásztázta a Wessex feletti űrt. Már csak negyvenhét primer féregjárat ugrált egyik pontból a másikba. A Malaita átjárójának rendszere vészjeleket adott, és tájékoztatta Nigelt, hogy a súlyosabb károk elkerülése érdekében leáll; az óriási túlterhelés következtében több alkatrész is leégett.

– Ez bevált – nyugtázta Nigel.

– Hát persze – mondta az ÉI közönyösen.

– A többit is el tudod intézni? – kérdezte Alan.

– Mindjárt kiderül.

Már amennyire ez lehetséges, Hajnali Fény Hegye egy röpke pillanat erejéig izgatottságot érzett, amikor az offenzíva indítását megelőzően sorba rendezte a gondolatait. Az idegen Nemzetközösség még a Bose-emlékek ellenére is ismeretlen terepnek számított: arra emlékezett, hogy ott élt, ismerte a társadalom szerkezetét, de vajmi keveset tudott az ipari kapacitásáról és főleg a katonai erejéről, és ez aggodalomra adott okot.

Számos olyan csillagot fedezett fel a saját csillagrendszere szomszédságában, amelyek képesek lettek volna eltartani a primer civilizációt. Nyolc csillagrendszerbe már be is hatolt a féregjáratain keresztül, és több százmillió szolgát küldött oda, hogy kolóniákat hozzanak létre. Az eredendően is élhető bolygókat sokkal könnyebben lehetett birtokba venni, mint a saját naprendszerében található, hideg, légkör nélküli holdakat és az élettelen aszteroidákat. Nem volt szükség bonyolult gépekre ahhoz, hogy élhető környezetet fenntartó, védelmező kupolát vonjon az új települések köré. Sokkal gyorsabban haladt a jóval kisebb ráfordítást igénylő terjeszkedéssel. Uralkodói csoportok alakultak ki az új bolygókon, és kapcsolódtak össze Hajnali Fény Hegye eredeti gondolatrutinjaival. Hajnali Fény Hegye a jövőre való tekintettel több száz fényévvel tolta ki birodalma határát.

Egy nap talán elég csillagrendszere lesz és elég nagy lesz a birodalma ahhoz, hogy eredeti ellensége, az ismeretlen idegen, ne tudjon burkot vonni az összes csillaga köré. De több ellenség is lapult a galaxisban, nem csak egy. Előre látta, hogy mi történne, ha a terjeszkedés során eljutna az emberek birodalmának határához. Két teljesen különböző faj, akik nem férnek meg egymás mellett, mert ugyanazokért az erőforrásokért versengenek egymással. Hajnali Fény Hegye tisztában volt vele, hogy nem tudnának békében élni egymás szomszédságában. Sőt mi több, el sem tudta képzelni, hogy bárki mással osztozni tudna a galaxison, hisz tulajdonképpen itt is csak véges számú csillag található. Most, hogy megtalálta a módját, hogy miként kösse össze ezeket a csillagokat a féregjáratokon keresztül, beláthatatlanul hatalmas területen szóródhatott szét. Így mindenképpen bebiztosíthatta a halhatatlanságát. Nem számít, hogy hány csillag pusztul el vagy válik nóvává, ő életben marad. De máris akadályba ütközött, és ez az akadály nem más, mint a Nemzetközösség, tele veszélyes, független emberrel és a fejlett gépeikkel.

Hajnali Fény Hegye ezeregyszáznégy féregjáratot nyitott meg, azok alapján a csillagkoordináták alapján, amelyeket a Bose-emlékekből olvasott ki. Egyes féregjáratok a célpont közvetlen közelében nyíltak meg, mások távolabb, és olyanok is akadtak, amelyek fél fényévnyire, vagy még messzebb. Szenzorokat küldött át rajtuk, és adatokat gyűjtött: ezek alapján pontosította és véglegesítette a csillagtérképét, és bemérte az összes csillag pontos helyzetét. Ezt követően a féregjáratok kijáratát áthelyezte azokhoz a bolygókhoz, amelyeket a támadás első hullámában akart elfoglalni. Hajnali Fény Hegye kíváncsi volt, hogy az emberek kolonizációs magatartása valóban megegyezik-e azzal, amit a Bose-emlékekben látott; az emberek érthetetlenül alacsony szinten aknázták ki a különböző világokban rejlő lehetőségeket. A Nemzetközösség lakosságának összlétszáma is alig lenne elég egyetlen bolygó teljes benépesítéséhez, nem is beszélve több százról. Az egyének függetlensége veszedelmes gyengeség, felerősíti a kollektív irigység mértékét.

Bombákat küldött át a féregjáratokon, a kisebb lakóövezeteket és a nagyobb lakóövezetek peremterületeit célozva meg elsőként. Új célpontokat talált: kvantumdetektorokat, kommunikációs központokat, műholdakat és erőműveket, és ezeket is bombázni kezdte. Hajnali Fény Hegye azt tervezte, hogy kiirtja az embereket, de az ipari létesítményeiket épségben megőrzi, már amennyire ez lehetséges. Ha lesznek túlélők, azokat majd kiűzi az épületekből, és szétkergeti a használaton kívüli földeken.

Erőterek jelentek meg a városok körül. Hajnali Fény Hegye erre nem számított, a Bose-emlékekben nem talált erre utaló információt. Nem tudta megnyitni a féregjáratokat az erőterek belsejében. Tekintettel a hatalmas távolságra, ahonnan az offenzívát irányította, ha sikerült kétezer kilométerre helyeznie a féregjáratok kijáratát egy-egy bolygótól, az már pontosnak számított. A még nagyobb hatékonyság eléréséhez átjárókra volt szüksége, amelyekhez rögzítheti a féregjáratokat.

Kisméretű repülő járművek, harci robotrepülők szálltak fel a városok fölé, és célba vették a lövedékeit. Hajnali Fény Hegye nem tehetett egyebet, megnövelte a lövedékek számát, és a lehető legnagyobb pusztításra törekedett.

Amikor egy nagyobb világ, a Wessex felett nyitotta meg a féregjáratokat, még nagyobb ellenállásba ütközött. Rálátott az óriásvárosra, melynek egyharmadát ipari létesítmények tették ki. A város méretei meghaladták az ő kolóniáinak méretét, az emberek elektronikus rendszereinek hatékonysága messze túlszárnyalta az övéit.

Egy csillaghajó repült az Anshunhoz, és kilőtte az ő rakétáit. Hajnali Fény Hegye ugyanúgy reagált az új fejleményre, mint eddig mindig: még több lövedéket vetett be. Amikor az idegen csillaghajó ugrálni kezdett az űrben a saját maga által létrehozott féregjáraton keresztül, Hajnali Fény Hegye még több uralkodói csoportot vont be a harcba, és utasította őket, hogy változtassák meg a saját féreglyuk-generátoraik működési mechanizmusát, oly módon, hogy gátolni tudják a csillaghajó manőverezését. Több tízezer uralkodói sarj foglalkozott a problémával, és Hajnali Fény Hegye eljutott teljesítőképessége határához. Miután sikerült a valós űrben tartani az emberi csillaghajót, számolatlanul küldte felé a lövedékeket.

Történt valami az egyik féregjáratával a Wessex felett. Energia áramlott végig a torzult téridő szétfeslő szövetén, túlterhelve a bázisként szolgáló, óriási csillagközi féreglyuk körül keringő négy nagy aszteroida egyikére telepített féreglyuk-generátort. A robbanás kidöntötte a hatalmas tornyot, amelyben a tölteteket tárolta, és a hatása elért egészen a magasban várakozó hajóhadig.

Hajnali Fény Hegye kutatni kezdett az emlékei közt, de közben két újabb féregjárat omlott össze, és az energiakitörés tönkretette a generátorokat. Hajnali Fény Hegye rájött, hogy külső erő terhelte túl a féreglyuk-generátorokat. Újabb uralkodói csoportokat vont be a probléma megoldásába, megnövelte a megmaradt generátorok teljesítményét, hogy hárítson öt újabb támadási kísérletet.

A harc tulajdonképpen az energiaellátó rendszerek teljesítményének versenyévé alakult át. Hajnali Fény Hegye mágneses fluxus kivonó korongokkal táplálta a féregjáratokat, amelyeket a bázisa csillagának koronájában helyezett el, és egy kisméretű féregjáraton keresztül továbbította a kinyert energiát, az aszteroidákhoz. Azonban hiába üzemeltek maximális kapacitással, maguk a féreglyuk-generátorok csak korlátozott mennyiségű energiát tudtak felvenni és hasznosítani. Az emberek ráadásul túlságosan gyorsan változtattak harcmodort, nem tudta követni őket, nanoszekundumok alatt módosították az interferenciaképet és a rezonancia erősségét. Úgy tűnt, korlátlan energiaforrással rendelkeznek.

További huszonhét féreglyuk-generátor robbant fel vagy vált használhatatlanná. Hajnali Fény Hegye letett a Wessex elfoglalásáról, és a többi bolygóhoz helyezte át a féregjáratokat, ahol nem ütközött ilyen jellegű ellenállásba. A bombázás eredményét szinte mindenhol kiábrándítónak találta, de a mérhetetlen mennyiségű lövedék szép lassan felőrölte az emberek védelmi vonalait. Abbahagyta a bombázást, és beküldte az első hajókat a Nemzetközösségbe. Negyvennyolcezer hadihajóból álló flottát állított fel az offenzíva első hullámához.

Kisebb tömeg alakult ki Wilson taktikai csillagtérképének közepén. Még Elaine Doi elnök asszony és Nigel Sheldon szellemalakja is csatlakozott hozzájuk. Örült neki, mert a jelenlétük nagyobb nyomatékor adott a szavainak és főként a parancsainak – feltéve, hogy nem avatkoznak közbe. Dimitri Leopoldovich és Tunde Sutton árnyalakjai lebegtek mögötte, ők voltak a taktikai és technológiai tanácsadói.

Nagy hasznát vette volna egy valódi szellemnek, aki a jövőbe lát, és meg tudja mondani neki, hogy mi következik, de legalábbis jó eséllyel ráhibázik. Az utolsó primer lövedékeket nézték, amint a huszonegy ostromlott bolygó felé száguldanak – ő ezt baljós fejleménynek tartotta, miközben a többiek majd kicsattantak az örömtől. A Wessex sikeresen kiiktatta az ellenség féregjáratait. Az Olivenza és a Balya kihullottak az uniszférából, amikor az állomásaik erőtere összeomlott. Az anshuni TŰV-bolygóállomás lezárta az oda vezető átjárókat.

– Nem lehet a többi féreglyuk-generátort is túlterhelni? – kérdezte Doi elnök asszony Nigeltől. További győzelmeket akart aratni.

– Tizennyolc generátort tettem tönkre ahhoz, hogy kiiktassam harminc féreglyuk-generátorukat – felelte Nigel. – A többi már csak matematika, és a számok nem nekünk kedveznek. Féregjáratok nélkül megszűnik a Nemzetközösség. Ráadásul nem hiszem, hogy jelen pillanatban elegendő energiatartalékkal rendelkeznénk.

Wilson nem szók semmit. Korábban kétségbeesetten nézte, ahogy Nigel egyre több energiát szipolyoz ki a Nemzetközösség hálózataiból. A Nagy15 bolygók mind d-energiatartályokra álltak át, amikor igénybe vették a nukleáris erőműveiket. A Föld lakossági áramellátása teljes egészében megszűnt, amikor Nigel Sheldon elszívta a Holdra telepített napkollektorokból származó energiát, hogy folytathassa a féregjáratok elleni harcát a Wessexért. Ilyesmire még sosem volt példa. Az első és második generációs bolygókon részleges vagy teljes áramkimaradások következtek be, miután a helyi generátoraik teljesítményét átirányították a frontvonalra. Egy ideig pengeélen táncoltak, az erőterek több város körül is remegni kezdtek az energiaellátás akadozásától. Jelenleg mindenki azon igyekezett, hogy feltöltsék az energiatárolókat.

Wilson tisztában volt vele, hogy ez csak kétségbeesett vergődés a túlélésért, mégsem tehettek egyebet. Ha a primerek úgy tervezték, hogy most indítják a támadás második hullámát, akkor annak katasztrofális következményei lesznek. Wilson imádkozni kezdett.

– Úgy értik, hogy akkor most itt maradnak? – kérdezte Doi döbbenten.

– Egyelőre igen – felelte Wilson.

– Az isten szerelmére, az a rengeteg pénz, amit a flottára adtam...

– Arra elég, hogy csatába küldjünk három hadihajót – szakította félbe Wilson ingerülten. – Abban sem vagyok biztos, hogy háromszáz hajóval mennénk-e valamire egyáltalán.

– A harci robotrepülők és az erőterek jól teljesítettek – szólt Rafael Columbia. – Ezek nélkül sokkal nagyobb lett volna a pusztítás.

– De az áldozatok! – Az elnök asszony arca eltorzult. – Kétmillió lakost veszítettünk el, az ördögbe is!

– Többet – szólt közbe Anna. – Sokkal többet.

– És folyamatosan nő a halottak száma – mondta Wilson szándékosan nyers hangon. – Dimitri, meg tudja jósolni a következő lépésüket?

– Meggyengítették az erőinket – felelte az orosz taktikai elemző.

– A megszállás lenne a következő logikus lépés, úgyhogy fel kell készülnünk egy átfogó invázióra.

– Tunde, mekkora az ökológiai kár mértéke a lebombázott bolygókon?

– Egy szóval: nagy. Az Anshun járt közülük a legrosszabbul. Még csak most alakulnak ki a viharok, a radioaktív csapadék beterítheti akár az egész bolygót. A primerek nem tiszta fúziós bombákat használnak. A sugármentesítésük vagyonokat emésztene fel, ha lenne értelme egyáltalán, amit én erősen kétlek. Egyszerűbb és sokkal olcsóbb mindenkit áttelepíteni egy új, harmadik generációs bolygóra. A többi világon még csak most alakulnak ki a nukleáris szennyezések és az időjárási rendellenességek. Tekintettel a társadalmunk általános hozzáállására a nukleáris és környezetvédelmi kérdéseket illetően, biztos vagyok benne, hogy senki sem akar majd a régi bolygóján maradni.

– Egyetértek – bólintott Wilson. – Azt akarom, hogy még ma kezdődjön meg a kitelepítés.

– Az összes bolygón? – kérdezte Doi. – Ezt nem hagyhatom jóvá, mégis hová mennének?

– Barátokhoz, rokonokhoz, hotelekbe, kormányzati menhelyekre, kit érdekel? Ez nem az én gondom. Az összes túlélőt be kell terelni az erőterek alá, és kimenekíteni őket onnan. Az összes hadra fogható egység menjen oda segíteni: az összes katonai jellegű tiszt, az összes rendőrségi taktikai egység és annyi légi robot, amennyit csak nélkülözni tudunk. Közben a bolygók kormányai állítsanak fel elfogadható méretű és erejű hadseregeket. Elnök asszony, szükségünk lesz egy elnöki rendeletre, amely Columbia admirális parancsnoksága alá helyezi őket.

– Én... nem is tudom.

– Én ön mögé állok – biztosította róla Nigel Sheldon –, ahogy a Csillagközi Dinasztiák is. Wilsonnak igaza van, azonnal cselekednünk kell.

– Tudtok féreglyukat nyitni az érintett bolygók más városaiban is? – kérdezte tőle Wilson. – Mindenkit nem tudunk a fővárosba szállítani.

– A narrabri bolygóállomás átjárói nincsenek éppen a legjobb állapotban – felelte Nigel. – De megoldjuk valahogy. A vonatközlekedés megbénult. Át tudjuk helyezni az átjárókat a Wessexre, de a vonatokat el kell felejteni, az embereknek gyalogosan kell áthaladniuk. Vagy busszal.

– És mi a helyzet az Olivenzával és a Balyával?

– Használhatjuk az Anshun kutatórészlegének féregjáratát, hogy helyreállítsuk a kapcsolatot... meglátjuk, vannak-e túlélők.

– A primer féregjáratok abbahagyták az ugrálást – jelentette Rafael Columbia. – Ó, jézusom, jönnek!

A radarok és az optikai szenzorok primer hajókat mutattak kiröppenni a féreglyukakból az ostromlott bolygók felett.

– Ha elkezdik a landolást, elfelejthetjük az evakuálást – jelentette ki Dimitri Leopoldovich. – Nem lesz rá időnk. Azonnal meg kell indulnunk a parancsnoki központjukhoz, a túloldalon kell megtámadni a féregjárataikat, ahol sebezhetők.

– Mennyi idő alatt érik el a csillaghajók az Anshunt? – kérdezte Wilson.

– Kettő már a találkozási helyen van – felelte Anna. – Az utolsó hajó nyolc óra múlva ér oda.

– A jó életbe! Rafael, azonnal kezdjük meg a lakosság evakuálását a fővárosból. Legalább őket mentsük meg.

– Féregjáratokat nyitok a többi védett városhoz – mondta Nigel.

– És mi a helyzet a kint rekedt emberekkel? – kérdezte Doi elnök asszony. – Értük is tennünk kell valamit, az ég szerelmére!

– Megnézzük, miben segíthetünk – ígérte az ÉI.

Negyven percbe telt, de Mark végül be tudta indítani az Ables furgont. Több áramkör is leégett; amit tudott, megjavított vagy kiiktatott. Liz és Carys eközben gyorsan összepakoltak néhány doboznyi ruhát és a család kempingfelszerelését.

– Azt hiszem, visszajött a kiberszféra – mondta Liz, miután betette az utolsó táskát is a furgon hátuljába. – Bejött a ház vezérlőegységének kommunikációs alapmenüje.

– Működik a ház vezérlőrendszere? – kérdezte Mark meglepetten. Nem csupán az elektronikai rendszerek károsodtak, berobbantak az ablakok, még a háromrétegűek is, és az összes szobát üvegszilánkok borították. Marknak belesajdult a szíve, ha a robbanásban tönkrement családi házra nézett, még magának a robbanásnak a látványa sem rendítette meg ennyire. Mintha egy vandál banda tört volna be hozzájuk, és szándékosan szétvertek volna mindent, amit csak értek.

De még ennek ellenére is jobban jártak, mint a többség. A kőkorall ház kupolás kialakítása miatt a robbanásból származó lökéshullám átcsapott felettük; ha függőleges falaik lettek volna, akkor azok minden bizonnyal súlyosan károsodtak volna. Nem mert a szőlőre nézni, anélkül is tudta, hogy a földdel vált egyenlővé. Ugyanez volt a helyzet az Ulon-völgyben mindenhol, ameddig csak a szem ellátott.

– Nem tudok rákapcsolódni, de a dolgozószobában lévő tartalék monitor épségben maradt, talán be tudok írni néhány parancsot – mondta Liz. – A rendszer kilencven százaléka károsodott, és nem tudom lefuttatni a javító programot. Úgy tűnik, hogy csak a hálózati művelet protokoll maradt. A csatlakozást a völgy kommunikációs csomópontjához optikai kábellel alakították ki, az sok mindent kibír.

– Próbáltál már hívni valakit?

– Igen. Először Dunbavandékat és Conantékat, de semmi. Utána a városházát próbáltam, végül még a Fekete Házat is, de semmi. Senki sincs otthon.

– Vagy nem vették még észre, hogy a rendszer kezdi helyreállítani önmagát. Még a genetikus algoritmusoknak is időbe telik, mire kijavítják a károkat.

– Ha a beültetéseik ugyanúgy sérültek, mint a mieink, akkor talán észre sem veszik. Ugyan ki tudja manapság, hogyan működik a klaviatúra?

– Én tudom – szólalt meg Barry.

Mark átölelte a fiát. A fiú még nem mosakodott meg, még mindig maszatos volt a szétkent könnycseppektől, de úgy tűnt, hogy végre kezdi túltenni magát a kezdeti sokkon.

– Mert okos vagy – mondta neki Mark.

– Felhők jönnek – szakította félbe őket Carys. Északi irányba nézett, ahonnan hosszú, fehér gőzcsíkok suhantak feléjük a Dau’sing-hegység felett, alacsonyan és sebesen. Puha, bolyhos dárdahegyeknek tűntek, amelyek a Régens-csúcsok füstölgő maradványai felé igyekeztek.

Liz aggodalmas arckifejezéssel nézte őket.

– Hamarosan esni fog, és nagy eső lesz. – Markhoz fordult. – Na, és akkor most merre indulunk? – kérdezte.

– Az átjáró túlságosan messze van.

– Ha megvan még egyáltalán – jegyezte meg Carys. – Atombombát dobtak egy eldugott detektorállomásra, a jó ég tudja, hogy mit vetettek be a TŰV-bolygóállomás ellen. A hosszú autópálya ráadásul könnyű célpont, és semmi sem védi. Szóval át kell kelnünk az óceánon.

– Nincs más lehetőség – dörmögte Mark.

– Ugye tudod, hogy meg kell keresnünk a többieket? – emlékeztette rá Liz. – Én szeretném a legjobban, ha a gyerekek biztonságban lennének, de tudnunk kell, hogy most hol a legbiztonságosabb. Én egyáltalán nem vagyok meggyőződve róla, hogy a Dau’sing-hegység túloldalán.

Mark az égre nézett, és hirtelen támadt félelem szorította el a torkát. Eddig fel sem tűnt neki, mennyire nyitott és végtelen az égbolt.

– Gondolod, hogy... jönnek? – kérdezte akadozó nyelvvel.

– Ide? – mordul fel megvetően Carys. – Bocsi, srácok, de nem Randváros az univerzum stratégiai központja. Ha nem lett volna itt a detektorállomás, rajta sem lenne a térképen.

– Igazad lehet – hagyta rá Mark. – Jól van, akkor irány a város, és útközben beugrunk egy-két szomszédhoz.

– Jó terv – bólogatott Liz. – Ki kell derítenünk, hogy mi történik az Elan és a Nemzetközösség többi részén. Ha a kormány megpróbál kapcsolatba lépni velünk, akkor az a városban lesz.

– Ha létezik még a kormány – mormogta Carys.

Liz metsző pillantást vetett rá.

– Ott lesznek!

– Beszállás! – adta ki a parancsot Mark a gyerekeknek. Egyetlen szó nélkül másztak be a hátsó ülésre. Ezúttal Panda is engedelmeskedett, és odaugrott melléjük. Mark már-már kiparancsolta a kutyát, de meggondolta magát. A gyerekeknek most minden vigaszra szükségük volt... ahogy nekik is.

– Követlek titeket – mondta Carys.

– Rendben, kapcsold be a kézi számítógépedet. – Előbányásztak három régi modellt a házból, amelyeket kikapcsoltak, amikor az elektromágneses impulzus átcsapott a völgy felett. Mark könnyedén átprogramozta őket, hogy öt kilométeren belüli, rövid hatótávú kommunikációs eszközként használhassák.

Carys visszaintett, hogy értette az utasítást, majd odasietett az MG-hez. Mark őszinte meglepetéssel, és nem kevés irigységgel konstatálta, hogy a sportkocsi rendszerei szinte sértetlenül élték túl az elektromágneses csapást.

– Jobb, ha ezt is visszük. – Liz Mark kezébe nyomta a vadászfegyverét, egy nagy erejű lézerkarabélyt, szürkületben is kiválóan használható éjjellátó irányzékkal. – Ellenőriztem, még mindig működik.

– Jesszusom, Liz! – Mark bűnbánó képpel pillantott a gyerekekre.

– Minek ez?

– Az emberek kiszámíthatatlanul viselkedhetnek, ha nagy nyomás alá vagy vészhelyzetbe kerülnek. És én Carysszal ellentétben nem vagyok biztos benne, hogy a primerek békén hagynak minket. – Liz széthúzta a kabátját, hogy megmutassa a válltokba bújtatott ionpisztolyt.

– Szent szar, ez meg honnan van?! – fakadt ki Mark.

– Egy barátomtól szereztem. Mark, a semmi közepén élünk, és te egész nap távol vagy a munkád miatt.

– De... egy pisztoly?

– Én csak gyakorlatias vagyok, szívem. Egy lánynak tudnia kell, hogyan védje meg magát.

– Remek – dünnyögte Mark bamba képpel. Ma még ez is jelentéktelen semmiségnek tűnt. Sőt mi több, talán jobb is, ha van nála fegyver. Beszállt a vezetőülésbe, beindította a motort, majd nekivágtak a völgy főútjához vezető, murvás bekötőútnak.

Randváros még állt, többé-kevésbé. A Régens-csúcsok felfogták és felfelé terelték a robbanás energiájának jelentős részét, de a hegyek alól kiszabaduló lökéshullámok elérték a várost.

Az összes épület kompozit- és fémpaneljei sérültek és torzultak, sok helyen leszakadtak, szétszóródva hevertek az utcán és a járdán, vagy belefúródtak a szomszédos házak még álló falaiba. A könnyebb panelek egészen a hatalmas tóig repültek, és most ott lebegtek a Trine’ba felszínén. A szakadt szigetelőpaplanok szánalmasan lógtak az épületek csupasz vázain. Egyetlen tető sem maradt a helyén, a napkollektorok apró darabokra törtek. Az összes ablak és egyéb üvegfelület betört, milliónyi, szivárványszínnel csillogó szilánk borított mindent, mintha gyémántokat szórtak volna szét a magasból.

Mark az Nyugati Alsó utcában parkolt le a furgonnal, néhány száz méterre az autópályától.

– Jézusom, nem is gondoltam, hogy ennyi üveg van a bolygón, főleg ebben a városban – mondta elképedve.

– Kibírják ezt a kerekek? – kérdezte Liz aggodalmas hangon. Mindkét irányba körülnézett, hátha felismer valakit az utcán. A város központja tájékán fekete füstcsíkok emelkedtek a letarolt háztetők fölé.

– Bírniuk kell, zseléhab van bennük – felelte Mark.

– Az jó. – Liz a szájához emelte a kézi számítógépet. – Carys, beljebb megyünk. Az MG kerekei kibírják? – kérdezte.

– Ha nem, akkor az MG-nek igen kellemetlen beszélgetése lesz az ügyvédeimmel.

Mark kihajolt az ablakon. David és Lydia Dunbavand hátul utazott, a kempingfelszerelésükön ücsörögtek. A három gyereket besuvasztották az MG-be, Carys mellé. A sort a Conant család terepjárója zárta, Yurinak pont akkorra sikerült megszerelnie, amikor a tanyájára értek.

– Beljebb megyünk – szólt hátra.

David felemelte a mézerpálcáját.

– Rendicsek, résen leszünk – mondta.

Mark a fejét csóválva lépett a gázpedálra, és újra elindultak. Nem tudta, hogy mire számítson a felfegyverzett, földönfutóvá vált emberektől. Lassan gurultak, a furgon nagy kerekei hangosan csikorogtak az üvegszilánkokkal borított úttesten.

A város központjában találtak rá a lakosokra. Akik kint tartózkodtak a robbanás pillanatában, mind kisebb-nagyobb sérüléseket szenvedtek. Azok jártak a legrosszabbul, akiket eltalálták a házakról leszakadó, levegőben repülő kompozitpanelek, de azok sem úszták meg ép bőrrel, akiket csak a szerteszét fröccsenő üvegszilánkok felhője borított be. Akadtak olyanok is, akiknek mindkét csapásból kijutott.

Amikor a bevásárlóközpont végéhez értek, bedugult az út, különböző járművek torlaszolták el. Mark leparkolt, és mindannyian kiszálltak.

– Panda itt marad – mondta Liz a gyerekeknek. – Ő nem tud a szilánkokon járni, elvágná a mancsát.

