Dan Wells

PARTIALS

RÉSZBEN EMBER

Dan Wells: Partials

Copyright © 2012 by Dan Wells

Fordította: Bayer Antal

Borítóillusztráció: Craig Shields

Borítóterv és tipográfia: Alison Klapthor

Ezt a könyvet a szabályszegőknek,

a bajkeverőknek és a forradalmároknak ajánlom.

Néha jól bele kell harapni a kézbe, amely enni ad.

1. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

A 485GA18M számú újszülött 2076. június 30-án, reggel 6 óra 7 perckor halt meg. A kislány három napot élt. Az embergyerekek átlagos élettartama a Szakadás óta ötvenhat óra volt.

Már nevet sem adtak nekik.

Kira Walker tehetetlenül nézte, ahogy dr. Skousen megvizsgálja az apró tetemet. A teljes testüket elfedő egyenruhát és gázmaszkot viselő, arctalan ápolónők – akik közül minden második maga is terhes volt – feljegyezték élete és halála minden egyes részletét. Az anya elkeseredett sirámait eltompította az üvegfolyosó. Ariel McAdams alig múlt tizennyolc éves. Egy hulla anyja.

– Születési alaphőmérséklet 37,2 fok – olvasta fel az egyik ápolónő a hőmérő adatait. Az álarc alatt fémesen hatott a hangja, Kira nem tudta a nevét. Egy másik ápolónő gondosan átvezette a számokat egy sárga papírlapra. – Két nap után 36,6 fok – folytatta az ápolónő. – Ma reggel 37,2. A halál beálltakor 40,5 fok. – Csendesen mozogtak a teremben, mint halványzöld árnyak a holtak országában.

– Hadd vegyem a karomba! – kiáltotta Ariel. A hangja csattant, majd elcsuklott. – Csak hadd fogjam meg egy kicsit!

Az ápolónők nem vettek róla tudomást. Ez volt a héten a harmadik szülés és a harmadik haláleset, fontosabbnak tartották feljegyezni a halál adatait és tanulni belőlük – és megelőzni, ha nem is a következőt, hát akkor az azután következőt, vagy a századikat, vagy az ezrediket. Rátalálni, hogyan lehet életben tartani egy embergyereket.

– Szívritmus? – kérdezte egy másik nővér.

Nem bírom tovább, gondolta magában Kira. Ápolónőnek jöttem, nem temetkezési vállalkozónak...

– Szívritmus? – kérdezte ismét a másik, most már sürgetően. Hardy nővér volt az, a szülészet vezetője.

Kira észbe kapott: a szívritmus figyelése az ő feladata volt.

– Szívritmus egyenletes, egészen ma reggel négyig, percenként 107 és 133 között. Szívritmus öt órakor 149. Szívritmus hat órakor 154. Szívritmus hat óra hat perckor... 72.

Ariel ismét felkiáltott.

– Az én adataim is megegyeznek – mondta egy másik ápolónő.

Hardy nővér leírta a számokat, de dorgálóan nézett Kirára.

– Koncentráljon! – mondta gorombán. – Sok gyakornok az egyik szemét is feláldozná, hogy itt lehessen a maga helyén!

– Igenis, asszonyom! – biccentett Kira.

Dr. Skousen a terem közepén állva átadta a halott csecsemőt az egyik ápolónőnek, és lehúzta az arcáról a maszkot. A szeme ugyanolyan élettelennek látszott, mint a gyermek.

– Azt hiszem, egyelőre ez minden, amit tudhatunk. Mossák le, és teljes vérképet kérek!

Kiment, és Kira mellett az összes nővér tovább tevékenykedett, becsomagolták a babát a temetéshez, letörölték a felszereléseket, felmosták a vért. Az elfeledett és magára hagyott anya sírt. Arielt mesterségesen termékenyítették meg, nem volt sem férje, sem barátja, aki vigasztalná. Kira engedelmesen összeszedte a feldolgozandó jegyzeteket, de nem tudta megállni, hogy ne pillantson az üveg mögött szipogó lányra.

– Gyakornok, arra figyeljen, ami a dolga! – mondta Hardy nővér. Ő is lehúzta az arcáról a maszkot, a haját a homlokára ragasztotta az izzadság. Kira némán nézett rá. Hardy nővér visszabámult, majd felhúzta a szemöldökét. – Mit jelent a testhőmérséklet megugrása?

– Hogy a vírus túljutott a telítettségi ponton – idézte fel Kira a tanultakat. – Oly mértékben replikálta magát, hogy elnyomta a gyerek légzőrendszerét, a szív pedig gyorsabb ritmussal próbálta kompenzálni.

Hardy nővér bólintott, és Kira most először vette észre, hogy vérerektől vörös a szeme.

– Egy nap a kutatók fel fogják fedezni a logikát ezekben az adatokban, és kidolgoznak egy gyógymódot. De ezt csak akkor tudják megtenni, ha mi...? – Szünetet tartott, várta, hogy Kira fejezze be helyette.

– Ha mi a lehető legalaposabb módon nyomon követjük a betegséget minden egyes gyereknél, és ha tanulunk a tévedéseinkből.

– A gyógymód felfedezése a maga kezében lévő adatokon múlik – mutatott rá Hardy nővér Kira papírjaira. – Ha nem jegyzi fel, ez a gyerek hiába halt meg.

Kira ismét biccentett, és dermedten próbálta rendezgetni a papírlapokat az irattartójában.

A főnővér elfordult, de Kira megkocogtatta a vállát. Amikor visszanézett, Kira nem mert a szemébe nézni.

– Elnézést, asszonyom, de ha a doktor úr végzett a holttesttel, Ariel kézbe vehetné egy kicsit? Csak egy percig?

Hardy nővér sóhajtott, a fáradtság átütött komor, hivatalos arckifejezésén.

– Nézze, Kira, tudom, hogy milyen gyorsan végezte el az oktatóprogramot. Nyilvánvalóan van tehetsége a virológiához és az RM elemzéséhez, de a technikai képességek csak egy részét teszik ki a feladatának. Érzelmileg is készen kell állnia, különben a szülészeti osztály elevenen felfalja. Három hete van nálunk, ez a tizedik halott gyereke. Nekem a kilencszáznyolcvankettedik. – Itt szünetet tartott, hosszabbat, mint Kira várta. – Meg kell tanulnia továbblépni.

Kira a síró és a vastag üvegablakot ököllel verő Ariel felé nézett. Nyelt egy nagyot.

– Tudom jól, hogy sokat elveszített, asszonyom. De Arielnek ez az első.

Hardy nővér hosszasan nézett Kirára, a szemébe valami távoli árnyék települt. Végül hátrafordult.

– Sandy!

Az apró tetemmel éppen az ajtó felé induló fiatal ápolónő felkapta a fejét.

– Csomagold ki a babát – mondta Hardy nővér. – Az anyja kézbe veszi egy kicsit.

Nagyjából egy óra múlva Kira végzett a papírmunkával, pont időben, hogy elérjen a városházára, a Szenátus által összehívott tanácsülésre. Marcus csókkal fogadta a hallban, és Kira megpróbálta levetkőzni a hosszú éjszaka feszültségét. Próbálta viszonozni Marcus mosolyát. Ha ő ott van, mindig könnyebb az élet.

Ahogy kiléptek a kórházból, Kira hunyorgott a kimerült szemére hirtelen rátámadó természetes napfénytől. A kórház a technológia bástyájaként állt a város közepén, annyira elütött a romos házaktól és az elgazosodott utcáktól, hogy akár űrhajó is lehetett volna. A rombolás nagyját már persze eltakarították, de a Szakadás jelei mindenhol láthatóak voltak még tizenegy év után is: a magukra hagyott autókat hal-és zöldségárusok foglalták el, a házak előtti udvarokból kertek és csirketelepek lettek. Az egykor annyira civilizált világ – a régi, a Szakadás előtti világ – ma már úgy nézett ki, mint a kőkorszaktól alig egy lépésre álló kultúrától kölcsönzött romhalmaz. A kórházat energiával ellátó napelemek olyan luxust képviseltek, amelyről East Meadow lakóinak a többsége legfeljebb álmodozhatott.

Kira elrúgott egy kavicsot az utcán.

– Azt hiszem, én ezt nem bírom tovább.

– Akarsz riksába szállni? – kérdezte Marcus. – A sportcsarnok nincs olyan messze.

– Nem a lábammal van a baj – válaszolta Kira. – Hanem... a kórházzal, a csecsemőkkel. Az életemmel. – Eszébe jutottak a sápadt, véres szemű és fáradt, annyira fáradt ápolónők. – Tudod, hány kisbaba halálát néztem végig? – kérdezte halkan. – Mármint a saját szememmel, odabent, közvetlen közelről.

Marcus megfogta a kezét.

– Nem a te hibádból haltak meg.

– Fontos az, hogy kinek a hibájából? – csattant fel Kira. – Attól még ugyanúgy halottak!

– A Szakadás óta senkinek sem sikerült megmentenie egyetlen gyereket sem. Senkinek. Te három hete vagy ott gyakornok. Nem kérhetsz számon magadon olyasmit, amit még az orvosok és a kutatók sem tudtak elérni.

Kira megállt, és döbbenten nézett rá. Ezt nem mondhatja komolyan.

– Ezzel azt akarod elérni, hogy jobban érezzem magamat? – kérdezte. – Hát ennek nagyon buta módja azt felhozni, hogy lehetetlen megmenteni egy kisbaba életét!

– Tudod jól, hogy értem – válaszolta Marcus. – Csak azt mondom, hogy nem személyesen te vagy az oka. Azokat a gyerekeket az RM ölte meg, nem Kira Walker.

Kira a távolba pillantott a szélesedő úton.

– Így is lehet nézni a dolgot.

A tömeg egyre sűrűbbé vált, ahogy a sportcsarnokhoz közeledtek, talán meg is fog telni, hónapok óta először. Amióta a Szenátus megszavazta a Remény törvény legutóbbi kiegészítését, amellyel tizennyolc évre csökkentették a terhességi korhatárt. Kira hirtelen valami szorítást érzett a gyomrában, és elfintorodott.

– Szerinted miről fog szólni ez a „rendkívüli gyűlés”?

– A Szenátust ismerve valami unalmas dologról. Majd közel ülünk a kijárathoz, hogy ki tudjunk osonni, ha Kessler megint valami hosszú szónoklatba kezd.

– Nem hiszed, hogy valami fontos lehet? – kérdezte Kira.

– Hát, hogy fontoskodó lesz, az biztos – válaszolta Marcus. – Az mindig kitelik a Szenátustól. – Rámosolygott, észrevette a lány komoly tekintetét, és összeráncolta a homlokát. – Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy a Hangról fognak beszélni. Ma reggel híre ment a laborban, hogy ezen a héten megint megtámadtak egy tanyát.

Kira a járdára nézett, tudatosan kerülte a tekintetét.

– Arra nem gondoltál, hogy megint lejjebb akarnák vinni a terhességi korhatárt?

– Máris? – kérdezte Marcus. – Még kilenc hónap sem telt el... nem hinném, hogy ismét módosítanák, még mielőtt a tizennyolc évesek kihordanák a terhességüket.

– Én igen. – Kira még mindig a földre nézett. – Mert számukra a Remény törvény az egyetlen megoldás a problémára. Azt gondolják, ha elegendő csecsemő születik, csak akad majd közöttük egy rezisztens. De nem megy, és már tizenegy év óta nem megy, és egy csomó tinédzser teherbe ejtése nem fog ezen változtatni. – Elengedte Marcus kezét. – Ugyanez van a kórházban: gondjukat viselik a kismamáknak, ügyelnek rá, hogy minden steril legyen, minden adatot rögzítenek, de a csecsemők mégis meghalnak. Egészen pontosan tudjuk, hogy miért halnak meg. Annyi mindent tudunk erről, hogy már a gondolatától beteg vagyok... de abszolút semmit nem tudunk arról, hogyan menthetnénk meg őket. Megint rengeteg lány lesz terhes, és semmi mást nem érünk el ezzel, mint még több halott csecsemőt és még több jegyzettömböt, tele ugyanazokkal a statisztikákkal a gyerekek halálának módjáról. – Érezte, hogy elönti az arcát a hév, miközben kicsordultak a könnyek a szeméből.

Ahogy mentek az úton, néhányan rájuk néztek; a nők között sok volt a terhes, és Kira biztosra vette, hogy páran meghallották, amit mondott. Nyelt egyet, szorosan keresztbe fonta a karját. Mérges volt, és szégyellte magát.

Marcus közelebb lépett hozzá, és átkarolta a vállát.

– Igazad van – súgta a fülébe. – Abszolút igazad van.

Kira a karjára hajtotta a fejét.

– Köszönöm.

– Kira! – kiáltotta valaki a tömegből.

Kira felnézett, és közben a kézfejével letörölte a könnyeit. Madison izgatottan integetve hámozta át magát a sokaságon. Kira nem tudta megállni, és elmosolyodott. Madison pár évvel idősebb volt nála, de együtt nőttek fel, gyakorlatilag testvérként abban a rögtönzött családban, amely összejött a Szakadás után. Felemelte a kezét, és visszaintegetett.

– Mads!

Madison odaért hozzájuk, és izgatottan átölelte Kirát. Újdonsült férje, Haru pár lépéssel lemaradva követte. Kira nem ismerte jól a férfit, aki a Védelmi Hálózatban dolgozott, amikor találkozott Madisonnel, és csak pár hónappal ezelőtt, a házasságkötésük után került át civil szolgálatba. Haru megszorította a kezét, és ünnepélyesen biccentett Marcus felé. Kira ismét elcsodálkozott magában, hogyan szerethetett bele Madison egy ilyen komoly valakibe, de aztán úgy vélte, Marcushoz képest mindenki komoly.

– Jó látni titeket – mondta Haru.

– Látsz engem? – tapogatta végig magát Marcus, hirtelen megdöbbenést tettetve. – Akkor elmúlt a bájital hatása? Utoljára adom oda az ebédemet egy beszélő mókusnak!

Madison elnevette magát, Haru pedig zavarodottan húzta fel a szemöldökét. Kira várakozva nézett rá, de egy idő után már annyira viccesnek találta a humorérzéke hiányát, hogy nem bírta tovább, és rajta is úrrá lett a kacagás.

– Meséljetek, hogy vagytok? – kérdezte Madison.

– Túlélünk – válaszolta Kira. – Éppen hogy.

Madison fintorgott.

– Nehéz volt az éjszaka a szülészeten?

– Arielnek megszületett a kisbabája.

Madison elsápadt, a szemébe őszinte szomorúság ült. Kira látta, mennyire bántja a dolog, most, hogy már majdnem tizennyolc éves. Madison még nem volt terhes, de már csak idő kérdése volt.

– Sajnálom. A gyűlés után beköszönök hozzá, és megkérdezem, hogy tudok-e segíteni valamiben.

– Jó ötlet – mondta Kira –, de nélkülem kell mennetek, ma kármentő akcióra indulunk.

– De hisz egész éjjel fent voltál! – tiltakozott Madison. – Nem küldhetnek kármentésre!

– Szundítok egyet indulás előtt – válaszolta Kira –, de muszáj mennem. Odabent kezdek teljesen szétesni, és szükségem van egy kis változatosságra. Ráadásul be kell bizonyítanom Skousennek, hogy képes vagyok rá. Ha a Védelmi Hálózatnak szüksége van egy medikára a kármentő akciójához, akkor rohadt jó medika leszek, a legjobb, akit valaha is láttak.

– Szerencséjük van veled – ölelte át megint Madison. – Jayden is megy?

– Ő az egységvezető őrmester – bólintott Kira.

Madison elmosolyodott.

– Öleld meg helyettem!

Jayden és Madison testvérek voltak. Nem fogadott testvérek, hanem igaziak, az egyetlen közvetlen genetikai rokonok az egész világon. Egyesek szerint az ő esetük bizonyította, hogy az RM-immunitás örökölhető, ami miatt még bosszantóbb volt, hogy egyetlen újszülöttnek sem sikerült túlélnie. Kira szerint az volt a valószínűbb, hogy Madison és Jayden egy talán megismételhetetlen anomáliát képviselnek.

Valamint Jayden volt az egyik legvonzóbb emberi lény a megmaradottak közül, ahogy azt Kira gyakran el is mondta Madisonnak. Kira huncutul nézett Marcusra.

– Csak öleljem? Átadhatok neki egy-két puszit is.

Marcus zavarodottan nézett Haru felé.

– Nos. Szerinted miről fog szólni ez a gyűlés?

Kira és Madison nevetett, és Kira boldogan felsóhajtott. Madison mindig felvidította.

– Bezárják az iskolát – mondta Haru. – A sziget legfiatalabb gyerekei mindjárt elmúlnak tizennégy évesek, és lassan több már a tanár, mint a diák. Gondolom, mindenkit átiratnak valamilyen szaktanfolyamra, a tanárokat pedig oda küldik, ahol hasznosabbá tehetik magukat.

– Szerinted így lesz? – kérdezte Kira.

– Én ezt tenném – vonta meg a vállát Haru.

– Valószínűleg megint nyomni fogják azt a szöveget a Részlegesekről – mondta Madison. – A Szenátus képtelen leszállni erről a témáról.

– Érhető is, nem? – kérdezte Haru. – Mindenkit megöltek a Földön.

– A jelenlévők kivételével – tette hozzá Marcus.

– Nem azt mondom, hogy nem jelentettek volna veszélyt – mondta Madison –, de már tizenegy éve nem láttunk egyet sem. Az élet megy tovább. Amúgy meg nyilvánvalóan vannak most nagyobb gondjaink is. Szerintem a Hangról fognak beszélni.

– Gondolom, rövidesen megtudjuk – biccentett Kira észak felé, ahol a sportcsarnok éppen kilátszott a fák közül.

A Szenátusnak természetesen volt saját épülete, a valódi városháza, de az ilyen tanácsüléseket, amelyeken az egész városnak részt kellett vennie, a sportcsarnokban tartották. Ritkán töltötték meg, de a felnőttek azt beszélték, annak idején mindig megtelt, a régi időkben, amikor még sporteseményeket rendeztek ott. A Szakadás előtt.

Kira csak ötéves volt a Szakadás idején, nem sok mindenre emlékezett a régi világból, és még az emlékeiben is csak félig bízott. Emlékezett az apjára, a sötét arcára, a kócos, fekete hajára és a vastagkeretes, az orrnyergére feltolt szemüvegére. Kétszintes házban laktak – majdnem biztos volt benne, hogy sárga volt –, és hároméves korában tartottak neki egy születésnapi bulit. Nem voltak vele egyidős barátai, így hát egyetlen kisgyerek sem volt jelen, de apja barátai közül többen is. Emlékezett arra, hogy volt egy nagy játékdoboza, tele plüssállatokkal, és mindenkinek meg akarta mutatni, ezért hát lihegve és erőlködve áttolta az előszobába, ami az emlékei szerint jó félóráig tarthatott, bár tudta, hogy a valóságban nem lehetett ilyen hosszú az az idő. Amikor végre beért a dobozzal a nappaliba, és kiabálni kezdett, hogy mindenki nézzen oda, apja elnevette magát, megpirongatta, és visszavitte az egészet a gyerekszobába. Másodpercek alatt semmivé vált az a sok erőfeszítés. Kirát nem zavarta ez az emlék, sosem gondolt úgy az apjára, mintha gonosz vagy igazságtalan lett volna vele. Nem volt ez több emléknél, azon kevesek egyike, amelyet meg tudott őrizni a régi világbeli életéből.

A tömeg most már nagyon sűrű volt, összenyomódva haladt át a sportcsarnokot körbefogó fák között. Kira szorosan megfogta Marcus kezét, a másikkal pedig Madisonét, Haru meg mögöttük haladt, mint egy élőlánc utolsó tagja. Átkígyóztak a tömegen, és találtak pár üres ülést – közel az egyik ajtóhoz, ahogy Marcus akarta. Kira tudta, hogy igaza van: ha Kessler szenátor ismét beindul, vagy ha Lefou szenátor belekezd a szállítási határidők ismertetésébe vagy bármi más unalmas dologba, ami abban a hónapban foglalkoztatta, jól jön majd, hogy könnyen leléphetnek. A kötelező részvétel egy dolog, de mihelyst vége lesz a fontos résznek, nem ők lesznek az egyetlen távozók.

Ahogy a szenátorok felsorakoztak a középen elhelyezkedő emelvényre, Kira kényelmetlenül forgolódott az ülésén, és azon gondolkodott, vajon igaza lesz-e Harunak. A szenátorok összesen húszan voltak, és Kira szinte valamennyit felismerte, bár nem tudta mindegyiküknek a nevét. Látott azonban köztük egy új embert is: egy magas, sötét, erős felépítésű férfit. Olyan volt a kiállása, mint egy katonatiszté, de egyszerű, civil öltönyt viselt. Valamit odasúgott dr. Skousennek, a kórház szenátusi képviselőjének, majd eltűnt a tömegben.

– Jó reggelt! – A hang átdübörgött a hatalmas termen, visszhangzott a hangszórókból és a plafonról.

A sportcsarnok közepén megjelent Hobb szenátor óriási holoképe. Bár húsz szenátor volt, a tanácsüléseken mindig Hobbnak hagyták a vezető szerepet, ő mondta el a nyitóbeszédet és a bejelentések nagy részét. Annyi biztos, hogy ő volt a legsármosabb.

– Ezennel megnyitom a tanácsülést – folytatta Hobb szenátor. – Örülünk, hogy mindenkit itt üdvözölhetünk. Fontos, hogy mindenki részt vegyen a kormányzásban, és ezek a gyűlések a legjobb módja a kapcsolat fenntartásának. Először is szeretnénk külön köszönetét mondani a Long Island-i Védelmi Hálózatnak, konkrétan Stewart őrmesternek és a csapatának, amiért egész éjjel kézzel forgatták a generátorokat itt, a sportcsarnokban. Ahogy megígértük, ezek a gyűlések sosem vonhatnak el áramot a közösségtől. – Szórványos taps hallatszott, és Hobb kedvesen mosolyogva kivárta, hogy elhaljon. – Rá is térünk az első napirendi pontra. Ms. Rimas, lenne kedves feljönni az emelvényre?

– Az iskolák – suttogta Kira.

– Ahogy mondtam – jelezte Haru.

Ms. Rimas volt az East Meadow-i iskolarendszer vezetője, amely az idők során egyetlen iskolává zsugorodott, most ezt igazgatta. Kira szájához tapasztotta a kezét, úgy hallgatta az idős asszony szavait, aki büszkén beszélt a tanárok munkájáról, a rendszernek az évek során elért sikereiről, és a nagy dolgokról, amelyeket az egykori diákok véghezvittek. Búcsúzás volt, diadalmas visszatekintés a kemény munkára és az elhivatottságra, de Kira valahogy mégis rosszul érezte magát az egésztől. Akárhogy is csűrik-csavarják a dolgot, akármennyire is igyekeznek a pozitívumokra koncentrálni, az volt a csúf igazság, hogy egyszerűen elfogytak a gyerekek. Bezárják az iskolát, mert nincs több diák. A tanárok elvégezték a feladatukat, de az orvosok nem.

A legjobb tudásuk szerinti legfiatalabb emberi lény egy hónap múlva tölti be a tizennegyedik életévét. Lehettek ugyan túlélők más kontinenseken, de senkinek sem sikerült kapcsolatot létesítenie velük, és idővel a Long Island-i menekültek kezdték azt hinni, hogy egyedül maradtak. A legfiatalabb közülük egyben a legfiatalabb az egész világon. A fiú neve Saladin volt. Felhívták a színpadra. Kira nem tudta visszatartani a könnyeit.

Marcus átkarolta a vállát, és végighallgatták a szívből jövő beszédek és gratulációk sorát. A legfiatalabb diákokat gyorsított szakmai képzésre irányítják át, ahogy Haru megjósolta. Tízet vettek fel az orvosi előkészítőre, amelyet Kira éppen most fejezett be, egykét év múlva ők is olyan gyakornokok lehetnek a kórházban, mint ő. Megváltozik addigra bármi is? Akkor is meghalnak még a csecsemők? Akkor is végignézik az ápolónők a halálukat, feljegyzik a statisztikai adatokat, és becsomagolják őket a temetéshez? Mikor lesz vége ennek az egésznek?

Ahogy a tanárok egymás után felálltak, elbúcsúztak és minden jót kívántak a tanítványaiknak, a csarnokon egyre jobban eluralkodott egy szinte áhítatos csend. Kira tudta, hogy mindenki arra gondol, amire ő is. Az iskolák bezárásával lezárták a múltat, végérvényesen tudomásul vették, hogy vége a világnak. Negyvenezer ember maradt a Földön, és nincs köztük egyetlen gyerek sem. És nem is lehet soha többé.

Az utolsó tanítónő halkan beszélt, könnyek között búcsúzott a diákjaitól. A tanárok is átkerülnek a szakképzésbe, új állás, új élet vár rájuk. Ez az utolsó tanárnő Saladinnal együtt az Állatbizottsághoz megy, ahol lovakat, kutyákat és sólymokat fog nevelni. Kira elmosolyodott. Ha Saladin felnő, legalább kutyák lesznek, akikkel játszhat.

Amikor az utolsó tanítónő leült, Hobb szenátor elhagyta a helyét, és a mikrofonhoz lépett. Nyugodtan állt a reflektor fényében, ünnepélyes, gondterhelt arca megtöltötte a csarnokot. Egy pillanatig kivárt, összeszedte a gondolatait, majd égszínkék szemével felnézett a közönségre.

– Ennek nem kellett volna megtörténnie.

A tömeg felmorajlott, mozgolódás hullámzott végig az arénán, ahogy az emberek összesúgtak és egymásra néztek. Kira látta, hogy Marcus rápillant, szorosan megfogta a fiú kezét, és a szemét Hobb szenátorra szegezte.

– Az iskolának nem kellett volna bezárnia – folytatta halkan. – East Meadow-ban alig van húsz iskoláskorú gyerek, de a sziget más részein vannak még többen. Sokkal többen. Egy jamesporti tanyán él tíz, majdnem ugyanolyan fiatal gyerek, mint Saladin. Láttam őket, megfogtam a kezüket. Kértem, hogy jöjjenek be hozzánk ide, ahol biztonságban lennének, ahol a Védelmi Hálózat jobban tud vigyázni rájuk, de ők nem akartak. A felnőttek, a fogadott szüleik nem engedték őket. És alig egy héttel a látogatásom után, mindössze két nappal ezelőtt az úgynevezett Nép Hangja megtámadta azt a tanyát. – Egy pillanatra megállt, összeszedte magát. – Kiküldtünk katonákat, hogy behozzanak mindent, ami megmaradt, de nagyon rosszat sejtek.

Hobb szenátor hologramja közelről nézett le a csarnokra, őszinte tekintete szinte átszúrta őket.

– Tizenegy évvel ezelőtt a Részlegesek megpróbáltak elpusztítani minket, és átkozottul jó munkát végeztek. Erősebbnek és gyorsabbnak építettük őket, hogy mellettünk harcoljanak az Elszigetelési Háborúban. Könnyedén megnyerték azt a háborút, és amikor öt évvel később ellenünk fordultak, nem kellett nekik sok idő, hogy letöröljenek minket a Föld felszínéről, főleg azt követően, hogy ránk szabadították az RM-et. Mi, a túlélők, üres kézzel, testileg-lelkileg összetörve, reményt vesztetten érkeztünk erre a szigetre. De túléltük. Újjáépítettük. Kialakítottunk egy védelmi gyűrűt. Élelemre és oltalomra találtunk, létrehoztuk az energiát, a kormányzást és a civilizációt. Amikor rájöttünk, hogy az RM továbbra is megöli a gyerekeket, bevezettük a Remény törvényt, abból a célból, hogy maximalizáljuk az esélyeinket egy új, RM-rezisztens emberi nemzedék megszületésére. Ennek a törvénynek és fáradhatatlan orvosi csapatunknak köszönhetően napról napra közelebb kerülünk ezen álom megvalósításához.

Hobb szenátor az emelvényen mellette ülő dr. Skousen felé biccentett, majd ismét felnézett.

– De időközben történt valami. Néhányan úgy döntöttek, hogy kiválnak közülünk. Néhányan elfelejtették, hogy az ellenség még mindig ott ólálkodik a kontinensen, figyel minket és vár, és megfeledkeztek arról az ellenségről, amely megtölti körülöttünk a levegőt, amely megtölti a vérünket, amely megöli a gyerekeinket, ugyanúgy, ahogy megölte oly sokunk családját és barátait. Mert egyesek úgy döntöttek, hogy az ellenség maga az a civilizáció, amelyet felépítettünk önmagunk védelmére. Még mindig harcolunk azért, ami a miénk, de most már egymás ellen. Amióta két évvel ezelőtt bevezettük a Remény törvényt, a Hangok, ezek a banditák, ezek a magukat forradalmárnak hazudó gazemberek felégetik a tanyáinkat, kifosztják a boltjainkat, és megölik saját embertársaikat. Istenem, a saját testvéreiket, szüleiket és gyermekeiket! Mert most már egyetlen család vagyunk, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy egymás ellen harcoljunk. Akármi legyen is az indíttatásuk, akármi legyen is a hitük, a Hangok – nevezzük őket a nevükön, ezek a barbárok – egyszerűen be akarják fejezni azt, amit a Részlegesek elkezdtek. De mi nem hagyjuk. – Hobb hangja keményen, az eltökéltség erejével csattant. – Egyetlen nemzet vagyunk, egyetlen nép, egyetlen akarat. – Szünetet tartott, majd folytatta. – Vagy legalábbis annak kellene lennünk. Örülnék, ha jobb hírekkel tudnék szolgálni, de a Védelmi Hálózat tegnap éjjel felfedezte a Hang egyik akciócsoportját, amint kifosztották az egyik raktárunkat. Akarjátok tudni, hogy hol? Ki tudjátok találni, hogy hol?

Néhányan a tömegből bekiabálták a saját tippjeiket, főleg távolabbi tanyákat és halászfalvakat, de a hatalmas holokép csak szomorúan rázta a fejét. Kira ránézett a valóságos emberre, a reflektorfénytől szinte fehérnek ható, viseltes barna zakóban álló apró alakra. Hobb lassan megfordult, ingatta a fejét, ahogy egyre több hely nevét kiabálták a sziget minden sarkából. Megállt, és a padló felé mutatott.

– Itt – mondta. – Nem messze innen, a sorompótól délre, a régi Kellenberg középiskolában. Nem volt erős a támadás, és különösebb vérontás nélkül sikerült megállítanunk, így hát talán nem is hallottatok róla, de akkor is tény, hogy itt jártak, közöttünk. Hányan laknak arra közületek? – Felemelte a kezét, biccentve buzdította a tömegben állókat arra, hogy kövessék a példáját. – Igen, te pont ott laksz, én is pont ott lakom, a közösségünk szívében. A Hang már nem az erdőben húzódik meg, hanem itt van East Meadow-ban, a közvetlen szomszédságunkban. Belülről akarnak szétszakítani minket, de mi nem hagyjuk!

– A Hang ellenzi a Remény törvényt – folytatta Hobb. – Zsarnokságnak, fasizmusnak, irányításnak nevezik. Ti pedig az egyetlen esélyünknek nevezitek. Ti jövőt akartok biztosítani az emberiség számára, ők a jelenben akarnak élni, és megölnek mindenkit, aki próbálja ebben megakadályozni őket. Ez lenne a szabadság? Ha van valami, amit megtanultunk az elmúlt tizenegy év alatt, barátaim, az az, hogy a szabadság felelősség, amit ki kell érdemelni, nem pedig engedély a gondatlanságra és az anarchiára. Ha egy napon a legnagyobb erőfeszítéseink és legmélyebb eltökéltségünk ellenére kudarcot vallunk, annak legyen az az oka, hogy az ellenségeink győztek le minket, nem pedig mi saját magunk!

Kira csendben hallgatott, a beszéd kijózanította. Nem örült annak a gondolatnak, hogy ilyen gyorsan teherbe essen – már alig két éve volt hátra, mielőtt eléri a korhatárt –, de tudta, hogy a Szenátusnak igaza van. A jövő a legfontosabb, és mindenképpen fontosabb annál, hogy egy lány habozik megtenni a következő lépést.

Hobb szenátor hangja halk, komor és elszánt volt.

– A Hang nem ért egyet a Remény törvénnyel, és úgy döntöttek, hogy gyilkossággal, lopással és terrorizmussal fejezik ki az ellenérzésüket. Jogukban áll nem egyetérteni velünk, a gond a módszereikkel van. Volt egy másik csoport, nem olyan régen, amely ugyanezeket a módszereket alkalmazta. Egy olyan csoport, amelynek nem tetszett, ami van, és amely a lázadás mellett döntött. Ők a Részlegesek. A különbség abban áll, hogy a Részlegesek gondolkodásra és érzelmekre képtelen, embertelen gyilkosok. Azért ölnek, mert erre építettük őket. A Hangok emberek, és bizonyos értelemben ettől még veszélyesebbek.

A tömeg morajlott. Hobb szenátor lefelé pillantott, köszörülte a torkát, majd folytatta.

– Van pár dolog, ami fontosabb nálunk – fontosabb a jelen korlátainál és a ma szeszélyeinél. Fel kell építenünk és meg kell védelmeznünk a jövőt. És ha valóra akarjuk váltani ezt a jövőt, abba kell hagynunk a belső harcokat. Véget kell vetnünk a viszálynak, ahol csak nyomára lelünk. Újra meg kell bíznunk egymásban. Ez az egész nem a Szenátusról és a városról, nem a városról és a tanyákról, nem egyik vagy másik kisebb csoportról vagy klikkről szól. Hanem rólunk. Az egész, egybeforrt emberiségről. Vannak odakint néhányan, akik szét akarnak szakítani minket, de mi nem engedjük!

A tömeg ismét felmorajlott, és ezúttal Kira is csatlakozott hozzájuk. Ám miközben kórusban kiáltott a többiekkel, nem tudott szabadulni egy hirtelen félelemérzettől. Mintha jeges ujjak kotorásztak volna az elméjében.

MÁSODIKFEJEZET

– Elkéstél, Walker.

Kira nem vette gyorsabbra a lépteit, végig Jayden arcát nézte, amíg a kocsihoz ért. Annyira hasonlított Madisonra!

– Mi van? – kérdezte. – A katonáknak már nem is kell elmenniük a kötelező tanácsülésekre?

– Ezt a hozzáállást pedig külön köszönjük – mondta Jayden, fegyverét a vállára támasztva. – Igazi öröm lesz élvezni a társaságodat és a szellemességedet az úton.

Kira pisztolyként fogta rá a mutatóujját, és hang nélkül arcon lőtte.

– Hova megyünk ezúttal?

– Egy Asharoken nevű kisvárosba.

Jayden felsegítette a fémszekér hátuljára, ahol már tíz másik katona ült két hordozható generátor társaságában, ami azt jelentette, valószínűleg ki kell majd próbálnia a helyszínen néhány berendezést, hátha érdemes elhozni. Két másik civil is helyet foglalt a kocsin, egy férfi és egy nő, nekik feltehetően más jellegű berendezéseket kell majd használniuk a másik generátorral.

Jayden a kocsi peremére támaszkodott.

– Esküszöm, ezen a szigeten vannak a legfurcsább városnevek!

– Látom, medvevadászatra készültök – pillantott rá Kira a katonák rohamkarabélyaira. Mindig volt náluk fegyver, ha kimentek a városból – még Kira vállára is ráakasztottak egyet –, de ma úgy néztek ki, mint akik egyenesen háborúra készülnek. Az egyik katonánál egy hosszú csövet látott, amiről úgy gondolta, rakétavető lehet. Kira talált magának egy üres helyet, leült, a zsákját és az orvosi táskáját a lába mögé tolta. – Banditákkal kell számolni?

– Északi Part – lökte oda Jayden, amitől Kira falfehérré vált.

Az Északi Part lényegében teljesen lakatlan volt, vagyis kiválóan megfelelt a Hangnak.

– Valencio, elkéstél! – kiáltotta Jayden, és Kira mosolyogva nézett fel.

– Helló, Marcus.

– Rég nem láttalak. – Marcus mosolya a füléig szaladt, majd felugrott a kocsira. – Bocs a késésért, Jayden. Megbeszélésen voltam, és valamivel súlyosabb lett, mint terveztem. A végére teljesen leizzadtam. Sok szó esett rólad, miközben szenvedélyesen...

– Ugorj egyből arra a részre, hogy az anyámmal voltál – vágott közbe Jayden –, és akkor én egyből rátérhetek arra, hogy elmész a pokolba, és akkor talán elvégezhetjük a munkánkat, ahogyan kell.

– Az anyád tizenegy évvel ezelőtt belehalt az RM-be – mondta Marcus tettetett felháborodással. – Hány éves is voltál akkor, hat? Micsoda szemétség lenne tőlem!

– A te anyád pedig már amúgy is a pokolban van – vágta rá Jayden –, így hát biztos hamarosan viszontlátod. Hagyjuk már az egészet a fenébe. Barom.

Kira megrezzent a sértéstől, de Marcus csak vigyorgott, és végigmérte a többieket a kocsin.

– Tíz katona, mi? Hová lesz a kirándulás?

– Északi Part – mondta Kira.

Marcus füttyentett.

– Én meg még aggódtam, hogy nem lesz benne semmi élvezet. Gondolom, minden más helyet már rendesen megtisztítottunk, nem? – A kocsi másik végében ülő két civilre nézett. – Elnézést, nem ismerem fel egyiküket sem.

– Andrew Turner – nyújtotta a kezét a férfi. Idősebb volt, a negyvenes évei végén járhatott, ritkuló haján átütött enyhén napbarnított fejbőre. – Villanyszerelő.

– Örvendek – rázta meg a kezét Marcus.

A nő elmosolyodott és integetett.

– Gianna Cantrell. Számítástechnikával foglalkozom.

Ő is idősebb volt, de Turnernél fiatalabb. Kira úgy harmincötnek nézte, elég idősnek ahhoz, hogy már jóval a Szakadás előtt számítástechnikával foglalkozzon. Kira a hasára pillantott, reflexszerűen, amit csak akkor vett észre magán, amikor már megtörtént, de persze a nő nem volt terhes. A kármentő akciók túl veszélyesek voltak ahhoz, hogy egy gyerek életét kockára tegyék, biztos két ciklus között járt.

– Érdekes a csapat összetétele – állapította meg Marcus. Jaydenre nézett. – Mi az ábra?

– A bakák pár napja már átnézték – mondta Jayden. – Rendelőt, gyógyszertárat és „meteorológiai állomást” jelentettek, bár utóbbin ki tudja, mit értenek. Úgyhogy most mehetek vissza guberálni. Képzelheted, mekkora gyönyör ez nekem. – Átment a kocsi elejéhez, és felmászott a vezető, egy fiatal lány mellé, akit Kira már látott párszor. Még egy-két éve hátravolt a terhességi korhatárig, vagyis alkalmas az aktív szolgálatra. – Rajta, Yoon, csapj a lovak közé!

A lány megrántotta a gyeplőt, és rákiáltott a négyes fogatra – a Védelmi Hálózatnak volt ugyan pár elektromos autója, de egyik sem elég erős ahhoz, hogy elbírjon egy ilyen súlyos terhet. Az energia drága volt, a ló olcsó, így hát a legjobb elektromos motorokat más célokra tartották fent. A szekér megmozdult, és Kira Marcus háta mögé nyúlva belekapaszkodott a kocsi oldalába. Marcus közelebb nyomult hozzá.

– Szia, bébi.

– Szia.

Andrew Turner rájuk bámult.

– Guberálni?

– Ez csak szleng, az olyan kármentő akciókra, amelyekre a magukhoz hasonló szakértőket visznek bakák helyett. – Kira a férfi napbarnított bőrére nézett. – Maga még nem vett részt ilyenben?

– Az első időkben sok kármentésben vettem részt, mint bárki más, de úgy egy év után kizárólag napelemekkel kellett foglalkoznom.

– A guberálás könnyű ügy – mondta Marcus. – Az Északi Part kissé ijesztő, de nem lesz semmi baj. – Körbenézett, és elmosolyodott. – Viszont a településen kívül nem valami nagyszerűek az útviszonyok, úgyhogy addig élvezze a sima utat, amíg kitart.

Egy ideig csendben haladtak. A szél átfújt a nyitott szekéren, és Kira lófarkát egyenesen Marcus felé csapta. A lány előrehajolt, összekuszált haját a férfi arcának irányította, és nevetett, ahogy az próbálta elterelgetni. Marcus csiklandozni kezdte, mire Kira hirtelen megugrott, és nekiütközött a mellette ülő katonának. Az félszegen mosolygott rá – vele egykorú fiú lehetett, akin látszott, mennyire örül, hogy egy lány gyakorlatilag az ölében ül, de nem szólt semmit. Kira gyorsan visszavonult a helyére, és próbálta nem elnevetni magát.

– Utolsó jelzőpont! Felfelé nézni! – kiáltotta a parancsot a Kira mellett ülő katona.

A szekéren a katonák kissé kihúzták magukat, kicsit szorosabban fogták a kezükben a fegyverüket, és sasként figyelték az épületeket, amelyek mellett elhaladtak.

Kira megfordult, nézte, ahogy elgördül a nagy, üres város – üresnek látszott, és valószínűleg az is volt, de az ember sosem lehet elég óvatos. A jelzőpontok határolták be az East Meadow peremét, illetve azt a területet, amelyet a katonai járőrök képesek voltak ellenőrizni, de távolról sem a város tényleges szélét. A régi világbeli város minden irányban mérföldeken át terült el, szinte a sziget egyik partjától a másikig. A túlélők többsége East Meadow-ban vagy a nyugati katonai támaszponton lakott, de a szigeten szétszóródva fellelhetők voltak fosztogatók, csavargók, banditák, és még akár náluk is rosszabbak. Mostanra a Hang vált a legfőbb félelmükké, de korántsem csak ők jelentettek veszélyt.

Még itt, East Meadow-n kívül is forgalmas és viszonylag nyitott volt az út. Persze, volt rajta szemét, por, falevél és más természetes hulladék, de a rendszeres közlekedésnek köszönhetően viszonylag kevés növény repedeztette meg az aszfaltot, és a szekér csak ritkán huppant meg egy nagyobb kátyún vagy keréknyomon. Az útszegélyen túl már más volt a helyzet: a tizenegy évnyi elhagyatottságtól a város lepusztult, a házak romba dőltek, a járdák megrepedtek és megrogytak a fák gyökereitől, a kúszó gazoktól és a szőnyegként mindent elfedő fojtóbabtól. Megszűntek a pázsitok, eltűntek a kertek, minden ablakból kitört az üveg. Még a főútnál ritkábban járt mellékutakat is zöld csíkok szelték keresztbe-kasul. Az anyatermészet lassanként visszakövetelte mindazt, amit a régi világ ellopott tőle.

Kira bizonyos tekintetben örült neki. Senki se parancsolgasson a természetnek.

Még egy ideig csendben haladtak, majd az egyik katona északra mutatott, és felkiáltott.

– Bozótpatkány!

Kira megfordult az ülésén, végigpásztázta a várost, majd a szeme sarkából villanásnyi mozgást észlelt – egy iskolabuszt, amelynek az oldalairól számos kacat lógott le, a tetején pedig dobozok, rekeszek, zsákok és bútordarabok tornyosultak, és mindezt több száz méternyi kötéllel bizonytalanul rögzítették. Mellette egy férfi az egyik parkoló autó tartályából szivattyúzta ki a benzint, a közelében pedig két tinédzser állt, Kira tizenöt-tizenhét évesnek tippelte a korukat.

– Haver, ez még benzint használ! – kiáltott fel Marcus.

– Talán talált egy módot a szűrésére. – Gianna érdeklődően nézte a buszt. – A külső közösségeknél sokan csinálják. Persze tönkreteszik vele a motorokat, de nem úgy néz ki, hogy egyhamar kifogynánk belőlük.

– Mennyivel egyszerűbb lenne beköltöznie a városba – szólt hozzá Turner. – Lehetne saját háza, kaphatna tőlünk áramot, védelmet, és... hát, mindent.

– Mindent, kivéve a könnyű mozgás lehetőségét – jegyezte meg Gianna. – Meg a névtelenséget és a szabadságot...

– Szabadságot? Ezt meg hogy érti? – kérdezte a Kira mellett ülő katona, akinek az azonosítóján a BROWN név volt olvasható. – Szabadok mi vagyunk, amije neki van, az anarchia.

– Hát akkor a biztonságot – vont vállat Gianna.

Brown közlegény megemelte a puskáját.

– Akkor ez micsoda?

– Elsőként a nagyobb közösségek estek el a Részlegesek lázadása idején – magyarázta Gianna. – A városok könnyű célpontként szolgálnak, és ha a Részlegesek, akárhol legyenek is most, kifejlesztenék az RM egy új törzsét, amely képes megtörni a mi immunitásunkat, nem sokra mennénk ellene a lőfegyvereinkkel. És akkor éppen egy East Meadow-féle helyen élni lenne a legrosszabb.

– Hát, köszönöm szépen – mondta Brown. – Örülök, hogy ilyen nagyra értékelik az életem kockáztatását.

– Nem azt mondom, hogy nem értékeljük – válaszolta Gianna –, hanem csak azt, hogy... hát, szóval pontosan azt, amit mondtam. Nyilvánvalóan én is azt választottam, hogy East Meadow-ban élek. Csak arra akartam rámutatni, hogy ő miért dönthetett másképp.

– Valószínűleg Hangos – morogta egy másik katona. – Kémet, gyilkost, vagy a fene tudja, mit nevel ezekből a gyerekekből.

Brown közlegény lehurrogta, Kira pedig elfordult, nem foglalkozott velük tovább, és érezte arcán a szél fúvását. Egy életre elégszer hallotta már ezeket a vitákat. Meleg volt ugyan, de a szél kellemessé tette az időt, és Kira mindig örült, ha hozzábújhatott Marcushoz. Az éjszakára és a délelőttre gondolt, a halott gyerekre és mindenféle másra. Hogyan is szokta mondani az apám? A megpróbáltatásaim erősebbé tesznek.

A megpróbáltatásaim erősebbé tesznek.

HARMADIK FEJEZET

Több óra is eltelt, mire elértek Asharokenbe, és az ég már kezdett szürkülni. Kira remélte, hogy hamar végeznek a kármentő akcióval, és a parttól távolabb tudnak majd letáborozni. Asharoken nem annyira város volt, mint inkább környék, amelyet házak, utak és épületek töretlen sora kötött össze a sziget többi részével, de Kira azonnal megértette, miért kerülték el olyan sokáig a közkatonák – vékony földnyelvként nyúlt a szigettől északra, egyik oldalán a Sound tengerszorossal, a másikon egy öböllel. Az emberek már egy parttól is idegesek voltak, kettő szinte túl sok volt nekik.

A szekér megállt egy kis állatorvosi rendelő előtt, és Marcus felmordult.

– Azt nem említetted, hogy kutyaklinikáról van szó, Jayden. Mit találhatunk itt?

Jayden leugrott a kocsiról.

– Ha tudnám, elhoztam volna én magam, amikor két nappal ezelőtt itt jártam. A bakák gyógyszereket és röntgengépet jeleztek. Most rajtatok a sor.

Marcus lehuppant az utcára, majd Jaydennel egyszerre nyújtották fel a kezüket Kira felé. A lány csintalanul mindkettőt elfogadta, és mosolygott magában, miközben a férfiak mogorván lesegítették.

– Sparks, Brown, ti mentek előre! – csattant Jayden parancsa, mire a katonák fele leszállt a szekérről, maguk után húzva az egyik generátort. – Patterson, te és a csapatod biztosítjátok a területet, gondoskodtok a védelméről, és átkíséritek az orvosokat a következő helyszínre. Mintha járt volna itt valaki tegnap óta, nem akarom, hogy meglepetés érjen minket!

– Járt itt valaki? – kérdezte Kira. – Honnan tudod?

– Van hozzá szemem és eszem – válaszolta Jayden. – Valószínűleg csak egy bozótpatkány, de ezen az átkozott Északi Parton nem kockáztatok. Nos, nyuszikák, ha találtok valami hasznosat, készítsétek elő a szállításhoz, visszafelé eljövünk érte. Én a hármas számú helyszínhez megyek a csapatommal. Patterson, tizenöt percenként jelezz! – Visszamászott a szekérre, és rákiáltott a kocsisra. – Indulás!

A szekér meglódult észak felé. Kira átvetette a vállán az orvosi táskáját, és körbenézett: Asharokent teljesen elfedte a fojtóbab, mint a többi kis várost, de a Long Island Sound csendesen áztatta a partot, és az ég tiszta és nyugodt volt.

– Szép kis városka – mondta Kira.

– Felfelé nézni! – szólalt meg Patterson.

A többi katona szétszóródott, lassan kialakítottak egy védővonalat a rendelő körül, miközben Sparks és Brown szemvonalig emelt karabéllyal közelítettek az omladozó épülethez. Kirát lenyűgözte a mozgásuk, ahogy az egész testük fordult, emelkedett és süllyedt, hogy a szemvonal sziklaszilárd maradjon – mintha a fegyvereik valami láthatatlan sínen feküdtek volna, miközben a katonák szabadon mozogtak körülöttük.

A rendelő eleje nagyrészt üvegből állt, ami mostanra összetört és belepte a fojtóbab, de a középső betonoszlopon látható volt a kármentő csapat világos narancsszínű jelzése. Kira elég akcióban vett részt ahhoz, hogy felismerje a jelek többségét, de ezt látta a leggyakrabban: „részben katalogizálva, visszatérni orvosi csapattal”. Sparks és Brown tökéletes összhangban fedezték egymást a behatolásnál, ahogy áthaladtak az omladékon és a növényzeten. Patterson óvatosan felmászott a tetőre, a széleknél, ahol biztonságosan meg tudott támaszkodni, és elfoglalt egy magaslati megfigyelőállást.

Miközben a katonák biztosították az épületet, Kira és Marcus kipróbálták a generátort. Nehéz szerkezet volt, az egyik oldalán két kerékkel, az alján a masszív akkumulátorral és egy kézi karral, míg felül egy kisebb napelemmel és számtalan feltekert huzallal és dugóval. Minden kármentő akcióban részt vettek orvosok a munkások biztonsága érdekében, de ha a bakák megjelöltek egy orvosi berendezést, magukkal vitték a generátorokat, hogy az orvosok bekapcsolhassák, kipróbálhassák és eldönthessék, érdemes-e visszavinni. A sziget már így is túlcsordult a szeméttől, nem volt semmi értelme olyan kacatokkal megtömni East Meadow-t, amit még csak használni sem tudnak.

Az utca tele volt parkoló autókkal, a fényezésük megrozsdásodott, a kerekeik leeresztettek, az ablakaik kitörtek a több évnyi elhanyagoltságtól és az elemek hatásától. Az egyikben iszonytató csontváz vigyorgott a vezetőülésről – az RM áldozata volt, megpróbált elhajtani a világvége elől. Vajon hová ment volna, gondolkodott el Kira. Még a felhajtójáról sem jutott ki.

Jó két perccel később Brown ismét kinyitotta az ajtót, és intett, hogy bemehetnek.

– Tiszta a levegő, de vigyázzanak! Úgy nézem, valami vadkutyák ütöttek itt tanyát.

Marcus elvigyorodott.

– Hűséges kis jószágok. Biztos imádták az állatorvost.

– Indítsuk be – bólintott Kira.

Marcus hátradöntötte a generátort a kerekein, és lassan betolta, de Kira észrevette, hogy Brown felhúzta a maszkját, és megállt, hogy ő is előkészítse a sajátját, egy összehajtott szövetkendőt, amelyet átitatott öt csepp mentollal. A hátramaradt tetemek már évekkel ezelőtt elrohadtak, mint az a csontváz az autóban, de egy kutyafalka behordhatott dögöket, nem is beszélve a pézsmaillatról, a vizeletről, az ürülékről és még ki tudja, mi mindenről. Kira átkötötte a kendővel az orrát és a száját. Ahogy belépett, látta, hogy Marcus öklendezve keresi a maszkját a zsebében.

– Jobban oda kéne figyelned – szólt oda halkan, ahogy elment mellette a hátsó terem felé. – Én csak élénk mentaszagot érzek.

A gyógyszerraktár rendesen fel volt szerelve, és úgy látszott, még nem rabolták ki – bár valaki nyilvánvalóan nemrég átkutatta, lábnyomokat hagyva maga után a vastag porrétegben. Valószínűleg a bakák, gondolta Kira, bár még sosem látott olyat, hogy egy baka ténylegesen átnézze a gyógyszereket.

Kira elkezdett rendezkedni a pulton, az egyik részt a megtartandóknak, a másikat a megsemmisítendőknek tartotta fenn. A kármentés volt az egyik első dolog, amire kiképezték a gyakornokokat: melyik gyógyszer meddig tartható el, és melyek azok, amelyek már túlságosan megromlottak. Lejárt gyógyszert vinni East Meadow-ba még annyira sem volt szabad, mint használhatatlan gépeket, nem azért, mert helyet foglaltak el, hanem a veszély miatt.

Az orvosok voltak a teljes emberiség gondviselői, semmiképp nem engedhették meg, hogy valaki rossz tablettát vegyen be, vagy pláne, hogy egy nagy adag leselejtezett gyógyszer bejusson a talajvízbe. Jóval biztonságosabb és könnyebb is volt itt, helyben szétválogatni, és pont az ilyen esetek miatt tanulták meg kezelni az állatgyógyszereket is, elvégre egy kutyának való antibiotikum végső soron mégiscsak antibiotikum – jelentős gyártókapacitás híján a szigetlakóknak mindenre szükségük volt, amit találtak. Kira már szép hatékonyan válogatott a szekrényekben, amikor betántorgott Marcus, akinek végre sikerült felvennie a maszkját.

– Olyan itt a szag, mint egy kriptában!

– Mert az is, kripta.

– És nem az állatok a legrosszabbak – folytatta Marcus –, bár esküszöm, ilyen bűz keltéséhez egy egész kutyatársadalomnak kell itt élnie. – Kinyitott egy másik szekrényt, és elkezdte rádobálni a gyógyszereket Kira kupacaira. Pontosan tudta, melyik hová való, oda sem kellett néznie. – Nem, a legrosszabb a por. Nem tudom, mi mást viszünk még el innen, de hogy én a tüdőmben hozok magammal vagy fél kiló port, az biztos.

– Ez majd erősíti a jellemét – próbálta Kira nevetve utánozni Hardy nővért. – Gyakornok, én már kilencmilliárd kármentő akcióban vettem részt, magának is meg kell tanulnia kezelni a helyzetet. A hullapor belégzése jót tesz az egészségének, megmozgatja a veséjét!

– A kármentés nemcsak maguknak hasznos – replikázott Marcus Hobb szenátor tökéletes imitálásával –, hanem az egész emberiség túlélése szempontjából is nélkülözhetetlen! Gondoljon csak bele, micsoda szerepet játszik a történelemkönyv eme dicsőséges új oldalán!

Kira hangosan felnevetett – Hobb mindig a „történelemkönyv új oldalát” emlegette. Mintha elég lett volna folytatni az írást, és akkor a könyv sosem ér véget.

– Az eljövendő nemzedékek áhítattal tekintenek majd vissza azokra az óriásokra, akik megmentették az emberi fajt – folytatta Marcus –, akik legyőzték a Részlegeseket, és akik egyszer s mindenkorra megszüntették az RM-et. Akik számtalan csecsemő életét mentették meg, és... – Hirtelen megakadt a szava, elfogta valami kényelmetlen érzés, és mindketten csendben folytatták a munkát. Egy idő után ismét Marcus szólalt meg.

– Azt hiszem, idegesebbek, mint amennyire mutatják. A gyűlésen nem ejtettek róla szót, de tényleg arról beszélnek, hogy még lejjebb vinnék a terhességi korhatárt.

Kira abbahagyta, amit csinált, a keze is megállt a levegőben, és sürgetően nézett rá.

– Komolyan mondod?

– Útközben hazafelé találkoztam Isolde-dal – bólintott Marcus. – Azt mondta, van egy új mozgalom a Szenátuson belül, amely szerint a statisztika fontosabb, mint az elemzés. Úgy vélik, nem gyógymódot kell keresnünk, hanem csak elegendő gyereknek kell születnie ahhoz, hogy elérjük az immunitás százalékát.

Kira a férfi felé fordult.

– Már elértük az immunitás százalékát. Nulla egész négy tized százalék azt jelenti, hogy minden kétezer-ötszázadik gyermeknek immúnisnak kellene lennie, és mi ennek már a kétszeresét is meghaladtuk.

– Tudom, hogy baromság – mondta Marcus –, de még az orvosok is kezdenek hajlani rá, elvégre a több kisbaba nekik mindenképpen jól jön. Többet tudnak tanulmányozni.

Kira visszafordult a szekrényéhez.

– Azzal már tizenhétre vinnék le. Isolde tizenhét éves... mihez fog kezdeni? Nem áll készen a terhességre.

– Találnak egy donort...

– Ez nem egy társkereső szolgáltatás – vágott közbe Kira nyersen –, hanem egy tenyésztőprogram. Lehet, termékenységet ösztönző szereket tesznek a víztartályba. Egyáltalán nem lepne meg, ha már meg is történt volna. – Mérgesen vette ki a dobozokat a szekrényből, úgy csapta le őket a megtartandó kupacba, vagy teljes erővel hajította ki őket a szemétbe. – Ne is gondolj szerelemre, szabadságra, választásra, csak ess szépen teherbe, és mentsd meg végre ezt az átkozott világot!

– Nem tizenhét lesz – mondta Marcus halkan. Egy ideig a falat nézte, miközben Kira érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra, mert már sejtette, mit fog mondani. – Isolde szerint arról szavaznak a Szenátusban, hogy tizenhat évre csökkentsék a terhességi korhatárt.

Kira megdermedt, szóhoz sem jutott a hányingertől. A terhességi korhatár nem korlátozás volt, hanem szabály: egy bizonyos kortól kezdve a törvény előírta, hogy minden nő a lehető leggyorsabban terhes legyen, sőt a lehető leggyakrabban legyen terhes.

Már két éve tudtam, hogy ez lesz, amióta bevezették ezt a szabályt, gondolta Kira. Két éve készülhettem rá lelkileg, de mégis... azt hittem, van még két évem. Állandóan lejjebb viszik. Kizárt, hogy fel lennék erre készülve.

– Az egész egy baromság – mondta Marcus. – Baromság és igazságtalanság, és tudom... és el tudom képzelni, milyen érzés. Szörnyű ötlet, és remélem, minél hamarabb elvetik.

– Köszönöm.

– De mi van, ha mégsem?

Kira köhögött, és lecsukta a szemét.

– Ne most, Marcus.

– Én csak azt mondom, hogy... el kellene gondolkodnunk rajta, ha a törvény életbe lép – mondta gyorsan. – Ha nem döntesz magadtól, ők majd egyszerűen csak...

– Azt mondtam, ne most! – vágta rá Kira. – Nem ez a megfelelő idő, nem ez a megfelelő hely, a körülmények még csak nem is hasonlítanak ahhoz, amikor erről el akarok beszélgetni!

– Én nemcsak a szexről beszélek – mondta Marcus. – Hanem házasságról. – Közelebb lépett hozzá, elcsendesedett, és a plafonra nézett, mielőtt folytatta. – Kira, tizenhárom éves korunk óta tervezzük... hogy együtt leszünk gyakornokok, hogy együtt fogunk dolgozni a kórházban, és hogy összeházasodunk... Te is így gondoltad...

– Nos, most már nem gondolom így! – csattant fel Kira. – Nem állok készen ilyen döntések meghozatalára, érted? Nem vagyok rá készen most sem, és rohadtul nem voltam rá kész tizenhárom évesen. – A szekrény felé fordulva káromkodott egyet halkan, majd az ajtó felé indult. – Muszáj kimennem a levegőre.

Odakint lehúzta a maszkját, és hosszú, mély levegőket vett. Az a legrosszabb az egészben, hogy teljesen megértem őket.

Hirtelen narancssárga villanás gyújtotta meg a fákat északon, egy másodperccel később pedig fülsüketítő üvöltés hallatszott. Kira érezte, hogy áthalad rajta a lökéshullám, és megcsavarja a beleit.

Alig volt ideje felfogni a látványt és a robbanás zaját, amikor visszatért a hallása. A katonák kiabáltak.

NEGYEDIK FEJEZET

Brown közlegény Kira felé rohant, megragadta, és az egyik parkoló autó mellett levitte a földre.

– Maradjon fekve!

– Mi történt?

– Csak maradjon fekve! – Brown előkapta a rádióját, és megnyomta a hívás gombot. – Őrmester, itt Shaylon! Megtámadták? Vétel!

A rádió recsegett, csak fehér zaj hallatszott belőle.

– Valaki lő ránk? – kérdezte Kira.

– Ha tudnám, nem kérdezgetném Jaydent – válaszolta Brown, és ismét lenyomta a rádió gombját. – Őrmester, hall engem? Mi a helyzet?

Kira és Brown kétségbeesetten bámulták az üresen zúgó rádiót – a robbanás lehetett baleset, lehetett a Hang műve, vagy akár a Részlegeseké, ki tudja? Támadás? Invázió? A rádióból nem hallatszott beszéd. Majd hirtelen Jayden hangja tört ki szaggatottan a háttérzajból.

– A hármas helyszínre bombát rejtettek! Öt ember odabent rekedt! Azonnal hozd ide a medikusokat!

Brown a rendelő felé perdült, egyetlen folyamatos mozdulattal talpra állt.

– Sebesültek a hármas helyszínen! – kiáltotta.

Még mielőtt megfordult volna, Kira már el is kezdett futni, látta a helyszínről feltörő füstöt, alig egy mérföldnyire. Brown utánaszaladt, a fegyverét szorosan maga elé szorította, és teljes sebességgel rohant le az úton. Kira megtapogatta az orvosi táskáját, suttogott egy halk köszönömöt annak, aki vagy ami gondoskodott róla, hogy nem csúszott le a válláról, és a fejét leszegezve sprintelt tovább. Brown alig bírt lépést tartani vele.

Először Jaydent pillantotta meg, aki látcsővel a kezében, egy növényzettel benőtt teherautó vezetőfülkéje tetején állva pásztázta a horizontot. Aztán észrevette a szekeret. A bal első kereke lerepült, legalább két ló elpusztult, a többi rettegve nyerített. Végül pedig az épületet – a füstölő rom úgy állt két másik ház között, mint egy mérges gyerek által a földre dobott építőkocka tornya. Egy katona a kezénél fogva húzta ki a társát a roncsok közül. Kira levetette magát a földön fekvő katona mellé, egyik kezével megragadta a csuklóját, hogy ellenőrizze a pulzusát, míg a másikkal sérüléseket keresett a mellkasán és a nyakán.

– Jól vagyok – köhögte a katona. – Foglalkozzon a civilekkel.

Kira bólintott és felpattant, majd sokkolva nézett az összedőlt házra – hol kezdjen hozzá egyáltalán? Megragadta az álló katonát, és elhúzta a földön heverő társától.

– Hol vannak a többiek?

– A pincében – mutatott lefelé a férfi. – A saroknál.

– Akkor segítsen lejutni oda!

– Kétemeletes ház volt... teljesen maga alá temette őket!

– Akkor segítsen lejutni oda! – ismételte Kira, és húzta magával a katonát a ház felé. Már éppen utat keresett a törmelék között, amikor Marcus lihegve megérkezett.

– Te szentséges... Basszus.

Kira mélyebbre hatolt a romok között.

– Mr. Turner! Ms. Cantrell! Hallanak engem? – kiáltotta. A katonával együtt dermedten hallgatóztak, majd Kira a bal lábánál a föld felé mutatott. – Odalent!

Letérdeltek, és félretolták a romos padló egy széles darabját. Kira megállt, és megint hallotta – egy erőtlen zaj, mintha sóhaj vagy elfojtott köhögés lenne. Rábökött egy téglaszakaszra, a katona segített neki szétszedni, továbbadták a téglákat Marcusnak és Sparksnak meg a többi katonának, mindannyian négykézláb kaparták a törmeléket. Kira ismét kiáltott, és ezúttal hallott egy gyenge választ.

– Itt vagyok! – mondta egy női hang. Kira tudta, hogy ez csak Gianna lehet, és megpróbált felemelni egy ledőlt bútordarabot. A katonák felhúzták, ki a lyukból, alatta pedig Gianna fájdalmasan felnyögött. – Hála az isteneknek!

Kira közelebb kúszott a lyukhoz, hogy segítsen.

– Még mindig odanyomja valami?

– Azt hiszem, nem – válaszolta Gianna.

Kira erősen megfogta a kezét, és kitámasztott egy másik kifordult padlódarabon. Megcsúszott lefelé, de érezte, hogy egy erős kéz hátulról megragadj a az övét.

– Fogom! – mondta Kira. – Ők meg fognak engem. Jöjjön! – Gianna apránként kiszabadította magát a fa-és tégladarabok közül, Kira pedig lépésről lépésre feljebb húzta. Amikor Gianna már elég magasan volt, a Kiráét fogó erős kéz mindkettőjüket felhúzta a romhalom tetejére, és Kira megfordulva látta, hogy Jayden az, aki erejét megfeszítve segít nekik.

– Köszönöm – mondta Kira.

Jayden biccentett.

– Segíts megkeresni a másikat!

Kira visszafordult a lyuk felé.

– Mr. Turner! Hall engem?

– Mellettem volt, amikor felrobbant a bomba – lihegte Gianna.

– Nem lehet messze.

Kira ismét bemászott a lyukba, és a nevét kiabálta.

– Mr. Turner! Andrew! – Elhallgatott, hegyezte a fülét, és behajolt a lyukba, amennyire csak tudott. Semmi. Visszadőlt, megvizsgálta a romokat, próbálta kitalálni, merre tűnhetett a férfi.

– Ott, a kő mögött – mutatott rá Gianna egy nagy, lapos sziklára, amely egyenesen állt a törmelék közepén. – A pincében volt egy kandalló, olyan nagy kéményszerű, kőből, nem pedig téglából. Talán ez volt a ház legrégibb része.

– Kizárt, hogy el tudjuk mozdítani – mondta Marcus.

Kira odakúszott a kandallójárat mellé, és mélyen behajolt.

– Andrew Turner! – kiáltotta Marcus, de Kira elhallgattatta.

– Maradj csendben, kipróbálok valamit!

A por leülepedett, a levegő nem mozdult. Kira kinyitotta az orvosi táskáját, és előhúzta belőle a sztetoszkópot – egy digitális, hangerősítős eszközt. Hüvelykujjával bekapcsolta, csendben imádkozott, hogy jó legyen még benne az elem, és hozzányomta a sztetoszkópot a törmelékhez.

Bumm, bumm, bumm, bumm...

– Ez a szívverése! – kiáltott fel Kira. – Pont a ledőlt kémény alatt van!

– Ezek a kövek tartják a fél házat – mondta Marcus. – Nem mozdíthatjuk el őket!

– Ha ver a szíve, elmozdítjuk! – jelentette ki Jayden. – El az útból, Walker! – Becsúszott Kira mellé, és segítségért kiáltott a többiekhez.

– Yoon, hozz ide egy kötelet, és a másik végét kösd az egyik lóhoz! – A katona egy pillanattal később közéjük dobott egy erős nylon zsineget, és Jayden nagyot nyögve kinyúlt érte, hogy átvesse a kötelet a sziklán.

Kira ismét a kőhöz nyomta a sztetoszkópot.

Bumm, bumm, bumm.

– Még mindig hallom a szívverését! – Megfordult, fagerendákat keresett. – De Marcusnak igaza van, ha ezt most elmozdítjuk, az egész emelet lezuhan vele együtt. Ezzel alá lehet dúcolni! – Kihúzott egy hosszú gerendát, amely még hozzá volt kapcsolódva a fapadló szilánkjaihoz, majd Jayden behelyezte, hogy megtámassza a törmeléket.

– Kész. – Jayden ráparancsolt a szekér hajtójára. – Nyomás előre, Yoon! Még... még... jól van, megfeszült a zsinór, mostantól már csak lépésenként!

A kötél megfeszült. Kira nem látta, hogy mozdulna a kő, de hallotta, ahogy hangosan karcolja a kőpadlót.

– Menni fog! – örvendezett.

Jayden újabb parancsokat kiáltott Yoonnak.

– Tovább, tovább, szépen, lassan, így tökéletes! Most figyeljünk a kötélre! – A kő kiugrott a lyukból, Jayden felmordulva rásegített, hogy oldalra gördüljön.

Kira a megnyílt lyuk felé fordult, idegesen vizsgálta a rögtönzött támaszként szolgáló gerendát, majd hirtelen megdermedt egy sötét forma láttán. Korábban nem vette észre, mert a kő mögött volt. Egy emberi láb, pont térd felett levágva.

– Jaj, ne – suttogta maga elé. Óvatosan előrenyúlt, megpiszkálta a csorba élt, ahol eltört a csont. Szétzúzta, gondolta, miután felmérte a kárt. A kémény ledőlt, és azonnal levágta a lábát. Hogy lehet még életben? A következő kőhöz nyomta a sztetoszkópot.

Bumm, bumm, bumm.

– A rohadt életbe – mondta a mellé kuporodó Jayden –, ez a lába?

– Ami azt jelzi, hogy a közelében járunk.

– Ami azt jelzi, hogy meghalt – bökte ki Jayden. – Agyonnyomta a kémény.

– Mondtam, hogy hallom a szívverését! – sziszegte Kira. – Add ide azt a kötelet!

A törmelék megmozdult, mire Kira összeszorította a száját, és jól becsukta a szemét az alázuhanó kövek és por miatt. Felette recsegni kezdett egy szarufa, és fentről hallotta a katonák riadt kiáltásait.

– Húzzátok fel onnan! – ordította Marcus.

– Igaza van – mondta Jayden. – Bármelyik pillanatban ránk dőlhet az egész! Egy halott miatt nem éri meg elveszíteni egy medikát!

– Mondom, hogy él!

– Kifelé! – csattant fel Jayden. – Ha őt nem bírjuk kiásni, egész biztosan téged sem tudnánk!

– Egy emberi életről van szó – ellenkezett Kira. – Nincs belőle olyan sok, hogy akár egyről is lemondjunk!

– Kifelé!

Kira összeszorította a fogát, és továbbhaladt előre. Jayden mögötte káromkodott egyet, és a lába után nyúlt, de Kira elrúgta a kezét.

Bumm, bumm, bumm.

Kitapogatta a következő követ maga előtt, fogódzót keresett, próbálgatta, mennyire stabil. Azt hiszem, ezt meg tudom mozdítani, gondolta. Pont a túloldalán kell lennie, és akkor majd meglátjuk. Tudom, hogy él.

– Hé, Mr. Turner! – kiáltotta. – Hall engem? Jövök magáért, nem hagyjuk itt! – Megtámaszkodott a pince padlóján, imádkozott, hogy semmi lényegeset ne mozdítson el a helyéről, és megtolta a legnagyobb követ. Érezte, hogy enyhén elfordul egy merev, a közepétől eltolódott tengely mentén. Ismét nyomott rajta egyet, megfeszült a súlytól, majd oldalra lökte a követ. Újabb formát pillantott meg a sötétben. Túlságosan el volt görbülve ahhoz, hogy felismerje a kontúrját. Ismét bekapcsolta a sztetoszkópot, és kétségbeesetten nyúlt előre.

Tikk, tikk, tikk, tikk...

Várjunk csak, itt valami nincs rendben, gondolta Kira, és ekkor az ujjai valami csúszós, nedves húshoz értek. Két ujjával megfogott egy szövetdarabot, és magához húzta, miközben hallotta, hogy a parányi barlangban egyre hangosodik a tikk, tikk Mindkét kezével megtapogatta a véres végtagot, nem akarta elhinni, mit talált. Lassan visszakúszott a fény felé, felemelte, és a szeme megerősítette a sejtését.

– A karja – mondta halkan. – Vége.

– És a szívverés? – bámult rá Jayden.

Kira felemelte a kart. A csukló fémesen csillogott. Tikk, tikk, tikk.

– A karórája. – Kiürültnek, élettelennek érezte magát. – Meghalt.

Jayden elvette tőle a kart, és a kezével megtartotta a lányt.

– Menjünk innen.

– Vissza kell vinnünk – mondta Kira.

– Ez nem baleset volt – vágta rá Jayden. – Valaki idejött, és elhelyezte ezt a bombát. Valaki, aki tudott az érkezésünkről. Valószínűleg még most is a közelben vannak.

Kira megrezzent.

– Miért akarnának felrobbantani egy meteorológiai állomást?

– Ez egy rádióadó volt – mondta Gianna. – Nem láttuk az egészet a robbanás előtt, de ebben az egyben biztos vagyok. Ez volt a legnagyobb kommunikációs központ, amit valaha is láttam.

– A Hang – mondta Kira.

Jayden komoran szólalt meg.

– És a nagy robajból már egészen biztosan tudják, hogy itt vagyunk.

ÖTÖDIK FEJEZET

Jayden összeterelte a túlélőket a füstölő szekér árnyékában.

– Kizárt, hogy ezzel hazajussunk, ami azt jelenti, hogy legalább kétnapi járásra kerültünk a civilizációtól. A rádiónk is odaveszett. Magunkra maradtunk.

– Lanier közlegénynek össze kell barkácsolnunk egy hordágyat – mondta Marcus. – Nyílt sípcsonttörése van. Rögzítettem, amennyire tudtam, de nem tud járni.

Kira körbepásztázta a fákat és a romokat, minden mozdulattól megfeszült. Egyszer bent volt a kórházban, amikor éppen támadott a Hang, látta a behozott sebesült katonákat fájdalmasan hörögni és üvölteni, miközben az elsőbbségi szolgálat betolta őket a műtőbe. Még mindig megdöbbentette maga a gondolat, hogy bárki is képes legyen kárt tenni egy embertársában.

– Készítsetek hordágyat! – parancsolta Jayden. – Két lovunk maradt. Patterson és Yoon előrelovagolnak, és segítséget küldenek, mihelyst elérik a Védelmi Hálózat határát. Mi többiek gyalog követjük őket.

– Az majdnem harminc mérföldre van – jegyezte meg Yoon –, és a lovak már fáradtak. Nem lesznek rá képesek pihenés nélkül.

– Legalább még egy órát ki kell bírniuk – mondta Jayden. – Addigra pedig úgyis besötétedik. Jussatok el, ameddig csak tudtok, aztán hajnalig pihentessétek a lovakat.

– Nem kell egészen East Meadow-ig visszamennünk – szólt közbe Gianna. – Innen nyugatra van egy tanyasi közösség, keletre pedig több is. Ezek jóval közelebb vannak harminc mérföldnél, és így Lanier hamarabb jutna segítséghez.

– A térképünk a szekerünk felrobbant részében volt – mondta Jayden. – Semmi kedvem a szigeten fel-alá bolyongva keresni a parasztokat.

– Nem parasztok – tiltakozott Gianna. – A többségük jóval tanultabb, mint maga...

– Az a fantasztikus műveltségük sem segít megtalálni őket térkép nélkül – vetette oda Kira. Miért áll neki Gianna vitatkozni egy ilyen helyzetben? – East Meadow a legjobb lehetőség, végig a főutak mentén tudunk haladni.

– Lanier nem bírja ki odáig ezzel a sérüléssel. A tanyákon ugyanolyan kórházak vannak, mint nálunk!

– Nem ugyanolyanok – mondta Kira –, és nem, Lanier nem fog meghalni útközben. Netán elfelejtette megemlíteni, hogy képzett orvos?

– Bárki láthatja, hogy...

– Bárki láthatja, hogy rossz állapotban van – szólt közbe higgadtan Marcus –, de szilánkmentesítettük, bekötöztük, és kap tőlem annyi gyógyszert, hogy azt fogja hinni, valami varázslatos cukorka-szivárványon repül hazafelé. Még a szellentése is elég lesz hozzá, hogy bármelyikünk elszálljon.

– Patterson, Yoon, ti délre mentek East Meadow-ba – jelentette ki Jayden határozottan. – A többiek ugyanarra indulnak, de – itt Giannára nézett – ha útközben belefutunk egy tanyába, egy előőrsbe vagy valami hasonlóba, megpróbálunk szerezni egy másik szekeret.

– Nem áll jogában rekvirálni egy szekeret! – csattant fel Gianna.

– Magának pedig nem áll jogában ellenszegülni a parancsomnak – válaszolta Jayden. – Ez egy katonai művelet, vészhelyzetben vagyunk, és úgy viszem haza a társaságot, ahogy a legjobbnak tartom, még ha magába is annyi nyugtatót kell pumpálnom, mint Lanierbe. Világos?

– Ez várna ránk a jövőben? – kérdezte Gianna. – Ez lenne az a szép új világ, amelyben a pestisbébik felnőnek, és elkezdenek mindent irányítani?

Jayden meg sem rezzent.

– Azt kérdeztem, hogy világos-e, amit mondtam.

– Tökéletesen világos – válaszolta Gianna. – Menjünk vissza a paradicsomba.

Jayden felállt, a csoport feloszlott, mindenki összeszedte a felszerelését, és készült az útra. Kira a karjánál fogva visszahúzta Jaydent.

– Nem hagyhatjuk itt őket csak így! Az elhullott lovak még hagyján, de odabent van három halott ember! Hogyan visszük őket haza?

– Majd visszajövünk értük.

– Miközben te ezt a kis értekezletet tartottad, hat elvadult házimacska ment el mellettünk, és a kórházban, ahol jártunk, egész csapatnyi kutya tanyázik. Ha itt hagyjuk a három holttestet, nem nagyon lesz miért visszajönnünk.

Jayden tekintete jéghideg volt.

– Mit csinálhatnék, Walker? Magunkkal vinni nem tudjuk őket, eltemetni pedig nincs idő. Vissza fogunk térni nagyobb erőkkel a helyszín felderítésére és a generátorok visszaszerzésére, de jelen pillanatban a tíz élő ember fontosabb a három halottnál!

– Tíz perc – kérlelte Kira. – Annyi időt rájuk tudunk szánni.

– Azt hiszed, tíz perc alatt el tudod temetni őket?

– Félig már úgyis el vannak temetve.

Kira nézte, ahogy Jayden elgondolkodik, majd megvonja a vállát, és biccent.

– Van valami abban, amit mondasz. Segítek.

Andrew Turneren kívül két katonát ölt meg a robbanás, az ő holttesteiket gondosan kiterítették a ház mellett. Egy férfi és egy nő – valójában egy fiú és egy lány, valószínűleg egyikük sem múlt még tizenhat. A lány talán még fiatalabb is volt, Kira nem tudta megállapítani. Megrendülten állt felettük, és elgondolkodott, hogy kik is lehettek, mit szerettek csinálni, kivel éltek együtt, hogyan kerültek oda. Még a nevüket sem tudta. Jayden megfogta a lány karj át, Kira a lábát, és óvatosan elindultak a romok között. A legmélyebb lyuk az volt, amelyet Turner megmentéséhez ástak. A lehető leggyengédebben süllyesztették be a lány testét, és betolták a kémény kövei mögötti fülkébe. Addigra a többi katona közül páran végeztek a feladatukkal, és odamentek segíteni, óvatosan vitték a fiút, és az ő testét is becsúsztatták a lyukba. Kira tompán nézte, ahogy Jayden és Brown közlegény kilazítják az utolsó, még álló falat, és ráomlasztják a lyukra, hogy elfedjék a tetemeket.

Kira úgy érezte, megszakad a szíve, amikor ledőlt a fal. Ez nem elég... Jó, hogy el tudták temetni őket, de többet érdemeltek. Próbált megszólalni, de a törmelékből lustán felemelkedő porfelhőt még nézni is rossz volt, így nem volt képes egy hangot sem kiadni.

Marcus fájdalmas, gyengéd szemmel figyelte a lányt. Jaydenre nézett.

– Mondanunk kellene valamit.

Jayden megvonta a vállát.

– Ég veletek?

– Hát jó – lépett elő Marcus. – Azt hiszem, meg tudom csinálni. Tudja valaki, hogy milyen istenben hittek?

– Hát, akármilyenben is hittek, nem sok hasznuk lett belőle – morogta Gianna.

– Maija keresztény volt – mondta Sparks. – Nem tudom pontosan, milyen fajta. Rob buddhista. A civilről fogalmam sincs.

Marcus körbenézett, hátha valaki pontosabb információval szolgálhat, de hiába.

– Nem éppen a legkönnyebb keverék – állapította meg. – Hát akkor, legyen mondjuk az, hogy talán emlékszem egy régi versre, amit az iskolában tanultunk. – Kihúzta magát, a távolba nézett, a katonák pedig lehajtották a fejüket. Kira nem vette le a szemét a ledöntött téglahalmazról, amely felett még mindig kavargott a por.

– Mért hencegsz úgy, Halál? csak mert e földi létben kegyetlen úrnak tartanak? – Marcus megállt, elgondolkodott. – Nem emlékszem pontosan, tök gáz. Sorsok s királyok rabszolgája vagy, s a méreg és a kór bérenceid, de nem bírsz el velem. Mi felkelünk: öröklét karja vár, s te nem leszel. Meg fogsz halni, Halál.[1]

Jayden Marcusra pillantott.