A labrador keservesen ugatott, amikor rájött, hogy őt ott hagyják.

A bevásárlóközpont összes épülete természetellenes szögben állt, a vázuk nem bírta a nekik feszülő hatalmas nyomást, és megcsavarodtak. A bevásárlóközpont hemzsegett az emberektől a robbanás idején, a kávézókban a déli kávét és süteményt szolgálták fel, a járdán felállított asztalokat mind lefoglalták, az összes kirakat előtt ácsorgott valaki.

– Szent ég! – nyögött fel Mark, amikor a szeme elé tárult a látvány. Kiszállt a tagjaiból az erő, az ájulás kerülgette, meg kellett támaszkodnia a legközelebbi falban, nehogy összerogyjon.

Nem a földön fekvő áldozatok borzasztották el, sem a mentőcsapat munkájának látványa, akik még akkor is mentették a túlélőket a romok alól. Sem az elsősegély csapat, akik megfeszített munkával próbálták ellátni a vérző sebeket. Hanem maga a vér. Mindent vér borított, amerre csak nézett. A járdalapok nem is látszódtak, olyan vastagon hömpölygött rajtuk a vöröslő folyam, a lejtő teljes hosszában. Az üvegszilánkokat teljesen elfedte, a falakra fröccsenő vércsíkok már megalvadtak és megfeketedtek. Az embereket is eláztatta, csatakos volt a hajuk, a bőrük, a ruhájuk. A vér jellegzetes, fémes szaga töltötte be a levegőt.

Mark kétrét görnyedt, és lehányta a cipőjét.

– Vissza! – szólt rá Liz a gyerekekre. – Vissza a kocsiba!

Elkezdte visszaterelni a gyerekeket, Lydia és David azonnal a segítségére siettek. Sandy, Ellie és Ed rémülten zokogtak. Barryt és Willt is a sírás kerülgette. A felnőttek oltalmazón közrefogták őket, és úgy siettek el onnan.

– Kiderítjük, hogy van-e már valamiféle terv – szólt utánuk Carys.

– Rendben – felelte Liz, aki erős hányingerrel küzdött. – Maradjunk kapcsolatban!

– Te jól vagy? – kérdezte Carys az unokaöccsétől. – Bírod?

– Nem, kurvára nem! – Mark megtörölte a száját az ingujjával. – Szent isten! – Lebénult a döbbenettől, ilyesmire egyáltalán nem számított. A világvége sem ennyire borzalmas, az megváltás ehhez képest. Akkor minden egy csapásra véget ér, itt azonban a túlélőknek szembesülniük kell a borzalmas következményekkel.

– Majd hozzászoksz – mondta Carys szokatlanul rideg hangon.

– Nincs más választásod. Gyere, nézzük meg, tehetünk-e valamit.

Yuri Conant segített Marknak felállni. Ő maga sem volt valami jó bőrben. Olga a ruhájával takarta el az arcát, a szeme könnybe lábadt.

Elindultak lefelé a bevásárlóközpont mentén, a cipőjük kellemetlen, cuppogó-csikorgó hangot adott minden egyes lépésnél. A talpuk ragacsossá vált, és törmelékdarabok tapadtak rájuk. Mark kivett egy rongyot overallja egyik zsebéből, és a szája elé kötötte.

– Mark! – szólt oda egy női hang.

Mandy volt az a Tea&Sütiből. Egy kisebb csoport egyik tagjaként ácsorgott egy férfi mellett, akinek mindkét lába csúnyán megsérült. Rögtönzött kötéseket tettek rájuk, amelyek szinte azonnal átvéreztek. Egy rozsdás vasdarab törött vége állt ki a nadrágjából, elég mélyen belefúródhatott a lábába. Az egyik lány éppen fájdalomcsillapítót próbált lenyeletni vele.

– Megsérültél? – kérdezte Mark.

Mandy arca mocskos, vérfoltos volt, a koromrétegbe fehér csíkokat húztak legördülő könnycseppjei. A karja és a köténye tocsogott a vértől.

– Csak néhány karcolás – felelte. – Semmi komoly. Próbálok segíteni a többieknek. – A hangja elvékonyodott. – Mi van Sandyvel és Barryvel? Jól vannak?

– Igen, ők jól vannak, a völgyben nem ennyire borzalmas a helyzet.

– Mit követtünk el, Mark? – kérdezte kétségbeesetten a lány. – Miért tették ezt velünk? Mi nem ártottunk nekik. – Szipogni kezdett, megrázkódott a válla.

Mark gyengéden átölelte, hogy megnyugtassa.

– Nem követtünk el semmit – mondta csendesen.

– Akkor miért tették?

– Nem tudom, sajnálom.

– Gyűlölöm őket.

– Tudna valamelyikőtök segíteni? – kérdezte valaki, aki próbálta ellátni a sebesültet. – Most már el tudjuk vinni innen.

– Mégis hová? – kérdezte Carys.

– A kórház még üzemel, működik a tartalék áramforrás. Simon vette át az irányítást.

– Az hol van?

– Kétutcányira – felelte Mark automatikusan.

– Mi majd visszük őt – ajánlkozott Yuri.

A kompozitpanelekből készítettek egy hordágyat, de még így is nehezen haladtak. Rengeteg törmelék borította az utcát, és a Matthews és a Második utca sarkán álló kínai étterem kigyulladt. Sem önkéntes tűzoltók, sem tűzoltó robotok nem voltak a közelben, így a lángok gyorsan elharapóztak, és félő volt, hogy a tűz továbbterjed a szomszédos épületekre is. Kerülőútra kényszerültek, be kellett térniük az egyik sikátorba, amely a Matthewsról ágazott le. Miközben a kórház felé igyekeztek, egyre sötétebb lett. Felhők takarták ki az eget, lassan köröztek a Régens-csúcsok középpontja felett. Még sötétebb és vastagabb felhők érkeztek a horizont felől. A Trine’ba-tó túloldalán már eleredt az eső, és a vízfüggöny megállíthatatlanul közeledett a város felé. Legalább eloltja a tüzet, gondolta Mark.

Hatalmas tömeg verődött össze a Randvárosi Közkórház előtt, a gyepen toporogtak. Kelletlenül nyitottak utat Marknak és a sebesültet szállító csapatának. Fény égett az épületben, az orvosi eszközök és műszerek egy része valóban működött.

A baleseti osztály megtelt gyerekekkel, és oda vitték a legsúlyosabb sérülteket is. A recepciót a mély sebbel és nagy vérveszteséggel behozott betegek foglalták el. A bejáratba állított ápolónő vetett egy pillantást a hordágyon fekvő sebesükre, nem nyilvánította kritikusnak az állapotát, ezért elmagyarázta, hogy a folyosó melyik felében keressenek neki helyet. Egy takarítóbrigád seprűkkel és lapátokkal próbálta megtisztítani a folyosókat az üvegszilánktól és egyéb törmeléktől. Mark keresett egy megtisztított pontot, és oda helyezték a hordágyat.

Amikor felemelte a fejét, észrevette, hogy Simon Rand halad el mellettük a folyosó közepén; máskor fenséges, jellegzetes narancssárga köpenye most csak lógott rajta. Öt is megsebezték az üvegszilánkok. Hosszú ragtapaszok virítottak a karján és a nyakán is. Ezúttal a megszokottnál kisebb kíséret szegődött a nyomába, de ők ugyanolyan lelkesen követték, mint máskor. Egy fekete farmerbe és topba öltözött fiatal nő lépdelt mellette. A gyönyörű Mellanie Rescorai volt az, de kedves, gyermeki arcára ezúttal a megingathatatlan elszántság komor felhői vetettek árnyékot. Mark meg sem lepődött, hogy egyetlen karcolás sincs rajta.

Észrevette, hogy Mark őt nézi, és küldött felé egy bánatos mosolyt.

– Már csak ez hiányzott – mérgelődött Carys. – Amikor azt hiszed, hogy rosszabb már nem lehet, felbukkan ez.

Mark habozás nélkül Simon és Mellanie után sietett, Carys, Yuri és Olga futva próbálták tartani vele a lépést. Simon odaért a kórház romos, düledező oszlopcsarnokához, megállt, majd széttárta a karját.

– Mindenki jöjjön közelebb! – kiáltotta.

A gyepen tülekedő tömeg közelebb húzódott. Sokan dühösen méregették Mellanie-t, ő azonban rezzenéstelen tekintettel nézett szembe velük.

– Tudom, hogy most nem én vagyok a legnépszerűbb ember a városban – szólt hozzájuk a lány –, de kapcsolatban vagyok az uniszférával. Hogy rövidre fogjam: huszonnégy bolygót támadtak meg összesen a Nemzetközösségben.

Miközben Mellanie beszélt, Mark felemelte a kézi számítógépét. Nem talált kapcsolatot a bolygó kiberszférájához, az uniszféráról már nem is beszélve.

– Nincs hozzáférésed – motyogta maga elé. – Lehetetlen.

Mellanie egyenesen ránézett. Éppen akkor fejezte be a beszámolóját a Wessex sikeres ellencsapásáról. A keze alig észrevehetően mozgott, lenyomatot képezett az ujjaival virtuális interfészéről. Mark kézi számítógépe váratlanul összekapcsolódott Runwich egyik uniszféra kommunikációs csomópontjával. Kis kapacitású összeköttetés volt, csak az alapvető adatokhoz fért hozzá.

– Riporter vagyok – mondta Mellanie halkan. – Hosszú hatótávú beültetéseim is vannak.

Ez hazugság volt. Mark jól ismerte az efféle rendszerek működését, így jól tudta, hogy amit Mellanie állít, az baromság. Fogalma sem volt, hogyan sikerült összekapcsolnia őt az uniszférával.

– A flotta épp most szervezi meg az érintett bolygók evakuálását – tájékoztatta Mellanie a tömeget. – A TŰV wessexi állomása megnyitja a maradék féregjáratait az elszigetelt települések közelében. Itt is. Mivel a túloldalon nincsenek átjárók, ezért ez egy igen bonyolult művelet lesz, de az ÉI mindenben segít.

Simon lépett előre.

– Tudom, hogy fájdalmas a távozás gondolata – kezdte. – De szembe kell néznünk a valósággal. A kórház nem bírja a sok sérültet. A bolygó többi része jelen pillanatban is támadás alatt áll. Ne úgy gondoljunk erre, mint egy evakuálásra, hanem csak egy kis kitérőre. Én visszatérek, és újjáépítem a házamat. Remélem, hogy mindenki más is visszatér velem.

– Mikor indulunk? – kérdezte Yuri. – Mennyi időnk maradt?

– A flotta listát készít – válaszolt Simon helyett Mellanie. – Amikor megnyílik itt a féregjárat, mindenkinek itt kell lennie, aki a környéken él, egyszerre kell átmennünk rajta.

– Hol szerepelünk azon a listán? – kérdezte valaki a tömegből.

Mellanie feszülten pillantott Simonra.

– Mi vagyunk a hatszázhetvenhatodikak – felelte a férfi.

A tömeg elnémult. Még Mark is magába roskadt. De legalább nyílt előttük egy menekülő út. Lehívta a kézi számítógépével a listát, hogy ellenőrizze, valóban ennyire a lap alján vannak-e.

– Nézd csak a kis barátnődet! – súgta Carys. – Rossz híreket kapott.

Mark odanézett. Mellanie éppen akkor fordult el a tömegtől, hogy ne látszódjon az arca. A szeme kikerekedett rémületében. Mondott valami káromkodásfélét, majd megrángatta Simon köpenyét. Összeborultak, és halkan sutyorogtak.

Mark lehívta az összes rendelkezésre álló infót az Elan helyzetével kapcsolatban.

– Nincs adat – közölte a számítógép.

Simon visszafordult a tömeg felé, és ismét széttárta a karját. Feszült, kíváncsi tekintetek szegeződtek rá és Mellanie-ra.

– Megváltozott a terv – mondta. – Akinek van működő járműve, az hajtson a buszpályaudvarra. Konvojban megyünk el a Magaslápig. Ott nyitják meg a féregjáratot. Megkérném azokat, akik nem sérültek meg súlyosan, segítsenek odaszállítani a sebesülteket. Be kell indítanunk a buszokat, úgyhogy kérem a mérnökök és szakemberek segítségét; aki odaér, az jelentkezzen a pályaudvar mérnöki irodájában.

– Miért? – kérdezték egyszerre többen is.

– Mi történt?

– Ne titkolózz, Simon!

– Avass be minket is!

Mellanie odalépett Simon mellé.

– Közelednek az idegenek – mondta kurtán, és az égre mutatott.

A tömeg egy emberként fordult meg, és a Trine’ba-tó felett gyülekező esőfelhőkre néztek. Két fehéren izzó sáv jelent meg a távolban, mintha két nap kelt volna fel egyszerre. Folyamatosan növekedtek, és erősödött a ragyogásuk.

Elérkezett hosszú élete vitathatatlan fénypontja. Semmi sem múlhat felül egy élő közvetítést egy idegen faj inváziójáról. Szerencsére megőrizte annyira a józanságát, hogy átöltözzön, és a csillogó estélyijét egy közönséges, szürke kosztümre cserélje, amelyet a stáb katasztrófák és általános rossz hírek közlésére tett félre a stúdió öltözőjében. Alessandra Baron királynőként ült az asztala mögött, és mesterien vezette a műsort. Elemzők, politikusok és fiatal katonatisztek hologramjai villantak ki-be a műsorba, hogy sorban megválaszolják a kérdéseit. Az egyes témakörök között valós idejű bejátszásokat mutattak az ostromlott bolygókról – már amikor a műsor producerének, Bunnynak sikerült kapcsolatot létesítenie velük. A tény, hogy az uniszféra nem érinthetetlen, hogy a kommunikáció s rendszer, melynek meglétét és zavartalan működését egész életében magától értetődőnek vette, összeomolhat, legalább annyira megrémítette, mint a pusztító nukleáris robbanások, de nem mutatta ki a félelmét, rezzenéstelen arccal folytatta a munkáját. Amikor a wessexi ellencsapáskor Nemzetközösség-szerte áramkimaradásokat tapasztaltak, egy csapásra mindenki a harcvonal közelébe került, úgy érezték, hogy ők is részesei a háborúnak.

Bunny a gyártási irodában dolgozott, fogadta és különböző programok segítségével elemezte, végül pedig összegezte a huszonnégy megtámadott bolygó aktuális állapotára vonatkozó információkat, és elérhetővé tette azokat a letöltők számára. Az Olivenzáról és a Balyáról semmi hír nem érkezett, és ez így volt már egy ideje. Alessandra Baron virtuális látómezejében erőteljes képek villantak fel, olyan riporterektől, akik szerencsétlenségükre túlságosan közel kerültek a tűzvonalhoz. A városokat védő erőterek folyamatosan villóztak és emiatt átlátszatlanná váltak, de kitartottak, és ellenálltak a rájuk hulló törmeléknek és az őket tépázó, radioaktív hurrikánoknak. Azok a vakmerő tudósítók, akik az erőterek közelébe merészkedtek, bemutatták a halottá vált tájat: kráterek izzottak hátborzongató fénnyel mindenfelé a koromfekete sivatag közepén. A képeket torokszorító interjúk követték, amelyeket a halálfélelemtől reszkető, zokogó túlélőkkel készítettek. Olyanokkal, akik még időben beértek az erőterek biztonságos menedékébe, olyanokkal, akiknek családtagjai és barátai odakint rekedtek. A lelkűkben keveredő fájdalmat, gyászt és mérhetetlen dühöt sikerült olyan megható és megindító történetté gyúrni, aminek a letöltők biztosan nem tudnak majd ellenállni.

Bunny és Alessandra egy bizonyos témával foglalkoztak kiemelten, és ugyanazt a visszatérő kérdést feszegették: Hol van a flotta? Időről időre lejátszották azt a látványos, vakító robbanást, melyben a Második Esély odaveszett az Anshun felett vívott csatában.

Az ostromlott bolygókról érkező felvételek láttán Alessandra Baron végtelenül szerencsésnek érezte magát, amiért ő az Augusztán ülhet a biztonságos stúdióban, több száz fényévnyire a véres harcoktól. Ainge-hez, a Stratégiai Tudományok Szentpétervári Intézetének munkatársához fordult, és éppen erről kérdezte a mellette ülő hologramot.

– Úgy vélem, roppant fontos információ, hogy kizárólag a Dyson Alfához közeli bolygókat támadták meg – felelte Ainge a kérdésre.

– Ez azt mutatja, hogy a féreglyuk-generátoraik teljesítménye korlátozott.

– De a Wessex száz fényévvel a harmadik generációs űr határán belül van – vetette fel Alessandra.

– Igen, de stratégiai szempontból megérte nekik a kockázatot, hátha el tudják foglalni. Ha sikerrel jártak volna, akkor elvesztettük volna a második generációs űr jelentős részét. Ha ez megtörtént volna, akkor gyakorlatilag máris elvesztettük volna a háborút. Ami a jelenlegi helyzetet illeti, nehéz lesz visszaszorítani őket. Ismerve az erőforrásaikat és a lehetőségeiket, sajnos be kell látnunk, hogy vélhetően sosem szerezzük már vissza a huszonhárom külső bolygót.

– Szakértői véleménye szerint megnyerhetjük ezt a háborút? – kérdezte Alessandra.

– Most azonnal nem, ahhoz előbb át kell gondolnunk a stratégiánkat. Több időre lenne szükségünk, de ez sajnos nem tőlünk, hanem az idegenektől függ.

– A flotta állítása szerint hadihajókat küldtek az ostromlott bolygókhoz. Mekkora az esélyük a győzelemre?

– Ahhoz, hogy valós helyzetértékelést tehessek, ismernem kellene a részleteket. Minden attól függ, hogy mennyire erős a primer féregjáratok védelme. Kime admirálisnak meg kell kísérelnie átjuttatni egy hadihajót az egyik féregjáratukon, hogy a főhadiszállásukon mérhessünk csapást rájuk, csak így lehet lelassítani az offenzívát.

Bunny közölte Alessandrával, hogy Mellanie vonalban van.

– Azt hittem, hogy Randváros elszakadt az Elan kiberszférájától – felelte Alessandra.

– Így is van, de valahogy mégis sikerült kapcsolatot létesítenie.

– Ügyes kislány! Van valami érdekes híre?

– Ó, igen, azonnal összekapcsollak vele – felelte Bunny.

Egy új rácsos kép jelent meg Alessandra virtuális látómezejében, majd azonnal az előtérbe ugrott.

Mellanie egy szabadtéri buszpályaudvaron állt, egy négyzet alakú betonozott területen, a várakozó utasok gyűrűjében. Az állomásépület összes ablaka berobbant, a tartóoszlopok meghajlottak, a napkollektor tető több mint fele hiányzott. Heves eső zuhogott a felhős égboltból, ennek ellenére nappali világosság uralkodott odakint. A zápor még nyomorúságosabbá tette az életet a több száz, kisebb-nagyobb sérüléssel bajlódó lakos számára. Valóságos népvándorlás vette kezdetét. Hosszú sorok kígyóztak a pályaudvar végében ácsorgó buszok előtt, az embereket párokba osztották, a kevésbé sérültek támogatták szerencsétlenebb sorsú társaikat. Négy buszt mentővé alakítottak: az üléseiket kiszerelték, és a romos várócsarnokba hajigálták. A súlyos sebesülteket hordágyon vitték fel a mentőbuszokra; a többség borzalmas állapotban volt, nem tudták rendesen ellátni őket, ruha- és rongydarabokkal kötözték be őket orvosi kötszer helyett.

Mérnökök gubbasztottak a buszok mellett, és próbáltak életet lehelni a szupravezetős akkumulátorokba. Alessandra felismerte Mark Vernont, aki lázasan dolgozott az egyik buszon. Mellanie tekintete azonban nem időzött el rajta, a kép továbbsiklott. A buszpályaudvar körüli utcák zsúfolásig teltek terepjárókkal és furgonokkal, gyerekek és sértetlen felnőttek ültek bennük.

– Mellanie! – szólította meg Alessandra. – Örömmel látom, hogy még köztünk vagy. Mi a helyzet Randvárosban?

– Ezt nézzétek meg! – felelte Mellanie színtelen hangon.

A tekintete továbbsiklott, és a romhalmazzá vált városon állapodott meg. A buszpályaudvar a város végében állt, egy magaslaton, ahol a táj már kezdett dombossá válni. Kiváló rálátás nyílt onnan a leszakadt háztetőkre és a város mögött húzódó, hatalmas kiterjedésű Trine’ba-tóra. Alessandra végre megértette, mitől van olyan világos.

Ötven kilométerrel arrébb két vakító dudor türemkedett ki a haragos, sötét viharfelhőkből, két folyamatosan ereszkedő, villózó gomolyag. A nagyobbik kidudorodás alja szétfeslett, és nyolc karcsú, napsugárszerű nyaláb lövellt ki belőle. Becsapódtak a tóba, azonnal felforralva a vizet. Hatalmas gőzfelhő csapott fel a magasba a fortyogó vízfelszínről. Az erős fény minden más színt elnyomott, monokrómmá változtatva a várost és az egész környéket. Mellanie retinabeültetése automatikusan aktiválta a legerősebb szűrőt, de még így is alig lehetett elviselni a látványt. A lakosok a szemük elé emelték a kezüket és elfordultak, hogy ne vakuljanak meg. Hisztérikus sikoltozás és rémült ordítozás vette kezdetét, de a hangjukat kisvártatva elnyomta a város irányából érkező, fülsiketítő robaj. A megmaradt épületek sorra romba dőltek. A robaj fokozatosan erősödött, míg már Mellanie egész teste fájdalmasan rázkódott. A kép, amelyet a retinabeültetése Alessandrának sugárzott, elmosódott, fekete-fehér masszává változott. A Randváros feletti felhőréteg széthasadt, nagy sebességű légköri frontok szaggatták szét. A kopogó zápor iránya megváltozott, az esőcseppeket eltérítették az erős széllökések, és vízszintesen száguldottak a döbbenten ácsorgó, védtelen lakosok felé.

– Plazmahajtóművek! – ordította túl az iszonyatos hangzavart Mellanie. – Hajók szállnak le!

A második dudor is kifakadt, és újabb nyolc vakító fénynyaláb csapódott bele a tóba. Mellanie ezúttal már kénytelen volt eltakarni a szemét a kezével, semmit sem lehetett látni, csak egy vöröses foltot, a tenyere majdnem átlátszóvá vált. A déli, sivatagi napsütésnél is nagyobb hő áramlott a hajtóművek felől, a hideg esőcseppek felforrósodva száguldottak a levegőben.

Enyhén csökkent a fény intenzitása. Mellanie elvette a tenyerét a szeme elől. Egy hajó bontakozott ki a felhők takarásából, egy sötét színű kúp, nyolc élénk plazmacsóva tetején. A következő pillanatban eltűnt szem elől, a felcsapó gőzfelhő teljes egészében kitakarta.

– Láttátok? – kérdezte Mellanie tébolyult sikollyal. – Jönnek!

– Tűnj el onnan! – Nyolcvanmilliárdan látták, amint Alessandra Baron kizökken a nyugalmából. – Ne kockáztasd az életed, menekülj!

– Nem tudunk... – A kapcsolat megszakadt, csak hangos sistergést lehetett hallani.

Alessandra belefagyott a székébe. Megköszörülte a torkát.

– Mellanie Rescorai tudósítását látták, az egyik legtehetségesebb és legígéretesebb riporterünkét, aki néhány éve csatlakozott hozzánk. Mindannyian imádkozunk érte itt a stúdióban. Most pedig kapcsoljuk Garth Westet, aki korábban a sligói virágfesztiválról tudósított. Mi a helyzet nálatok, Garth? Ott is leszálltak a primer űrhajók?

– Hajók lépik át a felső atmoszférát az Anshunon, az Elanon, a Whaltonon, a Pomonán és a Nattavaarán – jelentette Anna nyugodt, visszafogott hangon.

Amikor a primer űrhajók elérték a sztratoszférát, a légibotok rájuk támadtak. Wilson taktikai csapatának minden tagja feszülten nézte, ahogy az energiafegyverek befogják a célt, és tüzet nyitnak. Nem jártak eredménnyel, Wilson hallotta, hogy többen is lemondóan sóhajtoznak. A landoló űrhajókat védő erőterek erősebbek voltak annál, semhogy át lehetett volna törni őket a légibotok közepes kaliberű fegyverzetével. A primerek nem hagyták magukat, célba vették az apró, zavaró légi járműveket.

– Rendeljék vissza a légibotokat! – adta parancsba Wilson. – Térjenek vissza a védett városokhoz, szükség lesz még rájuk.

– Intézkedem – mondta Rafael Columbia.

– Eltaláltuk valamelyiket? – kérdezte Nigel.

– Nem, uram – felelte Anna. – Egyet sem, túl erős az erőtérpajzsuk.

– Beléptek az atmoszférába a Belembén, a Martabán, a Sligón, a Balkashon, a Samaron, a Molinán és a Kozanin. Negyven másodperces ciklusokban jönnek át a féregjáratokon. Eltérő röppályákat használnak, nem a fővárosokra koncentrálnak. Úgy tűnik, a vízpartok felé tartanak.

– A partokhoz?

– Képeket kapunk.

Különböző felvételek jelentek meg a taktikai kijelzőn. Vakító villámok szelték át az eltérő árnyalatú égboltokat.

– Ezek hatalmasak! – hüledezett Rafael Columbia. – Több ezer tonnásak lehetnek egyenként.

– Azok fúziós kibocsátások – állapította meg Tunde. – A hőkép és a színkép deutériumra utal.

– Megerősítve, valóban a vízpartok felé tartanak.

– Ez logikus – vélte Nigel. – Hiába védi őket erőtér, én sem szállnék le szívesen a szárazföldön.

– Ezzel egy kis időhöz jutunk – mondta Wilson. – Partra kell majd szállniuk, méghozzá kisebb szállítójárművekkel. Addig talán megerősíthetjük a fővárosok és a nagyobb települések védelmét.

– Az utolsó légibotosztagok is visszarendelve – jelentette Anna.

– Túl sokáig tartana megszervezni az erősítést – mondta Rafael Columbia. – Senki sem hajlandó megválni a katonai erőitől.

– A maga irodája vegye kézbe a dolgokat – fordult Wilson az elnök asszony felé. – Meg kell mutatnunk az embereknek, hogy képesek vagyunk a szervezett védekezésre.

– Beszélek Patriciával – ígérte az elnök asszony.

– Személyesen kellene egyeztetnie az államfőkkel – szúrta közbe Nigel.

– Rendben. – Ha Doit idegesítette is az utasítgatás, semmi jelét nem adta.

– Hogy állunk az evakuálással? – kérdezte Wilson.

– Már elindultak a vonatok az Anshunról, a Martabanról, a Sligóról, a Nattavaaráról és a Kozaniról – válaszolta Nigel. – Egyenesen a Földre mennek, a Wessexen keresztül. Onnan majd továbbmennek a célállomásra, jelenleg csak az érdekel, hogy eltűnhessenek a bolygójukról. Azt tervezzük, hogy lezárjuk a trusbali átjárót a Wessexen, és Bitranban nyitjuk újra, sok turista ragadt ott a Sligón a virágfesztiválon.

– Vannak idegen űrhajók a közelben? – kérdezte Wilson.

– Tizenkét hajó közeledik – jelentette Anna –, de Bitran százharminc kilométerre van a parttól, talán lesz rá időnk.