– Azt hiszed, hogy fel fognak kelni? Csak úgy?

– Ez csak egy régi vers – válaszolta Marcus.

– Akárhol is ébrednek fel, átkozottul túlzsúfolt hely lesz. – Jayden sarkon fordult, és visszalépdelt a szekérhez.

Kira Marcus kezét fogva nézte, ahogy a por lassan leülepszik a ledőlt téglákon.

Az eső tócsákat képezett a sárban, ugráló cseppekkel töltötte meg a vastag gumikeréknyomokat. Kira előrehúzta a kapucniját, próbálta védeni a szemét, de ahogy a vihar egyre vadabbra fordult, úgy érezte, mintha az eső minden oldalról befolyna, felugrálna a pocsolyákból, és a ruházata minden varrásánál beszivárogna.

Jayden ismét megállt, felemelt öklével jelzett a sornak. A keréknyomok nem Asharoken és az időzített bomba irányából származtak, de a vadonban bármilyen jelenlét veszélyt jelenthetett. Annak idején a szigetnek ez a része gazdagabb volt az átlagnál, így hát egymáshoz közel épített házak és benőtt gyepek helyett egy sűrű, nedves erdőn keltek át, amelyet itt-ott megszakított egy magányos épület sötéten magasló árnyéka. Kira oldalra hajtotta a fejét és hallgatózott, hátha ő is felfedezi a nyomát annak az apró zajnak, amelyet Jayden már jó ideje érzékelni látszott a zivatarban, és látta, hogy Marcus is követi a példáját. Hallotta az esőt, a loccsanást, a sár cuppogását, mintha valaki az utcán egyik lábáról a másikra állna. Jayden leeresztette az öklét és előremutatott, mire a csapat újra nekilódult.

– Azt hiszem, csak megjátssza az egészet – suttogta Marcus. – Imádja előadni ezt az öklös jelzést, és élvezi, hogy mindannyian engedelmeskedünk neki.

– Sosem áztam meg még ennyire – mondta Kira. – Esküszöm, még egy kád vízben elmerülve is szárazabbnak érezném magam, mint most!

– Nézd inkább a jó oldalát – vigasztalta Marcus.

Kira várt.

– A hagyomány azt kívánja, hogy ilyenkor azt is mondd el, mi lenne az a jó oldal – unszolta.

– Sosem voltam a hagyományok híve – válaszolta Marcus. – Meg aztán nem azt mondom, hogy tudom, mi lenne az a jó oldal, csak úgy gondolom, ideje lenne meglátni.

Jayden ismét felemelte az öklét, és a csoport megállt.

– Jayden meghallotta a jó oldalt – suttogta Marcus. – Biztos egy felemelő metafora mocorog abban a bozótban.

Kira prüszkölt, mire Jayden rosszallóan nézett feléjük. Aztán visszafordult, ujjaival az út széle felé bökött, és elindult egy fák közötti nyílás irányában.

Kira meglepődötten követte. Még ő is látta, hogy a nyomok egyenesen a tönkrement úton, a facsemetéken át folytatódtak. A két szélen húzódó fák sötétek és baljósak voltak – mit hallhatott onnan Jayden?

A csoport óvatosan kereste az utat egy szűk résen át, amely valamikor kocsifelhajtó volt, mostanra viszont egy évtizednyi gyom összetördelte. Előttük egy sötét ház magasodott, majdnem olyan feketén, mint körülöttük az éj. Marcus előresietett, hogy utolérje Kirát, csendben, összegörnyedve lépdelt mellette. Kira feléje hajolt, hogy kérdezzen valamit, ám hirtelen megtorpant, mert a szeme elkapott egy színes villanást: egy narancssárga fényt az ablakban. Csak egy pillanat, és már nem is látszott. Tűz. Megdermedt, megragadta Marcus karját, és a szájához húzta a fülét.

– Ott van valaki!

Kira megszorította a kezében a puskáját, remélte, nem nedvesedett át annyira a vihartól, hogy ne működne rendesen. Az őket körbefogó öt felfegyverzett katona ellenére védtelennek érezte magát. Lassan lekuporodott, magával húzta Marcust is. Jayden hirtelen megállt, és az arcához emelte a puskáját, amikor egy hang kiszólt az elsötétített házból.

– Ne jöjjenek közelebb!

A hang vékony és nyers volt, mintha egy lidérc szólalt volna meg a sötétségben.

Az eső dobolt Kira kapucniján és hátán. Kibiztosította a puskáját – egy apró gomb halálos varázspálcává változtatta a vastag műanyagbotot. Csak célozz, kattints, és nézd, ahogy felrobban a célpont. A víz beszivárgott a gallérjánál a szemébe, a kesztyűje szövetébe.

– A nevem Jayden Van Rijn – kiáltotta Jayden –, a Long Island-i Védelmi Hálózat őrmestere. – Fegyverét továbbra is a láthatatlan célpontra fogta, biztos észrevette a férfit, mielőtt megszólalt. Kira még mindig nem látott semmit. – Azonosítsa magát!

– Nincs velem semmi gondjuk – mondta a hang. – És nekem sincs semmi gondom magukkal.

– Azonosítsa magát! – ismételte Jayden.

Kira elképzelte, hogy a fák körülöttük tele vannak Hangokkal – sötét árnyékba burkolózott, esőköpenyük alatt alaktalan emberekkel, akik pont olyan erősen szorítják a kezükben a fegyverüket, mint ő. A fák alatt koromsötét volt, a hold és a csillagok elvesztek a viharfelhők vastag rétege mögött. Arra gondolt, hogy ha valaki elkezd lövöldözni, lesz-e egyáltalán bátorsága visszalőni – honnan tudja, mely sötét árnyak ellenségek, és melyek barátok?

– Talán nem a Hanghoz tartoznak – suttogta Marcus. Alig hallatszott, amit mond, ajkai szinte hozzáértek Kira füléhez. – Lehetnek kereskedők, csavargók, akár farmerek is. Csak ne mozdulj.

– Nagyon szép neve van – mondta a hang a sötétben. – Magával viheti, amikor elmegy.

– East Meadow felé tartunk – kiáltotta Jayden –, és csak meg akartunk győződni arról, hogy biztonságos a terület, mielőtt letáborozunk. Hányan vannak odabent?

Rekedt nevetés hallatszott.

– Hát elég nagy butaság lenne kiadni magának ezt az infót, amikor még nem is ismerem a szándékukat. És mi van, ha a Hangtól jöttek?

– A Védelmi Hálózatnál szolgálunk – válaszolta Jayden. – Ahogy már mondtam.

– Nem ez lenne az első eset, hogy valaki hazudott nekem.

Kira zajt hallott a fák közül – levelek sistergése, egy pattanás, ami lehetett egy gally vagy egy felhúzott pisztoly. Közelebb ereszkedett a földhöz, és remélte, hogy a társai egyike volt az.

– Tízen vagyunk – mondta Jayden. – A Hang ennél sokkal kifinomultabb... mint például egy öregember, aki meghúzza magát egy romos házban.

– Azt hiszem, ebben van valami – válaszolt a másik. – Valószínűleg úgysem fogunk megbízni egymásban. – Elhallgatott. Az eső átütött a leveleken. Egy idő után ismét megszólalt. – A nevem Owen Tovar. Amúgy én magam is East Meadow felé tartok, és nem ártana, ha valaki szólna az érdekemben a határőröknek. Ha nem zavarja magukat, hogy Dollyval és velem kell osztozniuk, szívesen látom magukat.

Kira nem hallott semmit, aztán viszont tágra nyílt egy ajtó. Jayden egy szívverésnyi ideig habozott, majd leeresztette a puskáját.

– Köszönjük a meghívást.

HATODIK FEJEZET

Az Owen Tovar név egy magas, sovány és viharvert férfit fedett. Pont az ajtó mögött húzódott meg, vállához támasztva fekete műanyag puskáját. Kirát és Giannát meglátva elmosolyodott.

– Ha az az idióta szól, hogy nők is vannak vele, jóval hamarabb beengedtem volna magukat.

Marcus védelmezően Kira elé lépett, de Tovar kuncogott, és megpaskolta a karját.

– Semmi hátsó szándék, fiam, csak jó modor. A katonák nem hatnak meg, de az anyukám túl jól nevelt engem ahhoz, hogy hölgyeket hagyjak megázni egy ilyen viharban. – Az utolsó katona után bezárta az ajtót, majd a csoporton áttolakodva a ház sötét belseje felé indult. – Meg kell hagyni, amelyikük rám talált, jobban olvassa a nyomokat a sok évi átlagnál. Kár a Hálózatra vesztegetnie a tehetségét. – Kinyitott egy másik ajtót, amely egy élénken megvilágított szobát fedett fel, talán egy régi nappalit, külső ablakok nélkül, vidáman pirosló tűzzel a kőből rakott kandallóban.

A szoba sűrűn tele volt pakolva régi kanapékkal és takarókkal, a túlsó végében pedig egy kisebb fa kézikocsi támaszkodott a zárt dupla ajtónak. Ahogy belépett, Kira jobbra fordulva felmérte a terepet, és meglepődve hőkölt vissza, amikor hirtelen szembe találta magát egy tevével.

– Köszönj szépen, Dolly!

A teve morgott, mire Tovar kuncogott.

– Ne legyenek már udvariatlanok, emberek, válaszoljanak neki!

Marcus mosolyogva meghajolt a teve előtt.

– Örvendek a találkozásnak, Dolly. Mr. Tovar elfelejtette megemlíteni, milyen szemrevaló társa van.

– Nem tudom, hogy minden teve ilyen makacs-e – mondta Tovar –, de többé-kevésbé kijövünk egymással. Gondolom, valami állatkertből szökhetett meg, pár éve találtam rá barangolás közben. – Átterelte a csapatot az ajtón, és becsukta mögöttük. – Nagy munkám van abban, hogy kívülről ne látszódjon a tűz – magyarázta. – A kémény is működik még, úgyhogy amikor egy ilyen vihar elrejti a füstöt, senki sem mondaná meg, hogy van itt valaki.

– A nyomokat követtük – vette le Marcus a kabátját.

– A nyomok nem ide vezetnek – mondta Tovar. – Legalábbis nem közvetlenül.

– Hallottam, amit az előbb mondott – mosolygott Jayden a szája sarkából. – Dollynak még tanulnia kellene a lopakodást.

Tovar csóválta a fejét.

– Akart még cukrot. Persze hogy pont abban a két másodpercben áll neki vitatkozni, amikor maguk éppen erre járnak. A többség, mármint az a kíváncsiskodó fajta, aki egyáltalán körülnéz, sosem találja meg ezt a házat. Csak követik a nyomaimat a következő házig az erdőn át, aztán feladják, amikor a patakhoz érnek. Meglátják, hogy a híd ledőlt, mire ők meg bedőlnek, és a deszkák, amelyeken át szoktam kelni, jól el vannak rejtve a másik oldalon.

– Maga egy csavargó – állapította meg Jayden.

– Kereskedő vagyok. Ez kitesz mindenféle gusztustalan alakok támadásának, de attól még nem kell magamra festenem a céltáblát. – Felemelt egy rakás takarót a tűzhöz legközelebbi kanapéról. – A legjobb hely természetesen a hölgyeket illeti meg. Egyedül kifejezetten kényelmes ez a szoba, de ha ennyi ember próbál meg egyszerre itt aludni, szükség lesz némi jószomszédi kapcsolatra.

Kira nézte, ahogy a férfi szétválogatja a takarókat, és betűri őket a poros kanapék közé, hogy fekvőhelyet alakítson ki tíz embernek és egy tevének. A Hanghoz tartozna? Ezt csak akkor tudják kideríteni, ha megpróbálja felrobbantani őket.

A csavargó az egyik takarót Brown felé nyújtotta, aki gyanakvó tekintetet vetett rá, mielőtt mogorván kirántotta a kezéből. Tovar mosolygott és hátralépett.

– Szörnyen hosszú egy éjszaka lesz, ha nem bízunk meg egymásban. Tényleg azt hiszik, hogy Hangos vagyok?

Brown nem szólt semmit, mire Tovar Giannához fordult.

– És maga?

Ismét megfordult, Jayden elé állt, és kitárta a karjait.

– És maga, azt hiszi, hogy Hangos vagyok? Az életem kockáztatása és a száraz takaróim megosztása részét képezné valami nagyszabású, az emberi civilizáció utolsó maradványának az elpusztítására irányuló tervnek?

– Azt hiszem, maga katona volt – húzódott közelebb Kira a tűzhöz.

Tovar kicsit oldalra billentette a fejét.

– Hát ezt meg miből gondolja?

– Volt valami abban, ahogy az infókról beszélt – mondta Kira. – Ahogy megtámasztotta a puskáját, amikor beléptünk. Meg hogy most Jayden és maga abszolút megegyező testhelyzetet vettek fel.

Jayden és Tovar egymásra néztek, majd önmagukra: a lábuk váll-szélességben szétnyitva, a hátuk egyenes, a karjuk lazán összekulcsolva a hátuk mögött. Esetlenül eltávolodtak egymástól, megváltoztatták a súlypontjukat, és kirázták a csuklójukat.

– Attól, hogy katona volt, még lehet Hangos – jegyezte meg Brown. – Sok köztük a katona.

– Ha katonának lenni a bűnösség bizonyítéka, ebben a szobában tízből heten szörnyen bűnösnek látszanak – mondta Tovar.

– Hát akkor meséljen egy kicsit magáról – biztatta Marcus, és elhelyezkedett az egyik kanapén. – Ha egész éjjel azt kell várnom, hogy abbahagyják a flörtölést, és elkezdenek lövöldözni egymásra, legalább hadd legyen részem egy kis szórakozásban.

– Owen Tovar – ismételte meghajolva –, született és nevelkedett a Georgia állambeli Maconben. Két éven át tagja voltam az egyetemi futballcsapatnak, beálltam a tengerészgyalogsághoz, és lekaszáltam négy lábujjamat a háborúban, mármint az iráni háborúban, nem az Elszigetelési Háborúban, amire maguk, kölykök biztosan gondolnak, a kínaiak ellen, és amire a Részlegeseket küldtük harcolni saját magunk helyett. Bár gondolom, maguk még többnyire csak tizenévesek, mi? Két-vagy háromévesek voltak, amikor véget ért az a háború, öt vagy hat, amikor pár évvel később véget ért az egész világ, mi? Nem, amikor háborúról beszélek, maguk valószínűleg a Részleges Háborúra gondolnak, ami természetes, de van egy rossz hírem, az nem is volt háború, csak némi harcolás és némi halál, és aztán „ennyi”. Tudják, a háború az, amikor két fél küzd egymással, még ha nem is egyenlő erőkkel, de legalább mindkettő bevisz pár ütést. Amit Részleges Háborúnak nevezünk, nem más, mint hogy az emberiséget kirabolták egy sikátorban.

– Én emlékszem az Elszigetelési Háborúra – mondta Gianna. – Nem mindenki pestisbébi közöttünk.

– Illetlenség lenne tőlem találgatásokba bocsátkozni egy hölgy életkorát illetően. – Tovar leült a tűz mellé.

Nyugodtnak látszott, de Kira észrevette, hogy mindig könnyen, gyorsan elérhette a lőfegyverét. Jayden vele szemben foglalt helyet, de a katonák többsége állva maradt. Kira Marcus mellett ült, vállára húzta a férfi karját. Az meleg volt és megnyugtató.

– Gondolom, nem számít, melyik háború volt – folytatta Tovar. – Otthagytam négy lábujjamat, egészségi okokból leszereltem a tengerészgyalogságtól, és hazamentem Georgiába jéghokizni.

– Georgiában nem lehetett jéghokizni – szólt közbe Sparks. – Az az egyik déli állam volt, nem? A hoki az téli sport.

– Igen, a jéghokit korcsolyázva játszották – bólintott Jayden –, és kizárt, hogy azt csinálhatta volna Georgiában. Pláne lábujjak nélkül.

Tovar elmosolyodott.

– Itt derül ki, hogy mennyire nem tudnak semmit a magukfajta pestisbébik. – Gianna felé fordult. – Maga emlékszik a műjégpályákra?

Halvány mosoly ült a nő arcára.

– Igen.

– A műjégpálya egy hatalmas terem volt, mint egy kosárlabdapálya egy frizsiderben – magyarázta Tovar. – Képzeljék csak el, az egész épület olyan hideg volt, hogy nem olvadt el benne a jég. És aztán megtelt emberekkel, néha több százzal, ugyebár mi egy alacsonyabb osztályban játszottunk, és ők mind elkezdtek ünnepelni és kiabálni és tapsolni, amitől a terem felmelegedett, mint ez itt most, és az a sok emberi test úgy volt összezsúfolva, mint a hasábok a tábortűzben, és az a hatalmas frizsider pedig csak dolgozott, és hűtött, hogy a jég ne olvadjon el, nem is kellett mást tenni, csak a szünetekben meglocsolni egy kicsit, mire pár perccel később olyan sima és lapos volt, mint a Tiger Sharks pomponlányainak a melle. – Kajánul mosolygott. – Már elnézést. A régi riválisaink.

– Ez a legnagyobb butaság, amit valaha hallottam – csattant fel Sparks. – Egy egész várost el lehetne látni ennyi árammal egy éven át!

– Egy olyan kis helyet, mint East Meadow, akár egy méretesebb nagyvállalati klímaberendezéssel is el lehetne látni árammal, persze – mondta Tovar. – Ami a régi városokat és a régi szokásokat illeti, még egy olyan kisváros, mint Macon is egészben le tudta volna nyelni East Meadow-t, és bár több százezer ember vezetett autót, nézett filmeket és internetezett napi nyolcvanhét órában, még mindig maradt elég energiánk műjégpálya működtetésére Georgia államban, annak ellenére, hogy valóban meleg hely volt, és a józan ész azt diktálta volna, hogy ne is fagyasszunk le semmit.

– Én még mindig nem hiszem el – motyogta Sparks.

– Egy alsó osztályú maconi hokicsapatról beszélünk – mondta Tovar. – Én magam sem hittem el igazán. Tudják, mi volt a csapat neve? Ha semmi mást nem hisznek el, akkor ezt aztán biztosan nem fogják. Mi voltunk a Macon Whoopee.[2] – Elcsuklott a hangja a nevetéstől. – Ez úgy hangzik, mint minden hazugságok legnagyobbika, pedig igaz. A Macon Whoopee. – A térdét csapkodta, több katona elnevette magát, és Kira sem tudta megállni a kuncogást. – Mi egy alsó osztályú csapat voltunk, nem egy nagy klub fiókcsapata, egy olyan városban, ahol minden sportot imádtak, a miénket kivéve. Nem juthattunk feljebb soha, és ezt tudtuk is magunkról, hát akkor miért ne élveztük volna legalább? A negyvenes években, amikor én is játszottam, hivatalos felmérések szerint mi voltunk a legdurvább csapat az országban, ami valószínűleg azt jelenti, hogy az egész világon is, és mellesleg épp ezért tudtam korcsolyázni lábujjak nélkül. Egy műkorcsolyázónak, egy gyorskorcsolyázónak, egy NHL-es csatárnak persze szüksége van a lábujjaira, hogy irányítsa a mozgását, de az ilyen finomkodás másodrangú, ha csak annyi a célod, hogy hozzávágj valakit a falhoz, és kitörd az összes fogát.

– A jéghoki – merengett el Marcus. – A királyok sportja.

Tovar elhallgatott, a szeme egy távoli emlékre fókuszált.

– Néha úgy érzem, ez hiányzik leginkább a régi időkből. A régi szép időkből. Mindenből annyink volt, hogy elpazarolhattuk mindenféle ostobaságokra, amire senkinek sem volt szüksége. Az Ember Aranykora. – Arcára visszaült egy kényszeredett és keserű mosoly. – „A megromlás előtt kevélység jár”, ahogy mondják.

Jayden bólintott, és kissé elmosolyodott.

– Azt nem állítom, hogy ettől a történettől jobban bízom magában, de legalább megkedveltem.

Tovar visszabiccentett.

– Igazán nagyon kedves, tekintettel a körülményekre. – A farzsebéből előhúzott egy laposüveget, ivott belőle, és megkínálta vele Jaydent.

A katona meghúzta, majd visszaadta.

– Ami engem illet, medikusként még mindig várom a történet izgalmas részét – jegyezte meg Marcus.

Tovar meglepődötten nézett rá.

– Tessék?

Marcus szélesen vigyorgott.

– A lábujjak, ember, mutassa a lábujjait!

A katonák éljeneztek, Tovar pedig vigyorgott.

– Rendben, maga akarta. – Hátradőlt, és lassan elkezdte kifűzni a csizmáját. – Észak-Amerika valamennyi technikusa génkezelést kínált, hogy visszanövessze a szegény sebesült veteránnak, de én úgy gondolkoztam, hogy egy háborús seb az mégiscsak egy háborús seb, nem szabad úgy tennem, mintha nem is létezne. Nos hát, a cirkuszigazgató figyelmezteti a nőket és gyerekeket, hogy fordítsák el a tekintetüket ettől a szörnyűséges látványtól, de mivel ez szinte mindannyiukat magában foglalja, gondolom, nem sokan fognak hallgatni rám. – Lerázta a lábáról a csizmát, lefejtette a zokniját színtelen, szőrös bokájáról, és egy széles mozdulattal lerántotta a lábujjairól. – Íme!

Az egész szoba visszatartotta a lélegzetét, félig a sokktól, félig a nevetéstől, és Kira is azon vette észre magát, hogy egyszerre mosolyog és fintorog. Tovar lábfeje heges szövetekkel és bőrkeményedésekkel volt tele, a négy kisebb lábujja leégett vagy lerobbant, míg a nagy lábujja, az utolsó, furán fityegett oldalra. Köröm nem volt rajta, és az egész lábfeje falfehér volt.

– Ez undorító – igyekezett Kira megszólalni a nevetésrohamok közepette. – Mit is mondott, hogy csinálta ezt?

– A haditengerészetnél voltam – rázogatta Tovar az eltorzult lábujját – robbantási szakértő.

A teremben olyan hirtelen változott meg a hangulat, hogy Kira határozottan érezte, ahogy megfagy a levegő, és hideg vízcseppek permetje hull alá, miközben a katonák egyetlen vad, elmosódott mozdulattal súlyba helyezték a fegyvereiket. Tovar még ülve is az egyensúlyát vesztette, megtántorodott, ügyetlenül próbálta felhúzni a zokniját, és majdnem leesett a kanapéról, ahogy igyekezett távolabb kerülni a puskáktól.

– Mi... mit jelentsen ez...?

– Tíz másodperce van, hogy elmondja, merre járt az elmúlt negyvennyolc órában – szegezte rá Jayden a fegyverét –, különben biztos, ami biztos alapon elkezdünk lőni.

– Miket beszél itt maga? – ordította Tovar.

– Kilenc – mondta Jayden fenyegetően. – Nyolc.

– Pillanat! – kiáltott fel Kira, előretartott kezekkel próbált mindenkit megnyugtatni. – Adjunk neki egy kis időt gondolkodni.

– Hét – mondta Jayden.

– Nem tudom, miről beszél! – kiáltotta Tovar.

Kira kétségbeesetten előrehajolt.

– Nyugodj már meg! – szólt határozottan. – Azt sem tudja, hogy miről beszélsz!

– Ne csinálj butaságot, Kira!

Kira Tovar felé fordult.

– Azért van ez, mert maga azt mondta, hogy robbantási szakértő. Elég rossz napunk volt, ami a robbantásokat illeti, és csak annyit akarunk tudni, hogy maga járt-e...

– Egy szót se többet, Kira, különben pontosan tudni fogja, hogy mit tagadjon le!

Kira farkasszemet nézett Tovarral.

– Csak mondja meg, hogy hol járt.

– Tegnap Smithtownban voltam – mondta Tovar. – Egyenesen onnan jöttem ide. Van ott egy tanya egy régi golfpályán. Fegyvereket adtam el nekik.

– Fegyvereket?

– Miért, mit gondolt, kiskutyákkal kereskedem? Tengerészgyalogos vagyok, azt árusítom, amihez értek, és idekint, ahol nem vigyáz rájuk a maguk Long Island-i Védelmi Hálózata, az embereknek szükségük van lőfegyverekre. Ezeknek az öreg házaknak a többségében van fegyvertartó páncélszekrény a pincében, így hát... én felrobbantom ezeket, és eladom a fegyvereket.

– Most épp nem hangzik kevésbé bűnösnek – állapította meg Jayden.

Tovar hangja rekedt és kétségbeesett volt.

– Bármennyire is nehéz lehet ezt elhinni úgy, hogy tíz puskát szegeznek rám, nem mindenkinek van fegyvere a szigeten. Nem minden szigetlakó számíthat arra, hogy a Védelmi Hálózat járőre akcióba lendül, akárhányszor gyanús alakot látnak a környéken. Idekint tudják, hogy háború készülődik East Meadow és a Hang között, és szükségük van arra, hogy meg tudják védeni magukat. Én csak az eszközöket biztosítom ehhez a számukra.

– Hazudik – mondta az egyik katona.

– Ezt nem tudhatjuk biztosan – vetette ellen Kira. – Megérzésre nem lehet valakit csak úgy lelőni.

– Valaki megpróbálta felrobbantani magukat? – kérdezte Tovar.

– Látják? – kiáltott fel a katona, és előbbre lépett. – Tudja!

– Visszakozz! – szólt rá Jayden. – A parancsom nélkül ne lőj!

Kira nyelt egy nagyot.

– Nem kell zseninek lenni ahhoz, hogy az elmúlt pár percnyi beszélgetésből kitalálja, hogy valaki megpróbált felrobbantani minket. Ha tudott volna a bombáról, nyilván eleve nem mondta volna el nekünk, hogy robbantási szakértő, nem? – Tovarhoz fordult. – Járt valaha Asharokenben?

Tovar ingatta a fejét.

– Kizárt, hogy valóban létezzen ilyen nevű hely.

– Azt mondja, fegyvereket és lőszert ad el – mondta Jayden. – Robbanószereket is?

– Hülye lennék – válaszolta Tovar. – Aki ilyet venne, vagy ugyanazt keresné, mint én, vagy valami rosszabbra készülne, például olyasmire, ami magukkal történt, srácok. Én minden robbanószeremet titkos helyen tartom.

– Hol? – kérdezte Jayden.

– Egy részét abban a kézikocsiban, a többit különböző rejtekhelyeken a szigeten.

Gianna felpattant a kézikocsiról.

– Eddig egy bombára támaszkodtam?

– Semlegesítve van – állt fel Tovar. A katonák követték a mozgását a fegyvereikkel, de ő ártatlanságát bizonyítandó feltette a kezét. – Mind semlegesítve van, világos? – Odacsoszogott a kézikocsihoz, félig csizmában, félig mezítláb bicegett. – Ez egy vizes gél, ami abszolút közömbös, amíg nem aktiválják, és még akkor is kell hozzá gyújtószerkezet.

– Hol találni errefelé robbanószereket? – kérdezte Jayden, aki még mindig rászegezte a puskáját. – Azt hittem, a katonaság már évekkel ezelőtt begyűjtött minden ilyesmit.

– Amit fegyvernek gyártottak, azt igen – mondta Tovar –, de ez kereskedelmi forgalomban volt. – Elhúzta a kocsiról a nehéz ponyvát, és rámutatott egy fehér műanyag csomagra, amely úgy nézett ki, mint egy víztömlő. – Ezt egy építkezésen találtam, az aktiválópor a kocsi túloldalán van. És esküszöm, hogy nem adtam el belőle senkinek.

Kira visszanézett Jaydenre.

– Ha ez hazugság, akkor ez a legnyakatekertebb, legjobban eljátszott hazugság a világ történetében. Amúgy is East Meadow felé tartunk, úgyhogy tegyük le a fegyvereket, és bízzuk rájuk az ügyet. Ha bűnösnek találják, hát zárják börtönbe ők, de nem hagyom, hogy itt megöljétek.

– Ez a második legrosszabb ötlet, amit valaha hallottam – mondta Tovar –, de mivel a legrosszabb az volt, hogy fejbe lőjenek, én pártolom.

Jayden Kirára bámult, a szeme füstölgő parázsként égett bele az övébe. Egy örökkévalóság után leeresztette a fegyverét.

– Legyen. De ha bármivel is próbálkozik útközben, nem várom meg a beleegyezésedet. Ha a Hangtól van, meghal.

HETEDIK FEJEZET

Kira nyugtalanul aludt, hallotta, ahogy Marcus és a többiek forgolódnak, horkolnak és motyognak a sötétben. A teve furcsa, félig emberinek ható morgásokat adott ki magából egész éjjel, és a ház recsegett az esőtől. Még az emlékei szerint minden házban fellelhető egerek is hangosabbnak és bosszantóbbnak tűntek a szokásosnál, ahogy szaladgáltak a padlón és a falakon. Talán patkányok voltak, vagy még azoknál is nagyobb állatok.

Mindvégig nem tudott elszakadni Tovar szavaitól. Valóban háború készül? Valóban ennyire elszánt a Hang – vagy ennyire jól szervezett? A Szenátus félig vad terroristaként festette le őket, akik válogatás nélkül támadnak és öldökölnek, de nyilván érthető, hogy a Szenátus ilyennek akarja láttatni őket. Ha tényleg elegen vannak ahhoz, hogy kialakítsanak egy frontot és valódi háborút indítsanak, nagyobb veszélyt jelentenek, mint eddig gondolta.

Az RM lassanként fojtja meg az emberiséget, egyenként öl, a halottak helyébe nem lép új nemzedék. Egy háború viszont akár hetek alatt elpusztíthatna mindenkit.

Kira próbált mélyebben belebújni a kanapéba, és az akaratát megfeszítve sikerült elérnie, hogy elaludjon.

Reggel fáradt volt, a tagjai merevek.

Tovar kivezette őket hátul, majd át a biztonsági labirintuson, egy ideiglenes hídon, egy másik ház viharvert teraszán, végül fél mérfölddel arrébb kijutottak az útra. Az eső elállt, és Dolly gyorsan húzta a kocsit, így jó tempóban haladhattak. Kira próbálta megállni, hogy ne nézzen hátra, ne figyeljen arra a száz Hang-kísértetre, akit minden egyes fa és lerobbant autó mögé képzelt. Láthatónak kellett maradniuk arra az esetre, ha a Védelmi Hálózat a keresésükre indult, de a láthatóság Kira számára sebezhetőséggel volt egyenlő. Még Jaydenen is látszott az aggodalom. Amikor már magasan járt a nap, megálltak ebédelni, és Kira megitta a maradék vizét, miközben a romba dőlt házsorokat nézegette. Semmi sem mozdult. Megdörzsölte fájó lábát, majd ellenőrizte Lanier állapotát a hordágyon: eszméletlen volt, a láza veszélyesen magasra szökött.

– Hogy van? – kérdezte Gianna.

– Rosszul – sóhajtott Kira. – Kezd kifogyni a Nalox, és azt hiszem, elfertőződött. – Antibiotikumot keresve belekotort az orvosi táskájába, és előkészített egy kisebb injekciót.

– Jó jel, hogy így alszik?

– Hát, nem éppen remek hír – válaszolta Kira –, de nem is rossz. A fájdalomcsillapító, amit használunk, harctéri alkalmazásra van kifejlesztve, túl lehet adagolni anélkül, hogy megölné. A harctéri fertőtlenítők ellenben nem végeznek valami jó munkát. – Azzal belenyomta a teljes adag antibiotikumot. – Ha nem jön értünk gyorsan az erősítés, komoly bajban lesz.

Kira füttyöt hallott a távolból, amire hirtelen felkapta a fejét. Jayden is meghallotta.

– A felderítők – mondta. – Láttak valakit. – Mindenkit visszavontak egy közeli házba, amelynek az ablakai ki voltak törve, a belsejébe pedig elegendő földet hordott be a szél ahhoz, hogy ültetni lehessen, a kanapét már el is fedte a fojtóbab. Kira az egyik sarokba, egy rozoga pianínó mögé kuporodott, Lanier görcsösen reszketett mellette. Marcus elkapta a tekintetét, és kikényszerített belőle egy mosolyt.

Kira újabb füttyöt hallott, egy rövid sorozatot, amire ráismert, azt jelezte, hogy „akikről az előbb szóltam, barátok”. Kezdett felállni, de Jayden visszaintette.

– Előbb bizonyosodjunk meg róla – súgta oda.

Egy perccel később eléjük gurult egy szekér, egy hosszú, páncélozott utánfutós kocsi, hat dobogó lóval. Jayden hangosan fütyült – „barátok megjöttek, ne lőjetek” –, és előlépett. Kira és Marcus kicipelték Laniert a verandára, ahol egy másik orvosi csapat várta őket. Kira részletesen beszámolt nekik a sebesült állapotáról, miközben az újonnan érkezett katonák vizet és proteinrudakat osztogattak mindenkinek, és felsegítették őket a szekérre.

Tovar elővezette Dollyt a ház mögül, és rosszkedvűen fintorgott.

– Most fognak lelőni, vagy majd csak akkor, ha hazavittek?

– Ideális esetben egyáltalán nem lövik le – nyugtatta Kira.

Jayden tisztelgett az újonnan érkezett katonák parancsnokának. Kira nem ismerte fel a rangjelzését.

– Köszönöm, hogy elénk jöttetek.

A másik katona viszonozta a szalutálását.

– Azt hittük, még jó pár óráig nem találunk rátok, jól haladtatok.

– Ez a kereskedő sokat segített – biccentett Jayden Tovar felé. – A kocsiján hozta a felszerelésünk nagy részét. – Kortyolt egy kis vizet, majd megtörölte a száját a kézfejével. – Nem láttunk senki mást, ha tehát valaki mégis követett volna minket, nyilván úgy döntöttek, hogy nem próbálkoznak egy fegyveres hálózati őrjárat ellen.

– Az az átkozott Hang – mondta a másik katona. – A felderítőink körbejárnak, hátha találnak valamit. Az a ti robbanásotok jó nagy port vert fel odahaza. Megállunk Dogwoodnál jelentést tenni.

A szekér megfordult és visszavitte őket, a hajtó gyors vágtára ösztökélte a hatos fogatot. A nap felforrósította a páncélozott borítást, felhevítette a kocsi belsejét, és Kira érezte, hogy lebegni kezd. Amikor a kocsi hirtelen megállt, felébredt, a feje Marcus ölében. Gyorsan felült. Mint kiderült, Dogwood egy régi erőmű volt, egy őrállomás East Meadow lakott területének a szélén. Magas lánckerítés vonta körbe, egy katona kinyitotta a kaput, amikor közeledtek. Kira további katonákat is látott a közelben.

– Innen már gyalog is mehetünk – mondta Kira, de a kocsival jött katonák vezetője ingatta a fejét.

– Mkele mindenkitől jelentést kér, nem csak a kereskedőtől.

Jelentést kér, gondolta Kira. Katonanyelven ez annyi, mint „udvariasan kikérdez „.

– Ki az a Mkele?

– A hírszerzőktől van – válaszolta a katona. – A parancsnokság rendesen berezelt a hírtől. Gondolom, azt remélik, hogy maguk tudnak valami fontosat.

Lesegítette őket a szekérről, és bevezette őket a régi erőmű épületébe. Egy fiatal, teljes hadipáncélt viselő fiatalember egy kis terembe terelte Kirát, és magára hagyta, miután becsukta az ajtót.

Kira hallotta a zár kattanását.

A szoba kicsi volt és minden dísz nélküli, bár a kifakult linóleumon látta, hogy több bútordarabot is nemrég vihettek ki. Íróasztalok és könyvespolcok kontúrjai kísértetirodát rajzoltak ki a padlón, akár a régi idők utóképét. Asztal nem volt a szobában, csak két szék a túlsó sarokban.

Kira leült és várt, megtervezte a beszélgetést, elképzelte magában mindkét fél mondandóját, különösebb megerőltetés nélkül brillírozott, de a várakozás egyre csak hosszabbra nyúlt, és az igazságtalan kérdezősködést számon kérő finom megjegyzései átadták a helyüket a törvénytelen bebörtönzés miatti dühös kirohanásoknak. Idővel elunta, és abbahagyta a tervezgetést.

A falon volt egy óra, az a régi kör alakú fajta, kis fekete pálcikákkal, és életében kismilliomodik alkalommal eltűnődött a működésén. Abban a házban is volt egy hasonló óra, ahol lakott, még szebb is, az előző lakó, a Szakadás előtti, nagyon odalehetett az üvegért. Állítólag a pálcikák mozognak, ha áramot kapnak, de a digitális órák kevesebb energiát használtak, úgyhogy Kira mindig csak olyanokat látott.

Illetve, csak olyanokra emlékezett. Volt az apjának kerek órája, pálcikákkal? Buta egy ügy, de még azt sem tudta, hogy hívják az ilyen órát – nem volt semmi elfogadható oka, hogy egy ilyen közhasználatú dolog neve egyszerűen eltűnjön az emberiség szókészletéből. Ám akárhogy is törte a fejét, Kira nem tudott visszaemlékezni, hogy látott volna valaha működő órát, vagy megtanulta volna, mikor mennyit mutat, vagy egyáltalán hallotta volna a nevét. Egy halott kultúra hátramaradt emléke.

A nagy pálcika a tízesre mutatott, a kicsi pedig félúton járt a kettes és a hármas között. Tíz óra és két és... fél perc? Megvonta a vállát. Ebből az órából pontosan tíz óra két és fél perckor fogyott ki az, ami hajtotta. Vagy valami hasonló. Felállt, hogy megvizsgálja. Biztos hozzá van csavarozva a falhoz, különben már leesett volna.

Kinyílt az ajtó, és belépett rajta egy férfi – Kira felismerte benne a városházi gyűlés titokzatos alakját. Talán negyvenéves lehetett. A bőrszíne még az övénél is sötétebb volt – főként afrikai ősei lehettek, míg az övéi többnyire indiaiak.

– Jó estét, Ms. Walker. – A férfi becsukta maga után az ajtót, és felé nyújtotta a kezét.

Kira felállt, és megszorította.

– Már ideje volt.

– Mélységesen sajnálom, hogy várnia kellett. A nevem Mr. Mkele. – Kira széke felé intett, a másikat pár lépéssel arrébb húzta, és leült. – Üljön le, kérem.

– Nem áll jogában fogva tartani.

– Bocsánatot kérek, ha ezt a benyomást keltettük magában – mondta Mkele. – Nem fogva tartottuk, csak biztonságban akartam tudni, amíg várakozik. Hoztak magának ételt?

– Nem hoztak nekem semmit.

– Kellett volna hozniuk ételt magának. Ismételten a bocsánatát kérem.

Kira alaposan szemügyre vette, a hosszú bezártság miatti mérge lassanként gyanakvássá alakult át.

– Miért „Mr. Mkele”? – kérdezte. – Nincs rangja?

– Nem vagyok katona, Ms. Walker.

– De egy katonai létesítményben van.

– Ahogy maga is.

Kira mereven nézett, igyekezett megállni, hogy ne látszódjon az arcán a bosszúság. Valami irritálta ebben az emberben. Pedig csak nyugodtan szólt hozzá, a jólneveltség és az udvariasság mintaképe, és mégis nem tudta volna megmondani, mi az. Vetett egy pillantást a felkínált székre, de állva maradt, és összefonta a karját.

– Azt mondta, azért zártak be ide, hogy biztonságban legyek. Mitől?

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Érdekes kérdés olyan valakitől, aki épp most tért vissza a senki földjéről. Úgy hallottam, két napja sincs, hogy valaki megpróbálta felrobbantani magát.

– Nem személyesen engem, de igen, így van.

– Ms. Walker, a hivatalos titulusom szerint én felelek a hírszerzésért. Nemcsak a katonaságnál, hanem az egész szigeten, ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy az egész emberiség számára én vagyok a hírszerzés felelőse. A mai feladatom annak a biztosítása, hogy még holnap is létezzen az emberiség, ezt pedig azzal érhetem el, ha tudok bizonyos dolgokat. Ha megengedi, vegyük végig, mi mindent tudunk most. – Felemelte a kezét, és elkezdett számolni az ujjain. – Egy: valaki, valószínűleg a Hang, vagy ami még rosszabb, a Részlegesek, újabb sikeres támadást intézett az East Meadow-i erők ellen. Kettő: ez a valaki nagy szakértelemmel rendelkezik a robbanószerek és talán a rádiótechnológia tekintetében is. Három: ez a valaki megölt legalább három embert. Nos. Tekintettel azon kevés, apró dolognak a vészjósló jellegére, amelyet tudunk, azt hiszem, egyetért velem, hogy azon dolgoknak az igen nagy száma, amelyeket nem tudunk, enyhén szólva is hihetetlenül aggasztó.

– Hát, persze – bólintott Kira –, így igaz. De most már nem a senki földjén vagyok, hanem egy katonai támaszponton. Ez pedig, feltételezném, a legbiztonságosabb hely a szigeten.

Mkele higgadtan nézett rá.

– Látott valaha is Részlegest, Miss Walker?

– Személyesen? Nem. Ötéves voltam a háború idején, és azóta senki sem látta őket.

– Honnan tudja?

Kira döbbenten nézett rá.

– Hogy érti ezt? Senki sem látta őket évek óta, és... nos, hát még életben vagyok, így hát valószínűleg ők sem láttak engem.

– Tételezzük fel egyetlen pillanatra – mondta Mkele –, hogy a Részlegesek valamivel nagyobb szabású dolgot terveznek, mint egy tizenéves lány meggyilkolása.

– Azért még nem kell sértegetni.

– Ismételten elnézését kérem.

– Tehát akkor erről van szó valójában? – kérdezte Kira, nem kicsit elkeseredetten. – A Részlegesekről? Tényleg? Nincsenek fontosabb veszélyek, amelyekkel foglalkoznunk kellene?

– Ha egy Részleges valami nagy dolgot tervezne – folytatta, mit sem törődve a lány kérdésével –, valami alattomos támadást ellenünk, az erőforrásaink vagy az életünk valamilyen más vetülete ellen, a leghatékonyabb módszer az lenne, ha beépülne közénk. Pontosan úgy néznek ki, mint mi, úgy mászkálhatnának közöttünk, hogy nem kell tartaniuk a lelepleződéstől. Maga medika, ezt mindenkinél jobban kellene tudnia.

Kira a homlokát ráncolta.

– A Részlegesek elmentek, Mr. Mkele. Beszorítottak minket erre a szigetre, és aztán eltűntek. Azóta egyet sem láttak sehol, sem itt, sem a határ mentén, sehol.

Mkele arcán megvillant egy apró, gúnyos mosoly.

– A pestisbébik ártatlan önelégültsége. Azt mondja, ötéves volt a Részlegesek lázadása idején – ez a mostani világ az egyetlen, amelyet valaha is ismert. Mennyire emlékszik a lázadásból, Ms. Walker? Mennyire emlékszik a régi világból? Tudja, mire képes akár egyetlen Részleges, pláne egy egész csapat?

– Nagyobb gondjaink vannak most a Részlegeseknél – ismételte Kira, aki próbálta megőrizni a nyugalmát. Ugyanazt az attitűdöt érezte, mint a kórházban. Ugyanezt kapta meg minden felnőttől. Makacsul, durván ragaszkodtak ahhoz, hogy a tegnap problémáival foglalkozzanak a maiak helyett. – A Részlegesek elpusztították a világot, tudom, de az már tizenegy évvel ezelőtt volt, és aztán eltűntek, időközben pedig az RM továbbra is gyilkolja a gyermekeinket, a feszültség növekszik a Remény törvény miatt, a Hangosok odakint kifosztják a tanyákat, és ellopják a készleteket, és nem hiszem, hogy...

– A Hangosok még inkább embernek néznek ki, mint a Részlegesek.

– Mit akar ezzel mondani?

– Hát éppen ezt, Ms. Walker. Lehet, hogy a Részlegesek valóban elmentek, de aligha kell frontális támadást indítaniuk a sziget ellen, ha továbbra is növekszik a feszültség a település és a Hang között. Az RM még alattomosabb funkciót tölt be, mint amire a Részlegesek tervezték: az a tény, hogy képtelenek vagyunk egészséges gyerekeket a világra hozni, és azok az intézkedések, amelyeket ennek következtében hoztunk...

– Mármint a Remény törvény.

– Többek között, igen... mindezek szétszakítják a szigetet. Nehéz elhinnem, hogy annak, ami tegnap a maguk csapatával történt, semmi köze ehhez, és hacsak nem találok meggyőző bizonyítékot az ellenkezőjére, abból a feltételezésből indulok ki, hogy ez is része egy olyan tervnek, amely destabilizálni akarja az emberi civilizációt, és ennek következtében sürgetni az emberiség kihalását.

– Maga hihetetlenül paranoiás.

Mkele kissé oldalra döntötte a fejét.

– Ahogy említette, rám bízták az emberiség biztonságát. Az a dolgom, hogy paranoiás legyek.

Kirának kezdett elfogyni a türelme.

– Nagyszerű, hát akkor essünk túl rajta! Mit akar tudni?

– Meséljen nekem az állatorvosi rendelőről.

– Tessék?

– A rendelőről, amelynek a kármentését magára és Marcus Valencióra bízták – mondja el, mit látott ott.

– Azt hittem, a bombára lesz kíváncsi.

– Már beszéltem más tanúkkal, akik jelen voltak a robbanás előtt és alatt is, és a tőlük kapott információ értékesebb, mint amit maga tudna mondani erről. A rendelőről azonban első kézbeli tapasztalatokkal bír. Mondja el.

– Egy állatorvosi rendelő volt. – Kira vadul gondolkodott, hogy mi érdekeset tudna mondani róla. – Ugyanolyan, mint a többi, aminek a kármentésére ki szoktak rendelni, elöregedett, büdös, szétesik. Egy kutyafalka lakott ott. Mi mást szeretne tudni?

– Látott kutyákat, amíg ott volt?

– Nem. Miért? Fontos ez?

– Fogalmam sincs – válaszolta Mkele –, noha furcsállom, hogy egy vad kutyafalka ne védje meg az otthonát a betolakodóktól.

– Valóban – mondta Kira. – Talán a pár nappal korábban ott járt mentőcsapat elijesztette őket.

– Lehetséges.

– Hmm, mi más is volt... Kezdtük átvizsgálni a gyógyszereket, és akkor alig pár perc múlva robbant a bomba, így a röntgent már nem volt alkalmunk letesztelni.

– Tehát látta a külső homlokzatot, az előteret és a gyógyszerraktárt.

– Igen – bólintott Kira.

– Látott valami szokatlant?

– Semmi sem jut eszembe. Kivéve, hogy... – Elhallgatott, próbált emlékezni a nyomokra a porban. – Most, hogy mondja, a tablettás üvegekhez hozzányúltak, mielőtt odaértünk volna.

– Hozzányúltak?

– Mintha valaki átnézte volna őket. Mintha keresett volna valamit.

– Mennyi idővel korábban történhetett ez?

– Nem olyan régen. Lábnyomok voltak a porban, elmaszatolt foltok a szekrényen és a pulton is.

– Lehetséges, hogy az történt, amit a kutyákra is mondott, vagyis a kármentő bakák nézték át maguk előtt.

– Lehetséges – válaszolta Kira –, de még sosem láttam olyat, hogy a bakák így átvizsgálják a gyógyszereket.

Mkele az ajkát lebiggyesztve gondolkodott.

– Volt a talált gyógyszerek közt olyan, ami élvezeti célra is alkalmas?

– Arra gondol, hogy az egyik baka repülni akart egy kicsit?

– Ez a sok lehetőség egyike, igen.

Kira becsukta a szemét, próbálta felidézni a gyógyszerek nevét.

– Nem is tudom... tudja, mi ilyenkor teljesen gépiesen dolgozunk. Tisztában vagyunk vele, mely gyógyszerek állnak el és melyek nem, és gondolkodás nélkül dobálunk mindent kupacokba. De az ilyen állatorvosi rendelőkben mindig van fájdalomcsillapító, például Rimadyl, és szinte bármilyen fájdalomcsillapítóra igaz, hogy ha eleget vesz be valaki, attól lebegni fog. De bele is halhat, hacsak nem katonai nanorészecskéket használ, amit viszont nyilván nem tartanak az állatorvosok. Ezenkívül azonban... – Elgondolkodott. Ha a Hanghoz tartozna, a vadonban élne és rendszeresen összecsapna a Védelmi Hálózattal, kisebb gondja is nagyobb lenne annál, mint hogy élvezeti célra használjon fájdalomcsillapítókat. Kezdte megérteni, mire céloz Mkele, és próbált katonai célpontként gondolni a rendelőre. – Egy ilyen rendelőben egy csomó olyan gyógyszer van, ami igazán hasznos lehet egy lázadó csapat számára – folytatta. – Antibiotikumok, parazitaellenes gyógyszerek, bolhairtó porok és samponok, sok minden, ami jól jöhet egy erdei fosztogató bandának.

– Érdekes – állapította meg Mkele. – Elnézést, hogy nem vagyok naprakész az állatorvosi rendelők tekintetében, de maga szerint létezett nyilvántartás a készletekről? Talán viszonylag kis hibaszázalékkal meg lehetne határozni, hogy mi volt ott, mi hiányzik, vagy mihez nyúltak hozzá.

– Kétlem, hogy lett volna bármi is papíron – mondta Kira –, de volt számítógépes rendszerük. Hozzá lehetne kötni egy generátorhoz, és aztán reméljük, hogy a merevlemezen volt a nyilvántartásuk. Ha viszont egy külső hálózaton tartották, az pech. – A kórházban a napelemeknek köszönhetően használtak számítógépet, de a régi világban minden célra használták, és egy olyan, az egész világra kiterjedő hálózatba kötötték össze azokat, amelyet Kira még csak el sem tudott képzelni. Az erőműhálózattal együtt ez is szétesett, és minden, amit ott tároltak, örökre elveszett.

– Meg fog történni – bólintott Mkele. – Van még valami, ami segíthet?

Kira megvonta a vállát.

– Ha bármi eszembe jut, azonnal értesítem.

– Nagyon szépen köszönöm, hogy rám szánta az idejét – intett Mkele az ajtó felé. – Távozhat.

NYOLCADIK FEJEZET

Brown közlegény egy kis szekéren vitte haza Kirát, aki hátul ült, és szorosan fogta Marcus kezét. Jayden és a katonái még maradtak további jelentéstételre. Giannát és Tovart nem látta.

Lassan alkonyodott, és a szekér imbolygásától Marcus elbóbiskolt. Kira nézte, ahogy lecsuklik a feje, bólogat, majd megrándul, amikor felébred, és ismét lehanyatlik. Újra meg újra. A lópaták dobogása tompán visszhangzott az üres házakon, de ahogy egyre közelebb jutottak a lakott területekhez, Kira meglátta az emberi tevékenység ismerős jeleit: a kifestett házakat, a lenyírt pázsitokat, a szilárdan álló tetőket. East Meadow. Kira figyelte, hol verődik vissza a fény, és elmosolyodott, amikor meglátta a beüvegezett ablakokat. A sziget többi részén mindenhol betörték az ablakokat a macskák, a madarak, az időjárási viszontagságok, a körülöttük rothadó és elmozduló faszerkezetek. De itt nem. Itt odafigyeltek és vigyáztak az ablakokra, és többnyire olyan tiszták voltak, mint az égbolt darabjai. Odakint, a vadonban tolvajok voltak, Hangosok, és egy egész világ haldokló teteme.

Itt pedig üvegezett ablakok.

– Ébresztő, álomszuszék – noszogatta meg Kira Marcus fülét a vállával. – Már majdnem otthon vagyunk.

– Nem rendeltem szusit.

– Tessék?

Marcus óvatosan kinyitotta a szemét.

– Mit mondtam?

– Semmi olyat, amiért meg kellene pofoznom téged. Szerencséd, hogy kajáról álmodtál lányok helyet.

– Hímnemű vagyok – dörzsölgette Marcus a szemét. – Ötven százalék volt rá az esély.

– Az egynaposra tervezett kirándulásunkból kétnapos lett, megtámadott a Hang, és kifaggattak a katonák – mondta Kira. – Szerinted bajba kerülünk, amiért nem mentünk be ma dolgozni a kórházba?

– A Védelmi Hálózat biztos értesítette őket a történtekről. – Marcus a nyakát nyújtogatta, hogy kiálljon belőle a görcs. – Gondolom, ha megpróbálnánk bemenni a nap hátralévő részére, egyenesen hazaküldenének egy fejadagnyi csirkelevesporral.

Kira elnevette magát.

– Ez kiváló ok arra, hogy ne menjünk be.

Marcus mosolygott, és a napra nézett.

– Amúgy sem maradt már sok a világosságból. Ha pedig a nappali műszakból hazaküldenének, az pláne kizárt, hogy hagynának éjszaka dolgozni.

– Akkor ezt megbeszéltük – fészkelődött Kira a szekér kemény padlóján. – Akkor én hazamegyek, megfürdöm és ágyba zuhanok. Talán a hétvégi bulira felébredek, de ezt ne vegye senki ígéretnek.

– A világért sem hagynám ki azt a bulit – mondta Marcus. – Xochi csirkét csinál, igazi, élő csirkét. Már persze, nyilván nem sokáig lesz élő. Én magam fogom megkopasztani a koszos dögöt.

– Szerinted az anyja is ott lesz?

– Kessler szenátor? – kérdezte Marcus hitetlenkedve, leesett állal. – Xochinak már van puskája, Kessler a közelébe se juthat.

Kira nevetett és bólintott. Remélte, Xochi nem megy el odáig, hogy lelője a nevelőanyját – bár nem volt biztos benne.

– Csak ezúttal te is dobj be valamit a közösbe – fordult vissza Kira Marcushoz, és megbökdöste a mellkasát. – Nem falazok neked úgy, mint a múltkor.

– Az csak egyetlenegyszer fordult elő – nevetett Marcus –, és nem a múltkor volt, hanem négy évvel ezelőtt, és azóta jóval többet adtam be, mint te.

– Én csak annyit mondok – bökte meg megint Kira –, hogy nem akarok a semmirekellő, potyázó pasim miatt égni mindenki előtt. Már megint. – Még egyszer megbökte Marcust, játékosan rámeresztette a szemét, aztán a rend kedvéért még egyszer megbökte.

– Minden fiút bökdösöl, vagy én különleges eset vagyok?

Kira közelebb hajolt hozzá.

– Csak téged. – Megpuszilta az arcát. – Amíg nem találok jobbat.

Marcus Kira tarkójára tette a kezét, magához húzta, és szájon csókolta, lassan, gyengéden, tökéletesen. Kira még közelebb dőlt, érezte, ahogy összeér a testük, és elgondolkodott azon, amit a fiú a rendelőben mondott. Eljött volna az idő? Készen áll ő erre?

– Miattam ne zavartassák magukat – szólalt meg Brown.

Kira zavartan húzódott vissza.

– Sajnálom.

– Én nem – kötekedett Marcus. – Totál megérte.

– A kék házat mondta, ugye? – Brown előremutatott a Kira utcájában álló házsorra.

– Igen, a kékben lakom.

Brown bólintott.

– Rómeó is itt száll ki?

– Jó lenne – mondta Marcus –, de Nandita biztos nem engedne be. Én két utcával arrébb lakom, ha el tudna vinni odáig.

– Semmi gond. – A fiatal katona lelassította a szekeret, majd meg is állította a lovakat.

Kira még egyet cuppantott Marcus arcára, aztán leugrott.

– Már ott is van Nandita – mutatta Marcus. Kira megfordult, és látta, hogy Nandita valóban a kertben szorgoskodik. Marcus halkabbra vette a hangját. – Kérdezd meg, tud-e adni valami fűszert a csirkéhez.

– Rozmaringot, ugye? – kérdezte Kira, mire Marcus mosolyogva bólintott. – Még valamit?

– Bármit, amit nélkülözni tud – válaszolta Marcus. – Minden fantasztikus, ami a ti kertetekben nő.

– Úgy lesz – mondta Kira. – Köszönöm, Brown közlegény.

A katona elmosolyodott.

– Szólítson csak Shaylonnak.

– Pihenj, haver – pirított rá Marcus. – Már foglalt.

A szekér elindult, Kira pedig vállára vetette a zsákját, és a ház felé vette az irányt. Kira több más lánnyal és a „dadájukkal” osztozott a házon, bár tizenegy év után Nandita már inkább a nagyanyjuknak nézett ki. A Részleges Háború és az RM egyetlen családot sem kímélt meg, minden túlélő feleség özvegy, minden túlélő gyerek árva volt. Az a kevés ember, aki immúnisnak bizonyult a vírussal szemben, Long Islanden gyűlt össze, mert a jól fejlett sziget megfelelően védhető pozíciót jelentett, ahol könnyen hozzá lehetett férni halhoz és megművelhető földhöz. A gyerekeket szétosztották a felnőttek között, és Nandita nagy örömmel vállalt magára négyet: Kirát, Madisont, Arielt és Isolde-ot. Ariel közel három évvel korábban, a tizenhatodik születésnapján ment el, Madison pedig összeköltözött Haruval a házasságuk után. Ariel azóta alig beszélt a többiekkel, de Kira mindegyiküket édestestvéreként szerette.

Nandita a kertben dolgozott, és Kira már érezte a fűszernövények egzotikus keverékét: rozmaring, szerecsendió, ánizs, koriander, bazsalikom, majoránna... Kira minden nyáron besegített, de így sem volt képes mindent megjegyezni.

– Kér Marcus rozmaringot péntekre? – kérdezte Nandita.

Az idős asszony kiegyenesedett, és leverte a kezéről a földet. Gyorsan, szinte egykedvűen beszélt, de Kira látta a szemén, hogy halálra aggódta magát, amióta elment.

Kira elmosolyodott.

– Hallottad?

– Nem kellett hallanom – mondta Nandita –, annak a fiúnak ez a rögeszméje. – Nyögött egyet, felállt, és megemelt egy friss levelekkel, hajtásokkal és bogyókkal teli kosarat. Még a kertészkedéshez is szárit viselt. – Jó napom volt a piacon. Segíts egy kicsit odabent.

Kira a vállára vetette a zsákját és az orvosi táskáját, majd követte az öreg nőt a veranda lépcsőjén és be a házba. Az emeleten Xochi zenét bömböltetett. Kira elmosolyodott. Beszélnie kell vele, mihelyst végzett Nanditánál.

Nandita valamennyi lányát szerette, de mindig is Kira volt a kedvence. Talán azért, mert ő volt a legfiatalabb, vagy mert annyira korán érett... Kira emlékezett rá, hogy már gyerekkorában segített Nanditának a piacon, bátran rákiáltott a felnőttekre, és szigorúan rájuk parancsolt, hogy vegyenek mentaleveleket. Nandita úgy hívta, hogy Pöttöm Bomba.

Kira néha bűntudatot érzett amiatt, hogy oly sok emléke van Nanditáról, a valódi anyjáról viszont semmi. Az apját ismerte, de az anyját... Semmi baj. Ott volt neki Nandita.

– Történt valami izgalmas, amíg odavoltam?

– Az én Pöttöm Bombámat majdnem megölte egy nagy bomba – nyitotta ki Nandita az ajtót. Az előző tulajdonosok – Martelnek hívták őket, a bent talált iratok, fényképek és albumok tanúsága szerint – zárt ajtók mögött haltak meg, és a korai túlélők kénytelenek voltak ledönteni az ajtót, hogy bejussanak és eltakarítsák a tetemeket. Az azóta eltelt évek alatt Nandita négyszer cserélte le az ajtót, mert valamelyik lány elhagyta a kulcsát egy hosszabb kimaradás után. Azt mondta, még mindig jobb lecserélni az ajtót, mint nem bezárni. Márpedig felesleges ajtóból nem volt hiány a szigeten. Kira ledobta odabent a zsákját, és követte Nanditát a konyhába.

– Szépen felnőttél – fordult meg Nandita a konyha bejáratában. Mosolyogva mérte végig Kirát. – Jó feleség lesz belőled.

– Ööö, tessék?

Az asszony a pulthoz ment, letette a kosarat, és a szekrényeket nyitogatva tálakat keresett.

– Nem akarsz férjhez menni? Nem akarsz Marcus felesége lenni?

Kira kinyitotta az egyik szekrényt, és átnyújtott Nanditának egy cseréptálat.

– Én még nem igazán gondolkoztam el rajta.

Nandita megállt, megfordult, és Kirára bámult. Kira kényelmetlenül mocorgott, várta, hogy az idős nő máshová nézzen, majd végül sóhajtott egyet, és feltette a kezét.

– Hát jó, igen, gondoltam már rá, de még nem döntöttem el. Nem tudom, hogy mit akarok.

– Boldog akarsz lenni – nyúlt át Nandita Kira mellett a nyitott szekrénybe, és elővett egy egész rakás edényt. – Mindenki ezt akarja. Te még csak azt nem tudod, hogy mi tesz téged boldoggá.

Kira fintorgott.

– És ez olyan furcsa?

Nandita kedvesen ingatta a fejét.

– A boldogság a legtermészetesebb dolog a világon, ha megvan, és a leglassabb, legfurcsább, leglehetetlenebb dolog, ha nincs. – Kitette egyenként az edényeket, elkezdte kiválogatni a füveket, kupacokba rakta őket, letépte és a tálkákba tette a leveleket és az ágakat. A konyhát megtöltötte a tört menta illata. – Olyan ez, mint egy idegen nyelvet tanulni: hiába gondolkodsz a szavakon, csak akkor tudsz majd beszélni, ha összeszeded a bátorságodat, és kimondod őket hangosan.

– Mi van akkor, ha kimondom a szavakat, de nem jók?

– Hát, akkor valószínűleg kértél a pincértől egy tál könyvtárelefántot – mondta Nandita –, vagy ennek a metaforikus megfelelőjét. Nem tudom túl pontosan megfogalmazni ezeket az analógiákat, mindig összezavarodok.

– Kár – mondta Kira, miközben a kezébe vett egy maroknyi rozmaringot, letépte és a tálkába tette a halványzöld ágacskákat. – Reméltem, hogy folytatod: boldogság, szerelem, az élet értelme, meg ilyesmik.

– Kinek az életére gondolsz?

– Hogy érted ezt?

– Minden életnek más célja van, és egyesek könnyebben megtalálják az életcéljukat, mint mások. – Kira felé fordult, és kezében egy koriandergallyacskával határozottan gesztikulált. – A legfontosabb, amit tudnod kell, hogy bármi legyen is az életed célja, nem ez az egyetlen választás áll előtted.

– Tessék?

– Akármiért legyél is itt földön, akármiért is legyen bármelyikünk itt a földön, nem kényszerít minket a sors. Nem vagyunk bezárva. Te magad hozhatod meg a döntéseidet, Kira, és sose hagyd, hogy ezt bárki is elvegye tőled.

– Oké – mondta Kira. – Nem igazán vártam, hogy ebbe az irányba menjen el ez a beszélgetés.

– Mert én is saját magam hozom meg a döntéseimet – emelte fel Nandita a kosarat. A füvek közel fele még nem volt szétválogatva. – Ezt most átviszem a szomszédokhoz. Armand beteg. Te meg menj, fürödj meg! Az én házamnak bazsalikomillata legyen, ne hónaljszaga!

– Máris – indult fel Kira rohanva a lépcsőn.

A zene ott hangosabb volt, a szokásos visító, dübörgő, ordító zene, amit Xochi olyankor hallgatott, amikor egyedül maradt. Kira elmosolyodott, majd megszagolta magát, elfintorodott, és egyenesen a zuhanyzóba ment.

A világvége előnyeinek az igencsak rövid listáján az első helyek egyikén szerepeltek a ruhák. Long Island valamikor közel nyolcmillió embernek adott otthont, és fel volt szerelve az ehhez megfelelő mennyiségű bevásárlóközponttal, áruházzal és divatbolttal. A Szakadás a töredékére csökkentette a népességet, és ezzel párhuzamosan megsemmisítette a gazdasági rendszert, így a sok ruhához lényegében ingyenesen hozzá lehetett jutni. Kira tudta, hogy ez borzasztó, és a túlélők a kemény munka, a kétségbeesés és a félelem durva keverékét tapasztalták meg nap mint nap. De nagyon jól voltak öltözve.

Sok ruha túlságosan leamortizálódott – penészes, molyette, kifakult – lett ahhoz, hogy felvegyék, de nagy részben még mindig elég jók voltak. A „bevásárlás” egyszerűen annyiból állt, hogy az ember átfésült egy üres boltot vagy környéket, talált valamit a méretében, majd alaposan kimosta, hogy megszabaduljon a bogaraktól és a bűztől. A legjobbak a raktárak voltak. Ott lezárt dobozokban lehetett ruhákat találni, nem pedig szétszórva, és Kira számos hétvégét töltött azzal a barátnőivel együtt, hogy a romos bevásárlóközpontokban kerestek olyan Twenty-Two, Threadless vagy más butikokat, amelyekre más még nem talált rá. Nandita lányai egy egész szobát megtöltöttek mindenféle ruhával, amit csak el tudtak képzelni, legyen az buggyos szabadidőruha vagy elegáns kosztüm, és bármi a kettő között. Kira kiválasztott valamit, amiben jól mutat a lába – a két napig tartó halálközeli élmény után igazán megérdemelt egy kis szórakozást –, és ment beköszönni Xochihoz.

Xochi Kessler nem sokkal Madison távozása után költözött be hozzájuk. Akkor múlt tizenhat, és alig várta, hogy elmenekülhessen az „anyjától”. Magával hozott négy napelemkészletet – a nevelőanyja legalább gazdag volt, ha más nem is –, ami elegendő lett volna a világítás, egy villanytűzhely és akár egy kenyérpirító üzemeltetéséhez is, de ő inkább az audiorendszeréhez használta az összes energiát, amit a panelek termeltek. Gyakorlatilag a zene volt Xochi élete. Kira évekkel korábban találkozott vele bevásárlás közben. Ő ruhát keresett, Xochi digitális zenelejátszót. Tenyérnyi fém-, műanyag-és üvegtáblákat, amelyeket előző tulajdonosaik megtöltöttek sok órányi zenével, minden elképzelhető fajtából. Xochi közel százat gyűjtött már össze.

Xochi integetett Kirának, amikor meglátta az ajtóban.

– Éljen Kira, a hírhedt asharokeni mentőakció hatalmas hőse! Anyám, de durván nézel ki abban a sortban!

Kira mosolygott és visszaintegetett.

– Ha valakinek olyan lába van, mint nekem – mondta könnyedén, miközben megperdült az egyik lábán –, kötelessége meg is mutatni. A kisemberek kedvéért.

– Ez talán valami ír vicc? – kérdezte Xochi tettetett ünnepélyességgel. – Nagyon remélem, hogy igen. – Erin Kessler szenátor büszke volt írségére, aminek következtében Xochi egy agresszíven ír otthonban nőtt fel. Valójában délnyugati származású volt, az öröksége mexikói vagy akár azték is lehetett, de ez nem akadályozta meg a szenátort abban, hogy erőteljes kulturális nevelésnek vesse alá. Ha begurult, Xochi még az ír akcentust is felvette. Kira remekül szórakozott rajta.

– Nem tündérmanókra gondoltam, hanem az egyszerű emberekre – mondta Kira. – Paraszt egy vicc volt, de gondolom, csak akkor vicces, ha azt hiszed, hogy valóban hercegnő vagyok.

– Én abszolút hercegnő vagyok – vágta rá Xochi –, és senki sem tudja bebizonyítani az ellenkezőjét.

– Minek a hercegnője? – kérdezte Kira. – A Lincoln sugárúté?

– A szüleim egy nagy, egzotikus birodalom uralkodói voltak – mozgatta Xochi titokzatosan az ujjait. – Illetve, mivel senki sem tudja, hogy kik voltak, akár azok is lehettek.

– Mit tervezel a pénteki bulira? – Nandita jól főzött, Xochi viszont remekül, és a különleges alkalmakkor mindig ő gondoskodott az ételről.

– Sült csirke, sült krumpli és fánk, ha tudok hozzá szerezni lisztet. Az édes rizs jó ugyan, de az ég szerelmére, iszonyúan vágyom a csokoládéra.

– Csokis fánk? – fütyült Kira elismerően. – Melyik halott szenátor tett meg az örökösévé?

– Sajnos nem az anyám – mondta Xochi. Felugrott és az ajtó felé tartott. – Tegnap találtam egy fickót a piacon, aki megesküdött, hogy van búzalisztje. Van kedved eljönni?

– Nem sok hasznuk származik a kisembereknek a lábamból, ha bezárva tartom – állt fel Kira jókedvűen. – A népnek látnia kell a hercegnőjét.

Péntek volt. Az Újjáépítés Napja.

A bulizás ideje.

Pénteken nem voltak szülések, nem kellett egyetlen lázas csecsemőt sem figyelni, így hát Kira kimerülten, de bűntudat nélkül érkezett haza, mulatásra készen. Megfürdött, kifésülte a haját, és a „flörtölő” részlegből kiválasztott egy élénk színű kombinációt: selyemblúz kínai hímzéssel, magas sarkú szandál, és egy olyan rövid farmernadrág, hogy egy pillanatra elgondolkodott rajta az időjárás miatt. Nyár volt ugyan, de hideg, és ha jönne egy újabb zivatar, még megbánhatja, hogy nem valami vastagabba öltözött. Eltöprengett a döntésén, összehasonlította a farmert egy hosszabbal, és végül a rövidet választotta.

Jobban nézett ki a blúzzal, ő meg jobban nézett ki benne, márpedig szüksége volt egy kis önbizalomra. Megkockáztatja, hogy fázzon a lába, csak egy kis időre normálisan érezhesse magát. Valószínűleg úgysem mennek ki a szabadba.

– Siess – kopogtatta meg Xochi Kira szobájának ajtaját. Tetőtől talpig feketébe öltözött, feketére festette az ajkát és a szemhéját, a derekán viszont döbbenetesen színes kötényt viselt. – Madison és Haru már itt vannak, meg valami Marcus nevű pasi is. Magas, hülyén néz ki, amolyan málépofa. Neked tetszene.

– Már értem, miért dobtak ki a királyi szüleid – vigyorgott rá Kira játékosan. – Elragadóan tudsz piszkoskodni, ha olyan kedved van.

– A humorom olyan, mint a te lábad – vágott vissza Xochi. – Önzés lenne megtartani saját magamnak. – Kira követte a konyhába, és integetett Nanditának, aki éppen edényeket mosogatott. Xochi magához húzott egy tálka felvágott krumplit, öntött rá egy kis olívaolajat, bőségesen szórt a tetejére Nandita rozmaringjából, majd kézzel megkeverte az egészet. – Nandita, ezeknek a füveknek isteni az illatuk.

– Köszönöm, kedves gyászhuszárom – mondta Nandita. Állandóan ezzel cukkolta: Nandita teljes ruhatára vidám színekben pompázó szárikból állt, egyszerűen nem értette, mit szeret Xochi a feketén.

– Az egész konyhának isteni az illata – szippantott egy mélyet Kira –, de valahogy megpróbálok elszakadni tőle, és megkeresem Marcust.

– Puszit küldök neki – mondta Xochi.

– Nyelveset?

– Csak egy kicsit. Nehogy könnyűvérű lánynak tartson.

Kira végigment az előszobán, mélyen belélegezve az ínycsiklandó illatok újabb hullámát. Azt az egyet meg kellett hagyni Xochi anyjának, hogy jól megtanította főzni a lányt.

Az előszobát olajlámpák világították meg, mindegyik be volt burkolva és szagszűrővel ellátva. Kira hallotta a nappaliból a beszédhangok morajlását, és a fatüzelésű tűzhely sistergését és ropogását. A farmerek mindig ezt eszik, gondolta magában. Majdnem kedvem lenne kipróbálni az ő életüket.

Majdnem.

Követte a hangokat a nappaliba. Marcus és Haru a kanapén ülve elmélyülten vitáztak, míg Madison hátradőlt mellettük egy karosszékben. A hifi hangja viharfelhőként töltötte meg a szobát.

Madison elmosolyodott.

– Szia!

– Szia, Mads. Mi a helyzet?

Madison vigyorogva Marcus és Haru felé intett a szemével.

– Relaxálok, amíg a te nemes lelkű barátod magára vonja a férjem igaz haragját. Ma nagyon beindult.

Kira bólintott. Haru nagyon hevesen tudott beszélni.

– Hát persze hogy a szabadságról szól! – mondta. – A szabadság megőrzéséről a törvény által! – A szemében tűz égett, Marcus viszont sápadtnak, de elszántnak látszott. – Minden társadalomnak szüksége van bizonyos mennyiségű törvényre: a túl sok zsarnoksághoz vezet, a túl kevés káoszhoz!

– Kira! – Marcus szinte rugóként pattant fel a székéből, amikor megpillantotta. Átsietett hozzá a nappalin, megölelte, és amikor szétváltak, szorosan fogta a kezét. Alaposan végigmérte, és határozottan igyekezett nem Haru felé pillantani. – Csodálatosan nézel ki!

– Köszönöm! – mondta Kira. Az egyik kanapéhoz vezette, és leült, majd Harura nézett. – Szia, jó, hogy látlak! – Nem akarta újra beindítani a szóáradatot, akármi volt is a témája, de nem tehette meg, hogy nem köszön neki.

– Én is téged – válaszolta Haru. – Örömmel hallottam, hogy mindketten túléltétek a parti kalandotokat.

Kira felhúzta a szemöldökét.

– Hallottál róla?

– Mindenki hallott róla – válaszolt helyette Madison. – Bár nyilván mindannyian tudunk izgalmasabb dolgokról beszélni, mint egy titokzatos rádióról és egy időzített bombáról, ami megölt három embert, de tudod, hogy van ez. Néha szeretünk unalmas dolgokról is csevegni.

– A Hang volt az – mondta Haru. – Az a nő, aki veletek volt, Gianna vagy hogy is hívják, közéjük tartozik.

Kira elnevette magát.

– Micsoda? Ott volt a kellős közepén, én magam húztam ki a romok közül! Vagy azt akarod mondani, hogy felrobbantotta saját magát? Direkt? Vagy egyszerűen csak béna terroristának?

– Talán meg akart védeni ott valamit, nehogy megtalálják – válaszolta Haru.

– Nem jött vissza – szólt közbe halkan Marcus.

Kira meglepetten nézett előbb rá, majd Harura. A fejét ingatta.

– Velünk együtt jött vissza!

– A dogwoodi őrhelyig igen – bólintott Marcus. Kira látta a szemében a szomorúságot, a zavart és egy leheletnyi félelmet. – Azóta senki sem látta.

Kira megcsóválta a fejét – ez őrület.

– Gianna nem Hangos! Nem kedvelte Jaydent, ez igaz, de ő meg egy kicsit erőszakosabban viselkedett a kelleténél, senki sem kedvelte volna az ő helyében! – Madisonra pillantott. – Már ne haragudj.

– Nem is.

– Ő volt az, aki rádióként azonosította be azt a valamit – mondta Haru –, és az egyetlen, aki ellent tudott volna mondani neki, belehalt a robbantásba. Akár az is lehet, hogy az a másik alak rájött, hogy a Hang műveleti központjáról van szó, ez a Gianna pedig működésbe hozta a bombát, hogy elhallgattassa. Ő az egyetlen túlélő!

Kira hangosan felnevetett, majd bűntudatot érezve próbálta visszafojtani.

– Bocs, de ez... hihetetlen. Majdnem olyan paranoiás vagy, mint az az alak, aki a minap kihallgatott minket.

– Akár paranoia, akár nem, a Védelmi Hálózat nyilván egyetért, különben nem helyezték volna őrizetbe – mondta Haru.

Xochi ebben a pillanatban lépett be. Nekitámaszkodott az ajtófélfának.

– Arról a számítástechnikusról beszéltek, a kármentő akcióból?

Kira megadóan emelte fel a kezét, a szeme kikerekedett.

– Hát mindenki tud róla, csak én nem?

– Napi tizenöt órát töltesz a kórházban – jegyezte meg Madison. – A Hang elrabolhatná teljes egészében a Szenátust, és te nem is értesülnél róla.

– Nem lenne szabad, hogy a Védelmi Hálózat csak úgy fogva tartson embereket – mondta Xochi. – A letartóztatásokról tudnunk kellene, és nyilvános bírósági tárgyalásokra lenne szükség, ne lehessen csak úgy eltüntetni valakit minden ok nélkül!

– Nem minden ok nélkül – állította Haru. – Az a nő terrorista. Márpedig az nagyon is jó ok.

– Nem tudhatod biztosan, hogy terrorista! – vágta rá Xochi. – Vagy ismét felvettek a Védelmi Hálózathoz, és hozzájuthatsz bizalmas információkhoz, csak elfelejtetted elmondani nekünk?

Haru Xochira bámult.

– Mi bajod van azzal, hogy a Védelmi Hálózat elvégzi a munkáját?

– Azzal van gondom, hogy emberek „eltüntetése” hirtelen része lett a munkájának. Mióta van ez így?

– Az a munkájuk, hogy megvédjenek minket, és úgy végzik el, ahogy a legjobbnak tartják. Ha nem bízol bennük, miért vagy még mindig itt?

– Talán abban hiszek, hogy a problémákat megoldani kell, nem pedig elfutni előlük!

– Talán?

Kezd elmérgesedni a vita, gondolta Kira, de mielőtt közbelépett volna, Marcus megszólalt, és megtette helyette.

– Azt hiszem, ideje témát váltani – mondta. – Nyugi, mindenki. – Xochira nézett. – Segíthetek valamit a kajakészítésben?

– Már majdnem kész. – Xochi egy utolsó lesújtó tekintetet vetett Harura. – Segíthetsz behozni.

Visszamentek az előszobán át, és Kira hosszan beszívta a levegőt. Harut akarta hibáztatni a veszekedésért – eleve tagadhatatlanul nagy szerepet játszott abban, hogy a vita veszekedéssé fajult –, de tudta, hogy ez nem teljesen igaz. Egész East Meadow-ban nagy volt a feszültség, sőt valószínűleg az egész szigeten is, mindenkire átragadt az idegesség. Valóban a Hanghoz tartozott Gianna? Valóban egyszerűen csak eltüntette a kormány?

Bizonyos tekintetben könnyebb volt Kira gyerekkorában, amikor a Részlegesek voltak az ijesztő, nagy mumusok. Minden borzalmat, ami történt, meg lehetett magyarázni, és bár a magyarázat rémisztő volt, de legalább egyszerű is egyben. A sötétség egyértelműen elvált a fénytől. Mostanában pedig... Kirának fogalma sem lehetett róla, hogy ki az ellenség, kit lehet hibáztatni, vagy kiben lehet megbízni. Ha Gianna Hangos, az ember már a szomszédjaiban sem bízhat meg, ha nem, akkor pedig a kormányában nem bízhat meg. Kirának egyik lehetőség sem tetszett.

Haru felállt, még mindig mérgesnek tűnt.

– Kimegyek, szükségem van egy kis levegőre. – Kira hallotta, ahogy kinyitja, majd becsukja a hátsó ajtót.

Madison szomorúan mosolygott.

– Sajnálom – mondta. – Mostanában nagy rajta a nyomás.

– Nehéz hete volt a munkában? – kérdezte Kira.

Haru az építésügyben dolgozott. Valójában nem épített, hiszen a régi világ már megépített mindent, amire csak szükségük lehetett. East Meadow építésügyi osztálya karbantartotta a használatban lévő épületeket, és megvizsgálta azokat, amelyekre a Szenátus véleménye szerint szüksége lehetett a közösségnek. Rengeteg időt töltöttek kármentő akciókkal, tanulmányozták a régi épületek stabilitását, mielőtt a kármentő személyzet bement és összeszedett mindent, amit hasznosnak talált. Haru ügyesnek bizonyult az ásatásokban, így áthelyezték a Védelmi Hálózathoz, de az láthatólag nem tetszett neki. Kira tudta, hogy akárhányszor valami félresikerült a munkájában, napokig rágta magát miatta. Nemegyszer eltűnődött rajta, hogy Haru áthelyezése nem valami összetűzés vagy hiba miatti burkolt elbocsátás volt-e inkább.

Kira meglepetésére Madison erre csak rázta a fejét.

– A munkájával minden rendben – mondta csendesen –, de... – Megállt, a földet nézte, majd határozottan Kirára emelte a tekintetét. A hangja halk volt, de izgatott, a szeme hirtelen megtelt energiával.

Kira összeráncolta a szemöldökét, nem értette, mitől lehet Madison ennyire boldog, Haru pedig ennyire ideges. Közelebb csúszott hozzá a kanapén, miközben Madison a válla mögé vetett egy pillantást, és Kira hirtelen úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna egy hatalmas érzelmi súllyal. Kerekre tárt szemekkel bámult Madisonra, a torkán megakadt a levegő.

– Ne...

Madison visszafordult, fülig érő mosollyal.

– Terhes vagyok.

Kira ingatta a fejét, még mindig próbált levegőhöz jutni.

– Nem, Mads, ezt ne...

– De igen – mondta Madison. – Biztos vagyok benne. Hetek óta rosszul vagyok, néha annyira, hogy még enni sem bírok, aztán félóra múlva ellenállhatatlan étvágyat érzek valami totálisan furcsa iránt. Képzeld, Kira, kerti földre vágytam. Hát nem őrület?

– Bizonyos ásványok nem szerepelnek az itteni étrendünkben – suttogta Kira. – A terhes nő vágya azt jelenti, hogy a teste megsúgja neki, milyen tápanyagokra van szüksége. A kerti föld nem olyan ritka az étrendünkben.