A következő negyven percben Wilson a beérkező adatokat tanulmányozta, elsősorban a Wessexre érkező katonai csapatmozgásokat követte figyelemmel. A TŰV-nek és az ÉI-nek sikerült megnyitnia és stabilizálnia a féregjáratot Bitran erőterén belül. A menekültek gyalogosan és a legkülönbözőbb rendelkezésükre álló járművekkel haladtak át rajta. A túloldalon egyre nagyobb problémát okoztak a narrabri állomás személyzetének; személyvonatokba kellett beterelni az érkezőket, hogy odébb vihessék őket. A bolygóállomás vészterve nem tartalmazott ekkora tömeg váratlan és egyidejű fogadására és mozgatására vonatkozó előírásokat, főleg az utastermináloktól ennyire távol. Megtisztítottak két sínpárt, figyelmeztető hologramokkal kordonozták el, és ott terelték a menekülteket a több mint hat kilométerre lévő legközelebbi utasterminálhoz. Vonatok jártak mellettük a szomszédos síneken. Üres vagonok indultak az ostromlott világokra; veszélyesen túlzsúfolt kocsik érkeztek vissza. Légibotokkal és fegyveres katonákkal teli tehervonatok futottak be a Nemzetközösség minden pontjáról, és robogtak tova az elszigetelt, megtámadott városokhoz.

A TŰV és az ÉI egyre több féregjáratot irányított át sikeresen az evakuálási zónába, és ettől a rendező pályaudvar háborús övezetté változott. A tehervonatok a mellékvágányokra gurultak be, a légibotok a levegőbe emelkedtek, és belerepültek a féregjáratokba a menekültek feje felett. Bros páncélzatot viselő szakaszok masíroztak mellettük, és a civilek tapssal és üdvrivalgással köszöntötték őket.

Az Anshun fővárosához, Treloarhoz vezényelték a legnagyobb csapatokat. Wilson mindenképpen meg akarta menteni a várost, szüksége volt egy sértetlen, használható bolygóállomásra, hogy onnan küldhesse tovább a légibotokat a többi erőtérrel védett városhoz. Huszonöt világ légi osztagait vonták össze és irányították ide, a TŰV minden tőle telhetőt megtett, hogy az akadozó vasúthálózaton keresztül időben odaszállítsák őket.

Amikor megérkezett az első raj Treloarba, időlegesen megszüntették a várost védő erőteret, hogy felszállhassanak a levegőbe, és elindulhassanak a tengerpart felé. Kétszáz primer hajó már le is szállt az Anshun felszínére, és további ezer közeledett különböző magasságon. Wilson bele sem mert gondolni, milyen hatása lesz ennek a már amúgy is megtépázott környezetre. Ekkor azonban eszébe jutott a Dyson Alfa egyetlen lakható bolygója, és a folyamatosan felette keringő rengeteg fúziós meghajtású űrhajó. A primerek értékrendje nagymértékben eltér az emberétől.

– Felderítők mentek ki Treloarból – jelentette Anna. – A primerek egy Scraptoft nevű, part menti városnál szálltak le, amely hatvanöt kilométerre van onnan. Hamarosan beérkezhetnek a felvételek.

Wilson a videokijelzőre pillantott, amely a felderítő raj vezérgépének képeit sugározta. Mach kilences sebességgel haladt, a robotpilóta pontosan húszméteres magasságon tartotta a gépet. A talaj száz méter széles sávban felszakadt, fák csavarodtak ki, bokrok repültek messzire és házak dőltek össze alatta. Amikor kellőképpen megközelítette a partszakaszt, több száz apró, érzékelőkkel felszerelt lopakodó drón röppent ki a hajótörzsből, és szóródtak szét széles sugarú körben.

Amikor a felderítőgép átrepült a várost védő sziklafal felett, harminc primer hajót fedezett fel. A tenger felszínén lebegtek, sűrű gőzfelhő takarásában. A szinte tökéletesen fekete színű kúpokat csillogó erőtér vette körül. A fedélzet feletti felépítmény közepénél magas ajtók nyíltak le, vízszintes rámpát képezve. Kisebb gépek röppentek ki a nyílásokon, zömök, szürke hengerek, a testük alá hajlított, fém bogárlábakkal. Három energianyaláb találta el a felderítőgépet, és a kép eltűnt a képernyőről.

A lopakodó drónok ráálltak a tenger fölé kirajzó, hengeres testű gépekre, és feltérképezték az elektronikai, termikus, mágneses és mechanikai jellemzőiket, illetve felmérték a fegyverzetük és az erőterük erejét. Több típust azonosítottak, volt, amelyik csak fegyvereket és egyéb harcászati eszközöket szállított, de akadtak olyanok is, amelyek egyéni erőtérrel védett egységeket.

– Ők lesznek azok – dünnyögte Nigel Sheldon. A történtek ellenére is kíváncsi volt, hogyan is nézhetnek ki a primerek.

Harci légibotok indultak el Mach tizenkettes sebességgel Scraptoft felé. Primer repülőgépek indultak el, hogy útjukat állják. Energianyaláboktól és robbanásoktól sistergett a levegő a két ellenséges fél között. Villámok keletkeztek, és csapódtak a talajba több kilométeres körzetben.

Nyolc primer űrhajó enyhén megváltoztatta a röppályáját landolás közben, miközben áthatoltak az atmoszférán. A fúziós hajtóművek felperzseltek mindent maguk alatt, pillanatok alatt elpusztítva a tájat. A kövek és a sziklák megolvadtak a plazmacsóvák iszonyatos hőjétől, és szétfolytak a talajon. Vastag gőzfelhők csaptak fel a magasba, és kígyóztak a felhők fölé, ahol azután eloszlottak a levegőben. A légibotok és a primer repülőgépek szédítő sebességgel cikáztak a talaj felett, hogy elkerüljék az izzó részecskék felcsapó hullámait. A nyolc űrhajó tizenöt kilométeres magasságban lebegett, a hajtóműveikkel egyensúlyoztak. Bevetették a fegyverzetüket, és elkezdték kilőni a légibotokat.

A nyolc hatalmas csillaghajó hajtóművei felkorbácsolták a talajt. Nigel a vidéken átcsapó, húsz kilométer magas, földből és porból keletkezett szökőárat nézte, amely még tovább növekedett. A szökőár első hulláma elérte a Treloar erőterét, és átcsapott felette. A lerakódó portól és földtől éjszakai sötétség köszöntött a városra.

A szennyeződéstől láthatatlanná váló primer vadászok elkezdtek leszállni Scraptoft külterületein. A lopakodó felderítő drónok továbbra is követték őket, és sugároztak róluk mindent, amit csak érzékeltek a város körül viharként tomboló, fojtogató szmogban. A látható tartományban dolgozó szenzorok befogtak egy repülőgépet, amint éppen leszáll egy romhalmazzá vált turistaközpontban. Több helyen is megnyílt a hengeres hajótörzs oldala, és hosszú rámpák nyúltak le a földre. Erőtérrel megerősített, fekete páncélba öltözött idegen lények masíroztak le rajtuk.

– Magasabbak, mint mi – állapította meg Nigel szenvtelen hangon.

– Fura járásmód – jegyezte meg Wilson. A teremtmények négy lábát nézte, azt, hogy miként hajlanak, és a tompa karmokban végződő lábfejüket. Feljebb siklott a tekintete a törzsükön, és megállapodott a négy karon; mindegyikben egy-egy fegyvert tartottak. A ruhájuk tetején egy zömök félgömb ült, négy részre osztva, és mind a négy ugyanazt a szenzorelrendezést mutatta.

– Erős körülöttük az elektromágneses aktivitás – mondta Rafael Columbia. – Folyamatosan kommunikálnak egymással és a repülőgéppel. A repülőgépek kapcsolatban állnak a landoló űrhajókkal, csakúgy, mint a pályára álló hajókkal. A jelek nagyon hasonlatosak azokhoz, amilyeneket a Dyson Alfánál fogtunk.

– Tu Lee szerint a rakétáknak folyamatosan iránykövetésre volt szükségük – jegyezte meg Tunde Sutton.

– Az mit jelent? – kérdezte Rafael Columbia.

– A primer parancsnokok talán nem engednek túl nagy önállóságot a csatamezőn.

– Na jól van – vette át a szót Wilson. – Anna, van olyan elektronikai fegyverünk, amit bevethetünk ellenük?

– A központi nyilvántartás szerint van néhány elektronikai hadviselésre tervezett légibotunk.

– Remek! Azonnal küldjük ki őket. Vágjuk el ezeket a kommunikációs vonalakat, lássuk, hátha elérünk vele valamit.

Randvárosban végül kitört a pánik. Amikor az idegen űrhajók leszálltak a Trine’ba-tó felszínére, a buszpályaudvar környékén ácsorgó kocsisorok megindultak, a halálfélelemtől reszkető családok a völgyek felé indultak, hamis reménytől hajtva, hogy ott majd nagyobb biztonságban lesznek. Türelmetlenül dudáltak egymásnak, akkora lármát csaptak, ami még a hatalmas csillaghajók robaját is elnyomta. Több koccanás is történt az Y fordulók közben, a megzavarodott lakosok nem voltak tekintettel egymásra, veszett száguldásba kezdtek a járdákra is felhajtva.

Mark folyamatosan szemmel tartotta a megvadult tömeget, miközben Napo Langsallal az egyik busz energiaellátásán dolgozott. Már majdnem sikerült egy mellékáramkör segítségével életet lehelni a szupravezetős akkumulátorba.

– Kezdik elveszíteni az önuralmukat – mormogta Mark.

A busz előtt kígyózó sor megbomlott, az eddig békésen ácsorgó emberek tülekedni kezdtek a nyitott ajtó előtt, és elcsattantak az első pofonok is. Folyamatosan ordítoztak vele és Napóval, vicsorogva fenyegették őket, hogy azonnal indítsák be a buszt, különben nagyon megjárják.

Eldördült egy puska a pályaudvar közepén. Egy pillanatra mindenki megdermedt. Mark a földre vetette magát, és óvatosan emelte fel a fejét. Simon Rand sütött el egy antik sörétes vadászpuskát, amelyet most magasan a feje fölé tartott.

– Köszönöm a figyelmet, hölgyeim és uraim – mondta. Erőteljes basszusa betöltötte az egész pályaudvart, miközben lassan körbefordult, hogy mindenki őrá figyeljen. Még azok is megfordultak, és őt nézték, akik a pályaudvaron kívül tülekedtek a kocsik között. – Jelenleg még semmi olyasmi nem történt, ami miatt meg kellene változtatnunk az eredeti tervet. – Felhúzta a vadászpuskát, és az üres hüvely kipattant a csőből. – Elég busz van itt ahhoz, hogy mindenki felférjen, és hamarosan útnak indulunk, úgyhogy hagyjuk békén a szerelőket, hadd dolgozzanak. Most pedig azt szeretném, ha néhány önkéntes itt maradna velem a városban, afféle hátvédként, hogy biztonságban útnak indíthassuk a konvojt, és garantálhassuk, hogy el is jut a Magaslápig. Akinek van fegyvere, az jelentkezzen a váróteremben, ahol majd megkapja a további utasításokat! – mondta, azzal leeresztette a vadászpuskát.

– Remek! – mordult fel Napo.

Mark lecsukta a motorháztetőt, és megnyomta az újraindító gombot.

– Most milyen? – kérdezte a sofőrtől. A nő hüvelykujjával a levegőbe bökött. – Menj a következő buszhoz! – mondta Mark Napónak.

Napo vetett egy baljós pillantást a lézerkarabélyra.

– Nem kényszeríthet rá, ugye tudod?

– Tudom – bólogatott Mark, majd a Trine’ba-tó felett gomolygó, sűrű gőzoszlopokra pillantott, amelyek még mindig kitakarták az idegen űrhajókat. A tó még mindig haragosan háborgott, a hatalmas hullámok átcsaptak a tóparti sétányt védő fal fölött. – De igaza van, idő kell a lakosoknak, hogy biztonságosan elmenekülhessenek.

Dudley Bose rémülten tekingetett Mellanie-ra, miközben a busz felé igyekeztek. A tömeg szorosan összezárt körülöttük, tovasodorva őket.

– Szerinted lesz rajta hely? – kérdezte. Úgy tűnt, a busz máris teljesen megtelt, az összes ülést elfoglalták, és olyan szorosan álltak a folyosón, mint a heringek a dobozban.

– Ha ezen már nincs hely, akkor majd lesz a következőn – felelte Mellanie. – Nem esik bajod.

– Nekem... te nem jössz?

– Én csak később indulok utánatok – felelte a lány. Nem nézett Dudleyra, nem is igen látta őt, olyan sok szimbólum és ikon villózott a virtuális látómezejében. A beérkező adatok többsége semmit sem mondott neki. Néhány értelmezhető alapinformáció is fel-felvillant az őrült színkavalkád sűrűjében, amelyeket Mellanie szenzoradatoknak vélt. Újonnan aktivizálódott beültetéseivel a tó felett örvénylő gőzfelhőt pásztázta, és a takarásukban megbúvó hajókat tanulmányozta. Próbált visszafogott maradni, vérbeli riporterként viselkedni, aki minden helyzetben tárgyilagos tud maradni, de eluralkodott rajta az izgalom, az adrenalin ott zubogott az ereiben, a szíve hevesen kalapált, és remegni kezdett a teste. Az ÉI folyamatosan nyugtatgatta őt. Alaposan próbára tették; ez egyáltalán nem az volt, amire számított és vágyott, amikor alkut kötött az Érző Intelligenciával.

– Nem! – kiáltott fel Dudley. – Nem hagyhatsz el engem! Most nem. Kérlek... megígérted!

– Dehogy! – Mellanie két tenyere közé fogta Dudley fejét, majd hevesen megcsókolta a lökdösődő tömeg kellős közepén. A férfi lecsillapítása segített neki legyőzni a saját idegességét. – Nem hagylak el téged. Megígértem, és meg is tartom a szavam. De meg kell itt tennem egy-két olyan dolgot, amire senki más nem képes. Most pedig szállj fel a buszra, én meg majd követem a konvojt.

Időközben odaértek a busz nyitott ajtajához. Mellanie elengedte Dudleyt, és bátorítóan rámosolygott. Őszinte mosoly volt, másképp nem is tudta volna elengedni őt. Most Dudley volt az ő adu ásza, rajta keresztül érhet fel a csúcsra. Ugyanakkor az ÉI-beültetéseinek köszönhető új, rémisztő képességei miatt egyre többször gondolkodott el rajta, hogy szüksége van-e egyáltalán Alessandra Baronra és a műsorára. Abban nem volt biztos, hogy önállóan is használni tudja-e őket, de a tudat, hogy léteznek, soha nem tapasztalt magabiztosságot kölcsönzött neki. Korábban elsőként kapaszkodott volna fel a buszra, még a gyerekeket és az öregeket is félrelökte volna az útból.

A tömeg magával sodorta Dudleyt a buszra, így Mellanie végre elszakadt tőle. Dudley kikerekedett szemmel, rémülten nézett le rá a közlekedő folyosóról.

– Szeretlek! – ordította teli torokból.

Mellanie kényszeredetten rámosolygott, és dobott neki egy csókot.

Liz és Carys a furgonnál várakoztak. Mark vidámságot tettetve integetett Barrynek és Sandynek, akik a hátsó ülésen kuporogtak Pandával az ölükben.

– Segítek Simonnak – közölte. – Vigyétek Barryt és Sandyt a Magasláphoz!

– Veled maradok – mondta Liz.

– De...

– Mark, remélem, most nem azzal a macsó baromsággal jössz, hogy ez a férfiak dolga!

– Szükségük van az anyjukra.

– Ahogy az apjukra is.

– Nem hagyhatom cserben Simont. Elpusztítják a világunkat. Legalább ennyivel tartozom az embereknek. Néhányunknak el kell mennie innen, csak így kezdhetjük majd meg az újjáépítést.

– Egyetértek, és ezért itt maradok, hogy segítsek neked.

– Carys? – Mark könyörgő pillantást vetett rá.

– Ne is álmodj róla, hogy igazságot teszek köztetek. De ha ti ketten csatlakoztok Rand őrült gerillabandájához, akkor elszáguldok innen a gyerekekkel az MG-vel. – Megpaskolta kidudorodó kabátját.

– Biztonságban lesznek velem, megígérem. És a kézi számítógépeken keresztül kapcsolatban maradhatunk egymással.

Mark egy röpke pillanat erejéig elbizonytalanodott. Ugyan mikor vált belőlük puskadurrogtató, hős hazafi? Megrázta a fejét, majd sietve adott egy búcsúcsókot Carysnak.

– Köszönöm – mondta. Ekkor következett a munka nehezebbik része: be kellett tuszkolniuk a gyerekeket az MG-be, megígérve nekik, hogy anya és apa hamarosan utánuk mennek.

Sötét pontok váltak ki a felhőkből, amelyek rátelepedtek a Trine’ba-tó több mint felére. Leírtak egy kört a levegőben, majd csatasorba álltak, és nagy sebességgel megindultak Randváros felé.

– Jönnek – mondta Liz.

Mark betolatott a furgonnal az Ables Motors műhelyébe, ahol elrejthette szem elől. David Dunbavand a kocsi mögött állt, kiáltozva és hevesen hadonászva irányította őt. Marknak egészen eddig fel sem tűnt, hogy mennyire nehéz radar nélkül manőverezni, amely mindig pontosan felméri a távolságot.

– Így jó lesz! – kurjantotta David. – Menjünk! – Lehúzta a mézerpálca biztonsági kupakját, majd sietve kimentek a műhelyből. Az összes többi épülethez hasonlóan ez is alaposan megsérült a Régens-csúcsok bombázásakor. Az utcafrontra néző iroda mindegyik ablaka betört, a külső falak lemállottak, de az épület váza szerencsére épen maradt. Egy kis pénzzel és munkával könnyen helyrehozhatóak a károk.

Mark csak azzal tudta megőrizni a józan eszét, ha a jövőre gondolt, ha elképzelte, hogy nemsokára minden visszazökken a rendes kerékvágásba. Kizárólag ez tartotta benne a lelket. Leguggolt Liz mellé, aki a Mérleg Bár sörkertjének oldalfala tövében kuporgott. A robbanás lökéshulláma felborította a kerti székeket és asztalokat, amelyek egészen a Zanue autókölcsönző faláig repültek. Gyakorta jártak ide a kellemes nyári estéken, hogy egyenek egy jót és igyanak néhány italt a barátaikkal. Mindig kiültek a kerthelyiségbe, és beszélgetés közben a rakpart előtt lomhán sikló hajókat nézték.

Ezúttal is a tavat fürkészték a tekintetükkel, de most puskával a kezükben. A heves zivatar gyenge záporrá szelídült, a tüzek nagy része kialudt, már csak néhány karcsú, fekete füstcsík kanyargott az égbolt felé. Mark tisztán látta az idegen repülőgépeket, csupán néhány méterrel suhantak a hullámzó vízfelszín felett.

– Készüljetek! – érkezett Simon Rand utasítása a kézi számítógépen keresztül. – Úgy tűnik, hogy lassítanak. Jöhet az A terv.

Amikor Simon összetoborozta a két tucat önkéntes városvédőből álló seregét a buszpályaudvar várótermében, heves vita alakult ki a teendőket illetően. Az A terv szerint az idegenek leszállnak a városban, és így nekik lehetőségük lesz lesből leszedni őket, lelassítva a haladásukat. A B terv a legrosszabb forgatókönyvre vonatkozott. E szerint az idegenek nem szállnak le a városban, hanem továbbrepülnek, és megtámadják a konvojt. Ebben az esetben nem tehetnének semmi egyebet, mint hogy tüzet nyitnak rájuk, bízva benne, hogy eltalálnak egy-két fontos alkatrészt. Természetesen mindenki tisztában volt vele, hogy ennek az esélye a nullával egyenértékű. Simon sejtése igazolódott be, mint mindig.

Mark hátrapillantott a válla felett. Az utolsó buszok még látszódtak az autópályán a Feketevíz-szirt tövében, olyan gyorsan száguldottak, amennyire csak tudtak. Semmi sem védte őket, ezért minél előbb biztonságba kellett érniük. Már csak néhány perc, és eljutnak a Magasláphoz.

Elnézve a közeledő idegen repülőgépeket, Mark elbizonytalanodott, hogy a széles völgy valóban menedéket nyújthat-e a lakosságnak, ahogyan azt Simon állította. Az ő fejében az idegeneknek csónakokkal kellett volna kijönniük a partra, és napokba telt volna, mire eljutnak a Magasláphoz.

– Hol vagy, Carys? – kérdezte Liz.

– Pár perce kanyarodtunk rá a Magasláphoz vezető útra.

– Repülőkkel jöttek, de úgy tűnik, hogy leszállnak a városban.

– Vettem, szólj, ha elindulnak utánunk. Akkor azonnal le kell térnem az útról.

– Rendben.

Mark a kézi számítógép kijelzőjére nézett. A jelek a kerületi hálózat még működő szakaszain keresztül érkeztek. A Magasláp kommunikációs csomópontjai közül jó néhány működött, ezért a nagyobb távolság és a földrajzi árnyékolás ellenére is tartani tudták egymással a kapcsolatot. Mark sejtette, hogy ez az állapot abban a pillanatban megszűnik, amint az idegenek földet érnek, és letapogatják a területet a szenzorjaikkal.

Az első idegen repülőgép elérte a partvonalat. A víz felett lebegett, amíg a hajótörzshöz szorított, karcsú fémlábai kinyíltak. A következő percben leszállt a széles sétányra, a Mennyei Túra Utazási Iroda mólója mellett. A repülőgép fara nekiütközött a sétány falának, amely egy jó ötméteres szakaszon leomlott, tönkretéve a rávésett költeményt.

– Várjatok! – Simon hangja magabiztosságot sugárzott. – Előbb meg kell várnunk, hogy kiszálljanak, utána kezdődhet a rajtaütés.

Mark elcsodálkozott, hogy Simon hol tehetett szert ekkora harci tapasztalatra. Valóban úgy beszélt, mint aki tudja, hogy mit tesz. Valószínűleg különböző ÖI-tartalmakon keresztül képezte magát. Visszafordult a tó felé, és kikerekedett a szeme. Rengeteg idegen repülőgép közeledett feléjük, úgy hemzsegtek, mint a legyek.

– Ajaj! – nyögött fel David.

A Mennyei Túra Utazási Iroda mólója mellett landoló repülőgép ajtói lenyíltak, az idegen lények pedig lemasíroztak a rámpán.

Mark sok mindenről fantáziáit magában, amióta hallott az idegen teremtmények létezéséről, de egyáltalán nem ennyire robotszerűnek képzelte őket. Lehet, hogy tényleg robotok? Nézte, ahogy gyorsan, szisztematikusan szétszóródnak, és máris megváltoztatta a véleményét. Gyorsan mozogtak, és első dolguk volt, hogy fedezéket keressenek. Pillanatok alatt behatoltak a sétányra néző épületekbe.

Tizenkét idegen repülőgép landolt a tóparton. A gépek második hulláma tett egy kört a városi kórház mögött húzódó park felett, mielőtt kieresztették volna a lábaikat, hogy leszálljanak. Néhány gép továbbrepült a Feketevíz-szirt és az autópálya felé.

– Készüljetek! – mondta Simon. – A fegyvereink biztosan nem hatolnak át az erőterükön, úgyhogy inkább keltsünk akkora zűrzavart, amekkorát csak tudunk, és utána azonnal tűnjünk el innen.

Mark Lizre pillantott, aki ideges mosolyra húzta a száját.

Minden rendben – tátogta.

Mark óvatosan kilesett a fal fölött, és felemelte a lézerkarabélyt. Néhány idegen lény rohant át a sétányon, az épületek első sora felé igyekeztek. Célra tartott, de azonnal belátta, hogy Simonnak igaza van, a lézerkarabély nem tesz túl nagy kárt a páncéljukban. Oldalra húzta a fegyver csövét, és az egyik épületet vette célba, hátha ki tudja lőni az egyik meggyengült tartóoszlopot, és rájuk omlaszthatja a tetőt.

Valaki tüzet nyitott. A levegő szikrázott az idegen lény körül, a testét védő erőtér eltérítette az energianyalábot. Azonnal viszonozták a tüzet, és a Bab’s Kebabs étterem a következő pillanatban felrobbant a Swift Streeten.

Mark lebukott a szanaszét repülő izzó törmelék elől.

– A francba! – átkozódott.

A Feketevíz-szirt felé repülő négy gép élesen visszafordult, és alacsonyan suhantak a város felé. Mézerekkel sújtottak le a városra, a nyomukban lángok csaptak fel a háztetőkről.

– Szedjétek le őket! – ordította valaki a kézi számítógépen keresztül. – Lőjetek vissza! Adjatok nekik!

Két újabb épület robbant fel, az izzó, füstölgő szerkezeti elemek süvítve röpültek a levegőben. Kompozitpanelek gurultak végig az utcán, pusztító, lángoló szekérkerekekként. Lézernyalábok, ionlövedékek és hagyományos golyók csapódtak be a vízpartra néző épületekbe. Két idegen repülőgép erőtere enyhén megremegett az elektrosztatikus töltéstől.

– Lemészárolnak minket! – sikoltotta valaki.

– Szedjétek le őket! Végezzetek velük! Öljétek meg mindet!

Mark fölött zizegve sisteregni kezdett a levegő. Egy fényes, ibolyaszínű fénycsíkot látott. Láng csapott ki a Babylon Kert étterem összes törött ablakán.

– Vissza! Húzzunk a picsába innen!

– Nem! Meglátnak minket! Szedjük le a gépeket!

– Hol jár a konvoj? Kijutottak már?

– Igen! Leszedtem egyet, láttam, amikor rádőlt a fal! Azt a ku...

Mostanra már legalább húsz épület borult lángba, és három újabb robbanás rázta meg az utcákat.

– Jézusom, mit tettünk?!

– Simon, ez a te hibád, te átkozott barom!

– Nyugalom! Mindenki maradjon fedezékben!

Mark Davidre pillantott, aki szorosan a falhoz lapult. Csukott szemmel, egész testében reszketve imádkozott.

– Ki akarsz törni? – kérdezte Mark Liztől.

– De nem a furgonnal, azt biztosan észreveszik.

– Jól van. – Mark a szájához emelte a kézi számítógépet. – Carys!

Liz erősen megszorította a férje karját.

– Ezt egyszerűen nem hiszem el! – suttogta hüledező hangon.

Mark hátrafordult, és követte felesége döbbent, hitetlenkedő pillantását.

– Ez meg mi a szart csinál?

Mellanie sétált az utcán, éppen az Ables Motors előtt haladt el, és a vízpart felé tartott. Az út közepére húzódott, hogy elkerülje a folyamatosan hulló törmeléket. A haja és a válla nedves volt a korábbi esőtől, de egyébként ugyanolyan csinos volt, mint mindig. Számos OÁ-tetoválás villogott az arca előtt és mindkét karja körül, mintha bőr helyett valójában azok fedték volna a testét.

– Hasra! – kiáltotta neki Mark.

Mellanie oldalra fordította a lejét, egyenesen ránézett, és együtt érzőn rámosolygott. Alig érzékelhető, aranyló, fraktálszerű minták mozogtak spirálvonalban a szeme körül.

– Maradj ott! – mondta halálos nyugalommal. – Ez meghaladja a képességeidet.

– Mellanie!

Öt lépést sem tett meg, amikor négy idegen katona ugrott ki Kate Varrodájából, áttörve a meggyengült alumíniumfalat. A karjaikat behajlították, hogy célba vegyék a lányt a fegyvereikkel. A mozdulataik előbb lelassultak, majd megakadtak. A négy idegen lény dermedten állt az utca közepén, mintha megfagytak volna.

Mark észrevette, hogy az összes repülőgép szép lassan leszáll. A Randváros felé száguldó, de még a Trine’ba-tó felett járó gépek megbillentek, süllyedni kezdtek, és keményen belecsapódtak a vízbe. Vízoszlopok csaptak fel a magasba, majd hullottak vissza, mint egy vízesés, láthatóvá téve a vízfelszínen bukdácsoló gépeket.

– Mellanie, ezt te csinálod? – kérdezte Mark kásás, elfúló hangon.

– Némi segítséggel, de igen – felelte a lány.

Mark nehézkesen felegyenesedett, próbált úrrá lenni lába remegésén. Liz is felállt, Mark mellé lépett, és rémülten bámult Mellanie-ra. David is összeszedte magát annyira, hogy kikukucskáljon a fal fölött.

– Jóságos ég! – hörögte.

– Vegyétek el a fegyvereiket! – mondta Mellanie. Mostanra tökéletes ezüstmaszkot öltött az arca, csupán egy-két vékonyka csík látszódott a bőréből az arcán és a homlokán.

– Ugye csak viccelsz? – hüledezett Mark.

A négy idegen katona a földre dobta a kezükben lévő fegyvereket.

– Nem viccelsz.

– Ezekkel át tudjátok lőni az erőtérpajzsaikat – magyarázta Mellanie. – Talán szükségetek is lesz rá, ha újra a nyomotokba szegődnek. Ez a leállás nem tart örökké, de addig itt tartom őket, ameddig csak tudom. – Mély levegőt vett, és lecsukta fémes szemhéját. – Most menjetek!

Mark lepillantott, Mellanie hangját hallotta a kézi számítógépen keresztül is.

– Mindenki szálljon kocsiba, és vonuljon vissza! – adta utasításba a lány. – Mindenki csatlakozzon a konvojhoz.

– Mi folyik itt? – kérdezte Simon Rand.

Mark a szájához emelte a kézi számítógépet.

– Csak tedd, amit mond, Simon! Megállította őket.

– Hogy állította meg őket?

– Marknak igaza van – mondta valaki. – Többet is látok közülük, dermedten állnak az utcán, és nem csinálnak semmit.

– Induljatok! – hallatszott Mellanie hangja. – Nincs sok időtök! Induljatok!

Mark úgy vizsgálgatta a földön heverő idegen fegyvereket, mintha egy iskolai bátorságpróbát kellene kiállnia. Az idegenek még mindig meg se moccantak.

– Gyere! – Liz megrángatta Mark karját, és elindult.

Mark utánasietett. Hatalmas, nehéz fegyverek voltak, cipelni is alig tudták őket, nemhogy használni és pontosan célozni velük. Mark felvett két fegyvert a földről, és közben végig óvatosan, ugrásra készen méricskélte az egyik idegent, attól félt, ha hozzájuk ér, azzal végleg megtörik a varázs, ismét mozgásba lendülnek, és iszonyatos bosszút állnak a hátráltatásukért. David odaballagott mellé, lehajolt, és ő is felvett egy vaskos, hengeres tárgyat.

– Tűnjünk már el innen, az isten szerelmére! – szólt rájuk Liz.

Mark megfogott egy harmadik fegyvert is. Felállt, és úgy iszkolt el onnan, mintha démonok kergetnék.

– Most hogyan tovább? – kérdezte Liz Mellanie-tól.

– Most elmentek.

– És mi lesz veled? Nem lesz bajod?

– Nem – mondta a lány, majd Markra villantotta jellegzetes, ragadozó mosolyát, melynek egyetlen férfi sem tud ellenállni. – Kvittek vagyunk?

– Kvittek.

– Köszönjük – mondta Liz.

Mark, Liz és David futásnak eredtek. A furgon hátuljába dobálták a zsákmányolt fegyvereket, majd beszálltak, Mark pedig tövig nyomta a gázpedált. A visszapillantó tükörben még egyszer utoljára Mellanie-ra nézett. Egy törékeny női alak négy hatalmas termetű, erős, nehéz páncélba öltözött idegen katona előtt, és csak várakozik, némán figyel, mint a sereg, amelyet lebénított.

Mellanie beültetései egy egészen új világot tártak fel előtte; többé nem értelmezhetetlen adathalmazok áramlottak a testébe, saját emberi érzékei élesedtek ki, és léptek át egy eddig ismeretlen tartományba. Látta a partra özönlő idegen lényekből áradó elektromágneses sugárzást. Minden egyes teremtmény szemkápráztatóan ragyogott a fekete spektrumban. Hosszú, összetett, lassan haladó jelek áramlottak közöttük, egymás körül táncoló, analóg, szorosan tömörített szinuszhullámokból álló vezetékek formájában. A vezetékek hálózatokat alkottak, rövid életű mintákat, amelyek folyton újrarendezték magukat. Összekötötték az egyedeket, majd ide-oda cikáztak a repülőgépek között, amelyek azután átalakított formában továbbították őket a Trine’ba-tó tó felett lebegő, kúp alakú űrhajókhoz. Mindkét hajóból óriási információoszlop nőtt ki, és indultak felfelé, áthatolva az atmoszférán, hogy utána eltűnjenek a magasban lévő féregjáratok transzdimenzionális örvényében.

Ez a rendszer tökéletesen különbözött Randváros elektronikai hálózatától; a gondosan tömörített, bináris impulzusok karcsú vonalai határozott céllal lüktettek körülötte. Miközben az emberi kommunikációs rendszer hatékony volt és letisztult, addig az idegeneké durva és kezdetleges. Ugyanakkor el kellett ismernie, hogy rendelkeznek némi velük született eleganciával. Mint minden szerves létforma.

Egy primer repülőgép manőverezett oda a sétány fölé, készen rá, hogy leszálljon. Mellanie a gépből áramló hullámmintákra koncentrált. Újabb beültetések aktivizálódtak a testében, és kezdtek halkan zümmögni. Tudta, hogy maga az ÉI van jelen ezekben a beültetésekben, elemzik mindazt, amit ő érzékel a világból, kibogozzák a hullámzó jeleket, hogy megfejtsék a jelentésüket. Miközben a repülőgépből kibocsátott jelek átfutottak a beültetésein, harsány, érthetetlen hangokat hallott valahol az agya egy hátsó zugában, amelyek suttogó kórussá álltak össze. Ezt követték a kisugárzott jelekből kibontakozó képek, mintha egy rég elfeledett álom elevenedett volna meg előtte. Többmilliónyi zavarodott szolga szemszögéből látta a világot, akik éppen egy keltetőtóból másztak ki egymás hegyén-hátán. A tó mellett állt a szobákká és csarnokokká alakított hegy, és ebben a hegyben lakozott minden élet forrása és központja a csillagrendszerben. Egy hegy, amelyet oly sok évvel ezelőtt minden hajnalban megvilágítottak a napsugarak. Ma már áthatolhatatlan felhőréteg takarta ki az eget, örök sötétségbe taszítva a világot, csupán a szüntelenül cikázó és becsapódó villámok szolgáltattak némi fényt, és ilyenkor látni lehetett a védelmező erőterekre hulló, mocskos kásás, havas esőt. Ugyanezt a fekete eget lehetett látni a magasban keringő aszteroidákról is, a turbulens áramlású felhőket jellegtelen szürkévé lestették meg a napsugarak és az izzó fúziós csóvák. Burjánzott az élet ez alatt az átláthatatlan fátyol alatt, az élet, amely egymástól elválaszthatatlan uralkodói csoportokból tevődött össze, amelyek megéltek mindenhol a csillagrendszerben, legyen az akár fagyos bolygó, akár a gázóriások körül keringő holdak egyike, vagy egy távoli aszteroida. Ez az élet most más csillagrendszerek bolygóira is átköltözött. Ez az élet most a féregjáratokon keresztül behatolt az Elanra, ahol birtokba vett egy tavat, hogy onnan kiindulva terjedjen szét a szárazföldön.

Ez az életforma önmagával kommunikált, utasította a katonaszolgákat, hogy nyomuljanak előre, és hatoljanak be a meggyengült épületekbe. Az emberi élőlényeket és a gépeiket kereste. Egyiket sem találta. De mozgást érzékelt, a katona-szolgák pedig az árulkodó infravörös jeleket követve haladtak tovább. A távolban, a város határán túl járművek mozogtak nagy sebességgel. Néhány repülőgép abba az irányba fordult, hogy megvizsgálja őket.

Az egyik katona-szolgára rálőttek. Azonnal viszonozta a tüzet, lerombolva az egész környéket, ahonnan a lövés érkezett. A repülőgépek az épületek fölé suhantak, és gamma-sugarakkal pásztázták át őket.

– Mindent elpusztítanak – mondta Mellanie.

– Nem ők, csak ő – helyesbített az ÉI. – Egyedül van. Felettébb érdekes létforma. Olyan életforma, amely tökéletes egységben él, és nemcsak önmagával, hanem a gépeivel is.

– Engem nem érdekel, hogy mi ez, még mindig pusztítja az embereket! – fakadt ki Mellanie.

– Mi is tudjuk.

Energia és programok áramlottak keresztül Mellanie beültetésein, újabb funkciókat keltve életre. Nem tehetett egyebet, mint hogy az áldását adja arra, ami most következik. Káprázatosan bonyolult és összetett OÁ-tetoválások jelentek meg a bőrén, és álltak össze egyetlen körré. Jelek áramlottak ki Mellanie testéből, felülírva azokat, amelyek összekötötték a szolgákat. Interferencia szaggatta szét a törzs szolgáinak összefüggő gondolatait. Új utasításokat kaptak a megváltoztatott jeleken keresztül.

Mellanie kilépett a fedezéke mögül, és elindult a Trine’ba-tó felé, hogy közelebbről is szemügyre vehesse az idegeneket. A szegény, szerencsétlen Mark Vernon figyelmeztetni akarta őt, ezért adott neki és a barátainak néhány idegen fegyvert, majd gondoskodott róla, hogy eltűnjenek onnan, és a város összes elszánt, harcias védője kövesse őket.

– Észrevette, hogy valami nem stimmel – mondta az ÉI. – Te is érzékeled?

A féregjáratokból érkező jelek megváltoztak. Utasítások helyett ezúttal kérdések próbáltak beférkőzni a katona-szolgák agyába. A primer uralkodó tudni akarta, hogy mi fertőzte meg az egységeit.

Az ÉI fenntartotta az interferenciát a randvárosi katona-szolgák kommunikációjában, és egy egyszerű választ továbbított Mellanie beültetésein keresztül.

– Megállítunk téged – üzente az ÉI Hajnali Fény Hegyének.

Mellanie érzékelte a mérhetetlen döbbenetet, amely végighullámzott az idegen lény több száz fényévre található, bolygónyi méretű, összetett agyán.

– Ki vagy te?

– Mi vagyunk az Érző Intelligencia, az emberek szövetségese.

– A Bose-emlékek ismernek téged. Te vagy a mozgásképtelen emberi uralkodó. Te vagy az egyéniségük végpontja. Azért teremtettek téged, mert tudták, hogy nélküled nem lennének tökéletesek.

Bose-emlékek – kapta fel a fejét Mellanie. A francba, ez nem hangzik túl jól. De talán mégis. Ez a fejlemény talán megnyugtatja végre az én új Dudley-mat – gondolta.

– Rosszul értelmezted a Bose-emlékeket – mondta az ÉI – De nem akarunk vitatkozni veled a különböző definíciókról. Azért léptünk kapcsolatba veled, hogy felszólítsunk, hagyd abba a harcot az emberek ellen. Ez értelmetlen háború, nincs szükséged ezekre a bolygókra!

– Az embereknek sem.

– Mindazonáltal ott élnek, és te elpusztítod őket. Fejezd be!

– Miért?

– Mert rosszat teszel, és ezt te is tudod.

– Az életet meg kell őrizni. Én élek. Nem halhatok meg.

– Nem fenyeget veszély téged. Ha folytatod ezt a háborút, akkor viszont veszélybe kerülsz.

– Ha létezik másik életforma, az fenyegetést jelent a számomra. Csak azzal biztosíthatom a halhatatlanságomat, ha teljessé válok.

– Magyarázd meg a teljessé válást.

– Ha egyedül maradok. Ha csak én élek mindenhol.

– Ez sosem történik meg.

– Fenyegetsz engem. El kell pusztítani téged.

– Mi csak tényeket közlünk. Nem tudsz teljesen elpusztítani minket. És a többi civilizációt sem, amelyek még a galaxisban léteznek. Meg kell tanulnod együtt élni velünk.

– Ez ellentmondás. Csak egyetlen univerzum létezik egyetlen élettel. És az én vagyok.

– Nem ellentmondás, csak még nincs tapasztalatod az együttélésben. De mi biztosíthatunk róla, hogy lehetséges.

– Becsapjátok magatokat, ha ezt hiszitek. Az élet növekszik és terjeszkedik. Ez elkerülhetetlen. Ez a lényegem.

– A valódi élet fejlődik. Te is megváltozhatsz.

– Nem.

– Meg kell változnod.

– Nem változom, növekszem. Tanulok. Túlszárnyallak téged. Elpusztítalak titeket, téged és az embereket.

Mellanie érzékelte, hogy a féregjáratokon keresztül a bolygóra érkező jelek megváltoztak. Hajnali Fény Hegye egyértelmű utasításokat adott a landolóhajókon tartózkodó katona-szolgáknak, majd leválasztotta őket a kommunikációs hálóról. Noha nem rendelkeztek fejlett önálló gondolkodással, a katona-szolgák követni tudták az egyszerű, egyértelmű parancsokat, és valós idejű felügyelet nélkül is használni tudták a fegyverzetüket.

Tizenhat repülőgép röppent ki a tó felett lebegő két űrhajóból. Öt g gyorsulással suhantak a levegőben. Célzószenzorokkal pásztázták Randvárost, Mellanie kiélesedett érzékszervei vakító keresőfényeknek mutatta őket.

– Nagyapa! – sikoltotta.

Egy kör alakú féregjárat nyílt meg mögötte, egy apró torzulás a térben egy méterrel a föld felett, amely különös, nagyító hatást keltett a levegőben. Gyorsan két méter széles, szürke körré hízott. Mellanie gondolkodás nélkül beleugrott.

Két másodperccel később tizenhat atomlézer találkozott abban a pontban, ahol az imént még a lány állt.

Mellanie feltápászkodott a fűből, szemét behunyta, majd hunyorogni kezdett a meleg fénytől, és fájdalmasan felszisszent, mert csúnyán beütötte a térdét, amikor földet ért. Lehűlt a bőre, platinaszínű ragyogása szép lassan elhalványult, és visszatért az egészséges barnasága, amelyet a drága augusztai szalonban szedett össze. A teste is azonnal reagált a változásra, a szívverése normál tempóra lassult, abbamaradt a remegése, és visszatért az erő a tagjaiba. Ennyit az új beültetéseknek köszönhető sérthetetlenségről.

A féreglyuk átjáróját egy sima felületű sziklába építették a háta mögött. Egy háromszög alakú ponyvát feszítettek ki fölé. Mellanie szétnézett és... azonnal megfeledkezett sajgó térdéről, kis híján hanyatt vágódott. Elveszítette az egyensúlyérzékét, a talaj felfelé kunkorodott előtte. A tengeribetegséghez hasonlatos szédülés fogta el.

– Hol a pokolban vagyok? – kérdezte.

– Ne ijedj meg! – mondta az ÉI. – Jelenleg ez az egyetlen használaton kívüli féregjárat a Nemzetközösségben, csak ezzel menekíthettünk ki téged.

– Ó... – Itt valaki alapos munkát végzett, fantáziában nem volt hiány. Mindenfelé magas hegyeket látott, amelyekről különböző méretű vízesések zubogtak alá a mélybe. A hegyek tövében kisebb-nagyobb tavak alakultak ki a völgyek aljában. A tengelyre illeszkedő állványzatról érkezett a napfény. – Ez nem a Mennyei Angyal – állapította meg.

– Persze hogy nem.

– De mesterséges gravitációja van, erre mi nem vagyunk képesek. Ez egy idegen állomás?

– Ez emberi építmény, egy roppant gazdag ember tulajdona. A gravitáció a forgásból származik, csakúgy, mint a Második Esély létfenntartó gyűrűjében.

– Ööö... nem nagyon figyeltem fizikaórán a suliban.

– Nem jártál iskolába, kicsi Mel.

– Köszi, jobbkor nem is emlékeztethettél volna rá, nagyapa. Szóval ki lakik itt?

– A tulajdonos ragaszkodik hozzá, hogy a kiléte titokban maradjon. De az adott körülmények között nem hiszem, hogy tiltakozna a jelenléted ellen. Időközben átprogramoztam a féregjáratot, hogy vigyen vissza az Augusztára. Lépj át rajta!

Mellanie még mindig tátott szájjal bámulta a tájat.

– Ez fantasztikus – suttogta maga elé, és hitetlenkedve csóválta a fejét. – És saját féregjárata van. – Szélesen mosolygott. – Ozzie!

– Ugye tiszteletben tartod a titkát?

– Igen, hogyne! – hirtelen megtorpant. Az adrenalinfröccs hatása, amely a lelket tartotta benne Randvárosban, elmúlt. Felemelte a karját, és egyetlen OÁ-tetoválást sem látott rajta. – Mi lett a konvojjal?

– Mind eljutottak a Magasláphoz.

– De... a flotta még napokig nem megy értük. Az az idegen szörnyeteg addigra mindenkit megöl!

– Valóban meg fogja próbálni.

– Helyezzétek át a féregjáratot a Magasláphoz! Ki kell menekítenünk őket onnan.

– Az nem lenne túl ésszerű, ez a féregjárat kicsi. A lakosoknak egyesével kellene átlépniük rajta. Ez órákig is eltartana, és könnyű célpontot nyújtanának Hajnali Fény Hegyének.

– Helyezzétek át!

Wilson taktikai kijelzője a Treolarból útnak induló elektronikai hadviselésre tervezett légibotokat nézte. Öt légibot bekerítő hadműveletbe kezdett a sűrű szmogfelhőben, hogy közrefogják a Scraptoftból szétspriccelő szárazföldi csapatokat. Az idegenek elhelyezkedését narancssárga és jádezöld hálók mutatták, amelyek a különös kommunikációs rendszerük alapján rajzolódtak ki. A szaggatott, látszólag véletlenszerű jelkitörések az idegsejtek közötti szinapszisokra emlékeztették Wilsont.

A lopakodó felderítő drónok képeket sugároztak neki a Scraptoft romos épületei közt előrenyomuló, páncélos primerekről. Az alakzatokból és a mozgásukból ítélve nagy tapasztalatra tettek szert a városi harcban. Máris számos lakost megöltek, akik ott maradtak a tengerparti kisvárosban; a fegyvereik iszonyatos tűzerejével képesek voltak romba dönteni egy egész épületet egyetlen lövéssel. A többi megtámadott világról érkező hírek is hasonló eseményekről számoltak be. A primerek meg sem próbáltak foglyokat ejteni.

Összesen több mint tizenötezer páncélos idegen katona szállt le a hatalmas űrhajókról, hogy biztosítsák a várost. Nekiláttak, hogy kialakítsanak egy biztonsági zónát, tíz kilométeres körben a város körül. Szállítójárművek jelentek meg a levegőben, amik erőtér-generátorokat hoztak, és olyan fegyvereket, amelyekkel könnyedén leszedhették a túlságosan közel merészkedő légibotokat. De ezzel egy időben legalább megszűnt a nyolc hajó által közrefogott védőgyűrű, noha a hatalmas szmog, amelyet keltettek, csak hosszú idő elteltével oszlott el.

Az a négy hajó, amelyek elsőként szállt le, időközben ismét felszállt, és belerepültek a bolygó felett megnyíló féregjáratokba. Wilson bele sem mert gondolni, hogy mit hoznak majd magukkal, amikor minden kétséget kizáróan visszatérnek.

– Az elektronikai hadviselésre tervezett légibotok aktívak – jelentette Anna.

A gépek felbukkantak a horizonton, és zavarni kezdték a biztonsági zóna határába telepített légvédelmi fegyverek szenzorait. Nem nyitottak tüzet a légibotokra. Közelebb repültek, és elkezdtek behatolni a primerek változatos kommunikációs rendszerébe.

– A jó életbe! – mordult fel Wilson. Első ízben mosolyodott el a nap folyamán. A lopakodó drónok felvételeinek tanúsága szerint a primer katonák lelassultak és szabálytalanul kezdtek el mozogni; mint az épp lejáró, felhúzható kakukkos óra.

– Küldjék vissza a harci légibotokat! – mondta Wilson Rafaelnek.

– Adjunk a nyavalyásoknak!

Az elektronikai harcászati légibotok kiterjesztették a támadásukat a repülőgépek és a tengeren landoló hajók közötti kommunikációra is. Ugyanazt a hatást érték el, a repülők céltalanul tovaszálltak, vagy lomhán zuhanni kezdtek.

Több ezer kilométerrel Anshun felett nyolc primer űrhajó megváltoztatta a röppályáját úgy, hogy Scraptoft felett repüljenek el. A változás azonnal megjelent a taktikai kijelzőn.

– Próbáljuk ki rajtuk is az elektronikai csapást – mondta Wilson.

– Hány elektronikai harcászati gépünk van még?

– A kormányzati nyilvántartás szerint hetvenhárom – felelte Anna.

– Készítsék elő az összesei!

– Igen, uram.

– Ha javasolhatunk valamit – szólalt meg az ÉI. – A bolygó kiberszférájának még működő elemeit is felhasználhatnánk hasonló hatás eléréséhez. A primer jelek nagyon érzékenyen reagálnak az interferenciára. Talán még civil eszközökkel is sikerülhet nagymértékű zavart keltem.

– Segítetek benne?

– Természetesen.

– Admirális! – szólalt meg Anna. – Megérkeztek a csillaghajók.

Az Anshun képviselőházának elnöke, Gilda Princess Marden és a kabinetje a Kormányzósági Palota alatt lévő lakossági óvóhelyen húzták meg magukat, és onnan irányították a város evakuálását, valamint próbáltak eleget tenni a flotta kérésének, és a rendelkezésére bocsátani a katonákat és a légibotokat. A föld alatt voltak, következésképp nem látták az eget. Amúgy sem láttak volna belőle szinte semmit, a zavaros füstköd még mindig ott örvénylett a város erőtere körül, és nem engedte át az űrből érkező fényt. Az Anshun többi városát azonban meg lehetett közelíteni, és több millió ember rekedt odakint, akik kétségbeesetten szerettek volna eljutni egy erőtér biztonságába. Még a bolygó napos oldalán is látták a magasban a primer űrhajók fúziós csóváit, amint ki-be közlekedtek a féregjáratokon keresztül. Új fények jelentek meg, a Cserenkov-sugárzás élénk türkizkék ragyogása, mintha váratlanul új csillagok gyúltak volna az égen. Öt ilyen fénylő pont bukkant fel egyenlő távolságra egymástól, háromezer kilométerrel a bolygó egyenlítője felett. Három hadihajó, a Rettenthetetlen, a Kíméletlen és a Bandita, valamint két felderítőhajó, a Conway és a Galihi léptek ki a valós űrbe.

Ezt követően többé nem lehetett szabad szemmel az égre nézni. A fúziós hajtóművek izzó lángcsóvákat húztak keresztbe-kasul a csillagképek előterében, hajók és rakéták száguldottak elképesztő sebességgel minden irányba. Hangtalan nukleáris robbanások világították meg az eget, és olvadtak össze még a bolygó napjánál is fényesebb ködfelhővé. Időnként energianyalábok hatoltak át az atmoszférán, izzó, csillogó, ibolyaszínű csíkok több tíz kilométeres magasságban, amelyek felvillantak egy-két másodpercre, majd eltűntek szem elől. Ahol becsapódtak a talajba, ott olvadt kőzet fröccsent szét a levegőben, elkeveredve a becsapódási pont körül tomboló tűzviharral. Sugárkitörések perzselték fel az ionoszférát, fényviharokat keltve bolygószerte.

Egy óráig tartott a csata, majd a fényes ködfelhő eloszlott, az ionrészecskék elsodródtak a bolygóközi térbe, ahol szétszóródtak és idővel kihűltek, majd lebomlottak. Még több primer űrhajó érkezett a féregjáratokon keresztül, benépesítve az alacsony pályájú űrt, élénk, karcsú csóvákat húzva maguk után. Órákon keresztül hullott a meteorzápor a földre, hosszú, fekete füstcsíkokat rajzolva az égboltra.

Akik még mindig odakint tartózkodtak a szabadban, fél szemmel az eget kémlelték, és próbáltak kitérni a zuhogó törmelék elől. Kettőzött erővel igyekeztek a legközelebbi biztonságos menedéket felé.

Az Ables furgon vadul ugrált a Magasláp murvás talaján. Mark nem kímélte a kocsit, olyan gyorsan hajtott, amennyire csak tudott. Ő vezette az életben maradt, maroknyi önkéntesből álló kocsisort. A buszkonvoj néhány kilométerrel előttük haladt. Az MG-t nem látta, de tudta, hogy ott száguld valahol a buszok előtt. Tiszta kommunikációs csatornát nyitottak Carysszal, a Magasláp hálózatának önjavító mechanizmusa harmincszázalékos állapotba hozta a rendszert.

– A leágazásnál vagyunk – közölte velük Carys. Vékony, feszült hangon beszélt. – Barry azt mondja, hogy ez az út vezet az Ulon-völgybe.

– Mit csinálnak? – fordult Mark Liz felé némiképp értetlenül. – Hazamennek?

– Fene tudja. – Az asszony megérintette a kézi számítógép egyik ikonját. – Simon, van valami ötleted, hogy hová kellene mennünk?

– Én azt mondanám, hogy a Turquino-völgybe – felelte Simon. – Az viszonylag keskeny, magas falakkal, ahol az idegen repülőgépek nehezen tudnak manőverezni.

– De zsákutcába torkollik! – vitatkozott Yuri Conant.

– Vezet egy út a Sonchinhoz – mondta Lydia Dunbavand.

– Egy gyalogösvény – szállt be a vitába Mark is. – Hegyi kecskék használják, ott még egy négykerék-meghajtású sem megy el.

– Ennek ellenére oda kell mennünk – makacskodott Simon Rand.

– Ki kell bírnunk valahogy, amíg a flotta megnyitja a féregjáratot, hogy kimenekítsen minket.

Liz dühösen rácsapott a műszerfalra.

– Hatszázkibaszotthetvenhatodik hely a listán! – üvöltötte. – Addigra nem marad belőlünk más, mint néhány fekete széndarab.

A kézi számítógép beérkező hívást jelzett.

– Van egy nyitott féregjáratom a Turquino-völgyben – hallatszott Mellanie hangja. – Sajnos nem nagy, ezért beletelik egy kis időbe, mire mindenki átjuthat rajta. Ha szerencsénk lesz, talán sikerül időben eltűnni innen, mire a primerek észreveszik, hogy mi történik. Simon?

– Az ég áldjon meg, Mellanie! – hálálkodott Simon. – Rendben emberek, mindenki hallhatta, a konvoj a Turquino-völgybe megy.