– Pár nap múlva bemegyek a kórházba, hogy rendesen megvizsgáljanak, de előtte el akartam mondani neked.

– Nem, nem – csóválta megint a fejét Kira. Ez nem történhetett meg. Persze, tudta, hogy igen, sőt, nagyon is valószínű volt, de közben azt is, hogy nem, hisz ez Madison, aki majdnem olyan, mint a testvére, a legközelebbi családtagja, aki még megmaradt neki. – El tudod képzelni, hogy milyen az? – kérdezte. – A fájdalmat? A veszélyt? Több nő is belehal a szülésbe, még a felszereléseink és a tapasztalataink dacára is megtörténik, és ha te túl is éled, a gyereked nem. Még nem találtuk meg az RM gyógymódját. Még pár hónapig együtt fogsz élni ezzel, aztán átmész azon a rengeteg fájdalmon, és rettegésen, és vérzésen és minden máson, és aztán meg fog halni. – Kira érezte, hogy el fogja sírni magát, hogy valami forró nedvesség gyűlik össze a szemében, és hidegen végigcsorog az arcán. Elképzelte Madisont Ariel helyében, tágra nyílt szemekkel, sikoltozva, az üvegfalat verve, amikor a kislánya vonaglott, nyöszörgött és meghalt. – Haru jogosan ideges – törölte le az arcát az ujjaival. – Ez túl sok neked, nincs erre semmi szükséged!

– De igen – mondta Madison halkan.

– Ez egy ostoba törvény – emelte fel Kira mérgesen a hangját, majd idegesen az előszoba felé pillantott, és ismét halkabbra fogta. – Nem kell átmenned ezen az egészen! Adj nekem még egy kis időt, tettesd az, hogy steril vagy, valami, előfordul az ilyesmi, csak ne...

– Már megtörtént – mondta Madison. Az az édes, üdvözült mosoly ült ki az arcára, amelyet Kira már tucatnyi anyán látott, és összetört tőle a szíve. Madison rátette a kezét Kiráéra. – Nem a Remény törvény miatt tettem, és nem is a Szenátus miatt. Hanem saját magam miatt.

Kira csak ingatta a fejét, még mindig könnyek gördültek az arcán.

– Akarom – mondta Madison. – Én anyának születtem, benne van a génjeimben, lényeges része annak, aki vagyok. – Keresztbe tette a karját, és visszapislogott néhány könnycseppet. – Tudom, hogy téged ez megijeszt, és tudom, hogy Harut is. Engem is halálra rémít, de nekem ezt kell tennem. Még ha csak pár napig tart is... még ha csak pár óráig tart.

– Ó, Madison! – Kira előrehajolt, és szorosan átkarolta barátnőjét. Rettegést és bűntudatot érzett, mert tudta, hogy igaza van, de szégyellte, hogy így rázúdította az egészet Madisonra. Persze hogy Madison tisztában van a kockázatokkal, ahogy mindenki a szigeten. Madison nem menekült a rizikótól, hanem egyenesen szembeszállt vele.

Kira visszaült a helyére, és ismét megtörölte a szemét.

– Egy napon lesz egy túlélőnk – mondta. – Ez biztos. Lesz egy gyerek, aki életben marad. Talán éppen a tiéd.

Marcus belépett, kezében egy széles fatállal, de amikor meglátta, hogy a lányok ölelkeznek és sírnak, megtorpant.

– Jól vagytok?

– Majd később elmondom – húzódott vissza Kira megint Madisontól, és újra a szemét törölgette. Az arca égett a folyamatos dörzsöléstől.

– Hát jó – mondta Marcus lassan, és letette a tálcát a középen álló, alacsony asztalra.

Xochi egy teljes sült csirkét pakolt rá, fűszeres kéregben, lédúsan, egy nagy halom serpenyőben sült krumpli társaságában. Maga Xochi is belépett rögtön utána egy zöldséges tállal – mindent frissen szedtek az ünnep tiszteletére –, végül pedig Nandita is megjelent egy csokoládéval leöntött fánkokkal teli tállal. Kirának beindult a nyálelválasztása, nem is emlékezett rá, mikor evett utoljára ilyen finomságokat. Lehet, hogy pont egy éve, a legutóbbi Újjáépítési Napon.

Marcus megállt Kira előtt.

– Kérsz valamit? Egy pohár vizet, vagy mást?

Kira ingatta a fejét.

– Kösz, én elvagyok, de hoznál Madisonnak egy kis vizet?

– Azért hozok neked is. – Marcus finoman végighúzta a kezét Kira vállán, majd visszament a konyhába.

Xochi előbb Madisonra, majd Kirára nézett. Nem szólt semmit, és a hifihez fordult.

– Azt hiszem, most valami nyugisabbra van szükség. – A hifi egy kis tábla volt az egyik fal melletti polcon, amely drót nélkül csatlakozott a szobában elhelyezett hangfalakhoz. A tábla közepén volt egy kis rekesz a digitális zenelejátszó számára, amelyet Xochi kihúzott, és bedobott egy kosárba. – Van valakinek valami kívánsága?

Madison elmosolyodott.

– A nyugisabb jól hangzik.

– Legyen Athena – állt fel Kira segíteni. – Az nekem mindig bejön. – Xochival együtt átkutatták a széles vesszőkosarat, amely vékony ezüst téglácskákkal volt megtöltve. A legtöbb felirattal volt ellátva: CATELYNNEK APÁTÓL; CHRISTOPHNAK, BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT. A felirat nélkülieknek is volt valamilyen azonosító jelük, képes vagy mintás műanyag fedő, a hátára vésett kép, a sarkáról lelógó amulett. Nem csupán zenehordozók voltak, hanem egy-egy egyéniség emlékei – egy-egy létező személy tükröződött a zeneszámok listájából, a kedvenceivel, az ízlésével, a belső gondolataival együtt. Xochi évek óta mentett ki lejátszókat a törmelék közül, és Kirával együtt órákon át feküdtek a földön, hallgatták a lejátszókat, és elképzelték, milyen lehetett a tulajdonosuk. KATHERINE-NEK DIPLOMÁJA ALKALMÁBÓL country-zenével volt tele, a vidám, orrhangon előadott dalok kitárták a szívüket a világra, JIMMY OLSEN mindenevő volt, régi egyházi daloktól kezdve szimfóniákon át cséphadarós rockig és metálig. Kira majdnem a legalján találta meg a kedvencét – ATHENA, ANGYALOM –, és becsatlakoztatta. Pár másodperccel később beindult az első dal, egyszerre lágy és ritmusos, elektronikus hullámok, disszonáns gitárok, és bensőséges, rekedtes ének finom keveréke. Egyszerre volt megnyugtató, kellemes és szomorú, és tökéletesen illett Kira hangulatához. Becsukta a szemét, és elmosolyodott.

– Azt hiszem, bírtam volna Athenát. Akárki volt is.

Marcus visszatért a vízzel, egy perccel később pedig Haru is bejött a hátsó udvarról. Az arca komoly volt, de nyugodtabbnak látszott, és udvariasan biccentett Xochi felé.

– Remek az illata. Köszönöm, hogy ilyet főztél nekünk.

– Szívesen.

Kira gyorsan körbenézett.

– Várunk valakit?

Madison ingatta fejét.

– Próbáltam beszélni Ariellel, de még mindig nem áll velem szóba. Isolde pedig késni fog, azt mondta, lássunk hozzá nélküle – valami nagy dolog készül a Szenátusban, Hobb bent tartja.

– Jól kifogta szegény – mondta Xochi. Körbeadta a tányérokat és a villákat, majd mindenki megállt, mielőtt hozzálátott volna az ételhez.

– Boldog Újjáépítés Napját! – mondta Marcus. Felemelte a vizespoharát, és a többiek is követték a példáját. Tökéletesen egyforma kristálypoharak voltak, amelyeket egy nagy házból mentettek ki, a városon kívül, a friss, forralt vizet pedig enyhén sárgára festették Nandita tisztítójának vegyszerei.

– A régi világ véget ért – kántálta Madison az ismerős szavakat –, de az új még csak most kezdődik.

– Sosem felejtj ük el a múltat – folytatta Haru –, és sosem mondunk le a jövőről.

Xochi felemelte az állát, magasan tartotta a fejét.

– A halálból élet származik, a gyengeség erőre tanít.

– Semmi sem győzhet le minket – mondta Kira. – Bármit meg tudunk tenni.

Rövid csend után hozzátette:

– Mindent meg fogunk tenni.

Ittak, és egy pillanatra mindenki csendben maradt, csak a halk, kísérteties zene szólt a háttérben. Kira lassú kortyokban nyelte le a vizet, elgondolkodva lötyögtette a szájában, érezte rajta a vegyszerek csípős ízét. Már alig vette észre, de azért ott volt, erős és keserű. Madisonra és Harura gondolt, a kisbabájukra, aki tökéletes volt és ártatlan, és akinek meg volt pecsételve a sorsa. Aztán Giannára és Mkelére gondolt, a robbanásra, a Hangra és a Szenátusra, és minden másra, az egész világra, a jövőre és a múltra. Nem hagyom, hogy meghaljon, gondolta, és Madison még feszes, lapos és változatlan hasára nézett. Megmentelek, akármit kelljen is tennem érte.

Mindent megfogunk tenni.

KILENCEDIK FEJEZET

– Szükségem van egy vérmintára tőled – mondta Kira.

Marcus felhúzta a szemöldökét.

– Nem tudtam, hogy a kapcsolatunk már eljutott erre a szintre.

A lány kitépett egy fűcsomót, és hozzávágta.

– A munkámhoz kell, te zseni! – A Kiráék háza előtti pázsiton feküdtek, élvezték a ritka alkalmat, hogy egyszerre van szabadnapjuk. Pár órán át segítettek Nanditának füveket szedni, amitől kidörzsölődött tenyerük illatos maradt. – Megtalálom az RM gyógymódját.

Marcus elnevette magát.

– Már vártam, hogy előbb-utóbb valaki rászánja magát. Régóta szerepel a teendőim listáján, de tudod, hogy van ez, olyan elfoglalt tud lenni az ember, és az emberiség megmentése csak bajjal jár...

– Komolyan beszélek – mondta Kira. – Nem bírom tovább nézni, ahogy meghalnak a gyerekek. Nem vagyok képes csak ott állni és jegyzetelni, miközben Madison kisbabája meghal. Nem tudom megtenni. Már több hét is eltelt azóta, hogy bejelentette, és azóta töröm a fejem, hogy mivel tudnék segíteni. Most azt hiszem, végre találtam egy megfelelő kiindulópontot.

– Hát jó – ült fel Marcus a fűben. Most már komolyabb volt az arca. – Tudod, hogy zseniálisnak tartalak, és jobb jegyeid voltak virológiából, mint... mint bárkinek, valaha. De miből gondolod, hogy képes vagy hirtelen megoldani a világtörténelem legnagyobb orvosi rejtélyét? Hiszen a kórházban már jó tíz éve dolgozik egy teljes kutatócsapat az RM titkán, és akkor egy gyakornok egyszerre csak úgy előáll a gyógymóddal?

Kira bólintott. Marcus szavaival megfogalmazva tényleg bután hangzott. Vetett egy pillantást Nanditára, kíváncsi volt, mi a véleménye a témáról, de az idős nő még mindig a kertben dolgozott, észre sem vette, hogy miről beszélnek. Kira visszafordult Marcus felé.

– Tudom, valami egészen elképesztően nagyképűnek hangzik, de... – vett egy nagy lélegzetet, és egyenesen Marcus szemébe nézett. A fiú figyelt, várt, teljesen komolyan vette. Kira rátette a kezét az övére. – Tudom, hogy legalább segíteni képes leszek. Kell lennie valaminek, ami elkerülte mindenkinek a figyelmét. Azért mentem a szülészetre, mert úgy gondoltam, ott van az idegközpont, érted? Azt hittem, itt van a lényeg, itt történnek a dolgok. De most, hogy itt vagyok, és látom, hogy mit csinálnak, már tudom, hogy ez nem fog menni. Ha össze tudok állítani valami konkrét anyagot Skousennek, fogadni merek, hogy át tudok jelentkezni kutatásra, teljes munkaidőben. Eltart még egy vagy két hónapig, de meg tudom csinálni.

– Ez jó lépés lenne a te szempontodból – mondta Marcus. – És számukra is, mivel a szülészetről érkezve más oldalról látod a dolgokat, mint a többiek. És tudom, hogy van is egy üresedés, mert épp a múlt hónapban jött át hozzánk a sebészetre valaki a kutatási osztályról.

– Pontosan így gondolom én is – mondta Kira. – Új oldalról kell nézni a dolgot. A szülészet, a kutatók, mindenki kizárólag a csecsemőket tanulmányozza. De nekünk nem gyógymódot kell találnunk, hanem immunitást. Mi ellenállunk a tüneteknek, tehát kell lennie bennünk valaminek, ami taszítja a vírust. Csak a csecsemők nem immúnisak, és mégis náluk keresgélünk.

– Ezért van szükséged mintára a véremből – állapította meg Marcus.

Kira bólintott, és az ujjaival megsimogatta a fiú kézfejét. Ezért szerette Marcust: vicces volt, amikor meg kellett nevettetnie, és komoly, amikor el kellett beszélgetnie vele. Egész egyszerűen megértette őt.

Kihúzott egy fűszálat, és tépegetni kezdte, amíg már csak a puha, sárga szára maradt. Egy ideig bámulta, majd Marcus felé dobta. Csak pár centit repült, mielőtt belekapott a levegő, megállt, és egyenetlen köröket leírva visszaesett a lány ölébe.

– Szép dobás volt – vigyorgott Marcus. Elnézett Kira válla felett. – Jön Isolde.

Kira megfordult, és mosolyogva integetett a „testvérének”. Isolde magas és sápadt volt, aranyszőke hajjal, az egyetlen fehér bőrű kakukktojás Nandita szükségotthonában. Isolde visszaintegetett, széles mosollyal, de Kira látta, hogy ez a mosoly erőltetett és fáradt. Ahogy közelebb ért, Marcus arrébb húzódott, hogy helyet csináljon neki a fűben, de Isolde udvariasan rázta a fejét.

– Köszönöm, de ez a legjobb kosztümöm. – Ledobta az aktatáskáját, és megállt mellettük, elcsigázva, karba tett kézzel, egyenesen maga elé bámulva.

– Rázós napod volt a Szenátusban? – kérdezte Kira.

– Volt valaha akár csak egyetlen sima is? – Isolde körbenézett, hátha talál valamit, amire leülhet, majd sóhajtott, és ráereszkedett az aktatáskájára, törökülésben, nehogy hozzáérjen a fűhöz a halványszürke nadrágja.

Kira aggódva tanulmányozta az arcát. Isolde még megemlíteni sem tudta a munkáját úgy, hogy ne áradozzon Hobb szenátorról. Ha most erre sem képes, igazán ki lehet merülve. Isolde üresen bámult maga elé, majd összeszedte magát, és Kirára és Marcusra nézett.

– Hé, ti nem nagyon szoktatok a városon kívül utazgatni, ugye?

– Nem igazán – válaszolta Kira. Marcusra pillantott, de ő is nemet intett a fejével. – Persze, időnként elhívnak kármentő akciókra, de egyedül igazándiból soha. Miért?

– Mert épp most szavazták meg, hogy bevezetik az ellenőrzéseket a határon – mondta Isolde. – A Hang a múlt héten megtámadott egy őrtornyot, szó szerint ledöntötték, és magukkal vitték az ott szolgáló katonákat is. Ha ehhez hozzávesszük a régi iskolai raktár kifosztását, akkor világos, hogy a Hangnak legalább egy csoportja itt működik East Meadow-ban, de talán több is. – Megvonta a vállát. – Márpedig ez túl közel van hozzánk. A Szenátus szerint azzal lehet a legjobban kiszűrni őket, ha mindenkit átkutatnak és megvizsgálnak, akárhányszor belép, vagy kimegy a városból.

– Nagyon hosszú szakasz a városhatár – jegyezte meg Kira. – Kizárt, hogy mindenhova jusson járőr.

– Ami nem jelenti azt, hogy ne kéne megpróbálni – mondta Marcus. – Jobb a semminél...

– Kérlek, ne kezdjetek bele – dörzsölte meg halántékát Isolde. – Legalább százszor hallottam ugyanezeket az érveket, elegem volt mára. A szavazás megtörtént, az ellenőrzést bevezetik, ne is vitatkozzunk róla.

– Hobb szenátor mire szavazott? – kérdezte Kira.

Isolde a személyi asszisztense volt. Kinyitotta az egyik szemét, fáradtan Kirára meresztette, majd kinyitotta a másikat is, és keresztbe tette a karját.

– Ha mindenáron tudni akarod, mellette szavazott – mondta Isolde. – Nem támogatja a személyes jogaink feláldozását, de azt sem akarta, hogy képtelenek legyünk megakadályozni egy következő támadást. – Ismét megvonta a vállát. – Szerintem nincs igaza, de nekem sincs jobb ötletem. Ha a Hang elkezdi elrabolni az embereket, ki tudja, mi lesz a következő lépésük?

– Mit akar elérni a Hang? – kérdezte Kira. – Ezt próbálom megérteni. Készletekre nincs szükségük, hiszen élelmiszert és ruhát szabadon találnak bárhol a szigeten, és mégis folyamatosan fosztogatnak East Meadow-ban és a tanyákon. Nem szereznek támogatást az ügyüknek, csak mindenkit feldühítenek és idegesítenek, és... egyszerűen nem tudom felfogni. Csak ezt az őrtorony elleni támadást biztos heteken át kellett tervezni, aztán meg végrehajtani, és miért? Nem tettek szert készletekre, nem adtak ki közleményt, talán csak két-három tárnyi töltényt vettek el az elrabolt katonáktól... nem nyertek semmit.

– Nyertek két katonát – mondta Marcus. – Talán csak színlelt csata volt egy dezertálás fedezésére.

Isolde ingatta a fejét.

– Amennyire mi tudjuk, illetve jelenleg ez a Szenátus elképzelése a dologról, a kormány helyzetét akarják megingatni. Ha elég célpontot támadnak meg, ha elég zajt csapnak, ha elég nagy zavart keltenek, egy idő után East Meadow lakóinál be fog telni a pohár. Akkor nehezebb lesz kontrollálni őket, ami megnehezíti a Szenátus dolgát, az pedig kiváló alkalmat teremthet a Hangnak, hogy berontson, és megpróbálkozzon egy államcsínnyel.

– Hoppá – mondta Marcus.

– Álljunk csak meg – szólt közbe Kira. – Azt mondtad, hogy nehezebb lesz a Szenátusnak „kontrollálnia” minket?

Isolde grimaszolt.

– Nem ezt akartam mondani, csak ez a kifejezés jutott először az eszembe...

– De így gondolkodnak erről, ugye?

Isolde becsukta a szemét, úgy próbált gondolkodni, Kira pedig bűntudatot érzett, amiért így nekiesett. Igazán nem érdemelte meg, de Kira mégis mérges volt. Tudni akarta.

– Nos?

– Ugyan már, Kira, tudod, hogy mit csinál a Szenátus – vonta meg erőtlenül a vállát Isolde. – A Szenátus „kormányoz”, és ennek magától értetődően része az irányítás. Nem mintha az elménket vagy bármit akarnának kontrollálni, hanem csak... őrzik a békét. Gondoskodnak arról, hogy az emberek elvégezzék a dolgukat. Meg ilyesmi.

Kira lódobogást hallott, és hátranézett: két lovas katona csörtetett feléjük az utcán. A ház közel volt a lakott terület széléhez, így hát nem lehetett azt mondani, hogy ritkaság lett volna erre az őrjárat, de a napnak ebben a szakában furcsán hatott. Kira egyszerre idegesnek és nyugodtnak is érezte magát.

Amíg feléje nem vették az irányt.

– Marcus – mondta halkan.

A fiú mintha megérezte volna a hangjában az aggodalmat, azonnal felült.

– Mi az? – Meglátta a lovakat, és összeráncolta a homlokát. – Miért jönnek ide?

– Nem tudom. Felismered őket?

– Nem szabványos az egyenruhájuk – mondta Isolde. – Nem a Védelmi Hálózat reguláris csapataihoz tartoznak.

Marcus aggódva bámult a katonákra.

– Ki más visel uniformist? Mintha úgy néznének ki, mint Mkele emberei. – Megrázta a fejét, hol az egyik, hol a másik katonára pillantott. Az egyik velük egykorú lehetett, a másik negyvenes. – Nem ismerem fel őket, nem hinném, hogy East Meadow-ban állomásoznának.

– Segíthetünk? – kiáltott rájuk Kira, de a katonák ellovagoltak mellette, és Nandita felé tartottak.

Az idős nő felegyenesedett az ásásból, és figyelte, ahogy megállnak az udvaron.

– Nandita Merchant? – kérdezte a fiatalabbik katona.

– Igen – válaszolta nyugodtan. – És nem vagyunk rokonok.

– Tessék?

– Ms. Merchant – csóválta a fejét az idősebb katona, miközben ösztökélte a lovát –, információink szerint Ön gyakran jár East Meadow határán kívül. Megfelel ez a valóságnak?

– Valami gond van ezzel? – kérdezte Nandita.

– Nem mondtam, hogy gond lenne ezzel – válaszolta a katona. – Megfelel a valóságnak?

– Füveket gyűjt! – Kira felállt, és elindult feléjük. – Látják ezt a csodálatos kertet? A sziget minden tájáról hozta őket ide!

– Én is tudok válaszolni a kérdésekre, Kira – mondta Nandita.

Kira összeszorította a száját, idegesnek érezte magát.

A vezető katona lazára fogta a kantárt, a térdével tartotta egyenesben a lovát. Az is ideges volt. A férfi keményen nézett Nanditára.

– Füveket gyűjt?

– Füveket gyűjtök odakint, és idebent termesztem őket – mondta Nandita –, valamint egy melegházban is, a hátsó udvaron. Aztán eladom a piacon. Az én árum a legszebb.

A katona bólintott.

– Jellemzően merre szokott járni ezeken a kiruccanásokon?

– Ehhez semmi köze! – vágta rá Kira. Az Isolde-tól kapott hír felbőszítette, és kiabálhatnékja volt valakivel. – Mit képzel, hogy csak úgy beállít az udvarra, és elkezd mindenfélét kérdezgetni? És ha olyan helyen járt, ami nem tetszik magának? Le fogja tartóztatni?

– Senki sem beszélt letartóztatásról – mondta a katona. – Csak kérdéseket teszünk fel. Kérem, higgadjon le.

– Csak kérdéseket tesznek fel – ismételte gúnyosan Kira. – És mi van akkor, ha nem hajlandó válaszolni?

– Kira... – próbált közbeszólni Nandita.

– Ha nem vette volna észre, komoly gondjaink vannak. – Az idősebb katona Kira felé terelte a lovát. – Élet-halál harcot folytatunk egy rejtőzködő ellenség ellen, amely le akarja rombolni a városunkat, és az egyetlen rendelkezésünkre álló fegyver ellene az információ. Úgy véljük, a nagyanyjának birtokában lehet olyan információ, ami segíthet a túlélésben. Ha pedig ez sérti azokat a furcsa eszméket, amelyeket kitalált magának, sajnálom. Csak egyetlen pillanatra vegye figyelembe, hogy az Önök védelméhez szükséges információk megszerzése fontosabb lehet, mint hogy még öt percig lyukat ásson a földben.

– Beképzelt barom...

– Mindenfelé járok – lépett Nandita Kira elé. – A tanyákon túl, ha van, aki elvisz kocsival, vagy a közelben, ha nincs. Nem tudok már olyan messzire menni, mint régebben, de még itt, East Meadow-ban is számos gondozatlan kert van, amely csak olyan valakire vár, aki ért a botanikához.

– Konkrét helynevekre van szükségünk – mondta a fiatalabbik katona. – Van valami oka annak, hogy nem adja meg ezt az információt?

Az idősebb katona sóhajtott.

– Ez a nő egy gyűjtögető – mondta. – Nem konkrét helyekre jár, csak kóborol. – Ismét Nanditára nézett. – Megmondaná, kikkel szokott együtt menni, ha talál magának fuvart?

– Kereskedőkkel – felelte Nandita. – Néha farmerekkel, amikor hazafelé tartanak a piacról. – Kőkemény tekintetet vetett a katonára. – Még csavargókkal is, ha megbízhatónak látszanak.

A katona állta a tekintetét.

– És hogy néz ki egy megbízható csavargó?

– Láttam egyet a múlt héten, aki eléggé hasonlított magára – mondta Nandita. – Persze másmilyen inget viselt, de ugyanilyen volt a szeme, a puskája, az önteltsége. Sok magukhoz hasonló jár erre mostanában. – A fiatalabb katonára nézett. – Azzal is volt egy kölyök.

– Vigyázzon, hogy beszél! – fortyant fel a fiatalabb katona.

– És te is vigyázz, hogy beszélsz! – pirított rá keményen az idősebbik katona, és Kira felé mutatott. – Pont olyan vagy, mint ő! – Kira a nyelvébe harapott, a legszívesebben kiabált volna még a katonával, de belátta, hogy azzal csak rontana a helyzeten. A férfi visszafordult Nandita felé. – Hát akkor csak ennyi kérdésünk lett volna, asszonyom. Csak a munkánkat végezzük, a kapott információk alapján. Elnézést, hogy a terhére voltunk.

– Semmi gond – mondta Nandita, de még mindig kemény hangon.

– Ezt örömmel hallom – válaszolta a katona. – Nos, ha megbocsátanak... – Meghúzta a kantárt és elfordította a lovat, majd hirtelen megállt, és megint visszafordult. – Elnézést, ez most már nem hivatalos kérdés, csak kíváncsiság... Miért költözött ide, ilyen közel a város széléhez?

– Ezt nem igazán értem – mondta Nandita.

– Csak mert az emberek többsége igyekszik a lehető legközelebb lenni a város központjához. Ezen a környéken főleg fiatalok laknak, friss házaspárok, akik azért választottak itteni házat, mert a belvárosban már nem maradt. Pedig maga tíz évvel ezelőtt választhatott, ahogy mi magunk is, és mégis idekint van. Csak kíváncsiságból kérdem.

Nandita tanulmányozta a katona arcát.

– Ha csak kíváncsi szomszédként kérdezi, nem mint katona, azt hiszem, illene tudnom a nevét.

– Jamison őrmester, asszonyom. Szólítson Alexnek.

– A belvárosi házam beázott, Alex – mondta Nandita. – Pár évvel ezelőtt télen valami belevette magát az alapozásba és megfagyott, és mire tavasszal kiolvadt, a hátsó fal szinte magától kidőlt. A lányokkal együtt új otthonra volt szükségünk, és ennek a hátsó udvarán volt egy műanyag melegház. Ez volt a legjobb a választékból.

– Hát, biztos így volt – állapította meg a katona. – Köszönöm a segítségét. – Ismét megfordult, a fiatal társa követte a példáját, és visszalovagoltak az utcán.

Kira összeszorult gyomorral figyelte, ahogy távolodnak.

– Ez meg mi volt?

– A Titkos Szolgálat – válaszolta Nandita. – Már a piacon is ott vannak, figyelik a kereskedőket.

– Csak a munkájukat végzik – szólt közbe Isolde. – Nem kellett volna a torkuknak ugranod.

– Nekik meg nem kellett volna Nandita torkának ugraniuk! – vágta rá Kira, és Isolde-ra nézett. – Pont erről beszéltem az előbb! Attól, hogy valaki kapott egy feladatot, még nem irányíthat mindent. Nem utasítgathatnak minket!

– A kormányt képviselik – jegyezte meg Marcus. – Az utasítgatás része a munkájuknak, és őszintén szólva úgy gondolom, jó módja az információszerzésnek, ha elbeszélgetnek azokkal, akik sokat utazgatnak. Nem akarnak senkit sem sarokba szorítani, bár elismerem, hogy a fiatalabbik valóban egy felfuvalkodott alak volt.

– Mindenkinek üldözési mániája van már a szigeten – merengett el Nandita. – A legrosszabbat feltételezték rólam, Kira viszont róluk feltételezte a legrosszabbat. – Szúrósan nézett a lányra. – Ez a hozzáállás teljesen indokolatlan volt, és ha nem változtatsz rajta, olyan nagy bajokba keverhet, amelyeket nem fogsz tudni megoldani.

– Sajnálom – ingatta Kira a fejét, de aztán kifakadt. – Ha azt akarják, hogy nyugodt legyek, talán hagyniuk kéne, hogy békésen üldögéljek a saját udvaromban, és nem kéne nekiállniuk kérdezősködni. Ehhez mit szólsz?

Nandita Kirára nézett, majd elfordult, és nézte a lovakat eltűnni az utca túlvégén.

– Egyre rosszabb lesz a helyzet. Minden újabb járőrözés, a Remény törvény minden újabb módosítása dühíti az embereket. – Isolde-ra nézett. – Ha a Hang lázadást akar szítani, remek munkát végez.

Kira zavarodotton elpirult. Tehát Nandita hallotta az egész beszélgetésüket.

– És akkor most mi lesz? – kérdezte Marcus. – Fogod magad, és szaladsz beállni a Hanghoz?

– Fogom magam, és szaladok feltalálni az RM gyógymódját – válaszolta Kira. – Ha nincs többé RM, nincs szükség Remény törvényre. És rögtön egy kísérlettel kezdem. Egy évtizedre való adatunk van a vírusnak a megfertőzött gyerekekre gyakorolt hatásáról, de még egy tanulmányt sem láttam arról, hogy miképp működik bennünk, akik immúnisak vagyunk. Ideje megnézni.

Isolde kérdőn tekintett rá.

– Hogyan?

– Vérmintát veszek a drága, segítőkész, sosem panaszkodó barátomtól – mondta Kira –, és beleoltom az RM-et.

Marcus füttyentett egyet.

– Ez a barátod minden lány álma lehet.

Nandita végigmérte Marcust, majd lehajolt a kerti szerszámaiért.

– Jobbat is találhatna magának.

TIZEDIK FEJEZET

– Auu!

– Ne mozogj már, te kis óriáscsecsemő! – Kira kihúzta a tűt Marcus ujjhegyéből, és egy vékony kémcsövet helyezett a sebhez. Gyorsan megtelt, Kira azonnal elővett még egyet, majd mindkettőt bedugaszolta, egy tálcára helyezte, és egy kis vattagolyót szorított Marcus ujjához. – Megvagyunk!

– Nem tudom, hogy csináltad, de az ujjam ugyanolyan jól van, mintha már elsőre sikerült volna rendesen megszúrni. Meghajlok a képességeid előtt.

– Istenadta tehetségem van hozzá. Vedd el a vattát. – Marcus felemelte a vattagolyót, Kira pedig szorosan átkötötte az ujját egy tapasszal. – Hivatalosan kijelentem, hogy te vagy a legidősebb ember, akitől valaha is vért vettem a szülészeten. Már csak az előírásszerű gyógymódot kell megkapnod, és pillanatok alatt jobban leszel! – Lehajolt hozzá, és gyorsan megcsókolta kétszer.

– Hmm... – Marcus elkapta a derekánál fogva a lányt. – Biztos, hogy csak kettőt írnak elő?

– Biztos – felelte Kira –, de talán nem árt belőle több. – Ismét lehajolt, és megnyalta a szája szélét, de Marcus egy kézmozdulattal megállította.

– Nem – jelentette ki határozottan. – Orvostanhallgatóként nem egyezhetek bele. Az orvossággal nem szabad játszani. Mi történne túladagolás esetén? – Finoman eltolta magától a lányt. – Mi van, ha rászokom?

Kira visszanyomakodott a fiú ölelésébe.

– Te kis eminens!

– Mi van, ha tolerancia alakul ki nálam? – Tettetett rémület ült ki az arcára. – Most kettő, meg még kettő, aztán hirtelen kettő már nem is elég, négy kell, vagy nyolc, vagy egyenesen húsz, csak hogy kihúzzam valahogy! Szerinted képes lennék kibírni ennyi csókot?

Kira ismét hozzányomult, és bujára vette a hangját.

– Azt hiszem, megtalálnád a módját.

Marcus megdermedve nézte, ahogy közeledik hozzá a lány. Az arcuk már majdnem összeért, de az utolsó pillanatban rátette az ujját a lány ajkára.

– Tudod mit? A túladagolás elkerülésének a legjobb módja az aktív összetevő megváltoztatása lehet. Az a szőke nővér a déli klinikán remekül vesz vért, kaphatnék kettőt tőled, kettőt pedig tőle.

Kira játékosan rámordult, és megragadta a gallérját.

– És még mit nem!

– Orvosi szempontból az lenne a legbiztonságosabb megoldás. Sőt, akár egyszerre is kaphatnám a két-két csókot tőled és tőle. Lehet, hogy egy kicsit elszédülnék, de... au!

– Még mindig nálam van a szurkapiszka – nyomta hozzá az oldalához Kira az éles tűt, éppen annyira, hogy a fiú észrevegye. – A te életedben csak egy vérszívónak jut hely, Marcus Valencio. Vetted az adást?

– Vettem – válaszolta Marcus. – Apropó, azt hiszem, kezd múlni a gyógymód hatása.

– Elég volt mára – nyomta vissza Kira a székére, majd felkapta a kémcsöveket. – Ideje megnézni, hogy miféle férfi vagy valójában. – Odavitte a vért a sarokban álló medikomphoz, bekapcsolta, és amíg a gép elindult, hozzálátott egy minta előkészítéséhez. Marcus utánament, és mindig pont azt a tárgylemezt, műanyag pipettát és egyéb kis eszközt adta a kezébe, amire szüksége volt. Kira szeretett Marcusszal dolgozni, eszébe jutott az a könnyed, szótlan ritmus, amely a kármentő akciók során kialakult köztük, amikor a gyógyszereket válogatták.

Kira elkészült a tárgylemezzel, behelyezte a medikomp tartójába, és végighúzta az ujját a képernyőn. A számítógép felismerte a vért, és felkínálta az alapvető információkat.

– Nullás pozitív vércsoport – olvasta fel Marcus a válla felett koleszterinszint jó, glukóz jó... hmm, magas a lazasrác-szint, ez érdekes.

– Igen – suttogta Kira, miközben az ujjai szinte repültek a képernyőn –, de nézd csak, milyen sok itt a nagyképűség-részecske! – Marcus tiltakozni kezdett, mire Kira nevetett, és bepötyögte az utasításokat a mélyebb elemzéshez.

A gép felkínálta a „Teljes vérképelemzés” opciót, mire a lány rábökött az igenre. Még sosem kért egyszerre ilyen sok információt, és úgy tűnt, létezik egy „mindent bele” lehetőség. Ettől eszébe jutott, mennyire más lehetett az élet a régi világban, amikor mindenre használták a számítógépeket, és nem csak a kórházakban, ahol elegendő áramot tudtak fejleszteni a használatukhoz.

Alig pár másodperccel később a számítógép felkínált egy listát a vérben található különböző elektrolitokról, glukózmolekuláról és egyebekről. A teljes elemzés hosszabb ideig fog tartani, hiszen például olyasmiket kell kiszámolni, hogy a glukózsűrűség mit jelent Marcus májának egészségi állapotát illetően, de a számítógép ezeket majd folyamatosan frissíti. A jegyzetek következő része a genetikai módosításokra vonatkozott. Ezek annyira elterjedtek a Szakadás előtt, hogy a szigeten szinte mindenkinek volt néhány. Marcusban jelen voltak az in vitro génkorrekció genetikai markerei, ami azt jelentette, hogy a szülei kitisztították a DNS-éből a kongenitális betegségeket, még a születése előtt. A vörös vértestjei tartalmaztak még egy markert, ami valami csontvelő-módosításra utalt, de teljes csontminta nélkül sem Kira, sem a számítógép nem tudta pontosan megmondani, hogy mire. De ez nem is számított: Skousen és a többi kutató már megvizsgálta a génmódosításokat, mint az RM-immunitás lehetséges forrását, de zsákutcába futottak – ezek valójában még jobban kitették az embereket a vírus hatásának, nem pedig kevésbé. Kira 3D-s fotók készítésével folytatta, megvizsgálta a vér egyes részeit, hátha talál valami anomáliát, amikor a számítógép kis hangjelzést adott, és megjelent egy élénk kék rombusz a képernyő sarkában. Kira összeráncolta a szemöldökét, kérdőn nézett Marcusra, de az csak megvonta a vállát, és a fejét rázta. Visszanézett a képernyőre, és rábökött a riasztásra.

A képernyőn kibontakozott egy újabb szekció, egyetlen rövid mondattal és jó néhány képpel: RM-víruspéldányok száma 27.

– Micsoda? – suttogta Kira.

A szám pislogott, majd huszonnyolcra frissült. Kira rábökött az egyik képre, amely megnyílt a képernyő egyik sarkában, és felnagyította az RM háromdimenziós ábrázolását. Durva, kövér gömb volt, amelyet sárgán jelzett a program, hogy kiemelkedjen a háttérből. Romlottnak, fenyegetőnek látszott.

A riasztásban pedig csak egyre nőtt a szám: példányok száma 33. 38. 47. 60.

– A vírus mindenhol ott van. – Kira szinte ugyanolyan gyorsan pergette végig a képeket, mint ahogy megjelentek. Persze orvosi tanulmányai elején látta már a vírus szerkezetét, de így még soha. Soha nem látott ilyen sokat, és soha nem látta élő emberben. – Ez nem lehet igaz.

– Nyilvánvalóan nem vagyok beteg – jegyezte meg Marcus.

Kira borzongva tanulmányozta közelebbről az egyik képet. A vírus hatalmas és kielégíthetetlen ragadozóként emelkedett ki a többi adat közül.

– Nem azt állítja a gép, hogy ez nem normális – mondta Kira –, hanem csak azt, hogy ott van. Valaki megtanította a számítógépnek a vírus felismerését, de azt nem, hogy a vírus aggodalomra ad okot. Milyen gyakori lehet ez? – Megnézte ismét a riasztást, és meglátott egy adatbázisra mutató linket. Rábökött, mire megjelent egy újabb doboz, egy hosszú, vékony téglalap, amely elfoglalta a képernyő egész jobb oldalát. Amikor kiterjesztette, látta, hogy hasonló hivatkozások listája. Az ujjával átböngészte, egyik oldalt hívta elő a másik után. Az egyikre rákattintott, és megtalálta egy másik beteg adatlapját, akinek a vére tele volt RM-mel. Megnézett még egyet, és még egyet, mind ugyanilyen volt. Alig merte kimondani hangosan.

– Mindannyian hordozók vagyunk – mondta. – Minden egyes túlélőben jelen van. Bár rezisztensek vagyunk a vírusra, képesek vagyunk továbbadni. Ezért halnak meg a csecsemők, ezért kapja el őket ilyen gyorsan. Még egy légmentesen zárt teremben is. – Felnézett Marcusra. – Sosem fogunk tudni megszabadulni tőle. – Átpergette a vírus képeit, igyekezett felidézni, mit tanult a terjedéséről és a működéséről. Az RM veszélyességét részben az adta, hogy nem úgy viselkedett, mint egy normális vérben hordozott vírus: bár jelen volt a vérben, a test minden többi részében is megélt, így továbbadható volt vérrel, nyállal, nemi érintkezéssel, de még a levegőben is. Kira elmerült a képekben, figyelte a vírus szerkezetét, hátha talál valamit, ami rávezeti a titokra. Nagy vírus volt, elég nagy ahhoz, hogy magába foglalja egy nagyon összetett rendszer valamennyi funkcióját, bár azt még mindig nem tudták, hogy pontosan milyen rendszerről van szó.

Marcus megdörzsölte a szemét, lassan végighúzta a kezét az arcán.

– Ezt mondtam neked korábban. A világ megmaradt legnagyobb elméi tizenegy éve tanulmányozzák az RM-et. Mindent megnéztek.

– De kell itt lennie még valami másnak is. – Kira vadul pergette végig a listát.

– Élő szervezetek, halott szervezetek, vérpumpák, dialízisek, légző maszkok. Még állatokat is tanulmányoztak. Kira, szó szerint mindent megvizsgáltak, ami csak a kezükbe került.

Kira egymás után lapozgatta a tanulmányokat, a változókat. Miután a lista végére ért, valami hirtelen az eszébe ötlött.

Egy bizonyos vizsgálati alany sehol sem szerepelt az adatbázisban. Akit tizenegy év óta nem láttak.

Kira a képernyőt bámulta, kényelmetlenül, megbecstelenítve érezte magát, ahogy a vírus visszanézett rá.

Ha meg akarják érteni a vírust, miért nem mennek el a forrásához? Ha meg akarják tudni, milyen a valódi immunitás, miért nem vizsgálnak meg olyan alanyokat, akik valóban immúnisak?