– Mellanie-t otthagytuk a városban – jegyezte meg Mark tompa hangon. Épp csak elérték a Feketevíz-szirtet, amikor egy hatalmas robbanás eltüntette a város egyharmadát. A távolból úgy látszódott, hogy a robbanás középpontja az Ables Motors műhelynél lehetett, pont ott, ahol Mellanie-t hagyták. Amikor látta és hallotta a katasztrófát, folyamatosan azt hajtogatta magában, hogy Mellanie minden bizonnyal megtalálta a kivezető utat. Most, hogy bebizonyosodott, hogy valóban kijutott abból a pokolból, nem is megkönnyebbülést érzett, sokkal inkább tétova félelmet Mellanie Rescorai különleges képességeit illetően.

– Azt mondta, hogy segítik – mondta Liz.

– Ugyan ki tudna ilyen segítséget nyújtani?

– Vagy olyasvalaki, mint Sheldon, vagy esetleg maga az ÉI. Sehogy máshogy nem juthatott ki onnan élve.

– De miért pont ő?

– Nem tudom, szívem. – Liz megsimogatta Mark karját. – Úgy tűnik, hogy Istennek mégiscsak van humorérzéke. De örülök neki, hogy a mi oldalunkon áll.

– A szentségit! – Mark erősen szorította a kormányt, és duzzogva bámult ki a repedezett, mocskos szélvédőn. Furgonokból, kisteherautókból, terepjárókból és buszokból álló hosszú konvoj kígyózott előttük. Letértek a Magasláp murvás útjáról, és egy még keskenyebb és rosszabb állapotú útra tértek rá, amely magas, sötétzöld lüpoplarok között kacskaringózott, és a Calsor-tanya mellett haladt el.

– Carys? – érdeklődött Liz.

– Megvagyunk, épp a nagy semmi felé száguldunk. Remélem, a kis barátnőtök tudja, mit csinál.

– Mi is.

A Turquino-völgy még a Magasláp északi beszűküléséhez mérten is keskeny volt, egy szinte teljesen szimmetrikus, V alakú hasadék, amely kétszáz méterrel a Magasláp szintje felett kezdődött. A meredek oldalfalak lejtőinek alján nyílhegyű útifű nőtt, de ötven méter múltán a növényzet teljesen kiszorult, a helyét csupasz kövek vették át. Vékony erek csurogtak lefelé a magasból a csipkés szélű sziklák közül, és olvadtak össze egy sebes folyású patakká, amely tajtékot vetve rohant a völgy aljában a Magasláp irányába.

Az odavezető út a Turquino-völgy bejáratánál már nem volt egyéb letaposott, füves csapásnál. Kizárólag a biztos léptű hegyi kecskék és juhok merészkedtek be a kanyonba.

Yuri Conant vezette a konvojt a terepjárójával. A kocsi meredek szögben állt a hasadék aljában, ahol a hideg vizű, sebes patak kitört a völgyből. A szélvédőn keresztül egyenesen rálátott a völgy bejáratát őrző, fenyegetően föléjük magasodó hegycsúcsokra. Úgy tűnt, hogy még a terepjáróval sem lehet folytatni az utat, a buszok pedig egészen biztosan nem tudnak átkelni a patakon. Áthajtott a túlpartra, és ott megállt.

Amikor kiszállt és hátrafordult, már tudta, hogy sosem felejti el a meredek lejtővel megbirkózni igyekvő, viharvert konvoj bizarr látványát. Széles napfénypászmák hatoltak át a szétszaggatott felhőrétegen, és csillantak meg a koszos járművek tetején és oldalán. A kisteherautókat rogyásig megpakolták, a tömött buszok ajtóit kinyitották, hogy a menekültek egy kis friss levegőhöz jussanak, a légkondicionálók ugyanis nem működtek. Az utasok ernyedten ácsorogtak a közlekedőfolyosón. A riadt gyerekek rémült sikoltozása és a sebesültek fájdalmas nyögdécselése már messziről hallatszott, a hangjuk betöltötte a szűk völgyet. Egyértelműen Carys acélszürke sportkocsija nyújtotta a legkülönösebb látványt, a teleszkópok megemelték a karosszériát, és az autó úgy pattogott a rázós talajon, mint egy összkerék-meghajtású terepjáró.

Könnyedén suhant át a patak felett, és parkolt le Yuri mellé. Carys leengedte az ablakot.

– Van valami nyoma a féregjáratnak? – kérdezte. Barry és Sandy az anyósülésen szorongtak, Panda hátul feküdt.

– Itt nincs.

– Rendben, továbbmegyek, ameddig csak tudok.

Yuri bágyadtan integetett, miközben Carys továbbhaladt lefelé, párhuzamosan a patakkal. Több terepjáró is követte; megérkezett az első busz, Yuri pedig csatlakozott a többiekhez, hogy segítsen a sebesülteknek.

Mire Mark odaért a rögtönzött parkolóba, a buszpályaudvarhoz hasonló látvány fogadta. Többen is a nyílhegyű útifűvel borított, alsóbb lejtőkön botladoztak, maguk után rángatva a gyerekeiket. Több-tucatnyian sürgölődtek a négy betegszállító busz körül, és segítettek leemelni a hordágyakra fektetett sebesülteket.

– Megvan! – hallatszott Carys felszabadult hangja a kézi számítógépen keresztül. – Ötszáz méterre vagyunk a völgy bejáratától. Mellanie is itt van, és nem viccelt, ilyen kicsi féreglyukat még soha életemben nem láttam.

– Vidd át őket! – kiáltotta Mark türelmetlenül. Érezte, hogy Liz erősen megszorítja a karját.

– Kiszálltunk az autóból – tudósított Carys –, még öt méter. Mellanie üdvözöl minket. Oké, üdv! Barry, menj előre, kicsim. Ez az. Fogd a kezem, Sandy. Mark, biztonságban vagyunk...

Mark hangosan felszipogott. Liz szélesen mosolygott, de közben párássá vált a tekintete. Hosszan egymásra meredtek, és végül Liz törte meg a csendet.

– Azt hiszem, jobb, ha mi is segítünk a többieknek.

Simon a sebes sodrású patak partján gyűjtötte maga mellé a híveit. Felemelte a kezét, amikor Mark, Liz és David elhaladtak mellettük.

– A fegyveresek gyűljenek össze a völgy bejáratánál, hogy fedezni tudjuk a barátainkat és családtagjainkat. Időbe telik, mire mindenki átjut a féregjáraton, és az idegenek minden bizonnyal utánunk jönnek.

Mark bánatos szemmel nézett a feleségére.

– Azt hiszem, ez megint nekünk szól – dünnyögte a bajsza alatt.

– Igen, de most már legalább van nehézfegyverzetünk. – Liz megemelte az egyik nagy és súlyos, henger alakú fegyvert, amelyet a primerektől vettek el.

– Azt sem tudjuk, hogy mik ezek és hogy működnek – grimaszolt Mark.

Liz ádáz mosolyt villantott rá.

– Égi szerencse, hogy Randváros legjobb szerelője itt van velünk – mondta, és kacsintott egyet.

A taktikai kijelző hosszú percekre elnémult, miután a Bandita belépett a hiperűrbe, és visszavonult az Anshun felett vívott csatából. Wilson különböző ikonok felett húzta el az ujjait, a szenzorok adatait hívta le. Nem sok működő szenzor maradt az Anshunon, de a légibotok továbbra is pásztázták az űrt a háborgó ionoszféra felett, noha meglehetősen szakadozott az adásuk. Negyvennyolc féregjárat sorakozott egymás mellett füzérszerűen elrendezve, kétezer kilométerrel a bolygó egyenlítője felett. Több különböző típusú primer hajó jött ki rajtuk, és száguldott keresztül a pusztító, radioaktív kozmikus por- és törmelékfelhőn, amely a bolygó körül örvénylett.

– Még mindig ott vannak – állapította meg Elaine Doi elnök asszony szörnyülködve. – Egyet sem zártunk be. Egyetlenegyet sem!

– Át kell jutnunk a generátorokhoz! – mondta Dimitri Leopoldovich. – Abszolút hiábavaló nyers energiával bombázni őket erről az oldalról, a féregjáratok maguk is irányított energiából keletkeznek.

– Köszönjük az előadást, akadémikus úr! – torkolta le Rafael Columbia. – Épp most néztük végig öt hajónk pusztulását, miközben minket akartak megvédeni, úgyhogy, ha nincs építő jellegű ötlete, akkor inkább fogja be a száját!

– Ötvenkét idegen hajó semmisült meg vagy vált használhatatlanná – jelentette Anna. – A lövedékeink hatásfoka minden esetben felülmúlta az övékét. Ugyanakkor sokszoros túlerőben vannak. És ez garantálja a győzelmüket...

– Mihez kezdünk most? – kérdezte az elnök asszony.

Wilsont undorral töltötte el a nő erőtlenül vinnyogó hangja.

– Miközben lefoglaltuk a csillaghajóikat az űrben, addig a légibotok sikeres csapást mértek a szárazföldi bázisaikra – tájékoztatta őket Rafael. – Kilencven százalékukat elpusztítottuk, elölről kell kezdeniük a megszállást.

– Feltételezem, bőven van hozzá utánpótlásuk – jegyezte meg az elnök asszony. – Már megint a többszörös túlerő.

– Ez igaz, de közben befejezhetjük az evakuálást.

– Mostanra már további nyolc féregjárat nyílt meg az erőterek belsejében – tájékoztatta őket Nigel. – Három órán belül befejezhetjük az Anshun kitelepítését.

– És a többi bolygó? – kérdezte Elaine Doi csípős hangon. Viszonylag gyorsan összeszedte magát a hadihajók elvesztése miatt, és kezdett új erőre kapni.

– Az elektronikai hadviselés hatékonynak bizonyult – szólalt meg az ÉI.

– Számottevően lelassítja a haladásukat, miután leszállnak a bolygók felszínére. Egyesével meg kell semmisíteniük a kiberszféra kommunikációs csomópontokat, miközben előrehaladnak. Ugyanakkor a legutolsó földre szállásuk aggodalomra adhat okot.

– Éspedig? – kérdezte Wilson.

– Lopakodó szenzorokkal megvizsgáltuk a legutóbbi szállítmányokat, amelyeket néhány bolygóra hoztak. Átjáróknak tűnnek, ami azt jelenti, hogy rögzíteni tudják a féregjáratokat a bolygók felszínén.

– Ha közvetlenül el tudnak jutni a bolygókra, akkor többé nem tudjuk megállítani az inváziót – mondta Nigel.

– Reálisan nézve amúgy sem tudjuk – mormogta Wilson. – Még ha vissza is verjük őket, a bolygók akkor is lakhatatlanná válnak. Nézzük csak meg, milyen súlyosan károsodott a környezet a megtámadott bolygókon.

– Szóval maga leírja ezeket a világokat? – kérdezte Elaine Doi.

– Alapvetően igen – bólintott Wilson.

– Keresztre feszítenek minket ezért! – sopánkodott az elnök asszony. – A Szenátus mindenkit eltávolít a helyéről, talán még börtönbe is csuknak!

Egy szöveg jelent meg Wilson virtuális látómezejében. Ne tedd! Nem ér annyit! A személyi azonosító kód szerint Anna küldte az üzenetet.

– Senki sem tudhatta előre, hogy ennyire iszonyatos lesz ez a háború – felelte Wilson szelíden.

– De igen – szólalt meg Dimitri.

Wilson a bolygókat jelző, áttetsző ábrák felé fordult. Az egyes kiberszférákat fakó aranyszínű fonalak illusztrálták. A szárazföldi primer bázisok környékén fekete foltok látszottak, és ez a sötét árnyék folyamatosan növekedett, felfalva az aranyló hálót.

– Semmi mást nem vethetünk be ellenük – értékelte a helyzetet Wilson.

– Csak egyet tehetünk: visszavonulunk, és átcsoportosítjuk az erőinket. – Mély levegővételek sorozatába kezdett, de még a tüdejébe áramló, friss oxigén sem űzhette el bénító kimerültségét. – Nem volt még olyan háború az emberiség történelmében, amelyben az egyik fél ekkora veszteségeket szenvedett volna ilyen rövid idő alatt. És én vagyok a főparancsnok. Dimitrinek igaza van, tudtuk, hogy ilyen borzalmas lesz, csak nem akartuk elfogadni az igazságot.

A ventilátorok hangosan zúgtak a védőrács mögött, és Jean Douvoir kapitány legnagyobb megkönnyebbülésére hatékonyan szívták ki a fullasztó, fanyar füstöt a Bandita parancsnoki hídjáról. A hadihajó csak a szerencsének köszönhette a megmenekülését; az utolsó irányított energiacsapás majdnem átszakította a hajótestet. Néhány helyen rések keletkeztek, amelyek erősen zavarták az elektromos áramkörök működését. A stabilizátorok jól működtek, de még a szupravezetők sem képesek ellenállni több megatonnányi nukleáris csapásnak. Miután a védelmi rendszerük ennyire meggyengült, Jean Douvoir úgy döntött, hogy belép a hiperűrbe, és kimenekíti a hadihajót a primer hajók össztüzéből.

– Merde! – mordult fel, miután újra felbukkantak az Anshun üstökösgyűrűje mögött. A virtuális látómezeje az önjavító elektronikai rendszer állapotváltozását vetítette elé. Nem sok tartalékuk maradt. Még egy hosszabb ütközetet nem élnének túl, márpedig az várna rájuk, ha visszatérnének. A primerek egész egyszerűen nem akartak kifogyni a hajókból és a lövedékekből. A másik négy csillaghajó kommunikációs ikonja vörös, „nincs kapcsolat” jelzéssel villogott.

– Helyzetjelentést kérek! – mondta Don Lantrának, aki a szenzorok működéséért felelt.

Don fájdalmas arccal nézett rá.

– Megszakadt a kapcsolat a Rettenthetetlennel. Ezzel mind odavesztek.

Jean legszívesebben teljes erőből beleöklözött volna a konzolba, de ez a súlytalanság állapotában teljesen értelmetlen, sőt nevetséges mozdulat lett volna. A legénységek nagy részét személyesen ismerte. A Mennyei Angyalon gyakorta jártak el szórakozni együtt, valódi barátságok szövődtek közöttük. Most már csak akkor találkozhat velük, ha magukhoz térnek az újjáélesztésből. Még ez sem enyhítette az iszonyatos csapást. A folyamat éveket is igénybe vehet... ha a Nemzetközösség túléli egyáltalán ezt a háborút.

Kime admirális kommunikációs ikonja villant fel a virtuális látómezejében.

– Milyen a hajó állapota, Jean?

– Hamarosan helyreállnak a főbb rendszerek, és visszamehetünk – felelte.

– Nem, térjetek vissza a Mennyei Angyalra!

– Maradt még hét rakétánk.

– Jean, eddig ötven újabb hajó jött át a féregjáratokon. Jól harcoltatok, mindenki jól harcolt, de az evakuálásnak mindjárt vége.

– Magára hagyjuk az Anshunt?

– Nincs más választásunk. Kimenekítjük a lakosságot az összes ostromlott bolygóról.

– Na ne! Mindegyikről? De tennünk kell valamit, nem hagyhatjuk, hogy ők győzzenek. Ma még csak huszonhárom bolygót veszítünk el, de holnap már százat. Harcolnunk kell ellenük.

– Eddig harcoltunk, Jean, és elértük, amit akartunk. A hadihajóknak köszönhetően értékes időt nyertünk az Anshun lakossága számára. De már csak a te hadihajód maradt, úgyhogy térj vissza a bázisra, ahol előkészítjük a hajót a következő ütközetre.

– Elértük, amit akartunk? – kérdezett vissza Jean csodálkozva. – Én nem így látom. Dimitrinek igaza volt, át kellett volna mennünk a féregjáratukon, és a túloldalon támadni meg őket.

– Tudod, hogy ezt nem tudtuk volna megtenni, túlságosan is nagy erőkkel védik őket. Megkeressük azt a csillagot, ahol a főhadiszállásuk van, és ott ütünk rajtuk. Te vezetheted a támadó osztagot, Jean.

– És mégis mennyi időbe telik, mire megépítünk annyi hajót, admirális?

– Annyiba, amennyi szükséges. Most térjetek vissza a bázisra!

– Igenis, uram.

Jean eloldotta ülése képlékeny műanyagból készült szíjait, majd megfeszítette a hasizmait, és próbált felülni. Mindenki őt nézte a hídon.

– Nem vagyok hajlandó elfogadni a vereséget – jelentette ki. – Mielőtt elindultunk volna a Mennyei Angyalról, frissítettem a biztonsági memóriamentésemet. Csatlakozom a bajtársaimhoz az újjáélesztésben. Visszavezetem ezt a hajót az Anshun fölé, ahol rászolgálhat a nevére. Ha valaki távozni szeretne, az szálljon be a mentőkapszulákba, a flotta begyűjti őket.

Csupa mosolygós arcot látott, és egy-két ádáz vigyort is. Senki sem akarta elhagyni a hajót.

– Rendben. Hölgyeim és uraim, megtiszteltetés volt önökkel szolgálni. Isten segedelmével az újjáélesztést követően ismét együtt szolgálhatunk.

Most azonban át kell programoznunk a hiperhajtóművet. Túlságosan sok biztonsági limitért kell kiiktatnunk.

Az alkonyat közeledtével végre felszakadozott a felhőzet, és a Magasláp rózsaszínes félhomályba burkolózott. Mark Vernon egy nagyobb sziklahalom mögött kuporgott harminc méter magasan a Turquino-völgy oldalán, és a vöröses árnyalatú tájat nézte, amint magába szippantja a fényt. Innen nem láthatta az Ulon-völgyet, amiért most kivételesen hálás volt a sorsnak. Nem bírta volna ki, ha pillanatokkal a távozás előtt még egyszer a szeme elé tárul az otthonuk.

– Most már nem kell sokat várni, szívem – biztatta őt Liz.

Mark a nejére mosolygott. Ismét lenyűgözte őt, hogy mennyire jól ismeri a felesége. Liz éppen egy kis pihenőt tartott, a hátát egy sziklának támasztotta, és egy vastag gyapjútakarót terített a vállára a Dau’sing-hegység felől érkező, csípős fuvallatok ellen.

– Remélem is – dünnyögte Mark. Már látszott alattuk a sor vége, alig ezren maradtak, a sebes sodrású, jeges vizű patak mellett araszoltak előre. Még a féreglyukat is látta onnan, ahol kuporgott, egy kisméretű, szürke kört, amelyet szép lassan bekebeleztek a völgy egyre sötétebb árnyékai. Az MG ott parkolt mellette, az egyike azoknak a járműveknek, amelyet már magára hagytak a menekültek a keskeny ösvényen. Időről időre átfutott Mark agyán, hogy vajon mennyi időbe telhet leereszkedni a völgy oldalán, és odarohanni a féregjárathoz. Úgy tűnt, hogy nincs túlságosan messze. Persze semmi hasznát nem venné a nagy rohanásnak, előbb úgyis a többieknek kell átjutniuk rajta. A sebesültek már mind átmentek, csak az ép és mozgásképes lakosok maradtak, mégis úgy tűnt, mintha csak komótosan vánszorognának. Hát nem fogják fel, hogy mennyire veszélyes a helyzet?

– Elérték a Magaslápot – jelentette Mellanie.

Mark bosszúsan pillantott a kézi számítógépre. Ezt meg honnan tudja? A kézi számítógép ekkor jelezte, hogy a Magasláp egyik kommunikációs csomópontja működésképtelenné válik.

Liz kézbe vette az óriási idegen fegyvert, és Mark mellé kuporodott.

– Húsz perc – mondta, és a kígyózó sorra pillantott. – Ennyi időnk maradt, talán még kevesebb.

– Talán. – Mintha felgyorsult volna a sor valamelyest. A kézi számítógép képernyője szerint újabb két kommunikációs csomópont vált le a Magasláp hálózatáról. Távoli, elfojtott hangot hallott, talán egy robbanásét.

– Mindenki készen áll? – kérdezte Simon. Markkal szemközt kuporgott a völgy túloldalán, és ő is egy nagyméretű, nehéz idegen fegyvert tartott a kezében. Mark viszonylag gyorsan megfejtette az idegen fegyverek elsütő szerkezetének rejtélyét, és átalakította, hogy az emberi kezek is használhassák. A kettős elrendezésű gombokat olyan sorrendben kellett megnyomni, ami nehézséget okozott az emberi ujjaknak. Az egyik fegyver rakétavetőként funkcionált, míg a másik három nagy erejű energiafegyverként.

– Fogjuk rá – mormolta Mark kelletlenül.

Liz a szájához emelte a kézi számítógépet.

– Készen állunk – válaszolta.

– Ne feledjétek, tüzelés után azonnal vonuljatok vissza! – figyelmeztette őket Simon.

Liz a szemét forgatta, és mosolyogva nézett Markra.

– Mindig így szoktuk.

Mark előrehajolt, és szenvedélyesen szájon csókolta a feleségét.

– Szerintem erre most nincs időnk – kuncogta Liz.

– Ha bármi történne – kezdte Mark félszegen –, tudd, hogy egész életemben szerettelek.

– Ó, szívem! Ha átjutunk azon a féregjáraton – kacsintott rá Liz –, tudd, hogy nem sokáig marad rajtad a gatyád.

Mark még vigyorgott, amikor a Magasláp egy újabb kommunikációs csomópontja vált használhatatlanná. Úgy becsülte, hogy az idegenek a Marly-tanya magasságában járhatnak, talán csak egy kilométerre a Turquino-völgy bejáratától.

– Visszajövünk ide? – kérdezte Liztől. – Úgy értem, hogy itt éljünk tovább?

– Nem tudom, Simon azt mondja, hogy mind visszatérünk.

– Te szeretnél visszajönni, ha lehet?

– Hát persze. Itt töltöttem a legjobb életciklusomat. Úgy élünk majd tovább, ahogy eddig.

Az idegenek három újabb kommunikációs csomópontot iktattak ki.

– Itt vannak – mormolta Mark.

Két óráig tartott, mire átprogramozták a Bandita különböző rendszereit, és amikor végeztek, azonnal visszaléptek a hiperűrbe. Maximális sebességgel mindössze kétpercnyire voltak az Anshuntól. Jean Douvoir minden figyelmét lekötötte a hysradar, amely a bolygó körül elhelyezkedő féregjáratokat mutatta, fényes gyémántokként ragyogtak a szeme előtt. Kiválasztott egyet közülük, és odairányította a hadihajót.

Amikor már csak harminc másodpercre jártak a célponttól, Jean Douvoir utasította a KI-t, hogy határozza meg a kitörési pontot. Általában a KI biztonsági programjai szabályozták a kilépés sebességét a hiperűrből. Ha keringési pályára álltak egy bolygó körül, akkor a röppályájuk illeszkedett az aktuális szökési sebességhez, hogy biztonságosan visszatérhessenek a valós űrbe. A limiterek nélkül Jean nulla egész kéttizedes fénysebességben határozta meg a visszatérés sebességét.

Cserenkov-sugárzás tört elő a téridőben keletkező hasadékból, ötszáz kilométerre a primer féregjárattól. A Bandita szökkent ki a lilás ragyogás közepéből, és a fénysebesség ötödével száguldott a féregjárat felé, és rohant neki a féreglyukat védő erőtérnek. Azonnal bekövetkezett a robbanás, a hajó tömege energiává alakult, javarészt ultrakemény sugárzás formájában, amely úgy törte darabokra az erőteret, mintha csak egy vékony, elöregedett üveglap lett volna. A primer féregjárat nyitva állt az Anshun felett időlegesen felizzó, új csillag előtt.

Az egyik hengeres testű idegen repülőgép átszáguldott a Turquino-völgy bejárata felett. Mark próbálta megcélozni fegyvere csövével, de a gép túl gyorsan cikázott, és eltűnt egy túloldali lejtő mögött, még mielőtt befoghatta volna. Hangos és haragos robajlás érkezett a Magasláp irányából.

Két újabb repülőgép tűnt fel, de ezek már sokkal lassabban mozogtak, mint az első. Marknak sikerült befognia az egyiket, és megnyomta a fegyver elsütő szerkezetének gombját. A repülő erőtere türkizkék színnel lángolt, elektrosztatikus vonalak cikáztak a felszínén, majd a földbe csapódtak. Liz is elsütötte az energiafegyverét, tovább növelve az erőtér terheltségét. A völgy túloldalán Simon kilőtt egy lövedéket a rakétavetőből. Kék lángnyelvek csaptak ki vízszintes irányban a meggyengült erőtérből, és izzó tűzlabdák pattogtak a repülőgép körül. A gép meredeken bedöntött, majd sebesen elhúzott onnan. A kísérőgép habozás nélkül követte.

– Gyerünk! – kiáltotta Mark.

Kiugrott a fedezékből, és meggörnyedve rohant a sziklák között, kezében a nehéz idegen fegyverrel. Ötven méterre, valamivel lejjebb a lejtőn kiválasztott egy újabb sziklahalmot. A lába hangosan cuppogott a nedves, nyílhegyű útifűvel borított talajon, a szíve hevesen kalapált. Liz ott zihált mellette, Mark mégis tébolyult arccal vigyorgott. Már-már élvezte a harci helyzetet.

Öt méterre voltak az új fedezéktől, amikor egy fülsiketítő robbanás eltüntette a sziklahalmot, amely mögött az imént lapultak. Mark azonnal hasra vetette magát, és iménti emelkedett hangulata egy szempillantás alatt elillant, a helyét a vakrémület vette át.

– Jól vagy? – próbálta túlordítani a fejük felett elhúzó repülő robaját.

Liz felemelte a fejét, és dühödten szitkozódott:

– Basszátok meg! Jól vagyok, menjünk! – Felforrósodott szikladarabok és füstölgő föld záporozott körülöttük. A nedves nyílhegyű útifű több helyen is lángra kapott, sűrű, fekete füstöt eregetve a magasba.

Mark félig kúszva, félig mászva húzódott be a következő sziklahalom mögé, és remegő lábbal, erősen zihálva rogyott le a földre. Amikor végre összeszedte a bátorságát és hátrapillantott, egy repülőgépet látott, amely mozdulatlanul lebegett a völgy bejárata felett. Tudta, hogy tüzet kellene nyitnia rá, de egyszerűen képtelen volt felemelni a kezében lévő fegyvert. Miközben bénultan bámulta az idegen gépet, az tüzet nyitott egy másik repülőre, amely akkor bukkant ki egy hegycsúcs mögül. Iszonyatos, vakító villanás kíséretében robbant fel, ami megrázta az egész völgyet, majd a roncs pörögve lezuhant.

– Mi a f... – hüledezett Mark.

– Mellanie – világított rá Liz. – Átvette felette az irányítást.

– A szentségit! – A gép tovasuhant, és a következő pillanatban robbanássorozat söpört végig a szűk völgyön.

Mark a féregjárat előtt kígyózó sorra pillantott. Mindenki a földön hasalt, senki sem mozdult.

– Menjetek már! – kiáltotta oda nekik. – Felállni, seggfejek, mozgás, mozgás! Gyorsan!

Természetesen nem hallhatták a hangját, de a féregjárat közelében lévők feltápászkodtak a földről, és tétován újra elindultak. Ettől a többiek is megélénkültek, és rémülten rohantak a féreglyuk felé, a korábbi, szabályos sor felbomlott. Tülekedni kezdtek a menedéket nyújtó, szürke színű kör előtt.

– Hát ez remek! – csikorgatta a fogát Mark. – Már csak ez hiányzott!

– Eddig szépen kitartottak – védte meg őket Liz.

A dulakodás csak néhány percig tartott, utána mindenki lecsillapodott, de a sorrend felborult, tétován tébláboltak a féregjárat körül; az egyre erősödő félhomályban a völgy alja feketébe fordult, és ettől a menekültek a fészkük körül zümmögő méhekre hasonlítottak.

– Mozgás előttünk – érkezett Simon recsegő hangja a kézi számítógépen keresztül.

Páncélba bújtatott idegenek osontak az elhagyott, üres buszok és autók között. Nehezen lehetett őket szemmel követni a sötét árnyékok között. A repülőknek nyomát sem látták. Mark a féregjárat előtt toporgó tömeget nézte, nagyjából négyszázan maradhattak még.

– Mark? – érkezett ismét Simon hangja. – Készen álltok?

– Fogjuk rá – ismételte önmagát Mark, majd kézbe vette a vadászpuskáját, és bekapcsolta az éjjellátó irányzékot. A buszok és egyéb járművek labirintusa neonkék színt öltött az osztriga színére hasonlító háttérben. Most már jól látta az idegen katonákat, könnyedén követhette a mozgásukat. Többen voltak, mint várta, sokkal többen. A járművekhez lapulva haladtak előre, ahol a legmélyebb árnyékokba húzódhattak. Előreszegezett fegyverrel néztek be a nyitott ajtókon és ablakokon, az emberi élet nyomait keresték. Ha sikerül eljutniuk a patakhoz, akkor a féregjárat előtt tolongó emberek könnyű célponttá válnak a számukra. Ez nem harc lesz, hanem kíméletlen mészárlás.

Mark az első buszra szegezte a karabélyt, végigsiklott a tekintete a karosszérián, és megkereste a nyitott motorháztetőt. Több mint egy órán keresztül szerelte a szupravezetős akkumulátorokat, a gyártó túlságosan sok biztonsági rendszert épített be, hosszasan kellett szöszmötölnie velük. Mark tüzet nyitott.

A szupravezetős akkumulátor kettéhasadt, a benne tárolt energia egyetlen hatalmas robbanással tört ki belőle. Láncreakciót hozott létre az áramkörben. Az összes többi akkumulátor is felrobbant, fehéren izzó törmelék fröccsent szét a levegőben. Idegenek repültek arrébb, vagy süppedtek bele a talajba, a fémszilánkok és az elektromos kitörések túlterhelték a páncéljuk erőterét.

Néhány fegyver is felrobbant a kezükben, tovább növelve a pusztítás mértékét.

Mark és Liz az első robbanást követően futásnak eredtek, sebesen ereszkedtek a lejtőn, folyamatosan közeledve a felbecsülhetetlen értékű féregjárathoz. Mostanra már csak kétszáz menekült maradt, de ismét mind lekuporodtak, amikor meghallották a félelmetes robbanásokat.

– Ez biztosan lelassítja őket – reménykedett Mark. – Most már kijutunk innen.

Elrohantak az utolsó sziklahalom mellett, amelyet fedezéknek néztek ki maguknak. Átgázoltak a patakon, és meg sem álltak, amíg a féregjárat előtt várakozó sor végéhez nem értek. Mark megfordult, de semmi egyebet nem látott, csak völgy bejáratában haragos lánggal égő nyílhegyű útifüvet.

– Simon! Simon, hol vagytok? – kérdezte aggódva.

– Szép munka volt, Mark! – hallatszott Simon megnyugtató hangja. – Visszavonultak. Beletelik néhány percbe, mire rendezik a soraikat. Addigra biztonságban átjuttok.

Mark Liz vállára támaszkodott, és lábujjhegyre állva próbált elnézni a sor felett. Már csak legfeljebb százan maradtak. Akár két perc alatt is átjuthatnak, ha egy másodperccel számol fejenként. Nem, egyszerre ketten is átférnek a féreglyukon, úgyhogy az csak egy perc. Legrosszabb esetben is másfél.

Ekkor nappali fény világította meg a Turquino-völgyet. Mark megfordult, és belebámult a szeme láttára megnyíló mennyekbe. Öt fehér csillag világított le rájuk vakító fénnyel a magasból, és folyamatosan nőtt a méretük. Dermedten bámult az új jelenésre, de a döbbenete gyorsan átcsapott páni félelembe.

– Neee! – kiáltotta bele a rémisztő, fehér fényárba. Kiszállt a lábából az erő, és térdre rogyott. Felemelte a kezét, és kétségbeesetten rázta az öklét. – Nem tehetitek ezt velünk! Már csak egy perc! Egyetlen kibaszott perc, és kijutunk innen! – Könnycseppek gördültek végig az arcán. – Átkozottak! Átkozott pokolfajzatok!

– Mark! – Liz letérdelt mellé a nedves földre, és átkarolta remegő vállát. – Gyere! Már majdnem ott vagyunk, szívem.

– Nem vagyunk ott, nem hagyják, hogy elmeneküljünk.

– Ezek nem ők – mondta Mellanie.

– Mi? – kapta fel a fejét értetlenül Mark.

A lány ott állt felettük, és az öt vakító, fénylő pontot nézte.

– Ezek a mieink. Sikerült.

– Mark! Állj már fel, Mark! – szólongatta Liz. – Mozgás! – A kezénél fogva próbálta felhúzni a férfit. Mellanie a másik oldalon nyúlt a hóna alá, és együttes erővel nagy nehezen felrángatták a földről. Az utolsó randvárosi menekültek is átjutottak a féregjáraton. Az öt csillag fénye halványulni kezdett a fejük felett. Mark tántorogva botorkált a féregjárat felé, még mindig nem hitte el, hogy megmenekültek, minden pillanatban azt várta, hogy egy lézernyaláb eltalálja a lapockái között, és kettéhasítja a testét.

– Már csak rád várunk, Simon – mondta sürgetőleg Mellanie.

– Én nem mehetek. Ez az otthonom. Annyi szörnyet pusztítok el, amennyit csak tudok.

– Simon! – ordította Mark kétségbeesetten.

– Menjetek, sok sikert! És térjetek vissza, ha tehetitek.

Mark odaért a féregjárathoz. Az utolsó, amit az Elan bolygóból látott, a sorsára hagyott MG volt, és a haragos tekintetű Mellanie, aki a völgyet pásztázta. A következő pillanatban átlépett a féreglyukon. A biztonságba.

Hajnali Fény Hegye mechanikus vezérlésű érzékein keresztül figyelte a kvantumtorzulást, amelyet az utolsó emberi csillaghajó okozott, amikor visszatért az Anshun felett vívott csatába. Felkészítette a hajóit a rakéta- és energiatámadásra. Túl gyorsan közeledett az emberi hajó. Túlságosan gyorsan falta a távolságot. Veszedelmesen gyorsan...

Semmi sem jelezte előre a veszélyt. Nem maradt elég ideje. Nyers energia áramlott végig a féregjáraton, és spriccelt szét a túloldalon, a féreglyuk-generátornál, az aszteroidán. A téridőben keletkezett lyuk azonnal bezárult, amikor megsemmisült a generátor, de a haldokló csillaghajó nyers energiája még átáramlott a féregjáraton. Több ezer hajó ragyogott fel egy pillanatra az aszteroida felett, a hajótestek elpárologtak a féktelenül tomboló energiaviharban. A féreglyuk-generátorok gravitációs torzulások kíséretében robbantak fel. Az aszteroida megrázkódott, amikor mintegy kétszáznyolcvanhét féregjárat omlott össze, majd hullott szét. A generátorokban és féregjáratokban tárolt energia egyetlen hatalmas, visszafelé ható kitörés formájában szabadult el, még tovább növelve a csillagközi féregjárat körül tomboló, izzó energiavihar pusztító erejét.

Hajnali Fény Hegye elborzadva nézte, amint a hatalmas csillagközi féregjárat, amely összekötötte a főhadiszállását az eredeti csillagrendszerével, megremeg és rázkódni kezd. Előbb több száz, majd több ezer uralkodói csoport agykapacitását használta fel rá, hogy írják meg a megfelelő vezérlőprogramot a váratlanul fellépő instabilitás megszüntetésére. Szép lassan sikerült megszelídíteni és irányítás alá vonni a vad energia kitöréseket. A féreglyuk-generátor megmaradt, és működő szegmenseit átalakította, hogy kompenzálja a lecsökkent kimenő teljesítményből származó hiányt.

Hajnali Fény Hegye a romos főhadiszállást nézte. Az egyik aszteroida és vele együtt az összes eszköz végérvényesen megsemmisült. Több ezer hajó pusztult el vagy vált használhatatlanná. Teherszállító hajók egész rajai sodródtak ki a végtelen űrbe, a leszakadó alkatrészek felforrósodva, bugyborékolva lökődtek szerteszét. Több mint háromezer, különböző méretű uralkodói csoport pusztult el vagy szenvedett súlyos sugárfertőzést. Közel százezer szolga halt meg vagy haldoklott.

Természetesen minden pótolható és újjáépíthető, de egy ekkora vállalkozás hatalmas erőfeszítéseket igényel. A Nemzetközösségbe vezető féregjáratok felét elveszítette, és ez alaposan lelassítja majd az előzetes terjeszkedési ütemet. Odahaza az anyarendszerben máris tucatnyi uralkodói csoport gondolkodott azon, hogyan lehetne az efféle öngyilkos támadásokat kivédeni a jövőben.

Hajnali Fény Hegye addig is áthelyezte a megmaradt féregjáratokat, hogy továbbra is összeköttetésben maradhasson azzal a huszonhárom új bolygóval, amelyeket a birodalmához csatolt. Némi idő elteltével újraindult a hajóforgalom, és a bolygókra szállította a megmaradt eszközöket. Az emberek az erőterek belsejében megnyitott féregjáratokon keresztül menekültek el a világaikról, így a szolgák gyakorlatilag akadálytalanul, ellenállás nélkül masírozhattak előre, hogy birtokba vegyék a szárazföldet.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Minél több idő telt el, annál nagyobb nyugtalanság lett úrrá Ozzie-n. Egyszerűen nem tudta megfejteni a bolygó rejtélyét, amelyre kerültek. Az időjárással kezdődött: folyamatosan ugyanaz a fülledt meleg telepedett rájuk, egészen enyhe, mindig ugyanabból az irányból érkező állandó széllel. Egy olyan bolygón, amelynek állandóan ugyanaz az oldala néz a nap felé, heves széllökéseknek kellene a hűvös, sötét oldal felé terelnie a meleget; erős áramlatoknak kellene kialakulniuk, amelyek folyamatosan körbe-körbe száguldanak a bolygón, és nem ennek a gyenge szellőnek kellene lengedeznie körülöttük. Természetesen az is elképzelhető, hogy egy szélcsendzónába kerültek, és tőlük távolabb, a zavarba ejtően távoli horizonton túl hatalmas viharok dúlnak, olyan félelmetes állapotok uralkodnak, hogy még a harcedzett, vén tengeri medvék sem merészkednek ki a nyílt vízre.

Ozzie különböző meteorológiai modelleket készített kézi számítógépe segítségével, és ezek mind megerősítették az elképzelését. Ugyanakkor a modellek nem vették figyelembe, hogy a bolygó egy gázmező belsejében kering. Nem lehetett tudni, hogy ez milyen hatást fejt ki a felszín közeli atmoszférára. A kézi számítógép nem rendelkezett a lehetséges kölcsönhatások elemzéséhez szükséges algoritmusokkal.

A távoli horizont felett lebegő, szürke felhőréteg is felettébb zavarta. Minden egyes alkalommal ellenőrizte a pozícióját, amikor felmentek a központi domb tetejére fát gyűjteni; a felhőréteg nem mozdult, mindig pontosan ugyanott lebegett. Ráadásul a gyenge szellő abból az irányból érkezett.

Egy ízben megpróbálta felmérni a közeli szigetek távolságát. A kézi számítógép tehetetlenségi navigációs rendszerével a sziget mindkét feléről bemérte a szigeteket, majd egy egyszerű háromszögeléssel elvégezte a becslést. A számításai szerint a legközelebbi szigetnek hetven kilométerre kellett lennie, ami azt jelentette, hogy a bolygó elképesztően hatalmas.

A legnagyobb fejtörést mégis a gázfelhő okozta. Nem tudott rájönni, mik lehetnek a belsejében lebegő, fénylő pontok. A szenzoraival végzett spektrográfjai vizsgálatok szerint vízből álltak.

– Nem mindegy? – kérdezte Orion, amikor Ozzie ismét elkezdett magában motyogni, miközben a beérkező adatokat tanulmányozta.

– Tudjuk, hogy át kell jutnunk egy másik szigetre, hogy megtalálhassuk a kivezető ösvényt. Mit számít, hogy mi van az égen?

– Nagyon is számít! – mordult rá Ozzie ingerülten. – Nem értem, hogyan alakulhatnak ki olyan vízgömbök. Nem állhatnak össze cseppekből, ahhoz túlságosan nagyok, több száz kilométer átmérőjűek is akadnak közöttük.

– Na és? Azt mondtad, hogy ezt a gázt be lehet lélegezni. Akkor miért ne lehetne benne víz?

– Nem ez a lényeg, kölyök! Inkább azt a kérdést kellene feltenni, hogy miért vannak ott.

– Oké. Miért vannak ott? – sóhajtotta Orion.

– Kurvára nem tudom! – fakadt ki Ozzie.

– Odahelyezték őket – mondta Tochee. – Feltéve, hogy ez a gázfelhő mesterséges, az építők szándékosan helyezték oda a vízbuborékokat. Céljuk volt velük.

– Köszönöm, Tochee – mondta Ozzie gúnyosan, majd visszafordult Orionhoz. – Ki akarom deríteni, hogy mi a céljuk, de ehhez alapvető információkra lenne szükségem.

– Mint például?

– A gázfelhő páratartalma, a nyomásértékek, a hőmérsékleti adatok és ehhez hasonlók. De így reménytelen. – Ozzie lemondóan legyintett rá arra a kevés eszközre, amijük volt.

– Miért fontos ez? – kérdezte Orion.

– Azért, mert számos ismeretlen erő munkálkodik itt. Ha többet tudnék erről a gázfelhőről, akkor talán megérteném a bolygó természetét is.

– Azt mondtad, hogy hatalmas, nagyobb, mint az Ezüstbolygó.

– Igen, az biztos. – Ozzie felsóhajtott, és feladta a hiábavaló próbálkozást. Mérgesen és kihívóan nézett fel a magasban csillogó, fénylő pontokra. – A pokolba velük, sokkal fontosabb dolgaink is vannak most!

– Már majdnem készen állunk – mondta Tochee. – Már csak egyszer kell útra kelnünk, hogy elég gyümölcsöt szedjünk.

– Rendben – dünnyögte Ozzie, és bizalmatlanul méricskélte a vízi járművüket. Amikor nekiláttak csónakot készíteni, úgy képzelte, hogy egy kis halászladikot építenek, szorosan záró hajótesttel és egy kis vitorlával, amely szépen dudorodik a széltől, ő pedig a csónak farában áll, és a legközelebbi szigethez kormányozza magukat. Az elektromos pengéje ismét működött, ami lényegesen megkönnyítette a favágást és -darabolást, ugyanakkor nem találtak részletes csónakkészítési útmutatót a számítógép enciklopédiájában. Így végül csak egy rozoga tutajra futotta az erejükből, amely első ránézésre addig képes fennmaradni a vízen, mint egy darab kő.

Az első nap azzal telt, hogy kivágtak egyet-egyet a sziget öt különböző fafajtájából, Tochee pedig lecipelte őket a partra. Egymás után kilökték őket a vízre, és nézték, hogyan viselkednek. A pálmafélék egyre mélyebbre süllyedtek, ahogy megszívták magukat vízzel, csupán a magas, nyurga, hosszú, szürke levelű törzsek lebegtek megfelelően. Természetesen ebből nőtt a legkevesebb a szigeten.

A következő öt nap során gyakorlatilag kiirtották a központi domb teljes szürke levelű faállományát. Ozzie és Orion felváltva forgatták az elektromos pengét, a gondosan legallyazott törzseket pedig Tochee vonszolta le a tengerpartra.

Ezt követte a kötélsodrás, amiről már részletesebb, sokkal jobban hasznosítható anyagokat találtak az enciklopédiában. Száraz, durva, éles pálmaleveleket használtak, Ozzie és Orion ujjaiból perceken belül kiserkent a vér. Elő kellett venniük a régi varrókészletet, hogy átalakítsák téli kesztyűiket, és tovább dolgozhassanak. Még Tochee amőbaszerű végtagjai sem álltak ellen a borotvaéles pálmaleveleknek. Lassan haladtak, de végül sikerült annyi kötelet sodorniuk, hogy összeköthessék a lecsupaszított fatörzseket. Három, ötméteres szálfákból álló köteg biztosította a tutaj vízen maradását, közéjük rövidebb törzseket illesztettek fedélzet gyanánt. A mindenhol jelen levő pálmalevelekből készítettek szögletes vitorlát, amely inkább tűnt durva gyékényszőnyegnek, semmint valódi vitorlavászonnak.

Orion fantasztikusnak találta a tutajt, alig várta már élete egyik legnagyobb kalandját. Tochee a maga szokásos, visszafogott módján nyugtázta a vállalkozás sikerét. Úgy tűnt, egyedül Ozzie nem lelkesedik kellőképpen, ismét neki kell megmondania nekik, hogy a Mikulás nem létezik. Bármennyit is nézegette a tutajt, folyton az jutott róla az eszébe, hogy ilyet a nyári szünetben unatkozó nyolcévesek is építettek volna.

Ozzie a vállára kanyarította a hátizsákját, majd útra keltek, hogy gyümölcsöt szedjenek az útra. Többféle gyümölcsöt is találtak a szigeten, elsősorban a part közelében növő bokrokon és mini pálmákon. Ozzie zsebkéssel vagdosta le őket az ágakról, és dobálta bele a hátizsákjába.

Orion és Tochee kétoldalt csörtettek mellette a sűrűben, mind a ketten majd kicsattantak az izgatottságtól, hogy végre elhagyhatják a szigetet. Ozzie szívből kívánta, bárcsak osztozhatna a lelkesedésükben. Gyakorta felpillantott a gázfelhőre, és minden egyes alkalommal megállapította, hogy itt valami nagyon nincs rendjén. Miért alkotna valaki egy ilyen lélegzetelállító csodát, hogy azután belehelyezzen egy közönséges bolygót a közepébe? Ennek így semmi értelme. Azt a gázfelhőt arra szánták, hogy éljenek benne, az ott Isten saját madárkalitkája. Azok a vízbuborékok és Johansson lebegő korallzátonyai megállóhelyek kell, hogy legyenek olyan lények számára, akiknek nincs szükségük gravitációra, akik fizikailag szabadok, ha efféle életforma lehetséges egyáltalán. Egyre határozottabban hitte, hogyha létezik valóságos központja a szilfen civilizációnak, akkor ennél alkalmasabb otthont nem is építhettek volna maguknak.

– Egy egész univerzum, amely hatalmas, de oly parányi is egyben, hogy senki sem tud a létezéséről – magyarázta neki Johansson. – Egy titokzatos, misztikus menedék, a csúcstechnológia leplébe bugyolálva. Mennyit tűnődtem eme ellentmondáson.

Ozzie próbálta felidézni, hogy mi mindent mondott még az ismeretlen férfi. Valami hasznosat. Johansson azonban nem bocsátkozott részletekbe, ugyanakkor nem lehetett figyelmen hagyni a tényt, hogy Johansson innen egyenesen visszajutott a Nemzetközösségbe.

Ozzie közel negyven perc alatt megpakolta a hátizsákját.

– Ennyinek már elégnek kell lennie – közölte a társaival.

– Király! – vigyorgott Orion, és jóízűen beleharapott egy mély bíborszínű, málnaízű gyümölcsbe. A gyümölcs leve rácsurgott az állára, és gyorsan letörölte a kézfejével.

Ozzie megpihent egy kicsit, és kihasználta a pillanatot, hogy végigmérje a fiút. Orion egy hosszú szárú nadrágból átalakított, rongyos rövidnadrágot viselt. Már nem volt annyira sovány, mint amikor néhány hónapja útnak indultak, a rengeteg gyaloglásnak és a fizikai munkának köszönhetően szépen megizmosodott. Rengeteg szeplő jelent meg fakó bőrén, enyhén lebarnult, de néhány helyen inkább csak megégette a nap, és mostanában állandóan koszos volt. Első, gyér szakállkezdeménye már ott pelyhedzett az állán. Vörösesszőke tincsei rendezetlen csomókban meredeztek mindenfelé, és kócos üstöké már kezdett hasonlítani Ozzie afro bozótjára. Röviden szólva jó úton haladt, hogy vérbeli, hamisítatlan vademberré váljon. Már csak egy ágyékkötő kéne rá és egy dárda a kezébe, és máris maga mögött tudhatna három évezrednyi civilizációs fejlődést.

Az én hibám – gondolta Ozzie bűnbánóan. – Határozottabbnak kellett volna lennem az indulásnál, és vissza kellett volna zavarnom Lyddingtonba. Ragaszkodnom kellett volna hozzá, hogy iskolába járjon.

– Mi az? – kérdezte Orion, és körbefordult, hogy Ozzie mit bámulhat annyira.

– Mikor fürödtél utoljára?

– Ma reggel úsztam egyet – felelte a fiú.

– Be is szappanoztad magad?

– Nincs szappanunk, azt mondtad, hogy túl nehéz, ezért nem hoztunk magunkkal a Jégcitadellából.

– Á, igen. És mi a helyzet a foggéllel? Azt sem használsz?

– Már csak egy tubussal maradt, és az a tiéd. Jók a fogaim. Mi ez az egész? – kérdezte.

– Csinálnunk kell valamit a hajaddal, ki tudja, mik fészkelnek benne.

– Te inkább a sajátoddal törődj – vágott vissza Orion.

Ozzie beletúrt a szakállába, és hirtelenjében feltámadt benne az apai felelősségtudat; mégis milyen példát mutat a fiúnak?

– Na jó, reggel mind a ketten visszatérünk a civilizációba, és adunk egy kicsit a higiéniának, rendben?

– Felőlem – vont vállat Orion közönyösen.

Ozzie felfigyelt rá, hogy ez a mozdulat kísértetiesen hasonlít az ő mit-érdekel-engem gesztusához.

– Remek! Van néhány fájl a kézi számítógépen, amelyeket szeretnék átnézni veled.

– Miféle fájlok? – kérdezte Orion gyanakvón.

– Csak némi háttérinformáció – válaszolta Ozzie. – Tudsz olvasni, ugye?

– Ozzie!

– Jól van, kölyök, csak kérdeztem. Akkor holnap.

– De holnap reggel útra kelünk, te mondtad.

– Tudom, de nem sok mindent tudunk majd csinálni a tutajon, nem igaz?

Orion összecsomósodott fürtjeit birizgálta az ujjaival, és közben az új Ozzie-t méricskélte.

– De igen – dünnyögte.

A tengerparton táboroztak le éjszakára, a tutaj mellett. Ozzie és Orion a sátorral sötétített egy kicsit, amikor aludni akartak. Az állandó fény nem zavarta Tochee-t, főleg azért, mert gyakorlatilag sosem aludt. Csak pihengetett.

Miután visszatértek, Orion azonnal tüzet rakott, és elkezdte sütni a halakat, amelyeket Tochee fogott. Ozzie leballagott a vízpartra, és a vízszűrő segítségével teletöltötte az összes kulacsukat és vizestömlőjüket. A víz csak enyhén volt sós, ennek ellenére közvetlenül nem lehetett meginni.

Miközben Orion befejezte a halsütést, Ozzie összepakolta a felszerelésüket. A terv egyszerű volt: amikor ő és a fiú felébrednek, megreggeliznek, és vízre rakják a tutajt. Elegendő gyümölcsük és sült haluk volt ahhoz, hogy napokig kitartson, vizet pedig folyamatosan vehettek a tengerből. Ozzie titkon bízott benne, hogy feleslegesnek bizonyul majd ez a sok előkészület. Háziszőttes vitorlájukat teljesen használhatatlannak tartotta, ezért faragtak néhány durva evezőt maguknak, Tochee majd hajtja őket előre. Úgy saccolta, hogy két nap alatt el kell jutniuk a legközelebbi szigethez.

Reggel Ozzie ügyelt rá, hogy Orion valóban tisztességesen megmossa a fogát. Ezután mind a ketten leültek, és nekiláttak kifésülni összegubancolódott hajukat. Ozzie elővette a borotvakészletét – az egyetlen luxuscikket, amihez ragaszkodott –, és nekiesett a szakállának. A gyémánt bevonatú penge könnyedén bánt el dús bozóttal, de egy közönséges tükörnek azért nagy hasznát vette volna.

– Miért nem használod a kézi számítógépet? – kérdezte Orion. Megérintett néhány ikont, és Ozzie elé tartotta a képernyőt. A kamera Ozzie arcát mutatta, alaposan felnagyítva a fejét.

– Kösz – dörmögte, majd ismét kézbe vette a pengét, és ezúttal jóval magabiztosabban folytatta a borotválkozást. Talán mégsem lesz olyan reménytelen vállalkozás a fiú beiskolázása.

Reggeli után az összes úti felszerelésüket hátizsákokba és különböző méretű táskákba tették. Az összegyűjtött gyümölcsöt és az előre elkészített élelmet fonott kosarakba pakolták. Mind a hárman felsorakoztak a tutaj mögött. Előrelátóan közvetlenül a víz mellett építették meg, néhány méterre tőle, hogy minél könnyebben vízre rakhassák. Tochee állt középre, majd mindhárman tolni kezdték a tutajt a puha homokon, bele a tengerbe. Ozzie minden idegszála megfeszült, amikor a lapos hullámok a szerkezet alá nyúltak, és megemelték az elejét. Alig mert odanézni, fogalma sem volt, hogy mihez kezdhetnének, ha elsüllyed a lélekvesztő.

A tutaj eleje veszedelmesen csapódott lefelé a hullám hátáról, majd ismét felemelkedett, miután a végét is sikerült beletolniuk a tengerbe. Ozzie derékig gázolt a vízbe, maga előtt tolva a tákolmányt. Tochee megkerülte, majd lemerült a víz alá. Az első, szigeten töltött napjukon Tochee alaposan meglepte őket azzal, hogy milyen könnyeden mozog a vízben, időnként úgy tűnt, mintha otthonosabban érezné magát a tengerben, mint a szárazföldön. Szabadon alakítható, amőbaszerű végtagjai ellaposodtak és uszonnyá változtak, ezekkel hajtotta magát előre, méghozzá meglehetősen gyorsan, ráadásul sokáig bírta levegő nélkül. Ennek a képességének köszönhetően ő látta el hallal a kis társaságot, született cápaként csapott le a zsákmányra.

Orion térdig gázolt a vízbe, és elégedett vigyorral a képén nézte a ringatózó tutajt.

– Hát nem lenyűgöző, Ozzie?

– De, az – mormogta Ozzie, és továbbra is meredten nézte a tutajt, még mindig tartott tőle, hogy megadja magát, és elsüllyed. Nem emelkedett annyira a víz fölé, mint várta, és még lejjebb süllyed majd, ha rárakják a csomagokat. De fenn maradt a vízen, és lebegett...

Húsz méterrel arrébb Tochee kiugrott a vízből, félig átfordult a levegőben, mielőtt hatalmas csobbanás kíséretében visszazuhant.

– Gondolom, neki is tetszik a dolog – jegyezte meg Ozzie. Megfogta a kötelet, és kiballagott a vízből, majd kikötötte a tutajt a karóhoz, amelyet előzetesen a csomagjaik mellett vertek le a homokba.

– Gyere, kölyök, pakoljuk rá a csomagokat!

Orion kirohant a vízből.