Ha valóban meg akarják találni az RM gyógymódját, mi lehet jobb módszer egy Részleges tanulmányozásánál?

TlZENEGYEDIK FEJEZET

– Szabad! – mondta dr. Skousen.

Kira lassan, a torkában verő szívével nyitotta ki az ajtót. Egy hetet töltött a meglévő kutatási adatok tanulmányozásával Marcusszal együtt, ami alatt meggyőzte magát arról, hogy el kell mennie Skousenhez, és még több napjába telt, mire megtervezte, hogy pontosan mit és hogyan mondjon neki. Be fog ez jönni? Bele fog egyezni, vagy nevetve kihajítja az irodájából? Vagy dühbe gurul, és még a kórházból is kidobja? Skousen irodája világos volt, a széles üvegablak és az íróasztalán álló fehér lámpa is fénnyel árasztotta el. Az elektromos fény mindig meglepte Kirát, akárhányszor látta. Olyan különcségnek számított, amit csak kevesen engedhettek meg maguknak. Vajon az embereknek volt róla fogalmuk, hogy a kórházban mennyire magától értetődően használták?

– Köszönöm, hogy fogad, doktor úr.

Kira becsukta maga után az ajtót, és fürgén az íróasztalhoz lépett. A legkomolyabb benyomást keltő öltözékét vette fel: piros blúzt, kávébarna szoknyát és azonos színű zakót, sőt, még magas sarkú cipőt is. Többnyire utált magas sarkút viselni, annyira nevetségesen hasznavehetetlen volt a munkában és általában a Szakadás utáni életben, de Skousen még a régi világban nőtt fel, és Kira tudta, hogy értékelni fogja. Felnőttként, intelligens, érett emberként kellett beszélnie vele, és ehhez ki akart használni minden lehetséges előnyt. Kezet nyújtott. Skousen határozottan fogta meg. A férfi keze öreg volt, a bőre ráncos és papírvékony, de a szorítása még erős.

– Kérem, foglaljon helyett – intett egy szék felé. – Walker, ugye?

Kira bólintott, a hátát egyenesen tartva ült le a szék szélére.

– Igen, uram.

– Komoly benyomást tett rám a dolgozata.

Kira szeme tágra nyílt a meglepetéstől.

– Elolvasta?

Skousen bólintott.

– Kevés gyakornok próbál kutatási dolgozatot publikálni, felkeltette a figyelmemet. – Elmosolyodott. – Képzelheti, mennyire meglepődtem, amikor kiderült, hogy nemcsak alapos kutatást végzett, hanem teljesen eredeti ötleteket is tartalmaz a munkája. Az RM szerkezetére vonatkozó következtetései hibásak, de újszerűek. Ígéretes kutató lehet.

– Köszönöm. – Kira érezte, hogy az egész testét elönti a meleg. Lehet, hogy be fog jönni? – Éppen ezért szerettem volna beszélni Önnel. További kutatásokról.

Skousen hátradőlt a székén, a szeme Kirára fókuszált. Nem volt lelkes ugyan, de odafigyelt. Kira belevágott.

– Gondoljon csak bele: a Remény törvény csak egy leegyszerűsített verziója annak, amit tizenegy éve csinálunk, vagyis a lehető legtöbb újszülött elérése, és tizenegy év alatt egyetlen sikert sem tudtunk felmutatni. Dobáljuk a falra a sarat, hátha odatapad, és tizenegy év már elég hosszú idő ahhoz, hogy kijelentsük, még több sár nem jelenthet megoldást. El kellene kezdenünk valami mást is dobálni.

Skousen faarccal nézett rá vissza.

– Mit javasol?

– Át akarok kerülni a szülészetről a kutatási osztályra.

– Vegye úgy, hogy ez megtörtént – mondta Skousen –, amúgy is javasoltam volna. És még?

Kira vett egy mély levegőt.

– Azt hiszem, komolyan el kellene gondolkoznunk egy olyan program lehetséges előnyein, amely a Részlegesek fiziológiáját tanulmányozná.

– Mit ért ezen?

– Ezt nem tudom jobban megfogalmazni, uram... Azt hiszem, szerveznünk kellene egy csapatot, amely átmegy a kontinensre, és elfog egy Részlegest, tanulmányozás céljából.

Dr. Skousen hallgatott. Kira várt, figyelt, még levegőt sem mert venni. Hallotta a villanykörte kitartó zümmögését, amely épphogy elérte a tudata küszöbét.

Skousen halkan, de keményen szólalt meg.

– És én még azt hittem, hogy komolyan akarja venni ezt az egészet.

– Életemben nem gondoltam ennél komolyabban semmit.

– A maga eddigi élettartama nem egy jelentős minta.

– Ez az egész a kihalásról szól – kezdett bele Kira. – Maga is így fogalmazott. Jelen pillanatban az egyetlen tervünk abban merül ki, hogy gázálarcot veszünk fel, elkülönítjük a kismamákat, és jól feljegyezzük, hogy miért halnak meg a csecsemők. És igen, minden kudarc dacára nagyon hasznos információkra tettünk szert ezekből a jegyzetekből, de én nem vagyok hajlandó a fajom jövőjét egy olyan apró esélyre alapozni, amely már eleve csak egy apró esély volt. A Részlegesek immúnisak. Létrehoztak egy vírust, amely tökéletesen alkalmas az emberi lények megölésére, ám ők maguk immúnisak rá.

– Mert ők nem emberek – mondta Skousen.

– De emberi DNS-ük van, legalábbis részben. A vírusnak ugyanúgy hatnia kell rájuk, mint miránk. De nem hat rájuk, ami azt jelenti, hogy az immunitásukat mesterségesen hozták létre, ami pedig azt jelenti, hogy ezt meg tudnánk fejteni, és fel tudnánk használni.

Skousen a fejét csóválta.

– Magának elment az esze.

– Azzal próbáljuk megoldani az RM-immunitás rejtélyét, hogy csecsemőket vizsgálunk, akik nem immúnisak. Egész egyszerűen nem itt van a válasz, akárhány alanyt vizsgálunk is meg. Ha meg akarjuk tudni az immunitás titkát, a Részlegeseket kell vizsgálnunk. Nem maradt meg dokumentáció a létrehozásukról, nem tudjuk, mi került bele a genetikus kódjukba, nem tudunk semmit. Ott kell lenniük a válaszoknak. Egy próbát legalábbis megér.

– Nem fognak egyszerűen besétálni ide, hogy tanulmányozhassuk őket.

– Hát akkor fogjunk el egyet!

– A határvonal átlépése újabb Részleges Háborút válthat ki.

– Ha ez megtörténik, holnap meghalunk – vágott vissza Kira –, de ha nem találjuk meg az RM gyógymódját, minden egyes nap meghalhatunk a következő ötven évben, illetve hamarabb, ha a Hang polgárháborút indít. Márpedig az be is fog következni, ha nem találjuk meg hamar a választ az RM-re.

– Nem vagyok hajlandó erről beszélgetni egy pestisbébivel – csattant fel Skousen. – Maga nem volt elég idős ahhoz, hogy tudja, mi történt, amikor a Részlegesek ellenünk fordultak! Maga nem nézte végig, ahogy egy kis csoportjuk elbánt egy teljes katonai dandárral! Maga nem nézte végig, amikor mindenki, akit ismert, elpusztult, vért hányt, és élve felforrt a saját lázától!

– Elvesztettem az apámat...

– Mindannyian elvesztettük az apánkat! – üvöltötte Skousen. Kira elsápadt a hangjától, és hátra is dőlt, annyira megijedt a szemébe kiült őrülettől. – Elvesztettem az apámat, az anyámat, a feleségemet, a gyerekeimet, a barátaimat, a szomszédaimat, a betegeimet, a kollégáimat, a diákjaimat! Kórházban dolgoztam akkoriban, végignéztem, ahogy megtelik, majd túlcsordul, míg aztán nem marad elég túlélő a holttestek elszállítására. Walker, én végignéztem, ahogy az egész világom élve falja fel saját magát, amíg maga a babáival játszott. Úgyhogy maga ne mondja azt nekem, hogy nem teszek eleget az emberiség megmentéséért, és ne merjen olyannal jönni, hogy megkockáztathatunk egy újabb Részleges Háborút! – Az arca falfehér lett, a keze reszketett a dühtől.

Kira lenyelte a válaszát, nem mert megszólalni. Bármi, amit most mondana, csak ronthat a helyzeten. Lehajtotta a fejét, ismét elfordította a szemét, alig bírta megállni, hogy ne pattanjon fel és ne rohanjon ki egyszerűen. Nem fogja megtenni. Skousen mérges volt, és valószínűleg ki fogja rúgni, de Kira tudta, hogy igaza van. Ha Skousen ki akarja tenni, muszáj lesz neki személyesen meglépni. Kira felemelte a fejét, és egyenesen a férfi szemébe nézett, készen állt meghallgatni az ítéletet. Elmondta, amit kellett, és nem adja fel. Remélte, hogy Skousen nem veszi észre, mennyire reszket.

– Holnap reggel jelentkezik a kutatási osztályon – mondta Skousen. – Értesítem Hardy nővért az áthelyezéséről.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Kira nézte a Nandita nappalijában nevetgélő és viccelődő barátait. Későre járt, a szobát tompán világították meg a gyertyák, míg a Xochi napelemeiben tárolt áram szokás szerint a zenelejátszónak volt fenntartva. Az esti választék a gratulálok, kevan volt, Xochi egyik kedvence: drill and bass stílusú, vad elektronikus zene. Még lehalkítva is gyorsabban áramlott tőle a vér Kira ereiben.

Nandita már lefeküdt aludni, ami jól is jött. Kira épp árulásra készült felkérni a barátait, és nem lett volna helyes, ha Nanditát is beleráncigálják.

Nem tudta megállni, hogy ne gondoljon arra, amit Skousen mondott. Hogy milyen volt átélni a Szakadást. Nem hibáztathatta, amiért ilyen erős érzések kavarognak benne, hiszen mindenki így érzett, de Kira csak ekkor döbbent rá, mennyire különböző hatást gyakorolt az emberekre. Skousen egy kórházban tartózkodott, amikor elszabadult a vírus, látta, ahogy órákon belül megtölti az épületet betegekkel, ahogy kijut a váróba és a parkolóba, ahogy pestises viharként felemészti a világot. A saját családtagjai a karjaiban haltak meg. Kira ugyanakkor egyedül volt: a dadája csendesen halt meg a mosdóban, az apja pedig... egyszerűen nem jött haza többé. Várt rá pár napig, amíg el nem fogyott az összes étel, amit el tudott készíteni, és aztán kimerészkedett, hogy kérjen még valakitől. A környék el volt néptelenedve, mintha az egész világ kiürült volna. Ha nem jár éppen arra egy katonai konvoj, amely kétségbeesetten vonult vissza a fronttól, talán nem is éli túl.

Skousen egy széteső világra emlékezett, Kira egy magát összeszedő, a megmeneküléséért dolgozó világra. Ez volt a különbség közöttük. Ezért félt túlságosan Skousen és a Szenátus attól, hogy mindent megtegyen a megoldásért. Erre csak a pestisbébik képesek.

Haru már magához ragadta a szót. Szenvedélyesen beszélt, úgy tűnt, másképp nem is képes semmit sem csinálni. Mindig a beszélgetés középpontjában állt, nem a karizmájának köszönhetően, hanem az eltökéltségéből kifolyólag.

– Azt nem fogjátok fel, hogy a Szenátust nem érdekli ez az egész – mondta. – Beszélhetsz nyugodtan arról, hogy elrabolták a gyerekkorodat, mondhatod, hogy a tudomány nem ért el semmit, de nekik ez mind lényegtelen. – Teljes gőzzel működött a pletykagyár, azt terjesztette, hogy a Szenátus megint lejjebb fogja szállítani a terhességi korhatárt, és azt a tényt, hogy Isolde nem volt hajlandó kommentálni a hírt, Haru hallgatólagos beismerésnek tekintette. – Elhatározták, hogy az RM legyőzésének a legjobb módja a statisztikai megközelítés, és ez azt jelenti, hogy addig fogják levinni a terhességi korhatárt, ameddig csak szerintük le tudják nyomni a torkunkon. Mit érnek el azzal, hogy tizennyolcról tizenhatra csökkentik a korhatárt? Évente ötezer újabb anyát? Ötezerrel több újszülöttet tíz-tizenkét hónaponként? Nem számít, hogy van-e eredménye, ez a legjobb és leggyorsabb alkalmazása a választott stratégiájuknak. Ez elkerülhetetlen.

– Ezt nem veheted biztosra – mondta Isolde, de Haru csak a fejét ingatta.

– Mind tudjuk, hogy így van. Ez a kormány csak ilyen döntéseket képes hozni.

– Akkor talán másik kormányra lenne szükség – vetette közbe Xochi.

– Ne kezdd már megint! – szólalt meg Jayden, de ha egyszer Xochi beindult, szinte lehetetlen volt leállítani.

– Mikor választottunk meg utoljára bárkit is? – kérdezte. – Egyáltalán, mikor szavaztunk utoljára? A tizenhat éveseknek nincs szavazati joguk sem, erre most olyan döntést hoznak, ami közvetlenül érinti őket, és még csak bele sem szólhatnak? Hol van ebben az igazság?

– Mi köze ehhez az igazságnak? – kérdezett vissza Haru. – Nézz jól körbe a világban, Xochi, eléggé igazságtalan egy hely.

– A világ az, igen – mondta Xochi. – De ez nem jelenti azt, hogy utánoznunk kell. Szeretem azt gondolni, hogy az embereknek erősebb az igazságérzetük, mint a véletlenszerű természeti erőknek.

Kira figyelte Xochi arcát beszéd közben, keresett rajta valamit...

nem is tudta, hogy mit. Mostanában valahogy más volt Xochi, hevesebb, mint általában. A többiek valószínűleg észre sem vették – Xochi mindig hevesen beszélt –, de Kira ismerte őt a legjobban. Valami megváltozott. Vajon ez a változás azt jelenti, hogy erősebb lesz benne a hajlam a segítségre, vagy éppen ellenkezőleg?

– A Remény törvényt még azelőtt bevezették, hogy bármelyikünk is szavazhatott volna – vette át a szót Madison –, de nekem akkor is teherbe kellett volna esnem tizennyolc éves koromban, ha nem történt volna meg máris. Így megy ez. – A terhességnek még csak a korai szakaszában járt, de már elkezdett dudorodni. Gyakran, szinte reflexszerűen tapogatta meg a hasát, ahogy Kira más terhes nőknél is megfigyelte. Létezett köztük egy kötelék, egy kitapintható kapcsolat, már most, amikor a magzat még alig látszott emberinek. A gondolattól Kirának összetört a szíve. Biztos volt benne, hogy Madison támogatja a tervét, elvégre az ő gyerekéről volt szó. Neki volt a legtöbb nyernivalója és vesztenivalója is. Valószínűleg Haru is benne lesz, ugyanezen okokból, de nála sosem lehetett tudni. Kira már nemegyszer látta a saját érdekei ellen is érvelni. A véleménye erősebb volt a szükségleteinél. Ami pedig Jaydent illeti, nos, ő rejtély volt Kira számára. Abban biztos volt, hogy nem akarja elveszíteni a leendő unokahúgát vagy unokaöccsét, ugyanakkor elszántan hűséges a Védelmi Hálózat iránt. Nem fog pozitívan reagálni, ha Kira árulásra kéri fel.

– Amiről ti itt beszéltek, egyszerűen árulás – meredt rá hűvösen Jayden Xochira, és Kira elmosolyodott. A jó öreg kiszámítható Jayden. – Egy szenátort lecserélni egy dolog, előfordul, hogy nyugdíjba vonulnak, és akkor választunk egy újat, de az egész kormányt leváltani már forradalom. Meg öngyilkosság is: tisztában vagytok ti azzal, mennyire sebezhető lenne a város, ha a Szenátus nem szervezné meg a Védelmi Hálózatot, és nem tartaná fenn a rendet? A Hang tíz perc alatt felrobbantaná az egészet.

– Ha a Szenátus nem létezne, a Hangnak semmi oka nem lenne felrobbantani a várost – vágott vissza Xochi. – Pont erről szól nekik az egész.

– Most akkor te is a Hanggal tartasz? – kérdezte Jayden.

Xochi előrehajolt.

– Ha csak annyi a választási lehetőség, hogy idióták vagy katonák kormányozzanak, talán a lázadók kormányzása nem is hangzik olyan rosszul!

– Ezek nem lázadók, hanem terroristák! – morogta Jayden.

Kira tudta, hogy Xochi akarna segíteni, de azt nem, hogy mekkora segítséget jelentene valójában. Az egyszerű iskolai céllövészeten túl nem vett részt katonai kiképzésben, és a képességei meglepően hagyományos irányokban jelentkeztek: főzés, növénytermesztés, varrás és hasonlók. Tanyákon nőtt fel, és ott szerzett némi tapasztalatot a vad környezetről, de ez volt minden. Isolde esete még rosszabb volt. Valószínűleg velük tartana, mert ő már csak ilyen követő típus, de neki valójában nem is lenne szabad. Segíthetne a háttérből, eltitkolhatná a tevékenységüket a kormány és a Hálózat elől, de még ez is túl nagy rizikót jelentene. Ahhoz, hogy Kira eredménnyel járjon, olyan elszánt emberekre volt szüksége, akik tudják, mit kell tenni a terepen. Maga Kira sem felelt meg éppenséggel ennek a leírásnak, de ő legalább orvostanhallgató volt, és a kármentő akciók révén valamivel több tapasztalatot szerzett a fegyverek tekintetében.

És ezzel végül eljutott Marcushoz. A fiú mellette ült, pihent a kanapén, és az ablakon át bámulta a lenyugvó nap utolsó sugarát. Szerencsére nem volt hajlandó részt venni a Haru provokálta vitában. Nem volt katona, de egész jól kezelte a puskát, ráadásul tehetséges sebész volt, különösen stresszes helyzetekben. Szinte azonnal bekerült a kórház baleseti osztályára. Marcus vigyáz a testi épségére, Marcus vigyáz a lelkére. Kira finoman megtapogatta a fiú térdét, erőt gyűjtött ahhoz, amire készült, majd kihúzta magát.

– Srácok, beszélnem kell veletek – kezdte.

– Tudjuk, mit fogsz mondani – legyintett Haru. – Neked ott van Marcus. Persze hogy neked nem jelent problémát a Remény törvény.

Kira vetett egy szégyenlős pillantást Marcusra, majd ismét Harura nézett, és megcsóválta a fejét.

– Valójában nem tudom, hogy mit gondolok, de nem is azt akartam mondani. A ti gyereketekről akarok beszélni.

Haru összeráncolta a homlokát, és Madisonra nézett, aki szórakozottan dörzsölgette a pocakj át.

– Miért, mi van vele?

– Lehetek kegyetlenül őszinte?

– Mindenki más is az – mondta Isolde.

– Hát jó. Maddy kisbabája meg fog halni.

Haru és Jayden morgott a kijelentés hallatán, de a Madison arcára kiülő fájdalomtól majdnem összetört Kira szíve. Leküzdötte a könnyeit, és belevágott.

– Sajnálom, tudom, hogy durva dolog, de reálisan kell gondolkodnunk. A Remény törvény butaság, vagy gonoszság, vagy szükségszerűség, vagy lehet bármi, amit csak akartok, de valójában teljesen mindegy, mert nem fogja megmenteni Maddy kisbabáját. Talán egy másikat igen, évek múlva, de ezt nem. Hacsak nem teszünk valamit.

Haru jéghideg tekintetet szegezett rá.

– Mire gondolsz?

Kira nyelt egyet, és állta a tekintetét, próbált ugyanolyan magabiztosnak és komolynak látszani, mint ő.

– Azt akarom, hogy ejtsünk foglyul egy Részlegest.

Jayden felhúzta a szemöldökét.

– Szervezett támadást indítanál a kontinens ellen?

– Nem úgy értem, hogy East Meadow vagy a Védelmi Hálózat cselekedjen. Próbáltam beszélni Skousennel, de kizárt, hogy a Szenátus valaha is belemenjen. Nem, én mirólunk beszélek, akik itt ülünk ebben a szobában. Lehet, hogy a Részlegesek jelentik az RM gyógyításának a kulcsát, ezért azt akarom, hogy menjünk, keljünk át a szoroson, és fogjunk el egyet.

A barátai szótlanul, nyitott szájjal hallgatták, miközben a rég elhunyt Kevan zenéje dühösen dübörgött a háttérben. Madison nem jutott szóhoz, szeme tágra nyílt a hitetlenkedéstől, Isolde és Jayden mélyen összeráncolták a homlokukat, és biztos azt gondolták, hogy Kira megőrült, Xochi pedig mosolyogni próbált, hátha vicc az egész.

– Kira... – kezdett bele Marcus lassan.

– Ez igen! – mondta Haru. – Hát erről beszéltem!

– Ezt nem gondolhatod komolyan – szólalt meg Madison.

– Már hogyne gondolhatná komolyan! – lelkendezett Haru. – Teljesen logikus. A vírust a Részlegesek hozták létre, ők el is árulhatják, hogy mi az ellenszere. Akár meg is kínozzuk őket, ha kell.

– Nem úgy értettem, hogy ki kellene kérdeznünk az egyiküket – pontosított Kira. – Egymillióan vannak, nem túl valószínű, hogy pont egy olyat találnánk, aki ért a vírusok biológiájához. De meg tudnánk vizsgálni. Marcus és én megpróbáltuk létező adatok alapján kutatni az immunitás folyamatát, de zsákutcába futottunk. Nem azért, mert a kórház kutatási osztálya nem végzi rendesen a munkáját, hanem éppen azért, mert túl jól végzi a munkáját már több mint tíz éve. Gyakorlatilag minden más lehetőséget kimerítettek. A legjobb, amit tehetünk... az egyetlen, amit tehetünk, egy Részleges fiziológiájának az elemzése. Találnunk kell benne valamit, amit alkalmazhatunk oltás vagy gyógymód gyanánt. Méghozzá gyorsan, még mielőtt ez a kisbaba megszületik.

– Kira... – kezdett volna bele megint Marcus, csakhogy Jayden megelőzte.

– Ezzel újraindítanád a háborút.

– Nem, ha kicsiben csináljuk – hajolt előre lelkesen Haru. – Persze, egy nagy támadásra felfigyelnének, de egy kisebb csapat képes lehet átjutni a demarkációs vonalon, elfogni egy Részlegest, és csendben visszajönni. Észre sem vennék, hogy ott jártunk.

– Kivéve, hogy az egyik emberük eltűnt – jegyezte meg Xochi.

– Ezek nem emberek! – csattant fel Haru. – Hanem gépek. Biológiai gépek, de akkor is csak gépek. Nem izgatja őket jobban egy hiányzó Részleges, mint amennyire egy puskának sem hiányzik a többi. A legrosszabb esetben valami Részleges parancsnokfélének feltűnik, hogy hiányzik egy puska a raktárból, és egyszerűen csak gyárt helyette egy újat.

– Képesek egyáltalán újakat gyártani? – kérdezte Isolde.

– Ki tudja? – válaszolta Haru. – Azt tudjuk, hogy szaporodni nem képesek, de hátha megtalálták a ParaGen Részleges-gyártó gépeit, és újra beüzemelték őket. A lényeg az, hogy nem gondolhatunk rájuk emberként, mert ők sem úgy gondolnak önmagukra. Egy Részlegest ellopni nem emberrablás, hanem... egy gép eltulajdonítása.

– Azért minket is rendesen feldühít, ha a Hang eltulajdonítja a gépeinket – jegyezte meg Madison.

– Nem, igazuk van. – Jayden a padlót bámulta, majd felnézett. – Meg tudjuk csinálni.

– Jaj, ne, már te is! – sopánkodott Madison.

Kira csendben ujjongott – nem értette, miért áll ennyire ellen az ötletnek Madison, de nem is számít, ha Jaydent sikerült meggyőznie. Elkapta a tekintetét, és biccentett neki. Mindenáron meg kellett tartani a lendületét.

– Van valami ötleted?

– Ismerek pár srácot a Hálózatnál, akik segítenének – mondta Jayden. – Többnyire felderítők. Még azt sem tudjuk biztosan, merre vannak a Részlegesek, a berendezkedésükről meg pláne nincs fogalmunk, úgyhogy szükségünk lenne egy kis felderítő csapatra, akik átmennének, kifigyelnék, mikor jár arra egy magányos vagy kis létszámú járőr, elkapnának egyet, és elhoznák a szigetre úgy, hogy fel sem tűnik senkinek. – Madisonra pillantott, majd megint Kirára. – Nem a világ legbiztonságosabb terve, de meg tudnánk csinálni.

– Én megyek – mondta Xochi.

– Nem mész! – szólt rá Isolde. – És más sem megy!

Kira tudomást sem vett róluk, Jaydent fixírozta, feltétlenül szüksége volt rá.

– Tudsz egy jó helyet, ahol átkelhetünk a szoroson?

– Nem a szoroson kéne átkelnünk – rázta a fejét Haru. – Állandó megfigyelés alatt tartjuk a mi oldalunkról, fogadni merek, hogy ők is ugyanezt teszik a másik oldalról. Ha átkelünk a határon, azt egy elhagyatott és elszigetelt helyen kell megtennünk, amiről tudjuk, hogy senki sem figyeli.

Jayden helyeslően bólintott.

– Manhattan.

– Most már egészen biztosan tudom, hogy mindannyian meg vagytok húzatva – tette rá Marcus a kezét Kira karjára. – Manhattant azért nem figyeli senki, mert tele van robbanóanyaggal. A hidak alá vannak aknázva, a város mindkét partja alá van aknázva, és könnyen lehet, hogy a Harlem folyónál a Részlegesek határa is alá van aknázva északon. Egy rossz lépés, és felrobban az egész sziget.

– Igaz. De tudjuk, hogy a mi bombáink hol vannak – mondta Jayden. – Hozzá tudok férni a régi térképekhez és nyilvántartásokhoz, amelyeken pontosan látszanak a biztonságos útvonalak.

– Vannak biztonságos útvonalak? – kérdezte Xochi.

– Elég nagy butaság lett volna, ha nem alakítunk ki párat – mondta Jayden. – Szűkek, és nehéz megtalálni őket, de a megfelelő térképekkel lehetséges. Át tudunk jutni.

– Most azonnal mindenki hagyja abba! – kiáltott fel Madison. Kira még sosem hallotta ilyen hangosan és komoran beszélni. – Senki sem megy Manhattanbe, senki sem próbál átkelni egy aknamezőn, és főleg senki sem fog megtámadni és foglyul ejteni egy Részlegest! Ezek szuperkatonák, akiket azért hoztak létre, hogy megnyerjék az Elszigetelési Háborút, nem fogják egyszerűen megadni magukat egy tinicsapatnak. Szörnyetegek, hihetetlenül veszélyesek, és nem engedem, hogy a férjem és a testvérem akár csak a közelükbe is menjen!

– Miattad csináljuk – mondta Haru.

– De én nem akarom! – ismételte Madison. Kira látta, hogy gyűlnek a szemében a könnyek, miközben a kezét védelmezően a hasán dudorodó kis púpra helyezte. – Ha meg akarjátok védeni a kisbabámat, ne hagyjátok, hogy baja essen az apjának!

– Ha nem megyek, a kisbabánknak három napig lesz apja – mondta halkan Haru. – Szerencsés esetben négy. Kirának igaza van. Ha nem csinálunk valamit most, a csecsemő kétségtelenül meg fog halni. De ha elmegyek, és hazahozunk egy Részlegest, lehet esélyünk a lányom megmentésére.

A lányom... Úgy beszél róla, mintha tudná, pedig ilyenkor még korai, gondolta Kira. Az ő fejükben már egy igazi, élő ember. Miért nem látja be Madison, hogy nincs más út?

Madison hangja elcsuklott.

– És ha meghalsz?

– Akkor a gyerekem életéért áldoztam fel az enyémet – felelte Haru. – Nincs olyan apa ezen a szigeten, aki ne tenné meg ugyanezt.

– Engem meggyőztél – tette karba a kezét Xochi. – Benne vagyok.

– Én nem – mondta Isolde. – Madsszel értek egyet. Veszélyes, árulással jár, az esélye millió az egyhez. Nem éri meg a kockázatot.

– Dehogynem éri meg a kockázatot! – kiáltott fel Kira. – Azt állíthatod, hogy butaság vagy lehetetlen, de azt nem, hogy nem éri meg! Tudjuk jól, hogy talán nem jövünk vissza élve, vagy hogy nem járunk sikerrel. Én ezzel tisztában vagyok, és nem is vetettem volna fel az ötletet, ha nem állnék készen ezt tudomásul venni. De Harunak igaza van. Bármelyikünknek, vagy akár valamennyiünknek a feláldozása az emberiség új nemzedékének az érdekében nagyon is megéri. Ha sikerül megcsinálnunk, és egy Részleges felhasználásával megtaláljuk az RM gyógymódját, azzal nemcsak Maddy csecsemőjét mentjük meg, hanem több ezret, talán több milliót... talán valamennyi kisbabát, aki ezentúl születik. Az egész emberiséget mentjük meg!

Isolde hallgatott. Madison sírt. Megtörölte a szemét, és könyörögve suttogta Harunak:

– De miért nektek kell mennetek?

– Mert amíg be nem bizonyítjuk, hogy ez volt a helyes, ez az egész terv törvényellenes. Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb. Jayden hozhat néhány embert tartaléknak, de akire jelenleg szükségünk van, nagyrészt itt van, ebben a szobában, és ez az egyetlen esélyünk, hogy megcsináljuk.

– Még mindig azt mondom, hogy ti megőrültetek – mondta Marcus. – Van egyáltalán valami tervetek? Nem lehet egyszerűen csak elkapni egy Részlegest, és megnyomni rajta a „gyógyítsd meg az RM-et” gombot. Feltéve, hogy egyáltalán sikerül elfogni az egyiket, van arról elképzelésetek, hogy mihez kezdtek vele?

Kira megfordult, hogy szembenézzen vele. Meglepődve hallotta, hogy az ötlet ellen érvel.

– Hogy érted azt, hogy ti? – kérdezte. – Azt hittem, egyetértesz velünk.

– Sosem mondtam ilyet. Szerintem veszélyes és felesleges és ostobaság...

– És mi van azzal, amit Kira a jövőről mondott? – kérte rajta számon Haru. – Az emberiségről? Te azzal nem is törődsz?

– Persze hogy törődöm – válaszolta Marcus –, de nem ez a jó módja. Nagyon nemes dolog arról beszélni, hogy az életeteket adjátok egy ügyért, és az emberiség jövője nagyon is szép ügy, ezt elismerem, de gondolkozzatok csak tíz másodpercig reálisan, és az egész ötlet darabokra hullik. Tizenegy éve nem látott senki egyetlen Részlegest sem. Nem tudjátok, hol vannak, mit csinálnak, hogyan lehet megtalálni őket, hogyan lehet elfogni egyet, mire képesek fizikailag, nem tudtok róluk semmit. És ha valamilyen nevetséges csoda révén sikerül foglyul ejteni egy Részlegest anélkül, hogy lemészárolnának titeket, akkor mi van? Egyszerűen csak besétáltok vele East Meadow főterére, és remélitek, hogy nem lőnek le titeket azonnal?

– Magunkkal viszünk egy hordozható medikompot és egy generátort – mondta Kira. – Ott helyben el tudunk végezni minden szükséges vizsgálatot.

– Nem, mert addigra már halottak lesztek – vágta rá Marcus. – Azzal kezdted, hogy kegyetlenül fogsz beszélni, úgyhogy tessék, itt egy kegyetlen állítás: mindenki, aki részt vesz ebben az ostoba kalandban, meg fog halni. Nem lehetséges más kimenetel. És én nem hagyom, hogy megöld magadat.

– Hogy a fenébe képzeled, hogy ebbe van beleszólásod? – csattant fel Kira. Érezte, hogy az arcát elönti a hév, a vére felforr, a keze viszket az adrenalin, az érzelmek és a vér feltolulásától. Mégis, hogy juthat ilyesmi Marcus eszébe? Mindenki kínosan hallgatott a szobában, mindenki Kira kirohanására figyelt. Felállt és arrébb ment, rá sem mert nézni Marcusra, nehogy megint nekiálljon kiabálni vele.

– Legalább egy hónapba telik a tervezés, talán többe is – kezdett bele Jayden halkan. – Haru az építési megbízásai révén hozzáfér a térképekhez, én pedig beszélek azzal a pár emberrel, akiről tudom, hogy hajlandó segíteni. Majd azt mondjuk, hogy kármentő akcióra megyünk, az általam kiválasztott személyzettel, és senki sem fog gyanakodni egészen addig, amíg nem térünk vissza időben. Addigra pedig már késő lesz megállítani minket. De idő kell ahhoz, hogy mindezt a papírmunkát úgy intézhessük, hogy ne keltsünk vele gyanút.

– Rendben – bólintott rá Kira. – Nincs vesztegetni való időnk, de nem is szabad elkapkodni. Muszáj jól csinálnunk.

– Engem hogy fogtok kikérni? – kérdezte Xochi. – Én nem vagyok hitelesítve kármentő akcióban való részvételre.

– Te nem jössz velünk – mondta Jayden.

– Egy fenét nem!

– Neked Madisonnal kell maradnod – mondta Haru. – Mindenki azt csinálja, amit tud, amihez megvan a képessége. Azzal, ha bevinnénk téged a Részlegesek területére, csak a gondot csinálnánk magunknak, többet hátráltatnál minket, mint amennyit segíthetnél.

– Kérlek, maradj velem – nyújtotta ki a kezét Madison Xochi felé. A szeme tágra nyílt, és megtelt könnyel, az arcáról kétségbeesést és könyörgést lehetett leolvasni. – Nem tudnám elviselni, hogy mindenkit egyszerre veszítsek el.

– Ha Xochinak nem vennétek hasznát, velem még rosszabbul járnátok – jegyezte meg Isolde. – De el tudom terelni a figyelmet a Szenátusnál, ha észreveszik, hogy eltűntetek. Ha viszont a Hálózat valamit a fejébe vesz, azzal már én sem tudok mit kezdeni.

– Ez mind szép és jó, de ennél többre van szükségünk tőled – mondta Haru. – A te feladatod annak a biztosítása, hogy a visszatérésünkkor a Szenátus legalább meghallgatja a mondandónkat.

– Én sem megyek – szólt közbe határozottan Marcus. – És Kira végképp nem.

Kira megperdült, a kanapéhoz lépett, és a karjánál fogva felrántotta Marcust.

– Jayden, Haru, lássatok hozzá! Marcus és én kimegyünk beszélgetni.

Végighúzta magával a folyosón, majd egy vad durranással kinyitotta a bejárati ajtót. Lelökte a fiút a lépcsőn, és utánarohant. Szorosan elé állt, a szemébe forró könnyek gyűltek.

– Mégis, mi a fenét csináltál te odabent?

– Megmentem az életedet.

– Ez az én életem, meg tudom menteni saját magamat!

– Hát akkor mentsd is meg! Tényleg azt hiszed, hogy túlélnéd azt az utat? Tényleg magad mögött akarod hagyni mindezt?

– Mi az a mindez? Mi kettőnkre gondolsz? Erről szól ez az egész? Dőljek nyugodtan hátra, és nézzem végig, ahogy az egész világ eltűnik a süllyesztőben, csak azért, mert esetleg szakítanunk kellene? Nem vagyok a tulajdonod, Marcus!

– Nem mondtam olyat, hogy a tulajdonom lennél, persze hogy nem mondok ilyeneket! Egyszerűen nem értem, miért volnál képes mindent eldobni ezért!

– Mert ez az egyetlen kiút! Neked ez nem is számít? Nem látod, hogy mi történik? Szétszakítjuk önmagunkat! Igen, ha elmegyek holnap, talán meghalok, de ha itt maradok, egészen biztosan meghalunk, mindannyian, az egész emberiség kihal, és ezzel nem vagyok hajlandó együtt élni!

– Szeretlek, Kira.

– Én is szeretlek, de...

– Semmi de. Nem kell megmentened a világot. Te orvos vagy, sőt, még nem is vagy az, csak gyakornok. Tehetséged van a kutatáshoz, és annyi mindent tudnál tenni itt, a kórházban. Biztonságban. Ők menjenek, ha akarnak, de te maradj itt. – Marcus hangja elcsuklott. – Maradj velem.

Kira becsukta a szemét, és arra koncentrált, hogy Marcus megértse.

– Maradjak veled, és aztán mi legyen, Marcus? – Ismét kinyitotta a szemét, és mélyen a fiúra meredt. – Házasodjunk össze? Legyen családunk? Az nem fog menni, amíg meg nem találtuk az RM gyógymódját. Akár csökkentik a szülési korhatárt, akár nem, az életem hátralevő részét azzal fogom tölteni, hogy folyton terhes leszek. A nők többsége évente egyszer szül, és minden gyerek meghal. Tényleg ezt akarod? Összeházasodunk, terhes leszek, és húsz év múlva lesz húsz halott gyerekünk? Az én szívemben nincs ehhez elég hely, nekem ehhez nincs elég erőm!

– Akkor elmegyünk innen – mondta Marcus. – Elmegyünk az egyik tanyára, vagy az egyik halászfaluba, vagy csatlakozunk a Hanghoz, nem számít, csak azt akarom, hogy boldog légy.

– A Hang és a Védelmi Hálózat darabokra tépik a szigetet, ha nem találunk gyógymódot. Marcus, sehol sem lennénk biztonságban! – A fiúra nézett, próbálta megérteni a gondolatmenetét. – Komolyan azt hiszed, hogy boldog lennék valami távoli kis faluban, és nem törődnék semmivel, miközben meghal az egész világ? – Elcsuklott a hangja. – Ismersz te egyáltalán engem?

– Sosem találjuk meg a gyógymódot, Kira. – Marcus hangja megtört és fájdalmas volt. Vett egy mély lélegzetet, határozottan felemelte az állát. – Te idealista vagy, rejtélyeket oldasz meg, és találtál egy megoldhatatlan rejtélyt, de csak azokat a dolgokat látod, amiket még senki sem csinált, azokat az őrült ötleteket, amelyeket még senki sem próbált meg, méghozzá éppen azért, mert őrültségek. Szembe kell néznünk az igazsággal: mindent megpróbáltunk, mindenhol kerestünk, felhasználtuk az összes ésszerűen elérhető forrást, és nem találtunk gyógymódot az RM-re, mert nincs rá gyógymód. Ezen nem változtat semmit az, hogy a folyó túloldalán halsz meg.

Kira a fejét ingatta, kereste a megfelelő szavakat. Hogy mondhat ilyeneket Marcus? Hogy merhet egyáltalán ilyeneket gondolni?

– Te nem... – Megállt, sírt, újrakezdte. – Hogy tudsz így élni?

– Csak ez az egy módja maradt meg nekünk, Kira.

– De hogy tudsz élni jövő nélkül?

Marcus nyelt egyet.

– Úgy, hogy a jelenben élek. A világ már véget ért, Kira. Talán egy nap élve marad egy csecsemő, talán nem. De ez nem változtat semmin. Nem maradt nekünk semmi más, csak mi magunk, úgyhogy élvezzük ki. Legyünk együtt, ahogy mindig is akartuk, felejtsük el a halált, a félelmet és minden mást, és egyszerűen csak éljünk! Ha el akarod hagyni a szigetet, hagyjuk el a szigetet, menjünk egy olyan helyre, ahol nem talál meg minket senki, menjünk el, messze a Szenátustól, a Hangtól, a Részlegesektől, és minden mástól. Csak legyünk együtt.

Kira zokogva ingatta a fejét megint.

– Szeretsz te engem valójában?

– Tudod, hogy szeretlek!

– Akkor ezt az egyet add meg nekem. – Szipákolt, megtörölte az arcát, és mélyen a szemébe nézett. – Ne állj az utunkba. – Marcus tiltakozni kezdett, de Kira leállította. – Én képtelen vagyok egy olyan világban élni, amiről beszélsz. Elmegyek holnap, és ha meghalok, hát meghalok, de legalább úgy halok meg, hogy tettem valamit. És ha te szeretsz engem, nem árulod el senkinek, hogy mit csinálunk, hogy hová megyünk, vagy hogyan lehetne megállítani minket. Ígérd meg!

Marcus nem szólt semmit. Kira erősen megragadta mindkét karját.

– Kérlek, Marcus, ígérd meg!

A fiú halkan, élettelenül szólalt meg.

– Megígérem. – Hátralépett, kihúzta magát a lány szorításából. – Ég veled, Kira.