– Hogy nevezzük el?

– Mi? – A kérdés váratlanul érte Ozzie-t.

– Hogy nevezzük el a tutajt? Minden hajónak van neve.

Ozzie szólásra nyitotta a száját. A Puszta Kétségbeesés? Vagy Titanic II? Orion némán nézte őt, azzal a jellegzetes, várakozó kifejezéssel az arcán. Végül is több napig tartó, megfeszített munkával építették meg, legyen bármilyen rozoga is.

– Nem is tudom – felelte tanácstalanul. – A Felderítő hogy hangzik? Vagy inkább Ösvénykereső.

– Aszta! Ozzie, ez csúcs, nekem tetszik. – A fiú a tutaj felé biccentett. – Ezennel Ösvénykeresőnek keresztelem el ezt a hajót, Isten áldása legyen rajta és összes utasán.

Inkább Isten segítse az utasait.

– Na jó, rakjuk rá a csomagokat! – Ozzie felkapott két, élelemmel teli, fonott kosarat, és visszament a vízbe.

Tizenöt percbe telt, mire mindent felpakoltak. Tochee ismét felbukkant a víz alól, nedves, színes tollain megcsillantak a napsugarak. Hevesen megrázta magát, széles sugárban szórva szét a vízcseppeket.

– Készen állunk az indulásra? – kérdezte a kézi számítógépen keresztül.

– Nincs miért tovább várni – felelte Ozzie.

Az Ösvénykereső meredeken oldalra billent, amikor felmásztak rá, főleg, amikor Tochee is csatlakozott hozzájuk. Ozzie ellenőrizte a merülésüket, a víz majdnem átcsapott a tutaj oldalának peremén, de fenn maradtak a felszínen. Apró halak úszkáltak alattuk. Én nem az apró halak miatt aggódom.

– Na jól van, matrózok, mindenki a helyére! – mondta igazi kapitányhoz méltón. Ő ült az egyik oldalon, Orion a másikon, és Tochee középen. Mind a hárman evezőt ragadtak, és útnak indultak. Szánalmasan indult a kaland, alig vánszorogtak, de Ozzie egy idő után elkezdett iramot diktálni, és ettől kezdve összehangoltan lapátoltak. Amikor százméternyire eltávolodtak a parttól, Ozzie éreznie kezdte az arcán a szelet.

– Ennyi elég lesz – mondta –, próbáljuk ki a vitorlát!

Ozzie és Orion meghúzták a köteleket, és felvonták a négyszögletes vitorlát a négyméteres árbocra, amely nemrégiben még a legmagasabb fa volt a szigeten. A kötelek baljósan nyikorogtak, de a vitorla szépen kidudorodott, miután elhagyták a sziget szélárnyékát.

Orion sóvárogva nézett vissza a szigetre.

– Haladunk? – kérdezte.

Tochee belelógatta csápszerű nyúlványát a vízbe.

– Haladunk – felelte.

– Ez az! – Orion boldogan tapsolt. Levette a szemét a szárazföldről, és az előttük felsejlő, apró, sötét foltokra, a szigetvilág többi szigetére meredt. – Melyikre megyünk?

– Jó kérdés – mondta Ozzie. – Tochee, oda tudsz irányítani minket balról a másodikhoz? Szerintem az van a legközelebb.

– Megpróbálom – válaszolta Tochee. Beledugta a kormánylapátot, egy széles evezőlapátot a vízbe, amelyet egy kezdetleges forgócsaphoz rögzítettek.

Most, hogy eltávolodtak a szigettől, egyértelműen feltámadt a szél, és belekapaszkodott a vitorlába. Ozzie belelógatta a lábát a vízbe, és mélán nézte a hátuk mögött folyamatosan zsugorodó szárazföldet.

A civilizáció valódi áldás, amit egészen addig nem értékelünk kellőképpen, amíg összeomlással nem fenyeget. Azon a végtelenül hosszú napon ott az Elan bolygón Mellanie megtanulta, milyen könnyen és gyorsan eljöhet az összeomlás pillanata. A halálfélelem mindenkiből előhívta a túlélő ösztönt, az emberek kivetkőztek magukból, és úgy viselkedtek, ahogy más körülmények között soha. Sosem feledi el az utolsó néhány órát, mialatt ott ácsorgott a kisméretű féregjárat mellett a Turquino-völgyben. A tömegen szép lassan úrrá lett a pánik, fokozatosan nőtt a kétségbeesésük és az egymás iránti ellenszenvük. Egy olyan erős személyiségre volt szükség, hogy rendet teremtsen, mint Simon Rand.

Most, egy héttel később mindez végtelenül távolinak tűnt. Alessandra lakásában volt, egy felhőkarcoló hatvanötödik emeletén; az ablaknál állt, és Salamanca utcáit nézte. A városok éjszaka valahogy élénkebbnek tűntek, és nem volt ez másként az Új-Ibéria fővárosával sem. Gazdag világ volt ez, az elsők között népesítették be az első generációs bolygók közül, a lakossága mára elérte a kétmilliárd főt. Salamancában tizenkétmillió ember élt, a város csillogó fényei elnyúltak egészen a látóhatár pereméig; központjában, a fém és üveg felhőkarcolók dzsungelében szabályos rácsos alakzatban építették az utcákat, de a központtól távolodva a rend felbomlott, és a külső kerületekben, ahol a fényszennyezés már elhomályosította a kilátást, az utcák véletlenszerűen kanyarogtak. Az elmaradhatatlan, ezüstösen csillogó sínpárok törték meg az úttestek szabályos egyhangúságát, pókhálószerűen fűzve össze az egyes kerületeket és a TŰV-állomást, állandó forgalmat bonyolítva. A vonatközlekedés mindig is elsőbbséget élvezett, az árunak időben oda kellett érnie a célállomásra. Az invázió idején azonban megállt az élet a Nemzetközösségben, és csak most kezdtek visszazökkenni a dolgok a rendes kerékvágásba.

Mellanie felemelte a fejét, és körülnézett. Látni lehetett a várost körülvevő erőtér csillámlását; meglehetősen szokatlannak és furcsának találta, hogy csak homályosan látja a csillagok fényét. Az összes nagyobb város rendelkezett erőtérrel, de alig használták őket, csupán a legerősebb hurrikánok alkalmával aktiválták őket, hogy megóvják a lakosságot és az épületeket.

– Még mindig ugyanolyan, igaz? – kérdezte Alessandra, amikor odalépett Mellanie mellé. – Változásokra számítottam, amikor visszatértem, de csodás érzés, hogy minden ugyanolyan, mint régen. Én is órákig ácsorogtam az ablakban, és csak bámultam kifelé.

Beletelt néhány napba, mire a TŰV visszaállította a normális vonatközlekedést a bolygók között. Természetesen a többmilliónyi menekült élvezett elsőbbséget, akik próbáltak új otthont találni maguknak a Nemzetközösség megmaradt világaiban. A Wessex még nem nyerte vissza a régi erejét, a TŰV megfeszített munkával igyekezett megjavítani azokat a féreglyuk-generátorokat, amelyek tönkrementek a harcban, amikor Nigel Sheldon egzotikus energiával sújtott le az ellenségre a bolygó felett. Még mindig akadoztak a szolgáltatások a második generációs őr érintett szektorában, de a bolygók uniszféra összeköttetése megmaradt. Az Auguszta és az Új-Ibéria között gyorsan helyreállt a vonatközlekedés, így Alessandra három nappal a Bandita utolsó útját követően hazatérhetett.

Mellanie első alkalommal látogatott el Alessandra lakásába. Két nappal ezelőtt hagyta el Ozzie mesébe illő aszteroidáját, miután megnyitották számára a féregjáratot az Augusztára, azt követően, hogy Randváros összes menekültje biztonságba került. A köztes időt Dudley társaságában töltötte, meg kellett nyugtatnia őt, és rendeznie a saját gondolatait. Most, hogy az ÉI különleges beültetései elnémultak, korábbi határtalan magabiztossága megcsappant. Fogalma sem volt, hogyan kellene a Paula Myóval és a Csillagutazóval kapcsolatos nyomozását folytatnia. Nem tudta, milyen fordulatot vesznek az események. Dudley talán további értékes információkat őriz zavaros gondolatai között. Időbe telik, mire megbizonyosodhat róla, hogy mindent kiszedett már belőle, amit csak lehet. Egyelőre bedugta őt egy olcsó, tengerparti nyári lakba az Oaktieren, ahol gyakorta vakációzott gyerekkorában. Ott senki sem akad a nyomára, első nekifutásra legalábbis biztosan nem.

Alessandra Mellanie vállára tette a kezét.

– Érdekes történeteket hallottunk a randvárosi menekültektől – mondta. – Néhányan azt állítják, hogy egy idegen csillaghajóban voltak.

– Ostobaság! – legyintett Mellanie. – Az a TŰV egy különleges kutatási létesítménye volt egy elhagyatott ipari állomáson, amit kivontak a használatból.

– Érdekes. – Alessandra masszírozni kezdte a lány vállát. – Ez az egyetlen olyan részlete az egész inváziónak, amit nem adhattunk le, egyik társaság sem tudósíthatott róla. Valaki a fejesek közül nem engedi. Valaki, aki ellenállhatatlan befolyással rendelkezik.

Mellanie megfordult, és egyenesen a legendás műsorvezető szemébe nézett, tökéletes vonásait vizslatta.

– Jobb is így – mondta.

– Hm. – Alessandra gyengéden megcirógatta a lány arcát. – Megyáltoztál.

– Ott voltam a harcvonalban, amikor megtámadtak az idegenek, ez megváltoztatja az embert.

– Ó, biztos vagyok benne, kedvesem. – Alessandra hozzáhajolt, hogy megcsókolja, de Mellanie eltolta magától.

– Még ne! – kérte.

– Még ne? – Alessandra egyik vékony, elegáns szemöldöke enyhén megemelkedett. – Jobban teszed, ha gyorsan összeszeded magad, és mielőbb rámhangolódsz. Robin Dalsol jön át vacsorára, ő Goldreich főtanácsadója. Tudni akarom, hogy az Elnöki Iroda mennyit tervez a flottára költeni, hogy visszavághassunk az invázióért. Jó páros lesztek, még csak tíz éve jött ki a megfiatalító klinikáról.

– Kefélj vele te! – förmedt rá Mellanie.

– Mellanie, kedvesem, én ilyesmit már nem csinálok. Nem kell, mert itt vagy te, aki megteszi helyettem... és vagy ötven másik lány.

– Remek, akkor hívd fel az egyiket.

– Ezt már megbeszéltük, kezd unalmassá válni a téma.

– Engem nem érdekel a flotta költségvetése. Úgysem maradhat titokban, azonnal nyilvánosságra hozzák, amint a Szenátus elé kerül a kérdés.

– Ó, te jó ég! – sóhajtotta Alessandra Baron. – Nem az a lényeg, hogy megtudjuk-e, hanem hogy mikor. Én vagyok a legjobb, mert én állok elő elsőként a friss hírekkel.

– És mi lesz az én sztorimmal?! – Mellanie már-már ordítva beszélt.

– Az valóban fontos! Az isten szerelmére, épp most támadtak meg minket, és kideríthetjük, hogy mi áll a hátterében. Ennél semmi sem lehet fontosabb. Azért jöttem ide, hogy megismerkedjek a kutatócsapattal és megbeszéljük a munkamenetet, nem azért, hogy lecumizzak neked egy újabb seggnyalót.

– Te meg miről beszélsz? – kérdezte Alessandra, a homlokát ráncolva.

– A Csillagutazóról! – sziszegte Mellanie. – Le akarom vadászni.

– Neked elmentek otthonról. – Alessandra teátrális mozdulattal megkocogtatta a lány halántékát. – Tévedsz, drágám. Mindent ellenőriztem. A Cox Oktatási Alapítvány teljesen törvényesen működik mind a mai napig. Bunny beszélt az egyik vagyonkezelővel, Ms. Daltrával, azt hiszem. A támogatási rendszerük tiszta, az alapítványi megbízottak tizennyolc havonta ellenőrzik a számlaforgalmat. Te is ellenőrizheted, ha akarod.

– Micsoda? – Mellanie nem akart hinni a fülének.

– Tévedtél, kedvesem. De nem nagy ügy, mindannyian követünk el hibákat nagy igyekezetünkben. Ha kíváncsi vagy a véleményemre, ne kefélj többet ezzel a Dudley Bose-zal, komoly pszichés problémái vannak, mint az összes újjáélesztettnek. Idővel majd túl lesz rajta.

– Nem! – Mellanie hevesen rázogatta a fejét. – Rosszul látod, Dudley csak... – Félbehagyta a mondatot, a torkán akadtak a szavak, amikor mellbe vágta őt a megdöbbentő igazság. Még a karja is libabőrös lett. Hitetlenkedve, döbbenten meredt Alessandra Baronra, nem sok kellett hozzá, hogy elhátráljon előle. – Ezt nem értem – hebegte.

– Hibát követtél el – mondta Alessandra, és fagyos arccal mosolygott. – Egy újabbat. És én nem vagyok vevő a „mindenki megérdemel még egy esélyt” maszlagra. Ami azt illeti, kizárólag a randvárosi tudósításod miatt vagy még mindig benne a műsorban. Az ígéretes volt, de nézz szembe az igazsággal, kedvesem, te nem vagy nyomozóriporter. Jesszusom, ahhoz is ostoba vagy, hogy bekerülj egy főiskolára; manapság mindenki szerez valamilyen diplomát. Úgyhogy csináld azt, amihez értesz, és villantsd meg a formás kis hátsódat a férfiak előtt, akikre rámutatok. Vetted?

Mellanie lehajtotta a fejét, és szipogásra hasonlító hangot hallatott.

– Igen.

– Jó kislány. – Alessandra két tenyere közé fogta Mellanie fejét, és szinte áldó gesztussal homlokon csókolta. – Most pedig menj, és vegyél fel valami szépet Robin tiszteletére. Személyesen téged kért, azt hiszem, nagy hatással volt rá a randvárosi tudósítás. Most már híres vagy, kedvesem.

– Rendben. – Mellanie kiment a nappaliból, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót, mielőtt kilépett a tágas előszobába. – Védi valami a bejárati ajtót? – kérdezte az ÉI-től.

– Csak a szokásos biztonsági és riasztórendszer.

– Remek! – Mellanie már-már futva tette meg az utat a magas dupla ajtóhoz. Az ajtó kinyílt előtte, ő pedig kirontott a márvány előcsarnokba. Három másik lakásajtót látott, két liftet és a lépcsőházi vészkijáratot. Az e-titkára összekapcsolódott a felhőkarcoló vezérlő-egységével, amely tudatta velük, hogy a liftek épp felfelé tartanak. Nem volt türelme várakozni, túlságosan félt, hogy Alessandra utána jön, ezért rohanni kezdett lefelé a lépcsőn. – Állítsátok meg nekem az egyik liftet a hatvankettediken! – kérte az ÉI-től.

A lift már ott várta őt, amikor kirontott a lépcsőházból. Habozás nélkül beugrott, és az ajtó becsukódott mögötte.

– Földszinti hall! – mondta az ÉI-nek. – Ott emberek vannak, biztonságban leszek.

– Mi a gond, Mellanie?

A lány a fülke hűs fémfalához nyomta a homlokát, és megvárta, amíg lelassul a szívverése.

– Egy szóval sem említettem Alessandrának az alapítvány nevét.

– Nem lehetett túl nehéz kideríteni.

– Ellenőrizzétek nekem, kérlek!

– Az adatokat módosították az elmúlt héten.

– A szentségit! – Mellanie a lift mennyezetére pillantott, mintha arra számítana, hogy Alessandra feltépi a fémtetőt, és ráveti magát, mint egy elmebeteg sorozatgyilkos egy rossz ÖI-filmben.

– Most az látszódik, hogy a Cox Oktatási Alapítvány a megalakulása óta folyamatosan üzemel, és továbbra is támogatják a különböző tudományos szervezeteket – tájékoztatta az ÉI.

– Ezek hamis adatok, ti is tudjátok.

– Tudjuk, de ez szerepel a hivatalos nyilvántartásban.

– Hogy csinálták?

– Nem nehéz módosítani az adatokat, főleg az üzleti világban. Noha úgy tűnik, hogy hatalmas erőfeszítéseket tettek érte.

– Figyelmeztette őket – mondta Mellanie fennhangon. – Alessandra szólt nekik, hogy nyomozni kezdtem utánuk. Hogy a Csillagutazó nyomában vagyok. Csakis ő tehette, senki más. Ő tette. Istenem! – A tagjaiból kiszállt az erő, és ugyanúgy remegett a lába, mint Randvárosban, amikor ott állt az idegen katonák előtt.

– Ez súlyos vád – figyelmeztette az EI.

– Valóban? Na nézzük csak. Ha Alessandra utánajárt volna a dolognak, akkor ugyanazt találta volna, mint amit én mondtam neki. A Csillagutazónak nem lett volna ideje rá, hogy mentse az irháját és eltüntesse a nyomokat... egy efféle csalást gondosan meg kell tervezni. Közvetlenül figyelmeztették a Csillagutazót, minden készen állt arra az esetre, ha életben maradnék, és elkezdenék vádaskodni. Alessandra az egyetlen személy, akivel beszéltem erről. Ő az! Neki dolgozik, igaz? Alessandra egyike azoknak, akikre Johansson figyelmeztetett minket. Mint az elnök asszonyra is.

– Ebben nem lehetünk biztosak, de figyelembe véve az események alakulását, jó esély van rá.

Kinyílt a liftajtó. Mellanie óvatosan kikukucskált. Úgy tűnt, senki sem áll lesben a hallban. Odarohant a kijárathoz, ahol néhány taxi várakozott.

– Vissza kell mennem Dudleyhoz.

– Logikus lépés. És utána?

– Elmondom Paulának mindazt, amit megtudtam. Tudjátok, hol van?

– Igen.

Kazimir a riói bolygóállomás harmincnégyes számú peronjának végében ácsorgott, a vonatra várakozó emberek sűrűjében. A transzföldi körvasút szerelvényei szünet nélkül szállították az utasokat az invázió ideje alatt. A szolgáltatás csupán addig szünetelt, amíg Nigel Sheldon elszívta a Holdról érkező energiát, és átirányította a Wessexhez, de a többi bolygóra induló járatokkal ellentétben itt néhány órával később helyreállt a menetrend szerinti közlekedés.

Kazimir elismeréssel nyugtázta, hogy a földi infrastruktúrában csupán minimális fennakadások jelentkeztek. Ami azonban nagyon zavarta, az a lakosság általános hozzáállása volt. Santa Monica lakói jobban aggódtak az átmeneti áramszünet miatt, mint az idegen kézre került huszonhárom bolygó sorsa miatt. A polgármester nem jelölt ki középületeket a Csillagközi vasúthálózaton bolyongó menekültek számára, a többi világ regionális vezetőivel ellentétben, akik minden tőlük telhetőt megtettek. A földlakók csupán újabb tragikus hírként fogták fel az inváziót, borzalmas eseményként tekintettek rá, amely azonban nem velük történt, hanem valaki mással, fényévekre tőlük. Kazimir nem tudta eldönteni, hogy ez az arrogancia vagy a közöny eredménye-e. Mindenesetre ismét meggyőződött róla, hogy mennyire másként gondolkodik, mint ők, mennyire eltérő az értékrendjük, és ebbe beleborzongott.

Az utolsó néhány napban mintha valamelyes áttörést tapasztalt volna, mintha végre eljutott volna az emberek tudatáig, hogy mi is történik a Nemzetközösségben. Rendszerint Santa Monica tengerparti bárjaiban lődörgött, és ott nézte a különböző tudósításokat, vagy a hotelszobájában ücsörögve töltötte le a híreket. A helyi médiaműsorok azzal foglalkoztak, hogy közeleg az invázió második hulláma, amely előbb-utóbb eléri a Földet is, és akkor a harcok ott tombolnak majd az ő utcáikon és házaikban.

Egyelőre az első hullámban elfoglalt huszonhárom bolygót leszámítva sehol máshol nem tapasztaltak idegen jelenlétet. A lakosság evakuálása időközben mindenhol sikeresen befejeződött, de a kapcsolat megszakadt az érintett bolygókkal, így alig érkezett értékelhető információ a primerek további terjeszkedéséről. A flotta kisebb csapatokat hagyott az Anshunon, a Balkashon és a Martabán; légibotokkal és teljes harci beültetésen átesett katonákkal folytattak gerillaharcot az idegenek ellen, elsősorban az új létesítményeik üzembe helyezését akarták megakadályozni. Mindenki tudta, hogy az ellenállás csupán szimbolikus jelentéssel bír. Miután a primereknek sikerült átjárókat telepíteniük a bolygókra, ijesztő ütemben és mértékben nőtt a hadseregek létszáma és felszereltsége. Wilson Kime admirálisnak nem sok ideje maradt, hamarosan ki kell vonnia a csapatokat a bolygókról, és le kell záratnia az utolsó féregjáratokat is. Az elemzők és katonai szakértők véleménye szerint az idegenek majd atombombákkal semmisítik meg az elhagyott fővárosokat.

A flotta összes felderítőhajója visszatért, és az elfoglalt bolygók körül járőröztek, így próbáltak adatokat gyűjteni, hiszen a lerombolt detektorállomásokra már nem hagyatkozhattak. Az idegenek nem nyitottak új féregjáratokat azok helyett, amelyeket a Bandita elpusztított az öngyilkos támadás során. A technikai szakemberek és a taktikai elemzők véleménye szerint automatizálni kellene a megmaradt csillaghajókat, és hasonló módon kellene bevetni őket a primerek maradék féregjáratai ellen. A flotta nem kommentálta nyilvánosan ezeket a felvetéseket. A műsorvezetők és a tudósítók többször is elmondták, hogy a súlyosan károsodott bioszféra miatt a Nemzetközösség gyakorlatilag lemondhat az elfoglalt bolygókról. Egyszerűen nem éri meg feláldozni a megmaradt csillaghajókat olyan világok megmentéséért, amelyek lakhatatlanná váltak az ember számára. Inkább meg kell őrizni és felkészíteni őket az invázió második hullámára.

Hivatalos állásfoglalás ide vagy oda, az a bizonyos önfeláldozó, hatalmas sikert eredményező támadás gyorsan legendássá vált, a legénység tagjait mindenhol mindenki az egekig magasztalta. Velük ellentétben a flotta többi része és a Doi-kormány sosem látott mértékű szitokáradatot kapott a nyakába.

Kazimirt meglepte, hogy milyen kevés figyelmet szenteltek a Wessex felett vívott féregjárat-csatának. Az ő megítélése szerint ez stratégiailag sokkal fontosabb győzelem volt, mint az a kétségbeesett, öngyilkos akció. De persze az inváziót követő hetekben sokat romlott a TŰV ázsiója. Még ilyen körülmények között is azt várta mindenki, hogy tökéletesen működjön a vasúti közlekedés. A közvélemény nem tekintette kiemelkedő teljesítménynek a menekültek szállítását és a narrabri állomás átjáróinak helyreállítását, hiszen ezek hozzátartoznak a vállalat alapvető, hétköznapi tevékenységéhez.

Borostyánszínű fények villantak a harmincnégyes számú peron felett, és a vonat a következő pillanatban besiklott az állomásra. Egy Bennor AC767 maglev mozdony húzta a húsz kétemeletes vagont. Csupán öt perce indult útnak az előző járat, de máris háromszáz utas várakozott a peronon. Kinyíltak az ajtók, és kitódultak az utasok a kocsikból. Kazimir hátramaradt, és türelmesen megvárta, amíg tülekedő társai felszállnak. Tekintete ide-oda cikázott, magához hasonló lézengőket keresett. Kiértékelő programok ellenőriztek mindent, amit látott, lehetséges alanyokat jelöltek meg, és valószínűségi értékeket rendeltek hozzájuk.

Kazimir ellenőrizte a kapott adatokat, és megállapította, hogy egyikük sem jelent valós veszélyt rá nézve.

Fárasztó előírás volt, de mindvégig betartotta, míg visszatért az Andokban lévő, ősi csillagvizsgáló központból. Nyolcszor kellett átszállnia vagy járművet váltania útközben: a hegyet terepjáróval mászta meg, de használt taxit, buszozott, és még repülőre is szállt, hogy eljusson Rióba. Minden egyes állomáshelyen elvégezte a körülötte lévő utasok ellenőrzését, még ha olykor hülyén is érezte magát miatta; jól tudta, hogy Stig mit mondana, ha egyszer elmulasztaná ezt az életmentő óvintézkedést. A futár munkája létfontosságú, ezt Adam Elvin nem győzte kihangsúlyozni. A marsi adatok nélkülözhetetlenek az Őrzők számára. Ha Stig sejtplasztikai kezelése már befejeződött volna, akkor ő maga juttatta volna el az információt Dél-Amerikából az LA Galactic biztonságos menedékébe. Kazimir éppen ezért határozta el, hogy egyetlen apró hibát sem vét, mindenkinek bebizonyítja, hogy még egy ennyire fontos küldetéssel is képes megbirkózni.

Felszállt a vonatra, és ahogy mindig, most is lopva körülnézett, hogy felszállt-e még valaki utána valamelyik kocsiba. De ezúttal elbizonytalanodott. Szokatlan, bizsergető érzés tört rá váratlanul a semmiből. Valami nyugtalanította, de nem tudta megállapítani, hogy mi.

Ismét körülnézett, de most sem látott senki gyanúsat. Bekerítő akció lenne? Ez esetben a csapat legalább két tagjának a peronon kellett volna tartózkodnia. Lazán körbefordult, mintha csak ülőhelyet keresne, de közben a peront pásztázta, hogy maradt-e ott valaki. Senkit sem látott a késve érkező utasokon kívül, akik csalódottan grimaszoltak, amiért becsukódtak előttük az ajtók, és ők ott maradtak az állomáson.

Üzenetet küldött egy egyszer használatos uniszféra címre. A Lemule Max Transit irodájában ebből tudni fogják, hogy az út utolsó szakasza következik. Ők majd ellenőrzik a vonat elektronikai aktivitását, és kiderítik, folyamatban van-e bármilyen titkos akció. Ha igen, akkor az LA Galacticon értesülni fog róla. Ahogy Stig is, amikor visszatért az Oaktierről.

Elégedetten nyugtázta, hogy minden tőle telhetőt megtett, majd átvágott néhány vagonon, és leült az egyik ajtó közelében. A következő állomás Mexikóváros, és utána már az LA Galactic következik. Adam Elvin számtalanszor elmondta, hogy ez az információ mennyire fontos az Őrzők egész mozgalmára nézve, ezért még véletlenül sem hibáz hat. Az invázió csak még tovább növelte rajta a nyomást. Talán ezért kezdett paranoiássá válni, hogy mindenféleképp teljesítenie kell a küldetést.

Miközben a vonat kigördült az állomásról, azon morfondírozott, hogy az új Stig vajon hogyan néz majd ki. A sejtplasztikai műtétekkel már végezniük kellett, teljesen új arcot kapott, amellyel visszatérhet a frontvonalra. Stig nem az a típus, aki képes egész álló nap a menedékházban ücsörögni és malmozni.

Justine az LA Galactic biztonsági irodájában ült, és néma csendben figyelte, ahogy a flotta hírszerzése megkezdi a bekerítő akciót a transzföldi körvasúton. Amikor megerősítették, hogy Kazimir Santa Monicában tartózkodik egy hotelben, itt alakították ki a főhadiszállásukat, innen irányították az akciót. Justine személyesen érdeklődött a nyomozás állásáról, még az invázió kellős közepén is. Mindennap ugyanazt közölték vele: Kazimir húzza az időt, úgy tesz, mintha csak közönséges turista lenne. Türelmesen vár.