2. RÉSZ

HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB

TIZENHARMADIK FEJEZET

A szekér 12 óra 2 perckor gurult ki a kis felfegyverzett csapattal. Jayden talált egy régi kármentő jelentést délnyugati irányban, egy középiskoláról a déli parton, aminek senki sem nézett utána. Az iskolák általában jól felszerelt gyógyszertárral rendelkeztek, így Kira kikérése könnyen ment, és mivel ez az épület elég öreg volt, Haru kikérése is logikusan hangzott. Ő majd ellenőrzi, hogy mennyire stabil, Kira pedig gyógyszereket keres. Nem volt ebben semmi különleges, így Jayden felettesei gondolkodás nélkül rányomták a pecsétet. A határon nem állította meg őket a járőr, látták, hogy egyenruhát viselnek, intettek nekik, hogy menjenek csak.

Kiértek a vadonba. Az első fázis sikerrel járt.

Kira és Marcus előző este is veszekedtek, a fiú még egyszer utoljára megpróbálta lebeszélni az útról. Kirát feldühítette, hogy mennyire bárgyú, hogy mennyire képtelen őt megérteni, és még mindig ezen füstölgött a Védelmi Hálózat szekerén ülve. Igyekezett másra gondolni. Végigmérte az összetoborzott csapatot.

A szekeret ugyanaz hajtotta, mint a legutóbbi akció idején, egy Yoon-Ji Bak nevű kis termetű lány. Mellette a bakon Gabriel Vasicek ült, egy hegy méretével vetekedő sebhelyes férfi, kezében egy legalább nyolc tárral felszerelt, hatalmas fémpuska szörnyeteggel. Senki sem fog beléjük kötni, aki meglátja. Hátul Kirával együtt Jayden, Haru és két katona foglalt helyet, akire Nick és Steve néven utalt Jayden. Kirának fogalma sem volt, melyikük kicsoda, így Csontosnak és Nyeszlettnek keresztelte el őket magában. Szó nélkül figyelték, ahogy elgurulnak mellettük az üres házak.

Jayden kiterítette a sziget térképét.

– Délre megyünk a Meadowbrookon, nyugatra a Sunrise-on, aztán pedig délre a Long Beach Boulevardon, egészen a sziget széléig. Valójában egész közel fogunk kerülni a jelentésben feltüntetett iskolához, alig pár sarokra van onnan, úgyhogy ha valaki meglát minket, és esetleg később kikérdezik, azt jelentheti, hogy pontosan oda mentünk, ahova kellett.

Kira a térkép déli partjára mutatott, amelyet kisebb-nagyobb öblök és keskeny szigetek labirintusa csipkézett ki.

– Az utunk egy hídon át vezet. Biztos, hogy még áll?

– Te a fahidakra gondolsz – mondta Haru. – Ezek viszont acélból vannak, és még karbantartás nélkül is jóval tovább bírják tizenegy évnél.

– De miért megyünk le ennyire délre? – kérdezte Kira. – Ha valaki meglát minket az iskola mellett, hurrá, van egy szemtanúnk, de tényleg eléggé valószínű ez ahhoz, hogy egy-vagy akár többnapos kerülőt tegyünk?

– Mindenképpen délre kell mennünk – válaszolta Jayden a térkép nyugati felét bökdösve –, méghozzá két okból. Az egyik a repülőtér, a JFK-vel jelzett tömb, ami nagy és erős, és mi nem használjuk fel semmire, így gyakorlatilag a Hang fővárosa a szigeten. Aki nem akarja követni a szabályokat, előbb-utóbb mind itt köt ki.

– Kivéve minket – jegyezte meg Kira.

Jayden vigyorgott egyet.

– Valamint pont East Meadow és a queensi katonai bázis között helyezkedik el, ami a másik nagy akadály. Ha túlságosan is északra mennénk, utunkat állná a Védelmi Hálózat, amiről természetesen szó sem lehet, ha középen mennénk, akkor a Hangnak a JFK-ről indított akcióiba futhatnánk bele. De ha lemegyünk egészen délre, mindkettőt elkerüljük. Elég közel jutunk ugyan a repülőtérhez, de a felderítőink szerint a Hang olyan messze nem szokott járőrözni. – Csontos és Nyeszlett felé intett, az egyik biccentett, a másik meg sem rezzent.

– A parton kevesebb az ellopni való zsákmány, kevesebb a kirabolható ember, és innen egész egyenesen vezet az út Brooklynba. – Ismét a térképre bökött, majd délre, egy Staten Island nevű helyre mutatott. – Ez itt legjobb tudomásunk szerint üres, ráadásul a Védelmi Hálózat ledöntötte ezt a hidat, úgyhogy nem lehet könnyen átkelni. Délre persze nincs más, csak az óceán, ami azt jelenti, hogy a katonaság kilencvenkilenc százaléka itt állomásozik, Queensben, ahol a területeink a legközelebb vannak egymáshoz. Összességében tehát a tervezett út mélyen délre vezet, és messze elkerül mindent, ami elől ki akarunk térni.

Kira bólintott, most már értette a tervet.

– Tehát követjük a déli partot, reméljük, hogy mindezek a hidak még állnak, aztán pedig bevágunk a Védelmi Hálózat mögé – a feliratokra nézett – Brooklynon keresztül.

– Pontosan – mondta Haru –, és a Brooklyn Bridge-en kelünk át.

Kira a szemöldökét ráncolva tanulmányozta a térképet.

– Ha ilyen kevéssé védett ez a terület, miért nem tartunk attól, hogy a Részlegesek átrohannak, és megölnek minket? Ott vannak azok a bombák, amelyekről beszéltetek?

– Teleraktuk a területet mindenféle robbanóanyaggal, amit csak találtunk – felelte Jayden. – Őrhelyek és őrtornyok vannak mindenhol, aknák és csapdák az egész városban és a hidakon. Mi el tudjuk kerülni mindezeket, mert tudjuk, hogy hol vannak, de ha egy hadsereg nekilódulna, a csapatok felrobbannának, fennakadnának, és a mesterlövészek levadásznák azokat, miközben a saját csapataink oldalba támadják őket.

– Nem képzelhető el, hogy a Részlegesek hasonló védelmet állítottak fel itt... hogy is hívják... Bronxban?

– Lehetséges, amennyiben valóban ott vannak, de őszintén szólva nem hinném, hogy törődnének ilyesmivel. Mi csak szúnyogok vagyunk a szemükben, pár ezer ember több mint egymillió Részleges ellen. Valószínűleg nem állítottak fel olyan erős védelmet, mint mi, mert azt hiszik, nem vagyunk olyan hülyék, hogy megtámadjuk őket.

Kira felhorkant.

– Nem hinném, hogy ez a „hülyébbek vagyunk, mint gondolják” tényleg olyan jó támadási stratégia lenne.

– Bízz meg bennünk – mondta Jayden. – Tudjuk, hogy mit csinálunk. A saját aknáinkat ki tudjuk kerülni, Nick és Steve maguk helyezték el a felét, az övéiket pedig megtaláljuk, még mielőtt elkapnának minket. Fog ez menni.

Kira ismét Csontosra és Nyeszlettre nézett. Az egyikük biccentett, ugyanaz, mint az előbb. A társa megint csendben maradt. Kira kifésülte a haját az arcából.

– Mindenki megbízható? Nick, Steve, Gabe, Yoon?

– Haru választotta ki őket – mondta Jayden. – Ő megbízik bennük, így hát nekem sincs semmi okom a kételkedésre. Tisztában vannak vele, hogy mit teszünk és miért, és egyetértenek, hogy megéri a kockázatot. Ismerem mindegyiküket, egyik sem fog ellenünk fordulni vagy beköpni minket, ha erre vonatkozik a kérdésed.

– Csak kíváncsi voltam – mondta Kira. Csontos felé fordult. – Maga mit szól? Miért jött el velünk?

– Le akarok vágni egy darabot egy Részlegesből.

– Remek – mondta Kira. – Ez igazán derék dolog. – Nyeszlettre nézett. – És maga?

Nyeszlett elmosolyodott, a szemét elrejtette a koromfekete szemüvege.

– Én csak meg akarom menteni a kisbabákat.

– Csodálatos – mondta Kira. Jaydenre nézett, és tágra nyitotta a szemét. – Csodálatos.

– Long Beach még tizenegy mérföldnyire van innen – mondta Haru –, aztán addig megyünk nyugatnak, ameddig csak tudunk, mielőtt besötétedik. Ha szükségetek van egy kis alvásra, most van rá idő. Vasicek, maga figyel előre?

– Igen, uram! – kiáltotta Gabe.

– Én meg figyelek hátra egyelőre. A többiek pihenjenek, hosszú lesz ez a hét.

– Ez egy kettős híd – mondta Yoon, egy kétcsövű látcsővel kémlelve az utat. Elérték a Long Beachre vezető kis hidat a sziget déli partján.

– Acél és beton, mindkét oldala elég jól néz ki. Sőt, még annál is jobban, szinte teljesen meg van tisztítva... némi törmelék feltorlódott a szélein, de középen semmi. – Leeresztette a távcsövet. – Ezek a hidak használatban vannak, méghozzá rendszeres használatban.

– A Hang? – nézett előre Kira.

– Valószínűleg csak egy halászközösség, pár alkalmi családi csoport, akik a hídon átkelve jönnek halat árusítani East Meadow-ba – tippelte Jayden. – Mind arrafelé vannak. – Csettintett, és megvonta a vállát. – Ami nem jelenti azt, hogy ne lennének útonállók is, alkalomadtán.

– Hát akkor tegyük a lehető legkevésbé vonzóvá az alkalmat – mondta Haru. – Vasicek!

Az óriás megrezzent, és felébredt. Az imént még úgy horkolt, hogy rázkódott tőle a szekér, de pillanatok alatt teljesen készen állt.

– Igen, uram?

– Másszon vissza a bakra azzal a miniágyúval, és igyekezzen ijesztőnek látszani!

Gabe a vállára kapta a puskáját, és előremászott, minden egyes lépésével majdnem felborította a szekeret.

– Nem értem, miért hívják ezt miniágyúnak? – kérdezte Kira. – Nagyobb a fegyver, mint én! Nem olyan ez, mint Picinek nevezni egy kövér embert?

– Ugyanaz a típus, mint amit a tankok ellen használnak – magyarázta Haru –, de elég kicsi ahhoz, hogy egy gyalogos elbírja. Ha valamit mininek neveznek, eszünkbe jut az eredetinek a mérete.

– Tehát maga egy két lábon járó tank – füttyentett Kira, ahogy Gabe elhelyezkedett az ülésen Yoon mellett. – Emlékeztessen, hogy sose szólítsam Picinek.

– Menjünk! – mondta Haru.

Yoon a lovak közé vágott, és a szekér elindult. Kira a hidat nézte, ahogy közeledtek hozzá, a szeme fel-alá cikázott az épületeken, amelyek mellett elhaladtak. Itt széles volt az utca, mindkét oldalán parkolók és kifosztott boltok húzódtak, és ahol egyesült egy másik utcával, háromszög alakú, fűvel és fákkal benőtt foltok bukkantak fel a sávok között. Amikor a saroknál elhagyták az utolsó épületet, Kira körbefordította a fejét, hogy végignézzen a másik utcán; bármely pillanatban várta, hogy rajtuk ütnek, de csak az üzletek törött ablakait és a rozsdásodó autókat látta.

A szekér döcögött előre, a lovak patái csattogtak a töredezett aszfalton. Elérték a hídfőt, és Kira meglátta a túloldalon kitáruló szűk öblöt, aztán pedig már rajta voltak a hídon, a szabadban, több száz métert kellett megtenniük úgy, hogy sehol egy fa, egy épület vagy bármilyen más fedezék. Kira még sosem érezte magát ennyire védtelennek. A sziget közepén nőtt fel, ahol körbevette... minden. Minden, amit a régi világ épített vagy termesztett, és maga után hagyott. Annak is megvoltak a maga veszélyei, de Kira megtanulta kezelni ezeket: a lyukakból banditák vagy állatok bukkanhattak elő, a falak rádőlhettek az emberre, ha nem vigyázott, meg aztán ott voltak a fémcövekek, az üvegszilánkok, és több száz hasonló veszedelem. Kira ezeket mind ismerte és megszokta. De idekint, mindentől távol, ahol nem volt semmi, ami mögé vagy alá bújhatna, vagy akár csak nekitámaszkodhatna, úgy érezte, hogy üres a világ, és magára maradt.

A félsziget túlvégén lévő tengerpart még rosszabb volt, ha ilyen egyáltalán lehetséges. Szürke hullámok gördültek neki a partnak, fehéren habzottak a sós szél ostorcsapásai alatt. Míg az északi part a kontinensre nézett, itt egyszerűen csak folytatódott az óceán, lapos és egyenletes volt, ameddig csak Kira ellátott. Sokszor álmodott a szigeten túli világról, a romokról és a csodákról, a veszélyről és az elszigeteltségről. Itt egy nagy szürke semminek látta a világot – egy ledőlt fal, egy üres strand, egy egyhangú hullám, ami lassanként semmivé őrli. Látott egy halott kutyát, akit félig betemetett a homok, a régóta ráalvadt vértől barna volt, a férgek fehér foltokat ütöttek rajta. Visszafordult az út felé, és nem hagyta, hogy a szeme elkóboroljon.

Ha voltak is emberek Long Beachen, nem adtak jelt magukról, és a szekér minden incidens nélkül gördült tovább a nyugati csúcsnál lévő másik hídhoz. Itt visszamentek a szigetre, megkerültek egy széles, mocsaras öblöt, majd ismét nyugatra fordultak, egy másik üres városon át. Ez a part jóval közelebb volt az úthoz, mint a térképen, ami valami megmagyarázhatatlan okból még jobban nyugtalanította Kirát. Most már valamennyi katona ébren volt, figyeltek a fakuló fényben, Jayden Kira mellett suttogott.

– Itt járunk a legközelebb a repülőtérhez. Ez az út egyenesen odavezet, alig három vagy négy mérföldre van innen.

– Szerinted találkozunk banditákkal?

– Megvan a puskád?

Kira bólintott, felemelte a fegyverét, és ellenőrizte a tölténytartóját. Vett egy nagy levegőt, igyekezett megnyugodni.

– Élesre töltve.

– Hát akkor mindenre fel vagy készülve.

Kira nyelt egyet, és a szekérből kifelé irányította a puskáját, úgy tartotta, ahogy az iskolában tanították: a bal kéz alátámasztja a csövet, a jobb kéz a markolaton, a mutatóujj a ravasz közelében, de nem rajta. Hüvelykujjal kibiztosította, és nézte, ahogy elhúznak egymás után a házak – előkelő városi házak, magas, öreg fákkal az udvaron, a Szakadás előtt valószínűleg több milliót érhetett mind.

Most be volt törve minden ablakuk és ajtajuk, a kertben elburjánzott a növényzet, a kocsibeállókban hatalmas, halott rovarként álltak a rozsdás autók. Elmentek egy fasor mellett, amelyen túl magas épületek húzódtak, egy régi tengerparti üdülőközpont, amit mostanra valószínűleg félig elöntött a víz. Fény villant az egyik felső emeleti ablakban – csak egy üvegszilánkon verődött vissza? Vagy jelzés valakinek, aki a városban rejtőzik?

A fákat újabb épületek váltották, a régi városi közösség szíve, majd Kira kezdte megpillantani a modern település jeleit: firkák a falon, ponyvák a beszakadt tetőkön, bedeszkázott törött ablakok. Az egyik régi bank bejáratára alumíniumlemezeket lógattak fel, a parkolóban álló autókat pedig összetolták, hogy barikádot képezzenek. Kira nem tudta volna megmondani, hogy mindez mikor történhetett, és hogy talán van-e ott még valaki. Semmi sem mozdult, senki sem szólalt meg.

Két sarokkal arrébb egy nagy csattanás visszhangzott a levegőben, mire Kira összerezzent, és magához szorította a fegyverét.

– Lövés volt?

– Mintha inkább leesett volna valami. – Jayden szeme végigpásztázott minden sarkot és árnyékot. – Egy furnérlemez, vagy valami hasonló, nem tudom.

– Tehát akkor nem vagyunk egyedül?

– Ó, az egészen biztos, hogy nem vagyunk egyedül.

Kira végigpásztázta az út menti ablakokat – régi házak, luxuslakások, éttermek, fagylaltboltok, mind üres, mind kifosztva, mind magán viselte az idő múlásának, a viharoknak és az emberi erőszaknak a nyomait. Yoon egyenesben tartotta a lovakat, halkan suttogva nyugtatgatta őket. Gabe talizmánként emelte a magasba a miniágyút, félig felállt az ülésén, hogy jobban megtámassza. Csontos és Nyeszlett mélyen lebuktak a szekérben, puskájukkal a legkülönlegesebb helyeket vették célba, amelyekre Kira nem is gondolt volna: egy kukát egy sikátor mellett, egy hirdetőtáblát, egy feldőlt, horpadt szállítókocsit.

Lépések visszhangoztak az utcán, Kira szíve szinte szétfeszítette a mellkasát. Nem tudta volna megmondani, hogy feléjük futnak, vagy éppen el tőlük. Erőltette a szemét, de nem látott semmit.

– Talán a Hang tervez csapdát – mondta Jayden. – Talán halászok, akik azt hiszik, a Hangtól vagyunk.

– Egyenruhát viselünk – vetette fel Haru. – Tudniuk kellene, hogy tőlünk nem kell tartaniuk.

Kira erősebben szorította a puskáját.

– Ami viszont remek célponttá tesz minket a Hang szemében. – Egy felső ablakban villanásnyi mozgást látott. Gyorsan megperdült, fegyverét az ellenségre fogta, a mutatóujja begyakorolt mozdulattal a ravaszra tapadt, hogy ő lőhessen elsőnek.

Egy gyerek volt, talán tizennégy éves. Mint Saladin. Az arca koszos, szakadt, túl nagy inget viselt. Kirának elállt a lélegzete, majd zihálni kezdett, ahogy látta a fiút az irányzékban, és érezte az ujjával a ravaszt. Leeresztette a puskáját.

– Ne lőjön senki!

Jayden már figyelte az ablakban álló fiút, aki rezzenéstelen arccal nézett lefelé. A szekér gurult tovább, és hamarosan már nem is látták a fiút. Kira megfordult, és nekirogyott a kocsi belső bordázatának, elejtette a puskáját, és kezébe temette az arcát.

A szekér haladt tovább.

A félsziget hosszú volt, sokkal hosszabb az előzőnél. A nap már lenyugvóban volt, és az épületek hosszú árnyékot vetettek az útra. Kira nézte, ahogy a boltok helyét átveszik a villák, a villákét a nagyobb házak, a nagyobb házakét a fojtóbab-erdők és a friss facsemeték. Pont abban a pillanatban, amikor eszébe jutott, hogy már túl sötét van, Jayden megálljt kiáltott, és egy lerobbant kikötői irodára mutatott. Csontos és Nyeszlett leugrottak a szekérről, és gyakorlatilag beolvadtak az árnyékba. Kira feszülten várt, annyira ideges volt, hogy még a puskáját is újra a kezébe vette. Meg akart szólalni, de Jayden leintette. Óráknak tűnő percek teltek el, mielőtt egy kis fény meggyulladt az iroda ablakában. Jayden halkan füttyentett, mire Yoon megrántotta a gyeplőt, és az épület felé irányította a lovakat. A homlokzati fal valamikor csupa üveg volt, halászhajókat állíthattak ki a teremben, a nyílás elég széles ahhoz, hogy az egész szekér menedékre leljen benne. Jayden kiugrott, Gabe súlyosan lehuppant, szemét a mögöttük húzódó utcán tartva.

– Egy ajtó hátul – mondta Csontos –, és két ablak, ami túl nagy, hogy bedeszkázzuk.

– Menjünk – mondta Jayden, és eltűntek a hátsó termekben.

Haru elkezdte lepakolni a felszerelést, és Kira is odasietett segíteni. Takarók, élelem, tartalék lőszer, és még robbanószerek is. Ezekről Kira nem is tudott. Leadogatták mindet Yoonnak és Nyeszlettnek, majd bevitték együtt a hátsó terembe, amelynek nem volt másik bejárata. Utoljára hagyták az orvosi számítógépet, egy hordozható egységet, saját generátorral, amelyet eredetileg a fejletlen országokban végzendő terepmunkára terveztek. Kira nem emlékezett, hogy nézett ki a régi világ – a régi időkben, amikor gyerek volt, az a senki földje, ahol élt, még „fejlettnek” számított. A kutyán kúszó és lakmározó vak férgekre gondolt.

Kifogták és megetették a lovakat, beosztották az őrséget és berendezkedtek éjszakára. Kira szorosan becsavarta magát a takarójába, nem fázott ugyan, de mégis reszketett, a foga csattogott a sötétben. A levegőben halk énekhang áramlott – Gabe-é, aki őrködött. Mély és a termetéhez képest meglepően kellemes hangja volt, és egy olyan dalt énekelt, amit Kira néha hallott a tanítónőjétől az iskolában, arról, hogy elveszett a szerelmem, és már nem is emlékezem rá. Erről eszébe jutott Marcus, és az utolsó szavaik egymásnak. Szerette a fiút, illetve azt hitte, hogy szereti, illetve szerette. Ám akárhányszor a közös életükről beszélt Marcus, Kira képtelen volt mit kezdeni vele.

Miért nem tudok beszélni vele? Az igazán fontos dolgokról? És miért nem látja, hogy nem elég feladni, és várni a véget? Hogy gondolkozhat így bárki is?

Fejére húzta a takarót, és hallgatta Gabe bús énekét. Amikor elaludt, a halálról álmodott – nemcsak a saját haláláról, nemcsak az emberiségéről, hanem minden élőlényéről, amelyet csak ismert. A Föld lapos, széles és barna volt, terméketlen pormező, akár a hold, egyetlen út nyúlt a végtelen messzeségbe. Utolsóként a távoli, komor épületek dőltek le, az egész világ sírköveiként. Majd azok is eltűntek, és nem maradt más, csak a semmi.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Jayden kora reggel felébresztette Kirát, majd együtt felrázták a többieket, és elindultak a gyér, szürke ködfátyolban. Ezúttal Haru volt a hajtó, finoman mozgatta a gyeplőt, és csettintgetve sürgette a lovakat. Yoon hátul ült Kirával, lassan körözött a vállával, hogy kimozgassa a görcsöt az izmaiból. A hajnali fényben látták a repülőteret a széles öblön túl. A víz fölött köd gomolygott.

A városon belül haladtak még néhány mérföldnyit, mielőtt a következő, az addigi leghosszabb hídhoz érték, amely az öblön átívelve kötötte össze a félszigetet a sziget nagyobb részével. Már jóval azelőtt megpillantották, hogy odaértek volna, és Kira kétségbeesetten reménykedett, hogy még épen áll. Ha ott nem tudnak átmenni, több napot veszítenek.

Vajon keresték már őket? A terv szerint a kármentő akció egy éjszakai ott alvással is járt, így még senkinek sem hiányoznak – hacsak Marcus nem árulta el valakinek, hogy hová mennek valójában. Kira bízni akart benne, nem jutott eszébe egyetlen ok sem, amiért ne bízhatna meg benne, de mégis az járt a fejében, hogy nem volt hajlandó segíteni. Nem volt hajlandó velük tartani. Nagyobb szüksége lett volna rá, mint a puskára, amelyet a kezében tartott, és mégis...

Egy hatalmas parkoló mellett álltak meg, a több négyzetkilométernyi terület a félsziget egyik partjától a másikig húzódott. A híd feljárója el volt torlaszolva, lassan előrehaladva egy régi autókból összetákolt, de már elhagyott barikádot találtak. Csontos és Nyeszlett őrt álltak, amíg a többiek leemelték-letolták a kocsikat, a lovakat is bekötötték, hogy utat vágjanak maguknak a roncsok között. Kira erőt vett magán, hogy felálljon, amíg átmennek a hídon. Több száz méterre a híd volt a legmagasabb építmény. Kira rettegett tőle. Éppen ezért csinálta.

A túloldalon nyíltabb volt a terep, mint a félszigeten, az elhagyott épületek helyett mezőket és fákat találtak. Kira könnyebben lélegzett, hogy maguk mögött hagyták a repülőteret. Pár mérföldnyi út után azonban ismét városias részen találták magukat, egy széles sugárúton hajtottak el bevásárlóközpontok és fából és téglából sűrűn egymásra épített házak mellett. A legtöbbjük már magától beomlott, indák fedték el a romokat az éhes dzsungelben.

Az egyik kereszteződésben szénné égett autók csoportosultak – talán baleset lehetett, talán egy régen elfelejtett zavargás után gyújtott örömtűznek estek áldozatul. A város nagyobb volt East Meadow-nál, sűrűbben volt beépítve, és többen lakhattak benne, mint azokon a helyeken, amelyeken Kira kármentő akciókon és más célokból járt. A szigetnek az East Meadow-tól keletre fekvő része méltósággal fogadta az RM vírust, a családok összegyűltek, és csendesen, az otthonukban haltak meg. New York City külső negyedeiben azonban kemény volt az ellenállás, az emberek egymásra támadtak, amikor nem találtak más ellenséget, és ez meg is látszott a városon. Amely most üres volt.

Kira a Nassau kórház árnyékában nőtt fel. Az volt East Meadow legmagasabb épülete, amiből arra következtetett, hogy egyben a legmagasabb az egész világon. Manhattan távoli látképe szinte azonnal lerombolta ezt az illúziót, amikor Brooklynba értek. Az út majdnem egyenesen északnyugatra tartott, de Jayden elővett egy újabb térképet, és átvezette Harut a kanyarokon és a mellékutcákon. Néha a fő utcákon maradtak, néha hosszú kerülőket tettek. Néhány mérföld megtétele után megálltak egy benőtt temető mellett, megitatták a lovakat egy tavacskában, közben pedig Yoon és Nyeszlett használt pólókat tekertek a patáikra, hogy tompítsák a hangjukat. Miközben Kira figyelte őket, egy antilopcsalád szaladt elő a távoli fák közül – gyönyörűen csíkozottak voltak, a szarvuk finoman csavarodott. Majszolni kezdték a sírkövek között zöldellő hajtásokat, majd tökéletes összhangban felugrottak, és kétségbeesetten rohanni kezdtek. Egy koromfekete árny szorosan követte őket.

– Párduc – mondta Yoon.

Kira közelebb húzta magához a puskáját.

– Jó tudni.

– A párducok elvileg éjszaka vadásznak – mondta Yoon. – Ez nem valami jó jel.

Visszamásztak a szekérre, és továbbindultak Jayden kézzel rajzolt térképének kavargó nyomvonala mentén. Ahogy közeledtek Manhattanhez, az épületek egyre nagyobbak lettek, és a délelőtt vége felé megpihentek egy harmincemeletes lakóház árnyékában, ahol közel egy órán át vártak, amíg Jayden óvatosan ki-kinézett a sarkon túlra. Csontos beosont a mellettük álló épületbe, Nyeszlett pedig egy kocsisor mögött tűnt el. Kira Haruhoz hajolt.

– Mit csinálunk?

– Ennek az utcának a végében van egy őrtorony – suttogta Haru. – Két fő, rádióval, figyelik a határt, hátha észlelnek valami mozgást a Részlegeseknél. Nem tudjuk rendesen megkerülni, úgyhogy várunk.

– Mire várunk?

– Egy idő után csak el kell menniük vécére.

– Komolyan? – Kira óvatosan kikukkantott a sarkon túl, de nem látott semmit. – Én nem látok semmit.

– Hát éppen ez az – húzta vissza Haru. – Mi tudjuk, hol kell keresni, így Jayden rajta tarthatja a szemét. Mihelyst megmozdul, mi is lépünk.

– És akkor kiszúr minket a társa – mondta Kira. – Ha ez olyan könnyű, mint amilyennek ti beállítjátok, bárki át tudna lopózni.

– Az csak a látszat, hogy könnyű – szólt közbe Jayden, aki egy autó mögött feküdt, egy háromlábú állványra szerelt távcsővel. – Túl jók vagyunk, az az igazság.

– Még a legeltökéltebb őr is lazít, ha egy évtizeden át nem lát semmit – mondta Haru. – Több mint valószínű, hogy a társa alszik az éjszakai turnus után. Türelem, de légy készen rohanni, amint jelt adunk.

Kira leült a járda szélére, felnézett a körben tornyosuló épületekre. Időről időre megpillantott egy-egy elvadult házi macskát átkúszni a törmeléken, vagy észrevette, hogy őt nézi egy ablakpárkányról. A percek óráknak tűntek, és az acélból és gipszből képzett szoros mélyén Kira nem tudta volna megmondani, hogy mennyi idő telt el valójában. Maréknyi kavicsot kezdett dobálni az utcán keresztül, megpróbálta behajítani őket az egyik autó nyitott ablakán, de Gabe vastag keze lefogta az övét.

– Tudom, hogy az őrök nem láthatják, és valószínűleg nem is hallhatják, de biztonságosabb nem kockáztatni.

Kira megszeppenten mosolygott.

– Igaz, bocsánat, nem gondoltam rá. – Villámgyors mozgást látott az utca túloldalán, és amikor odanézett, Nyeszlett egy leomlott fal mögül integetett feléjük.

– Hát ez meg hogy jutott el oda?

Jayden felemelte a kezét.

– Felkészülni!

Yoon megragadta a gyeplőt, Kira pedig felpattant, izgatottan vette a levegőt. Jayden megmerevedett, a kezét a magasban tartva, majd hirtelen leeresztette.

– Indulás!

Yoon rántott egyet a gyeplőn, mire a lovak elindultak, bepólyázott patáik tompán doboltak az aszfalton. Kira a többiek mellett kocogott, ismét felnézett az őrtorony irányába, de most is csak kihalt épületeket látott.

Átjutottak a túloldalra, és behúzódtak a szekérrel egy másik épület fala mögé, Jayden pedig visszakukkantott a látcsövével. Nyeszlett csendben előlépett az árnyékból.

– Hát maga meg hogy jutott ide? – kérdezte Kira.

Nyeszlett megvonta a vállát, és felmászott a szekérre.

– Még nem tért vissza – mondta Jayden, miközben le sem vette a szemét arról, amit nézett. – És nem hallok rádiózajt sem. Azt hiszem, még nem fedeztek fel minket. – Visszabújt a fal mögé, és felállt. – Menjünk.

Csontos pár sarokkal arrébb csatlakozott hozzájuk, a semmiből került elő, és felmászott a szekérre.

– Nem látott meg minket – jelentette ki egyszerűen.

Jayden bólintott.

– Tökéletes.

Bujkálva, tekeregve haladtak tovább az épületek között, az alsó, szűk utcákon maradtak, és a térkép segítségével elkerülték a Védelmi Hálózat őreit. Megálltak egy nagy bírósági kőépületnél, és Yoon elkezdte kifogni a lovakat.

– Innen nem lehet ugyan látni – mondta Jayden –, de csak pár sarokra van a folyó. Pont egymás mellett húzódik két híd, és egyetlen őrhelyről figyelik mindkettőt. Úgy gondoljuk, hogy át tudunk osonni, de a lovakat és a szekeret itt hagyjuk.

Kira az utca túloldalán húzódó erdős parkra nézett, és elképzelte, hogy további párducok rejtőznek az árnyékok között.

– Yoon is itt marad velük?

Jayden nemet intett a fejével.

– Jobban örülök, ha van velünk még egy fegyveres Manhattanben, és inkább megkockáztatom, hogy gyalogolnunk kell hazafelé. – A bíróság lépcsőjére mutatott. – Felvisszük őket ide, és reméljük, hogy nem történik semmi velük.

A lépcsősor túl meredek volt, a szekér pedig túl nehéz ahhoz, hogy megpróbálják felhúzni, így hát kézben vitték fel a felszerelést, és óvatosan vezették fel a lovakat a keskeny gránitlépcsőkön. A bíróság ablakai persze ki voltak törve, de a súlyos ajtók többé-kevésbé épen maradtak. Yoon Gabe-bel és Kirával a parkba ment az utca túloldalán, egy vastag, görbe késsel levágtak annyi füvet, amennyit csak elbírtak, és odacipelték a lovakhoz. Az íróasztalokból rögtönzött karámot képeztek, és néhány nehéz fémkanapéval eltorlaszolták az ajtókat. Kira agyába bevillant, hogy ha nem jönnek vissza, a lovak örök időkre bezárva maradnak. Elhessegette a gondolatot.

A katonák gondosan ellenőrizték a fegyvereiket, megbizonyosodva róla, hogy a csövek tiszták, a tárak betöltve, a mozgó alkatrészek rendesen mozognak. Kira is a lehető legalaposabban megvizsgálta a puskáját, olyan részeit is tanulmányozta, amelyekre addig nem is gondolt, és most először döbbent rá, hogy szó szerint az élete múlik a működésükön. Az ő fegyvere is töltve volt, valamint volt még pár tölténytára a szorosan felkötött hátizsákjában, kettő pedig az övében, ahol gyorsan elérte. Gabe átnézte a miniágyúját, ellenőrizte a csövek forgását, és a vállára vetette a lőszerrel teli súlyos hátizsákját. Jayden a vállára dobta a puskáját, és megvizsgálta a félautomata pisztolyt a csípőjén. Csontos és Nyeszlett hosszú csövű, vastag hang-és villanás-tompítóval ellátott puskát hoztak magukkal. Haru fegyvere ugyanolyan rövid és összecsukható törzsű volt, mint Yooné, aki a hátára egy hosszú, veszedelmesnek látszó kést is csatolt.

Jayden hátba vágta Kirát.

– Készen állsz?

Nem, gondolta Kira, fázom, és melegem van, és fáradt vagyok, és rettegek, és soha nem álltam kevésbé készen bármire is az életben. Erőltetetten mosolygott.

– Igen. Gyerünk, támadjuk meg a szuperkatonákat.

A híd a bíróságtól indult, és már vagy fél mérföldet megtettek rajta, mire a víz fölé értek. Ahogy közeledtek a széléhez, lehajoltak, négykézláb kúsztak a mellmagasságig érő vékony betonperem alatt, amely eltakarta őket a felettük tornyosuló épületek egyikéről figyelő őrszem elől. Csontos és Nyeszlett haladtak legelöl, jelezték a csapdákat, és hatástalanították a buktató drótakadályokat, hogy a többiek biztonságosan átjussanak. Kira néha még a jelzések ellenére sem látta, hogy miféle csapdákról van szó.

Elképzelte, hogy egy hatalmas Részleges hadsereg rejtőzik a folyó túloldalán a felhőkarcolókban, és véletlenül – vagy nem véletlenül – éppen ezt a pillanatot használják ki a támadásra. Ők meg kiiktatták a csapdákat, megnyitották az ajtót. Vajon most elárulja az emberiséget?

Nem. Hanem megmenti. Összeszorította a fogát, és kúszott tovább.

Brooklyn meglepte azzal, hogy közönséges látvánnyá fokozta le a magas épületeket, Manhattanben viszont sokként érte, hogy azok az óriási épületek itt kicsinek tűntek volna. A sziget valóságos fémhegy volt, olyan magasra nyúlt a felhők közé, hogy szó szerint karcolni látszott az eget. A város egy zöld szőnyegen hevert, a parkok, a fák és a pázsitok már rég túlterjedtek a határaikon, és benyúltak az utcákra, a magok repedéseket találtak, a gyökerek gyenge pontokat találtak, míg aztán az aszfalt felpúposodott és összetört, az utcák valóságos újonnan nőtt erdővé váltak. A fojtóbab ellenállhatatlanul kúszott fel az épületek oldalán, az alsó emeleteket indák és levelek vastag rétegével borították el, azt a látszatot keltve, hogy a házak magából a földből nőttek ki.

Ahogy a híd átért a folyó túloldalára és benyúlt a városba, végre felegyenesedtek. Kira egy valóságos városi dzsungelben, a fakoronák szintjén találta magát. Az indákon és az ereszeken madarak fészkeltek, elvadult macskák óvatosan csavarogtak a közel száz méter magasban üvegfal nélkül maradt irodák rácsozatában. Kutyák csaholását hallotta, és biztos volt benne, hogy a távolban egy elefánt trombitált.

– Akár át is keresztelhetnék Animalhattannek[3] – mosolygott rá Gabe Kirára.

A lány bólintott, és ő is elmosolyodott.

– Mindenki legyen nagyon óvatos – mondta Jayden. – Brooklynt egész jól ismerjük, de ez teljesen új terep nekünk. Elvileg nem fogunk Részlegeseket látni, de nem árt vigyázni. – Egy halovány épületre mutatott, alig egy vagy két saroknyira északra. – Arról a toronyról lehet a legjobban áttekinteni a szigetnek ezt a részét. Felmegyünk, felmérjük a helyzetet, és onnan indulunk tovább. Maradjunk szorosan együtt, és próbáljatok csendesek lenni.

Kira kúszott a többiek után. A híd elkanyarodott, magasan tornyosuló fák között tekeredett lefelé. Az utca szintje egy egészen új világot tárt fel – az erdő és a szeméttelep skizofrén keverékét, ahol különösen vigyázni kellett, hová lép az ember. A körülöttük emelkedő felhőkarcolók puszta tömegéből kifolyólag a megszokottnál is több volt a rom – üvegszilánkok, kőtömbök, vakolat-és gipszdarabok, és elképzelhetetlen mennyiségű papír, ami részben szabadon repkedett, részben pedig félig elrohadt a kosz, a falevelek és a gombák vastag hordalékában. Hosszú zöld csápok tekeredtek elfakult üdítős dobozok köré, elrozsdásodott kerékpárok küllői közé, kérlelhetetlenül hozzátapadtak régi taxik és buszok oldalára, közlekedési táblákra.

Kira és a katonák óvatosan követték az utat, kikerülve a leveles autókat és a rozsdás fákat és a felismerhetetlen törmelékkupacokat.

Amikor elértek a halvány színű épülethez, Gabe őrt állt a lépcső alján, a többiek pedig a lehető legmagasabbra másztak, amíg Haru el nem kezdett aggódni a szerkezet stabilitása miatt. Tizenkét emelet elégnek bizonyult – a szigetnek ezen a részén főleg kormányépületek és lakóházak voltak, nem pedig óriási irodaházak, így szabadon látták a terepet északi irányban.

– Az a sötétebb zöld csík park lehetett – mutatott Jayden északnyugat felé. – Legalább tíz háztömbnyi hosszú, és a fák jó fedezéket nyújtanak.

– De le is lassítanak – vélte Haru. – Inkább ki kéne választanunk egy széles utat, és a közepén járva elindulni egyenesen.

Ezen perceken át vitatkoztak, miközben Yoon kihajolt a szomszéd ablakon, hogy elgügyögjön egy élénk tollazatú madárpárral. Kira az eléje tárulkozó látványt bámulta, a lehető legtöbbet igyekezett magába szívni a városból. Mely tereptárgyakat lehetne felhasználni tájékozódásul? Kiemelkedő épületeket, amelyekre emlékezne, ha netán eltéved? Ahogy a szeme végigpásztázta a várost, meglátott egy vékony fehér vonalat, ami mozogni látszott... talán valaminek a visszatükröződése, vagy... nem. Füst volt.

– Ott tűz van – mutatta a többieknek. – Látjátok?

Jayden és Haru elhallgattak, és a szemükkel követték Kira ujját.

– Azon a három barna épületen túl, ami úgy kiemelkedik.

– Már látom – mondta Haru. – Nem egy ház ég, ahhoz túl kicsi és szabályozott. Szerintem tábortűz.

– Kémény – állapította meg Jayden, miután belenézett a látcsövébe. – Ott él valaki.

Kira borzongva nézte a távoli füstöt.

– Él vagy táborozik?

– Nem hittem volna, hogy bárki is lesz a szigeten – mondta Yoon.

– Miért élne itt valaki még mindig egymagában?

– Lehet, hogy egy őr – gondolta Haru. – A Részlegesek előretolt őrhelye.

– Ahhoz túl alacsony, hogy megfeleljen őrtoronynak – mondta Jayden. – Csak egy kisebb kormányépület, legfeljebb háromemeletes.

– Akkor egy Részleges tábor, ahogy Kira mondta. Egy járőr, aki megállt napközben.

– Nem feltétlenül kell Részlegesnek lennie – gondolkodott hangosan Kira. – Talán csak egy rigolyás öregember, aki nem akarta elhagyni az otthonát.

– Kizárt, hogy katonai kiképzés nélkül bárki is eljutott volna idáig úgy, hogy nem botlott bele egyetlen aknába sem – jelentette ki Haru.

– Meg kéne néznünk. Ha Részlegesek, tőrbe csalhatjuk őket, és több napnyi utat megspórolunk magunknak.

– Ha viszont csak egy menedék, feleslegesen fedtük fel magunkat – mondta Jayden. – Az, aki elég őrült ahhoz, hogy ilyen körülmények között életben maradjon, valószínűleg van olyan paranoiás, hogy rájön az érkezésünkre, és elsőnek lő.