Felettébb különös érzés volt látni a megfigyelőcsapat róla készült, valós idejű felvételeit, miközben nem tudja megérinteni őt, sőt még csak hozzá sem tud szólni. Mesebeli védőangyalnak képzelte magát, aki a magasból, a felhőkön ülve nézi a szerelmét, és gondoskodik róla, hogy a fiatalos hév és ártatlan naivság ne sodorja bajba őt. Természetesen emésztette a bűntudat, amiért ezt teszi, de azzal nyugtatgatta magát, hogy Kazimir végül majd megérti és elfogadja az érveit. Ha felfogja végre, hogy végig tévedett, hogy kihasználták őt, hogy mások áldozatául esett, akkor újra kezdhetik. Ettől szédülés fogta el, és ugyanolyan zavarodottá vált, mint Kazimir.

Aztán előző este befutott a hívás Alic Hogan parancsnoktól. Kazimir utasításokat kapott egy egyszer használatos címről, és felszállt a Rióba tartó körvasútra. Felettébb különös és érthetetlen események követték egymást. Kazimir ellátogatott egy ősi csillagvizsgáló-központba az Andokban, és szinte azonnal vissza is indult onnan. A flotta megfigyelőcsapata nem tudott behatolni az elszigetelt csillagvizsgálóba, így nem deríthették ki, hogy Kazimir mit vett magához. Már az is nagy nehézségeket okozott nekik, hogy láthatatlanok maradjanak az Andok ösvényein, miközben a terepjárót követik.

Egy egyszerű kiberszféra kutatásból kiderült, hogy a csillagvizsgálót egy egyetemi konzorcium üzemelteti, és számos vállalati, kormányzati és oktatási forrásból szedegetik össze a működéshez szükséges pénzt. A flotta egyik osztaga körbevette az intézményt, és a parancsra vártak, de azt csak azután kaphatják meg, miután Kazimir leszállította azt, amit magához vett.

Az akció hordereje megfelelő alibit szolgáltatott Justine számára ahhoz, hogy elutazzon az LA Galacticra, és személyesen felügyelje a fejleményeket. Két testőr kísérte a Szenátus Biztonsági Szolgálatától. Maga Alic Hogan parancsnok irányította az akciót, már csak Justine miatt sem akarta, hogy bárki is hibázzon.

– A vonat elhagyta a riói állomást, szenátor asszony – jelentette. – Most már hamarosan vége.

– Pompás!

– Üzenetet küldött egy egyszer használatos címre, amikor elindultak. Az Őrzők ügynöke is ugyanezt tette, amikor visszatért az Oaktierről. Úgy tűnik, hogy ez a szokásos eljárásmód.

– Úgy véli, hogy Kazimir McFoster itt száll majd le? – kérdezte Justine.

– Nagy a valószínűsége. De elég emberem van ahhoz, hogy bekerítsük és elfogjuk, bármelyik állomásra utazzon is. Ne aggódjon, szenátor asszony, ez a futár nem szökhet el előlünk.

– Ezt örömmel hallom. – Justine kurtán biccentett, elbocsátva Hogant. A férfi kényszeredetten mosolygott, amikor távozott, hogy csatlakozzon a csapatához. Mindenki az asztala felett görnyedt, a képernyőket nézték, és folyamatosan utasításokat osztogattak a terepen lévő ügynököknek.

Ezúttal semmit sem bíztak a véletlenre, nem úgy, mint amikor Paula Myo vezette az akciót. A flotta hírszerzésének több mint száz embere szóródott szét az LA Galactic körül, készen rá, hogy bárhová kövessék Kazimirt, az úti céltól függetlenül. Fokozatosan, csendben és észrevétlenül foglalták el a helyüket az elmúlt két nap folyamán, hogy véletlenül se szúrhassák ki őket egy esetleges megfigyelés során. Tarlo biztos volt benne, hogy előző alkalommal azért hibáztak, mert valaki betört az LA Galactic hálózatába. Éppen ezért most kifejezetten erre a célra kifejlesztett kommunikációs rendszert és a legmodernebb titkosított közlekedési szoftvert használták. Ha az Őrzők technikai felszereltsége lehetővé teszi, hogy ezúttal is betörjenek a rendszerbe, akkor hamarosan ők irányítják majd az egész Nemzetközösséget.

Justine a saját interfészén keresztül töltött le felvételeket a TŰV belső hálózatáról, és az asztali képernyőn keresztül nézte, ahogy a vonat áthalad a Rióból Mexikóvárosba vezető átjárón.

Kazimir az LA Galactic Carralvo terminálján szállt le a vonatról. Dél felé járt, hullámzó napsugarak szűrődtek be a magasban lévő, félhold alakú ablakokon, és csillogó lepelbe vonták a szögletes tartóoszlopokat. Végigment a peronon, majd leereszkedett a végénél található, íves rámpán. Csizmája talpán keresztül érezte a talaj remegését, amit a tovarobogó vonatok okoztak. A forgalom mértéke már majdnem elérte az invázió előttiét, de még mindig egyértelműen kevesebb utas tolongott a központi váróteremben.

Amikor lelépett a rámpáról, hanyagul körbenézett, mintha először járna itt, és nem tudná pontosan, hogy merre kell továbbmennie. Ügyet sem vetettek rá. Nem érkezett figyelmeztetés az Őrzőktől, sem ott a helyszínen, sem a kiberszférán keresztül.

Talán tényleg paranoiás vagyok.

Kazimir elindult, hogy átvágjon a várótermen, a nyolcas számú kijárat felé vette az irányt, amely előtt taxik várakoztak. Már csak negyedóra választotta el őt attól, hogy diadalittasan térjen vissza a Lemule Max Transit irodájába, és átadja a marsi adatokat tartalmazó memóriakristályt. Majdnem megpaskolta a derékszíja titkos rekeszébe rejtett apró lemezt, de az végtelenül amatőr dolog lett volna.

Magabiztos mosoly terült szét az arcán, miközben átvágott a váróteremben összezsúfolódott többezernyi utas tengerén. Az Őrzők egy lépéssel ismét közelebb kerülnek ahhoz, hogy bosszút állhassanak a bolygójukat ért csapásért, és ezt neki köszönhetik. Ha ez a küldetés véget ér, végre szakíthat rá egy kis időt, hogy találkozzon Justine-nal. Eddig csak egyetlenegyszer szegte meg a szigorú szabályokat, mióta elhagyta a Peremvilágot, amikor elutazott a Tulipán-kúriára, hogy találkozhasson vele. Nem érzett bűntudatot miatta. Bruce biztosan megértené, hogy miért tette, ha a többiek nem is. Justine egészen egyszerűen az élete részévé vált. Nélküle nem látta értelmét a létnek. Őérte megérte kockára tenni mindent. Amikor végre újra látta őt azon a sorsszerű estén, úgy érezte, mintha egyetlen perc sem telt volna el közben. Arra még a legvadabb és legédesebb álmaiban sem számított, hogy Justine viszonozza az ő heves, mindent elsöprő érzéseit.

De kiderült, hogy igen. Csoda történt, valóra vált az álma. Amikor mosolyogni látta őt, csak még elszántabbá vált, hogy megszabadítsa az univerzumot a Csillagutazótól. Olyan univerzumot akart teremteni, amelyben senki és semmi nem állhat közéjük. Micsoda világ lenne az! Micsoda hihetetlenül boldog élet lenne az!

Már csak kétszáz méterre járt a nyolcas kijárattól, amikor észrevette a hatos számú peronra vezető rámpa aljában ácsorgó alakot. Feltűnt rajta valami... Gondosan nyírt haj, magas testalkat, fiatalos külső, a húszas évei elején járhatott, épp mint ő; hétköznapi, kék zakót viselt krémszínű inggel. Az a testtartás, ahogy ott ácsorgott, nyugodtan, természetesen, egy kézi számítógéppel a kezében, rátapadva a kijelzőre... Arról a helyről és abból a szögből bárkit szemmel tarthatott a váróteremben, csak alkalmanként fel kellett emelnie a fejét a képernyőről. Bárki közönséges utasnak vélhette volna, Kazimir azonban lelassított, amikor közelebb ért hozzá. Felettébb ismerősnek találta az arcát. Azok a vonások mélyen beleégtek az agyába. Régi emlékek törtek felszínre, melyektől jeges borzongás futott végig a gerincén.

Kazimir megtorpant. Könnyek homályosították el a látását.

– Nem – tátogta némán. Tovább akart menni, lépni egyet a férfi felé, de a lába nem engedelmeskedett agya parancsainak.

A férfi felnézett a képernyőről, Kazimiren állapodott meg a tekintete.

– Bruce! – hüledezett Kazimir elfúló hangon. – Te vagy az? – Lépett egyet előre, észre sem vette a körülötte hullámzó, lökdösődő tömeget. Ő volt az, valóban ő volt az. Bruce McFoster ott ácsorgott az LA Galactic nagy várótermében, mintha ez lenne az univerzum legtermészetesebb dolga. Az a Bruce McFoster, aki a szeme láttára halt meg a csatamezőn. Kazimir a mai napig maga előtt látta azt a borzalmas jelenetet, amikor a hatalmas termetű csataló átgurul Bruce védtelen, törékeny testén. Bruce McFoster élt, és ott állt előtte. – Bruce! – Kazimir tett felé még két lépést. – Édes istenem, Bruce... én vagyok az, Kaz.

Bruce még mindig meredten bámult rá. Lassú, komótos mozdulattal tette zsebre a kézi számítógépet.

Kazimir futásnak eredt.

– Bruce! – kiáltotta, majd szélesen kitárta a karját, hogy szorosan magához ölelje régi, gyerekkori barátját.

A tömeg szétnyílt előtte, ő pedig egyre gyorsabban futott.

Bruce McFoster felemelte a jobb karját. Tartott valamit a kezében. Fény villant...

Kazimir nem érzett fájdalmat. Semmit sem érzett. Egy másodpercre minden elsötétült. A következő pillanatban a Carralvo terminál fehérre mázolt mennyezete jelent meg a látómezejében. A teste nem mozgott. Néma csend telepedett rá.

– Bruce...

Arcok úsztak be a látóterébe, de nem tudott rájuk összpontosítani. Halványulni kezdett a fény. Kazimir mosolyogni próbált. Most fogta fel, hogy haldoklik. Nem aggódott, nem volt jelentősége, hiszen egy angyal részese lett az életének.

– Justine... – Megérintette a megfelelő ikont szellemszerű ujjával.

– Justine, annyira sajnálom. – Justine felette lebegő mosolya megnyugtatta, látta rajta, hogy megbocsátott. Kihunyt a fény.

Justine felsikoltott, amikor a biztonsági kamera ráfókuszált arra az alakra, akit Kazimir oly örömteli hitetlenkedéssel bámult. Az öccse gyilkosa ácsorgott az LA Galactic várótermének kellős közepén. Végignézte, amint higgadtan felemeli a karját, és elsüti a pisztolyt. Az ionsugár feltépte Kazimir mellkasát, vér és szétroncsolt belső szervek maradványai fröccsentek szerteszét. Kazimir öt métert repült hátrafelé a levegőben, és kiterülve zuhant a padlóra. Justine sikolya elhalt; kis híján lecsúszott a székről, a teste reszketni kezdett a sokktól.

A flotta tagjai őrült ordítozásba kezdtek az irodában. A rémült Alic Hogan remegett a dühtől, olyan akadozó hangon adott parancsot az üldözésre a terepen lévő ügynököknek, mintha a sírás kerülgetné. Ökölbe szorított kézzel meredt a központi képernyőre, készen rá, hogy azon keresztül sújtson le a merénylőre. A képek egyetlen, kivehetetlen masszává mosódtak össze. Újabb lövések dördültek el.

Zavart ordítozás és rémült sikoltozás hangjai törtek elő a hangszórókból.

Justine ismét tudott lélegezni. Nagy levegőt vett, amely felperzselte a légcsövét, mire leért a tüdejébe. Az egyik kamera folyamatosan Kazimir szétroncsolódott testét mutatta.

– Vezessenek le oda! – súgta alig hallható, fájdalmas hangon.

– Hogy mondta, szenátor asszony? – kérdezte az egyik testőr.

– Lemegyünk – közölte.

– Igenis, szenátor asszony.

Az e-titkára jelezte, hogy üzenete érkezett egy egyszer használatos címről. A személyi kód Kazimir McFosterként azonosította a küldőt.

– Senki se nyúljon a testhez! – kiáltotta Justine, miközben felkelt a székből.

A flotta tagjai egy emberként fordultak felé, és értetlenül néztek rá.

– Tartsanak távol tőle mindenkit! – adta utasításba Justine. – Senki se érjen hozzá!

Miközben elhagyta az irodát, utasította az e-titkárát, hogy nyissa meg az üzenetet. Egy uniszféra hozzáférési kódot tartalmazott, és egy rövid szöveges üzenetet. Justine, drágám, te vagy az egyetlen, akit valaha szerettem. Köszönöm, hogy teljes életet élhettem. Kazimir.

A testőrnek kellett megtartania, amikor keservesen zokogni kezdett.

A TŰV-állomás biztonsági személyzete utat tört Justine-nak a feszült, megzavarodott és riadt tömegen keresztül. Mindenkit távol tartottak a holttesttől, Justine teljesen egyedül sétálhatott oda. Az utolsó néhány lépés, amikor már tisztán látszott az iszonyatos seb és az ionsugár pusztításának borzalmas eredménye, elviselhetetlen volt a számára. Ennek ellenére erőt vett magán és továbbment, mert tudta, hogy ennél sokkal, de sokkal nagyobb büntetést érdemel.

Pontosan olyan iszonyatos volt, mint várta. A vér szétfolyt a fehér márványpadlón. És az a szag! Kazimir arca sértetlen maradt; vonásain olyan átszellemült mosoly derengett, mint amikor a hívő tudja, hogy az imái meghallgatásra találtak.

Justine letérdelt mellé, noha valójában már amúgy sem tartották volna meg a lábai. Kazimir vére pillanatok alatt átáztatta méregdrága szoknyáját. Kinyújtotta a kezét, és megérintette az arcát, félve, hogy milyen érzések törnek majd rá. Számos alkalommal látott már élettelen testet, beleértve a saját öccséét is, de Kazimir egy Őrző volt, neki nem volt memóriacellája. Ez végleges halál volt, ez az élet véget ért. Justine azt hitte, hogy ezt a barbár kegyetlenséget már évszázadokkal ezelőtt maga mögött hagyta ő is és az emberiség is.

Később jön majd a harag. A düh. És a keserves, gyötrő bűntudat. De Justine egyelőre csak zsibbasztó bénultságot érzett. Fel nem foghatta, hogyan történhetett meg ez a rendelkezésére álló hatalom és befolyás ellenére; az a rengeteg utasítás és burkolt fenyegetés, hogy semmi, de semmi sem tehet kárt benne! Gyönyörű, ifjú szerelme most mégis itt feküdt előtte vérbe fagyva. Holtan. Örökre holtan.

Ridegen kopogó léptek zaját hallotta a háta mögül. Valaki céltudatosan közeledett felé a váróterem márványpadlóján. Nem volt kétsége afelől, hogy ki az. Még egyszer utoljára gyászosan Kazimirre mosolygott, majd felállt, és megfordult.

– Részvétem, szenátor asszony – mondta Paula Myo.

Justine mosolya kíméletlen vicsorgássá torzult, amikor a tekintete a szoknyáját megfestő vérfoltra siklott.

– Megmondtam nekik. Egyértelműen közöltem a flottával, hogy Kazimirnek nem eshet bántódása.

– Ezt nem a flotta tette.

– Tudja, én mindvégig azzal áltattam magam, hogy szükségszerűen nekem van igazam, mert ő csak egy naiv, vidéki fiú, akinek telebeszélték a fejét mindenféle ostobasággal. Úgy éreztem, nekem van igazam, mert majdnem négyszáz éves vagyok, kúriákban és luxuslakásokban élek, és annyi pénzem van, hogy megvehetném az egész bolygóját, ha akarnám. Úgy éreztem, meg kell védenem őt önmagától, és azoktól, akik kihasználták.

– Ön mindent megtett, amit csak lehetett.

– Akkor most miért halott, nyomozó?

– Mert valaki információt szivárogtat ki a flottánál. Talán többen is.

– Ugye igaz? – kérdezte Justine őszinte döbbenettel a hangjában.

– Kazimirnek mindvégig igaza volt, ugye?

– Igen, szenátor asszony. A Csillagutazó létezik.

A szél és az áramlatok is nekik kedveztek, az Ösvénykereső egyenletes, sebes tempóban hasította a vizet. Más körülmények között Ozzie mindennél jobban örült volna ennek, de ma nem.

– Van előttünk valami? – kérdezte Orion elkeseredett, sírós hangon.

Ozzie kikapcsolta retinabeültetésének zoom funkcióját, amivel a távoli, baljós horizontot kémlelte.

– Nincs – felelte kurtán. Valamiért úgy érezte, mintha mentegetőznie kellene emiatt.

A hajó jobb oldalánál, tizenöt kilométerre tőlük, és most már enyhén mögöttük, az utolsó sziget emelkedett ki a nyugodt szürkéskék vízből. Ez volt a negyedik sötétzöld bakhát, amelyet próbáltak megközelíteni. Miután elhagyták a szigetüket, a tengeráramlatok felerősödtek, és felkapták őket, alig tudták iránytani a tutajt. Tochee minden tudását és erejét latba vetve kormányzott, de még ő is csak néhány fokkal tudta módosítani a haladási irányukat.

Az első szigetet tizenöt kilométerrel tévesztették el; magukba roskadva ácsorogtak a tutaj tetején, és csüggedten nézték, ahogy a sziget szép lassan eltűnik szem elől. Ez a sziget nagyobb volt, mint amelyikről útra keltek, számos kisebb-nagyobb öböllel és dúsan zöldellő erdőkkel. Ozzie még a legnagyobb nagyításra állított retinabeültetésével sem látta nyomát életnek, ennek ellenére a sziget ígéretesnek tűnt.

Miután túltették magukat az elszalasztott lehetőségen, azonnal a legközelebbi, majd ötven kilométerre lévő következő sziget felé vették az irányt. A folyamatos evezésnek és a rögzített kormánylapátnak köszönhetően ezúttal sikerült néhány kilométernyire megközelíteniük a szárazföldet, mielőtt az erős áramlatok továbbsodorták őket. Sem Ozzie, sem Orion nem mondta ki hangosan, de mindketten tisztában voltak vele, hogy Tochee könnyedén partra úszhatott volna, ha akar. Hatalmas termetű idegen barátjuk azonban úgy döntött, hogy velük marad.

Ezen a ponton túl egyre kevesebb megközelíthető szigetet láttak, és az áramlatok folyamatosan erősödtek. Most pedig már az utolsó esélyük is vészes sebességgel távolodott tőlük.

Ozzie leült, a hátát az árbocnak támasztotta, és a távolodó tájat bámulta, amerről jöttek. Próbálta leplezni csalódottságát. A merev, szögletes vitorla pattanásig feszült a belé kapaszkodó erős széltől, noha semmi haszna sem volt, nyugodtan bevonhatták volna. A tengeráramlat olyan sebesen repítette őket előre, mintha egy gyors sodrású folyón raftingoltak volna. Nem tudott rájönni, mi okozhatja ezt. A tengerek nem viselkednek folyóként, egyetlen olyan hidrológiai törvényszerűség sem jutott az eszébe, amely magyarázatot adhatott volna a tenger különös viselkedésére. A bolygó egy újabb szokatlan anomáliájával találta szemben magát. Egyre erősebben aggódott, hogy a halálba rohannak.

– Talán visszatolhatnám a tutajt az utolsó szigethez – szólalt meg Tochee.

Ozzie kétkedő pillantást vetett az idegen lényre.

– Azzal csak teljesen kimerítenéd magad. Hagyjuk a legvégső esetre az efféle elkeseredett akciókat.

– Ez nem olyan eset? – mormogta Orion.

– Amíg haladunk, nem eshet bajunk – felelte Ozzie határozott hangon. – A látóhatáron túl is lesznek szigetek, sőt talán egy kontinens is. Majd akkor leszünk bajban, ha megállunk.

Orion kétkedve méregette őt, de nem vitatkozott.

Tochee kivette a kormánylapátot a vízből, majd megfordult, hogy ő is előrefelé nézzen.

Ozzie úgy saccolta, hogy eddig a friss élelem egyharmadát fogyasztották el. Ha jól osztják be, akkor a gyümölcsök további négy vagy öt napig is kitarthatnak. Az élelem persze alapvetően nem jelentett problémát, Tochee számolatlanul foghatta a halakat, a vízszűrőjüknek köszönhetően pedig bármikor meríthettek a tengervízből. Ebből kiindulva akár körbe is hajózhatják az egész óceánt. Ozzie-nak azonban kétségei sem voltak afelől, hogy meddig tarthat ki a tutaj. A pálmalevélből sodort kötelek már kezdtek foszladozni, előbb-utóbb elengedik az egymáshoz rögzített farönköket. Amikor elindultak a szigetről, csupán néhány órás hajóúttal számoltak. Mentőmellényt nem készítettek. Elmerengett rajta, hogy vészhelyzetben hasznát vehetnék-e az önmagától felfújódó sátor levegővel teli oldalfalainak.

Arra ébredt, hogy Orion hevesen rázza a vállát.

– Ozzie, hallok valamit – mondta a fiú visszafogott hangon, mintha megrémült volna valamitől.

– Jól van, hadd nézzem – dünnyögte Ozzie. Felvette a napszemüvegét, és álmos képpel körülnézett. Amikor hátrafordult, egy feltörő buborékokból álló csíkot látott a tutaj mögött. – Hé, nyomdokvizet hagyunk magunk mögött. Milyen gyorsan haladunk?

– Nem tudom – rázta meg a fejét Orion. Még mindig roppant csüggedtnek tűnt.

Ozzie felállt, de nagyon óvatosan, nehogy az erős szélben elveszítse az egyensúlyát. A vitorla keservesen nyikorgott, annyira kidudorodott, hogy elérte a tűréshatárt, és félő volt, hogy kitépi az árbocot a helyéről.

– Vonjuk be! – mondta Ozzie, majd Orion segítségével leeresztették a szürkésbarna vitorlát, amelyet ide-oda dobált a szél.

– Valami baj van? – kérdezte Tochee.

– Orion hallott valamit – felelte Ozzie.

– A légrezgés rosszat jelent?

– Attól függ, mi okozza – mondta Ozzie. A hosszú, együtt töltött idő alatt számos alkalommal beszélgettek a témáról, de Tochee még mindig nem igazán értette a hang fogalmát.

– Te is hallod? – kérdezte Orion.

Ozzie megmerevedett. Valóban hallani lehetett egy jól elkülöníthető hangot, amely merőben eltért a tutaj oldalának csapódó hullámok csattogásától. Ez a mély, dörgő hang a távolban tomboló vihar robajára emlékeztette őt.

Előremeredt, próbálta megkeresni a zaj forrását a tekintetével, de a horizont elmosódottá vált a távolban. Vékony ködfátyol remegett a vízfelszín felett. Élesebbre állította a retinabeültetését, de így sem látott semmit. A hang azonban fokozatosan erősödött.

– Azt hiszem, le kellene kötnünk magunkat – fordult a többiek felé. – Csak a biztonság kedvéért.

– Mi a baj? – kérdezte Orion. – Áruld el, Ozzie!

– Nem tudom, kölyök, tényleg nem. Csak elővigyázatos vagyok. Messze vagyunk a szárazföldtől, és ha az egy kitörni készülő vihar, akkor nem szeretném, ha valamelyikünk lerepülne a tutajról.

Elővettek egy hosszabb kötelet, és odakötözték magukat az árboc aljához. Tochee határozottan visszautasította az ötletet, inkább az amőbaszerű végtagjaival kapaszkodott meg a tutaj rönkjeiben.

Mire végeztek, egészen megközelítették a ködfelhőt, és a robajlás mostanra állandósult, és kezdett fülsiketítővé válni.

Ozzie az árboc mellett állt, erősen kapaszkodott, és meredten bámult előre.

– Ezt nem értem – dünnyögte a fejét csóválva. – Sehol sem látok viharfelhőket. – Felpillantott az égre, a gázfelhő hatalmas vízbuborékai ugyanúgy csillogtak felettük, mint mindig. A víz egyre erőteljesebben fodrozódott körülöttük, a hullámok egymás mellett száguldottak, sebesen repítve az Ösvénykeresőt. A tutaj billegni kezdett, nem ilyen viszonyokra tervezték. A túlterhelt kötelek még a robajlásnál is hangosabban nyikorogtak.

Új, eddig nem látott vízbuborékok jelentek meg a horizonton, mintha egy új csillagkép rajzolódna ki szemük előtt. Ozzie értetlenül bámult rájuk, teljesen összezavarodott. Valami felettébb különös esemény zavarta meg az érzékeit. Úgy látta, hogy a ködfelhő vékonyodik, a horizont pedig észveszejtő sebességgel közeledik hozzájuk. Ekkor, ebben a dermesztően rémisztő pillanatban fogta fel, hogy mit is lát.

Az ott előttük nem egy vékony ködfátyol, csupán vízpermet a vízfelszín felett. Vízpermet, amelyet egy robajló vízesés lövell a magasba. A tenger átbukott egy sziklán, melynek vége mindkét oldalon beleveszett a végtelen messzeségbe.

A víz fehér tajtékot vetve háborgott előttük, a habok teljesen beterítették és eláztatták Ozzie-t. A tutaj recsegett-ropogott, olyan hevesen rázkódott, hogy Ozzie-nak bele kellett kapaszkodnia az árbocba, amikor megcsúszott a lába a vizes farönkökön. Jobbra nézett, ahol az egész tenger egyetlen hatalmas zuhatag formájában zúdult alá, és csak zuhant és zuhant... nem volt alja a vízesésnek, csak a különös gázfelhőben tátongó, végtelen űr.

Ozzie felemelte a fejét, és még egyszer utoljára a hamis csillagokra nézett. Értetlenség és harag torzította el az arcát.

– Ugye ez most csak egy kurva szar vicc?! – rivallt rá az égboltra.

Az Ösvénykereső a mélybe zuhant a világ végéről.

TARTALOM

- Szereplők
- Rövidítések
- ELŐSZÓ
- ELSŐ FEJEZET
- MÁSODIK FEJEZET
- HARMADIK FEJEZET
- NEGYEDIK FEJEZET
- ÖTÖDIK FEJEZET
- HATODIK FEJEZET
- HETEDIK FEJEZET
- NYOLCADIK FEJEZET
- KILENCEDIK FEJEZET
- TIZEDIK FEJEZET
- TIZENEGYEDIK FEJEZET
- TIZENKETTEDIK FEJEZET
- TIZENHARMADIK FEJEZET
- TIZENNEGYEDIK FEJEZET
- TIZENÖTÖDIK FEJEZET
- TIZENHATODIK FEJEZET
- TIZENHETEDIK FEJEZET
- TIZENNYOLCADIK FEJEZET
- TIZENKILENCEDIK FEJEZET
- HUSZADIK FEJEZET
- HUSZONEGYEDIK FEJEZET
- HUSZONKETTEDIK FEJEZET
- HUSZONHARMADIK FEJEZET
- HUSZONNEGYEDIK FEJEZET
- HUSZONÖTÖDIK FEJEZET