– Te vagy a paranoiás – bökte oda neki Haru.

– Hát hogy a fenébe ne lennék az! Ha nem ijedsz meg egy „őrült, puskás remetétől”, mit szólsz a „Részlegesek csapdájához”? Talán éppen most állítják fel, hogy odacsaljanak és elfogjanak minket.

– Azt sem tudják, hogy itt vagyunk.

– Tovább maradunk életben, ha abból indulunk ki, hogy igen – mondta Jayden. – Nem akarok a közelébe menni.

– Tudomásul vettem, és felülbírálom – határozta el Haru. – A füst felé megyünk, de óvatosan. Amikor odaérünk ahhoz a három épülethez, amit Kira mutatott, megint felmászunk körülnézni, Nick és Steve pedig körbemennek kétoldalt, hátha látnak valami szokatlant.

– Nem te vagy a parancsnok – ellenkezett Jayden. – Már nem is vagy igazán katona.

– Az én feleségem és gyerekem van életveszélyben. Megpróbálhatod átvenni tőlem a parancsnokságot, de nem adom meg könnyen magam.

– Ez nem így működik, Haru.

– A felderítők velem vannak – sziszegte Haru. Csontos és Nyeszlett kicsit megmozdultak, mintegy finoman emlékeztetve a többieket a jelenlétükre. – Veled meg ki van, két lány? Odamegyünk a füsthöz.

A terem egy pillanat alatt kihűlt és elnémult, mindenki a többieket nézte, a távolságot méregette, a kezeket figyelte.

Jayden csikorogtatta a fogát, látszott, hogy a büszkeségével kell megküzdenie.

– Használnunk kell a rádiókat az egyeztetéshez. – A feszültség enyhült a teremben. – Harmincötös csatorna, nem mondunk konkrét helyet, hátha hallgatóznak a Részlegesek. A célépület neve Holly, a három mellette Max, a Részlegesek Fred, az emberek Ethel, feltéve, hogy azonosítható egyenruhát viselnek. Mindenkinek, akit nem tudunk beazonosítani, Lucy a neve.

Jayden felvázolta gyorsan a város térképét egy papírra, megjelölte rajta a füstöt, és minden más tereptárgyat, amit talált. Az út lefelé a lépcsőn feszült volt, de nem történt semmi. Haru elmagyarázta a tervet Gabe-nek, és azzal elindultak a városon át, gyakran felmásztak az autókra, hogy jobban ellássanak az utcát megtelítő facsemeték felett. Kira megjegyezte a kulcsfontosságú épületeket, amelyek mellett elhaladtak, majd meglepődve megtorpant, mert egy sovány fekete lovat vett észre, amint füvet legelt egy csatornából. A ló is ránézett, nyihogott egyet, majd elfordult és elügetett az egyik mellékutcán. Yoon szinte vágyakozó elismeréssel nézett utána.

– Szereted a lovakat? – kérdezte Kira.

Yoon bólintott.

– Lovakat, kutyákat, macskákat, mindent. Éveken át volt egy pingvinem otthon, mielőtt beálltam a Védelmi Hálózathoz.

– Miért a katonasághoz mentél? Miért nem lettél inkább állatorvos, vagy állattenyésztő, vagy valami ilyesmi?

– Mert az anyukám katona volt – vonta meg a vállát Yoon. – Legalábbis majdnem biztos vagyok benne. Emlékszem, hogy egyenruhát viselt... azt hiszem, tengerészetit. Kék volt. Van róla egy képem valahol. – Egy pillanatra megállt, majd közelebb hajolva suttogott. – Tartsd nyitva a szemedet! Tudvalevő, hogy Haru egy felfuvalkodott alak, de sose hittem volna, hogy ilyen nyíltan konfrontálná Jaydent. És Nick és Steve az ő emberei, nem a mieink.

– Mi lesz akkor, ha különválunk? – Kira is halkra vette a hangját. – Az megváltoztatná a hatalmi viszonyokat.

– Nick és Steve sokkal veszélyesebbek, ha nem látod őket. Nem leszek nyugodtabb, ha elmennek.

Kira egész délután sasszemmel figyelte Harut, de nem történt semmi. Elértek a három lakóházhoz – valójában öt ház volt, ebből a szögből jobban lehetett látni –, és Csontos és Nyeszlett elszakadtak tőlük, hogy bekerítsék a célpontot. Haru a legészakibb épülethez vezette a többieket, óvatosan bementek az előtérbe, majd fel a lépcsőn. Az épület erősen bűzlött a növényi és állati rothadástól, Kira felhúzta a maszkját, hogy enyhítse a szagot. Felértek a legfelső emeletre, és csendesen kifeszítették a zárat az egyik lakás ajtaján. A család még mindig odabent volt, a cserzett bőrük szorosan ráfeszült a régen kiszáradt csontvázakra. Patkányok csapata sietett vissza a falba, a padlón maguk után hagyva egy halott verebet. Jayden félrerúgta a tetemet, és az ablakhoz kúszott.

A füst most már tisztábban látszott, alig fél mérföldnyire, egyenletes oszlopként szivárgott ki egy kis téglaház kéményén. Jayden, Haru és Yoon is elővették a látcsövüket, Gabe pedig őrt állt mögöttük az előszobában. Kira kinézett az ablakon – több száz ház és épület, több ezer apró fekete ablak bámult rá vissza, mint megannyi vak szem. Az egyik szem őket figyelte – vajon már meg is látta őket? Vagy ők látják meg hamarabb? Melyik távcsöves katonacsapat találja meg a másikat, és aztán mi fog történni?

Figyeltek és vártak. Két patkány kimászott a falból, és bevonszolták a verebüket a kanapé alá. Kira elunta a várakozást, és felderítette a lakást: egy csontváz a kanapén a nappaliban, egy a konyhapadlón, kettő a hátsó hálószobában. A karjukkal még egyszer utoljára átölelték egymást. Kira finoman becsukta az ajtót, és visszament a nappaliba.

Halkan recsegett az egyik rádióvevő.

– Timmy hívja Jimmyt.

A hangot annyira eltorzította a háttérzaj, hogy Kira nem tudta megállapítani, Csontos vagy Nyeszlett jelentkezik.

Haru a szájához emelte a rádióját.

– Itt Jimmy. Jelentést kérek.

– Figyelem Hollyt, és nem látok semmit. Közelebb menjek?

– Nem, Timmy. Tartsd az állást.

– Vettem – mondta a hang a rádióban. – Frednek és Ethelnek semmi nyoma, de Holly lakottnak látszik, csapás vezet a bejárathoz, meg ilyesmik. Akárki legyen is az, már egy ideje ott van.

– Vettem, Timmy. Jelezd, ha bármi is változik. – Haru letette a rádióvevőt, és megdörzsölte a szemét. – Remélem, nemsokára látunk valamit. Nagyon nem szeretnék ebben a lakásban aludni.

Kira kinyitotta a szekrényeket, konzerveket keresett. Annyi kármentő akción vett már részt, hogy belerögződött a szokás.

– Jimmy és Timmy, mi? Milyen férfias kódneveket választottatok magatoknak.

– Ez még semmi – mondta Haru. – A másik az Kimmy.

Mintha csak erre várt volna, halkan recsegni kezdett megint a rádió. Kira kiemelt három zöldségkonzervet a hűtő feletti szekrényből, Haru pedig felvette a készüléket.

– Kimmy hívja Jimmyt.

– Itt Jimmy. Jelentést kérek.

– Timmy jelentése hamis volt, ismétlem, hamis. Fred Hollynál van, most is látom őket. Timmyt elkapták.

– Rádiókat kikapcsolni! – vágta rá Haru azonnal, és le is tette az övét. – A rohadt életbe!

Jayden hátrafordult az ablaktól, a homlokát aggodalom ráncolta.

– Ez nagyon nem jó.

Haru rácsapott az asztalra.

– Erre most nincs idő! – Ismét rácsapott.

Kira megborzongott.

– Elkapták... Timmyt? Az melyikük?

– Steve – mondta Yoon.

– Csontos vagy Nyeszlett?

Yoon egy pillanatig habozott.

– Csontos.

Kira káromkodott egyet.

– Szerintetek meghalt?

– Nem biztos, hogy ő került bajba – mondta Jayden. – Lehet, hogy a második hívás arra figyelmeztetett, hogy az első megtévesztés volt, de ugyanúgy lehet, hogy a második volt a megtévesztés, hogy összezavarjon miket.

– Ha a második hívás volt megtévesztő, nem hívott volna újra az első, hogy tudassa ezt velünk? – kérdezte Kira.

– Kikapcsoltam – válaszolta Haru. – Ha az egyik felderítőt elkapták, már tudják, hogy itt vagyunk. Csak azért adták ki ezt az információt, hogy lássák, merre lehetünk. Talán már be is mérték a jelet... nem tudjuk, milyen technológiával rendelkeznek.

– De mindkét üzenet a kódneveket használta – mondta Kira. – Kell legyen valami módja annak, hogy mindkét felderítő jól van. Talán nem ugyanazt látták... talán két különböző épületet néztek.

– Nem – ingatta a fejét Haru. – Régóta dolgoznak együtt, nem vádolta volna meg egyikük sem nyíltan a másikat, ha nem teljesen biztos a dolgában. Ha az első hívás valós volt, akkor a második nem lehet az, ha pedig a második volt valós, akkor nyilván az első hazudott.

– Ilyen gyorsan nem lehet megkínozni valakit – állt fel lassan Jayden. – Kizárt, hogy kiszedték volna belőlük a kódneveket, hacsak... – Elmerengett. – És ha... nem, az nem lehet, ez őrültség.

– Mit akarsz mondani? – kérdezte Haru.

– Semmit. Csak paranoiás vagyok.

– Az most teljesen ésszerű dolog – jegyezte meg Kira.

Jayden nyelt egyet, Harura pillantott, majd ismét Kirára nézett.

– Mi van akkor, ha az egyik felderítő Részleges?

– Az nem... – Kira elharapta a mondatot. Azt készült mondani, hogy az nem lehet, de mi van, ha mégis?

– Nevetséges – mondta Haru. – Évek óta ismerem Nicket és Steve-et.

– A Szakadás előttről? – kérdezte Jayden.

– Hát, nem – válaszolta Haru. – De akkor is. Ki van zárva.

– Pont úgy néznek ki, mint mi – mondta Jayden. – Honnan tudhatjuk, hogy nem éltek páran közöttünk egész idő alatt?

Kira háttal nekidőlt a falnak, a lába remegett, hirtelen támaszra volt szüksége. A következmények borzasztóak voltak, de a dolog logikája... nem állt össze.

– Miért éppen most? – kérdezte. – Ha meg akartak volna ölni, bármikor megtehették volna. Mit nyernek azzal, ha itt árulnak el minket, a semmi kellős közepén?

– Nem tudom! – reccsent rá Jayden. – Csak hangosan gondolkodom.

– Mindenki nyugodjon meg – szólt rájuk Haru. – Nem Részlegesek.

– Akkor a Hang emberei – mondta Jayden. – Közénk küldhettek egy árulót a küldetésünk elszabotálására.

– Mindkettejükért jótálltam! – suttogta Haru.

– Hát pont ez az – mondta Jayden, és Kira látta, hogy a keze a pisztolya felé nyúl.

A lány nekidőlt a pultnak a két katona között. Gabe megfordult, mérges döbbenettel figyelte a szóváltást.

Haru meglátta Jayden kéztartását, érzékelte a hanghordozását, és azonnal megmerevedett.

– Te rohadt szemét...

– Várjatok! – kiáltott fel Kira. – Erre most nincs időnk! Ha bármelyikünk is áruló lenne, már jóval hamarabb léphetett volna, méghozzá hatásosabban. – Mélyen beszívta a levegőt, és kettőjük közé lépett, megakadályozva, hogy egymásra lőhessenek. – Odakint van az igazi ellenség, akárki legyen is az, és tudja, hogy hol vagyunk. Ha valamelyik felderítőnket elkapták, megkínozták, talán már azt is elárulta nekik, hogy az egyik lakóépületben tartózkodunk, csak azt nem tudhatta, hogy pontosan melyikben. Ez pedig azt jelenti, hogy közelebb vannak, mint hinnénk...

Kira megállt, és a folyosó felé fordult. Mi volt az...? Azt hitte, hallott valamit, de már nem. A puskája felé indult.

A folyosón lövés visszhangzott végig, és Gabe hatalmas puffanással összeesett. Kira felsikoltott, sokkolta Gabe elzuhanó testének látványa. Haru az ajtó felé rohant, pár lépéssel előtte megállt, hogy megvizsgálja a testet. Visszafordult, és a kezével elmutogatott egy robbanást az egyik irányban, egy puskát, majd egy erősebb robbanást a másik irányban. A vér balra folyt, amiből Kira arra következtetett, hogy Haru szerint a lövész jobbra áll. Haru levett egy kézigránátot az övéről, kihúzta a biztosítószeget, és elhajította jobbra. A robbanás megrázta az épületet, a falakról dőlt a por.

– Ezzel nyerünk egy kis időt – morogta Haru, és felkapta a puskáját.

Kira igyekezett összeszedni és cselekvésre kényszeríteni magát, míg végül nekilódult. Haru megpróbálta visszatartani, de ellenállt.

– Segítenem kell rajta!

– Meghalt.

Kira erőlködve próbálta kihúzni magát Haru szorításából.

– Orvos vagyok, segíteni akarok!

– Meghalt, Kira – jelentette ki Haru határozottan. Egyenesen a fülébe suttogott, a lehető leghalkabban beszélt, miközben vasmarokkal fogta Kira hátát. – Gabe-et lelőtték, meghalt, és a gyilkosa még mindig a folyosón van. Aki kidugja az orrát az ajtón, ugyanúgy meghal.

– Eressz, muszáj segítenem neki!

– Nem tehetsz semmit sem érte – mondta Jayden halkan. – Most azt kell kitalálnunk, hogyan tudjuk túlélni a következő öt percet.

Kira felnézett, és látta, hogy Jayden és Yoon a terem sarkaiban térdelve az ajtóra fogják a fegyverüket. Hát persze, tért lassan észhez, a Részlegesek azért intézték el Gabe-et, mert most minket akarnak elkapni. Nem erőlködött tovább az ajtó felé, mire Haru lassan elengedte, felemelte a puskáját, és olyan fedezékbe vonult, ahol nem láthatják a folyosóról. Kira követte, a puskáját magasan tartva, a szemét nem vette le a nyitott ajtóról.

– Mennyi időnk van?

– Fogalmam sincs – válaszolta Jayden, és átment az ő oldalukra, miközben Kira és Haru az ajtót fedezte. Yoon követte a példáját. – Haru jó gyorsan kihajította azt a gránáton, nem fogják elsietni, hogy berohanjanak.

– Csak ezért vagyunk még életben – mondta Yoon. – Ha valódi tűzharcra kerül sor, végünk.

– Nincs másik kijárat – állapította meg Haru. – Előbb-utóbb mindenképpen valódi tűzharc lesz.

– Megpróbálhatnánk az ablakon kijutni, és talán mögéjük kerülni – javasolta Yoon.

– Túlságosan védtelenek lennénk – mondta Jayden –, az öt emeletről nem is beszélve.

Kira felkapta a fejét, és hallgatózott.

– Megint jönnek. Vannak még gránátjaitok?

Jayden összeráncolta a homlokát.

– Te hallod őket?

– Te nem?

Jayden megrázta a fejét, kibiztosított egy gránátot, és vaktában kidobta az ajtón, Gabe mozdulatlan testén túl, jobbra, a Részlegesek felé. Az épület megrázkódott, Kira kénytelen volt a falnak támaszkodni, hogy el ne essen.

– Még egypár ilyen, és nem lesz folyosó, amin végigjöhetnének – mondta Haru.

Jayden vigyorogva vett elő egy újabb kézigránátot.

– Nem rossz ötlet.

– Várj! – tette rá Kira gyorsan a kezét a karjára. – Ha kiiktatod a folyosót, azzal csak késlelteted a támadásukat.

– Tudom. Épp ez a dolog lényege.

Kira amennyire csak tudta, lehalkította a hangját, és suttogott.

– Van más robbanószeretek is?

Jayden kérdőn nézett rá, Haru pedig közelebb húzódott, hogy ő is hallja. Yoon az ajtón tartotta a puskája csövét.

– Van más robbanószeretek? – ismételte Kira a lehető leghalkabban.

Haru a hátizsákját megtapogatva válaszolt, szintén suttogva.

– C4-es.

Kira biccentett.

– Ha kiiktatjuk a folyosót, attól még megtámadnak, csak nem fogjuk tudni, hogy mikor és merről. Ha viszont ezt a nappalit robbantjuk fel olyankor, amikor a Részlegesek benne tartózkodnak, mi meg nem, azzal elhárítjuk a veszélyt.

– Bejöhet – mondta Haru –, és őszintén szólva, lehet, hogy ez az egyetlen esélyünk velük szemben, de ez az öreg épület nem biztos, hogy kibírja, többnyire vasszerkezet nélküli téglából van. Bármi, ami képes elintézni egy csapatnyi Részlegest, az egész épületet is lerombolhatja, de több emeletet biztosan.

– A padlóba vájt résen át elmenekülhetünk, feltéve, hogy túléljük – mondta Kira. – Nincs más választásunk, mint ez vagy a tűzharc, és nem hinném, hogy jók lennének az esélyeink.

Jayden bólintott.

– Lássunk hozzá.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A Részlegesek óvatosak voltak. Mire Kira meghallotta őket, már a bejáratnál jártak. Talán egy lépés zaját, talán egy nagyobb lélegzetvételt hallott – nem tudta volna megmondani. Várt, a csend egy örökkévalóságig tartott, majd hirtelen valami csörömpölve begurult a bejáratnál felhalmozódott törmeléken át, utána pedig egy puskalövésszerű durranás hallatszott. Egy villanógránát. Mind a négyen megmerevedtek, a lehető legnagyobb csendben maradtak a hátsó szobában, miközben a súlyos csizmák befutottak a konyhába.

Jayden a zárt ajtó mögött feküdt a padlón, a kezében Kira egyik orvosi műszerével, egy apró, hajlékony fogantyúval ellátott nézőkével. Arra tervezték, hogy a betegek orrába vagy torkába nézzenek be vele, de bevált parányi periszkópnak is – átdugta az ajtó alatt és a sarkon túl, ezáltal tökéletesen belátott az aláaknázott nappaliba.

Kira halk motyogást hallott a nappaliból, és még erősebben fülelt. Nem tudta biztosan, de mintha azt mondta volna valaki, hogy Ez melyik csoport? Válasz nem jött.

Jayden felemelte a kezét, hogy jelt adjon, Haru ujja pedig már a detonátor felett lebegett. Kira megállította, kétségbeesetten igyekezett elmutogatni nekik, hogy egy még van odakint a folyosón. Hallotta a lépteit. Haru mintha megértette volna, bólintott.

Jayden jelt adott, és bebújt a fal mellé felhalmozott matracok mögé. Amikor észlelte, hogy nincs robbanás, riadtan hátrafordult. Látta, hogy Haru vár. Hangtalanul káromkodott, és megint intett.

Kira a folyosóra mutatott, a lehető legjobban igyekezett elmutogatni neki is, hogy van még egy. Felemelte három ujját, és határozottan a levegőbe bökött. Jayden lassan, csendben visszament a nézőkéhez, majd meglepődve felpattant abban a pillanatban, hogy belenézett, és nagyra tárt, rémült szemmel Haru felé ugrott. A kilincs elfordult – az egyik Részleges lépett be –, mire Kira keményen rányomta a kezét a detonátor gombjára.

A világ felüvöltött.

A robbanás megrázta az épületet, vázakat ütött ki a falakból, leverte a vakolatot a plafonról. A fal összetört, és feléjük dőlt, és a matracok dacára úgy érezték, mintha kalapáccsal vernék őket fejbe. Ugyanebben a pillanatban az egész szoba elkezdett lefelé csúszni, ahogy a padló émelyítő szédülést előidézve berogyott. Kira az üres ágykeretbe kapaszkodott, bár az is minden mással együtt csúszott. Újabb hatalmas morajt hallott, látta a feléje robajló fa-és vakolatlavinát, és elengedte az ágyat, hogy két kézzel védje a fejét.

Mintha minden irányból nyomták volna, majd beborította valami durva és nehéz. A mozgás lelassult, majd abbamaradt, és ahogy lassan levette a kezét a fejéről, Kira látta, hogy az épület más részei még mindig dőlnek – por és törmelék záporozott, egy hűtőszekrény alázuhant, egy szőnyeg lassan csúszott bele egy lyukba. Az épület szobái és folyosói értelmüket veszítve egyetlen háromdimenziós káoszban dőltek össze. Kira mozdulni próbált, de derékig maga alá temette a törmelék. Úgy érezte, valami hatalmas súly a földhöz szegezi a lábát.

Ordítást hallott valahonnan a távolból, mire ő is visszakiáltott – a hangja csikorgott, a torka kiszáradt a portól.

– Hahó! Jayden!

A törmelékből felnyúlt felé egy kéz. A sötétszürke egyenruhát és testpáncélt azonnal felismerte a számtalan háború előtti fényképről. Egy Részleges volt az.

Kira megpróbálta erőltetni a lábát, de képtelen volt megmozdulni, majd a puskáját kereste a szemével. Nem látta sehol – még az orvosi táskája is eltűnt. A törmelékben a kar lassan, konokul mozdult, próbált kitapogatni valamit, amit megfoghatna. Megtalált egy kiálló acélrudat, szorosan megragadta, megfeszült a saját súlyától, és Kira látta, hogy a törmelék mozdulni kezd. A Részleges felemelkedett a felszínre...

...és ekkor lezuhant az égből egy patkány.

Kira megrándult a sokktól, az elméjének kellett egy másodperc, amíg felfogja, hogy mi történt. A patkány a földre zuhant, megperdült, hogy felálljon, és sziszegett. Kira kiemelt egy vakolatdarabot a halmazból, amely a földhöz szegezte, és a patkányhoz vágta, hogy elhessegesse. További hangokat hallott felülről, és felnézve látta, hogy a fejétől alig egy méternyire egy ferde gerendának a felülete csak úgy sistereg a patkányoktól.

– Nem!

A patkányok mögött hirtelen elmozdult egy kanapé, és fél métert csúszott. Két patkány Kira felé zuhant, az egyik pont a hajába. A lány ellökte, és vadul beletúrt a törmelékbe. A Részleges karja még mindig feszült, a romok peregtek és emelkedtek, majd lassanként megjelent egy sisak. A lény arcát fekete rostély fedte, de Kira hallotta a mély, torokhangszerű morgását. Kira veszettül ásott maga körül, hiábavalóan rángatta a lábait a rájuk nehezedő súly fogságában. Felül a kanapé csikorgott a padlón, amitől újabb patkányeső tódult alá – három, öt, már nem is számolta őket. A Részleges előrelendült, és hirtelen mindkét keze kiszabadult. Megrázta magát, hogy megszabaduljon a törmeléktől, törött téglákat és vakolatdarabokat repített a levegőbe.

Kira gondolkodás nélkül felnyúlt, megragadta a keresztgerendát, és teljes erőből lehúzta. A patkányok csak úgy potyogtak, teljesen elfedték a szőrméjükkel, karmaikkal, és tekergő, féregszerű farkukkal. A Részleges előrelendült, a kezei karomként nyúltak előre, és a kanapé éppen ebben a pillanatban engedett, szikladarabként zuhant le, pont arcon találta a Részlegest, és visszalökte a földre. Kira sikoltott, ahogy a kanapé lenyúzta a bőrt az ökléről, ahogy püfölte a patkányok őrült raját. A távolból kiáltások válaszoltak, de nem értette, hogy mit mondanak. Ismét próbálta kihúzni a lábát, és érezte, hogy ezúttal ha csak kicsit is, de megmozdult, a kanapé arrébb lökhette azt, ami odaszegezte. Teljes erőből húzta, majd taktikát változtatva tolni kezdte, nekifeszült, hogy még messzebb tolja magától. Ha a kanapénak sikerült elmozdítania, talán neki is sikerül még messzebbre löknie.

A kanapé újra megmozdult. Alatta a Részleges még mindig élt.

Kira morgott az előfeszítéstől, összeszorította a fogát, és teljes erővel emelte a törmeléket. Az megint meglódult, kavicsok csorogtak végig a lábán, majd egy hatalmas morajjal az egész emelet eltűnt alatta, és leszippantotta. Kira rémülten kiáltott. Jó két métert zuhanva egy koromsötét veremben találta magát, próbált talpra állni, miközben még mindig hullott a fejére a törmelék.

Sürgető suttogást hallott.

– Hahó?

– Yoon, te vagy az?

– Kira! Segíts elmozdítani ezt a szekrényt!

Kira szeme lassan hozzászokott a fényviszonyokhoz, és a koromsötét semmi alakzatok és kiszögellések szürke kontúrjává változott. Az ablakokat mind eltorlaszolhatta az omladék. Követte Yoon hangját, meg-megcsúszva a törmeléken, és amikor rátalált, látta, hogy egy súlyos fa fiókos szekrény temette maga alá. Jobban hozzáfért, mint Yoon, és együttes erővel sikerült félrelökniük. Ekkor hatalmas puffanás hallatszott mögöttük, és Kira megfordulva látta, hogy a fenti Részleges leugrott utána a lyukba. Könnyedén, macskaszerűen ért földet, és azonnal felállt. Kira hátraugrott, remélte, hogy a másik szeme lassabban szokik hozzá a sötéthez, de az tökéletes pontossággal lendült előre, és leteperte a földre. Kira rugdalózott, karmolt, segítségért kiáltott, de a Részleges karjai mintha vasból lettek volna, úgy érezte magát, mintha ketrecbe zárták volna, amelynek a Részleges karja a rácsa, ám ellenfele hirtelen megmerevedett, a háta meghajolt. Yoon kitépte a kését a Részleges hátából, megperdült, és egyetlen mozdulattal elvágta a kiemelkedő torkát. A Részleges sziszegő bugyogással oldalra zuhant, forró vér fröccsent ki belőle.

Yoon lihegett.

– Átkozottul szerencsés vagy, hogy rólam nem tudott!

– Legalább még kettő van, akit nem vettünk számításba – tápászkodott fel Kira. – Meg kell találnunk Jaydent és Harut!

Odalent, a robbanás alatt két szinttel már stabilabb volt az épület, így könnyebben tudtak mozogni. Az első ajtót, amire rátaláltak, eltorlaszolta a törmelék, de sikerült kifeszegetniük, és csendben felfedezőútra indultak, figyelték a hangokat. Megtalálták Jaydent, aki a másik irányból érkezett a hosszú középső folyosón. Még megvolt mindkét pisztolya, az egyiket Yoonnak adta.

– Úgy tűnik, lent nincs valami sok kár – mondta –, bár a szerkezet gyengül a nyugati végében. Ha Haru még él, felettünk kell lennie.

Kira egyetértően bólintott, és elindultak az épület keleti, stabilabb részén található lépcső felé. Két emeletnyit mentek fel, amikor meghallottak egy gyenge hangot, amit egészen az épület másik végéig követtek. Fény áramlott be egy széles lyukon, ahonnan kirobbant a külső fal, Haru pedig egy szabadon csüngő csőbe kapaszkodott a könyökével, míg a másik kezével egy eszméletlenül lógó Részleges hátizsákjának a pántját fogta.

– Még él – mondta Haru összeszorított foggal. Nyilvánvalóan hatalmas erőfeszítésébe tellett, hogy ne ájuljon el. – Akkor kaptam el, amikor kidőlt a fal.

– Akkor dobd le – mondta Jayden, miközben feszülten próbált biztonságos utat találni Haru felé a padlóban tátongó lyuk körül. – Téged kihúzunk onnan, ennek a karját vagy valami más részét pedig majd felszedjük a földről.

– Az ki van zárva – válaszolta Haru. Morogva újra erősebb fogást talált a pánton. – Élve akarom ezt a micsodát, hogy otthon szarrá verhessem.

Kira megcsóválta a fejét.

– Nem visszük haza magunkkal, csak vérre és szövetmintára van szükségünk, hogy tanulmányozhassuk.

– Magunkkal visszük, és kikérdezzük. A mieink azt sem tudják, hogy merre vagyunk, a Részlegesek pedig mégis itt voltak, és vártak ránk. Meg akarom tudni, hogy miért vannak itt, meg akarom tudni, hogy mit csinálnak, és meg akarom tudni, hogy a felderítőink Részleges ügynökök-e.

– Van valami abban, amit mond – jegyezte meg Yoon. – Nick és Steve helyezték el a csapdák felét Brooklynban. Ha ez egyikük Részleges, az egész védelmi határvonalunk hasznavehetetlen. Ha pedig a Részlegesek terveznek valamit, például egy támadást... – Elhallgatott.

Jayden a homlokát ráncolta.

– Kira, megvan még az orvosi felszerelésed?

Kira a fejét ingatta.

– Csak az övtáskám. A nagyobbik elveszett a törmelékek között.

– Altató van benne?

Kira ellenőrizte, és bólintott.

– A fájdalomcsillapító is alkalmas erre, ha eleget adunk neki belőle. – A Haru karjáról lógó testre nézett. – És ha a szervezete ugyanúgy működik, mint a miénk.

– Nem akarok a terhetekre lenni – morogta Haru –, de ez az izé nehezebb, mint amilyennek látszik.

Jayden lassan tapogatózva körbeért a szobán. Kira végigmérte a pusztítást, talált egy ép falat, és óvatosan lemászott egy szinttel lejjebb. Yoon követte, és együttes erővel megragadták a himbálózó Részlegest az ablakon át, majd behúzták. Jayden kiemelte Harut, akinek a karja élettelenül lógott.

Kira és Yoon lefektették a Részlegest egy stabilnak látszó padlórészen. Kira lehúzta a fejéről a sisakját, és rábámult. Azt várta, hogy úgy néz ki, mint egy ember – persze hogy úgy néztek ki, mint az emberek, hisz ez volt a lényeg –, de még így is, meglátni egyet a saját szemével... Képtelen lett volna szavakba foglalni.

Egy emberi arc. Egy emberi száj és orr. Emberi szemek bámultak üresen a plafonra. Egy fiatal, jóképű férfi, rövid, sötétbarna hajjal, és egy zúzódás kezdeményével az állán. A legnagyobb ellenség, akivel az emberiség valaha is szembekerült, a gonosz szörnyeteg, aki véget vetett a világnak.

Nem lehetett több tizenkilenc évesnél.

– Furcsa, mi? – kérdezte Yoon. – Annyit mondták, hogy úgy néznek ki, mint mi, és aztán egyszerűen csak... úgy néznek ki, mint mi.

Kira biccentett.

– Nem tudom, hogy ettől kevésbé ijesztőek, vagy éppen ellenkezőleg.

Yoon elővette a Jaydentől kapott félautomata fegyvert, és a Részlegesre fogta.

– Akármit is csinálsz, gyors legyél.

Kira elővett egy doboz Naloxot.

– A legjobb forgatókönyv szerint ez eszméletlenül tartja – nézett rá Yoonra.

– A legrosszabb szerint pedig meghal?

– A legrosszabb szerint magához tér. – Kira előkészítette az injekciót, és a Részleges nyakához helyezte. – Fogalmunk sincs, hogyan hatnak ezek a nanorészecskék a szervezetére. Ami engem illet, a halála elég közel áll a „legjobb forgatókönyvhöz”.

Beleszúrta a tűt a nyakába, megnyomta a dugattyút, majd eltette a fecskendőt.

– Kész – kiáltotta. Jayden épp segített Harunak lemászni a szobába. – De az egyik Részlegesről még nem tudunk semmit.

Haru felhúzta az egyik szemöldökét.

– Nem kettőről?

– Yoon megölte az egyiket – mondta Kira, amitől Harunak fennakadt a szeme. Kira keserűen nevetett. – Totál komolyan. Gyakorlatilag lefejezte. Persze, ez azután történt, hogy kétszer élve betemette az omladék, a pofájára esett egy kanapé, két emeletnyi romhalmazon át üldözött engem, és majdnem meg is ölt.

Jayden bólintott.

– A másikat pedig elintézte a robbanás. Elegendő darabot találtam belőle odafent ahhoz, hogy biztosan ne jelentsen már veszélyt. Pont a bomba tetején állhatott, amikor felrobbant. Úgyhogy elvileg jók vagyunk.

Együttes erővel megemelték az eszméletlen Részlegest, és óvatosan kivitték az épületből, át a többemeletes kráteren, le a lépcsőn, egészen a külső ajtóig. Jayden megállította őket.

– Várjatok... elszámoltam magamat – mondta, miközben szemével a növényzettel beborított környezetet pásztázta. – Legalább egy ellenségről nem tudunk. Egy vagy két felderítőnk még odakint van, és még mindig nem világos, hogy kinek az oldalán állnak. Meg aztán lehetnek többen is, akik nem vettek részt a lakás elleni támadásban.

Kira körbenézett, látta a szélben ringó fiatal fákat, amelyek valamennyi fedezéket nyújtanak ugyan, de többnyire nyílt terepen mozognak.

– Oda kell futnunk, azokhoz az épületekhez – mutatta –, de ezzel a nehezékkel nem tudunk valami gyorsan haladni.

Haru a bal karját dörzsölte, amelyen oly sokáig lógott, próbálta életre kelteni.

– Nincs más hátra, mint előre.

Jayden felemelte a Részlegest, teljes súlyát a vállára helyezte.

– Sajnálom, hölgyeim, önző módon magamnak tartom meg ezt a húspajzsot. És most futás!

Átszaladtak az indák és a facsemeték között, teljes sebességgel a szomszédos épület felé tartottak. Miután elérték, befordultak a sarkon, és futottak tovább a kocsik között, majd át az utcán, egy következő épület irányában. Amikor Kira már kezdte azt hinni, hogy biztonságban vannak, egy golyó pattant le a mellette lévő autóról, centikkel a fejétől. Kira gyorsan lebukott.

– Ne állj meg, Kira, fuss tovább!

Jayden elnyargalt mellette a terhével együtt, mire Kira vett egy nagy levegőt, újra felpattant, és várta, hogy egy golyó bármely pillanatban a hátába fúródhat. Egy újabb lövés méterekkel elkerülte. Elérték a következő utcát, egy széles, magas fáktól és viharvert kirakatoktól övezett főútvonalat.

Yoon balra kanyarodott, a többiek követték, a fedezéket felhasználták arra, hogy átrohanjanak az úton, és behúzódjanak egy omladozó csemegeboltba.

– Egy-egy lövés, szünetekkel – lihegett Jayden. – Ami azt jelenti, hogy valószínűleg nem egy egész csapat, hanem csak egy orvlövész.

– Csontos vagy Nyeszlett – jegyezte meg Kira –, az, amelyik áruló kettőjük közül. Köszi, Haru.

– Nem tudhatjuk biztosra, hogy ők azok – mordult fel Haru, de Kira látta rajta, hogy ő is ugyanettől tart.

Yoon az utcai ablakon át figyelt, láthatatlanul a felfordított asztalok fedezékében.

– Nem maradhatunk itt – mondta Kira.

– Majd az oldalsó ablakon megyünk ki, és aztán végig ezen a kis utcán – döntötte el Jayden. – Összevissza kell ugrálnunk az utcák között, az orvlövész nem olyan veszélyes, ha nem lát be egy nyílegyenes szakaszt, és nincs ideje rendesen célozni.

– Az a park, amit nemrég láttunk, csak pár sarokra van innen, nyugati irányban – szólt közbe Haru. – Nagyrészt végig tudunk menni rajta, és akkor nem vesztegetünk annyi időt az ide-oda rohangálással.

– Egyetértek – bólintott rá Jayden. – Indulás!

Kiosontak oldalt, a fogolyt óvatosan emelték át a törött üvegen. Yoon hátramaradt, majd utánuk szaladt.

– Még mindig nem látok semmit.

– És mi van azzal a felderítővel, aki nem fordult ellenünk? – kérdezte Kira, futás közben a levegőt kapkodva. – Nem kellene megvárnunk? Vagy megpróbálnunk megkeresni?

Haru a fejét ingatta.

– Ha az egyikben nem bízhatunk, akkor a másikban sem.

– De tudjuk, hogy ő ártatlan!

– De azt nem, hogy melyikük – mondta Haru. – Vagyis mindkettő gyanús. Ott a park, sprinteljetek a fákig, aztán meg balra!

Egy újabb lövés fütyült el mellettük, ahogy behatoltak a sűrű erdőbe, és Kira csendesen elkáromkodta magát, miközben beugrott egy autó mögé. A többiek elrohantak mellette, mire összeszedte a bátorságát, és a fák felé futott. Mint kiderült, a parkot kerítések szegélyezték, ami miatt nem tudtak bejutni a középső, legsűrűbb fedezékbe, de a külső rész is jobb volt a semminél. Fától fáig futottak, igyekeztek mindig valamit a hátuk mögött tudni. Néhány sarkonként egy-egy széles utca keresztezte a fákat, de a park még tovább tartott.

Jayden megállt egy taxisor mellett, és egy fájdalmas fintorral leeresztette a válláról a Részlegest a földre.

– Nyomás, tovább! – mondta Haru harciasan. – Majd akkor pihensz, ha meghaltál! – Jayden bólintott, és a Részlegesért nyúlt, de Kira meglátta, hogy a karjáról aláhull egy vércsepp.

– Jayden, te vérzel!

– Tovább! – ismételte Haru.

– Eltalálták a karján! – kiáltotta Kira. Megvizsgálta Jayden sebét. – Mikor történt?

– Pár sarokkal arrébb. – Jayden próbálta felemelni a Részlegest.

– Majd Haru cipeli – mondta Kira. – Te csak fuss. Ha biztonságosabb helyre érünk, bekötözlek.

– Az én karom gyakorlatilag el van törve – sziszegte Haru.

– Szedd össze magadat, és vidd – taszította Kira a Részleges felé. Magához vette Jayden félautomata pisztolyát, és ellenőrizte a tölténytárat. – Én leszek a hátvéd, rohanjatok!

Ismét elindultak, Yoonnal az élen, a kerítések, fák és rozsdás autók útvesztőjében. Elmentek egy metróbejárat előtt, egy sötét lépcső vezetett a föld alá. Kira futtában lepillantott: a lépcső félig víz alatt állt. Arra nincs fedezék. Maradtak a parkban, és nemsokára egy széles acéltorony emelkedett előttük.

– Ott a híd – mondta Jayden. – Az első lehetőségnél felmegyünk.

Kira a fejét ingatta.

– Ez nem ugyanaz a híd!

– Fontos az, hogy melyik híd? – kérdezte Jayden. – Csak jussunk le erről az átkozott szigetről!

– De... a csapdák! – bökte ki Kira. Futás közben sokszor hátranézett. – Ezen a hídon a helyükön vannak a csapdák! Túl veszélyes átkelni rajta!

Elsuhant mellettük egy golyó. Jayden káromkodott.

– Jelen pillanatban nem sok választásunk van!

Kirobbantak a parkból, egyenesen egy széles utcára. A hídhoz kicsit oldalirányba kellett menniük, délkeletre, a folyó felé. Mind a négyen olyan fáradtak voltak, hogy a lejtőn felfelé már csak tántorogtak, kiszáradt torokkal lihegtek.

Egy lövés elsüvített a betonkorlát mellett. Azonnal bebújtak mögé.

– Nem láttam, ki az – mondta Kira.

– Akárki is legyen – mutatta Yoon a pisztolyát –, a Részleges lőtávolsága nagyobb a miénknél. Nem tudjuk legyőzni tűzharcban.

– Te menj előre – ragadta meg Jayden Yoon pisztolyát. – Találd meg a csapdákat, hatástalanítsd vagy jelöld meg őket, amennyire csak tudod. Haru és Kira követnek téged a Részlegessel. Én leszek az utóvéd.

– Yoon azt mondta, nem tudjuk legyőzni tűzharcban! – kiáltott rá Kira. – Elment az eszed?

– Abból a távolságból valóban nem – mutatott Jayden a hídfőre. – De innen lentről simán, ha meg tudom lepni. Előbb vagy utóbb meg kell jelennie annál a saroknál, ha üldözni akar minket, úgyhogy elbújok az egyik autó mögött, és várok.

– Akkor én is várok veled – makacskodott Kira. – Én vagyok az orvosod, te hülye, és nem hagylak itt golyóval a karodban!

– Rendben, csak húzd meg magadat.

Yoon előrekúszott, Haru meg követte, maga után húzva a Részlegest. Kira visszalopakodott Jaydennel együtt, és egy teherautó hatalmas kerékgumija mögött lesben álltak. Jayden lekuporodott a következő autókeréknél, szemmel tartva a lenti korlát szélét. A teherautó sofőrje, egy viharvert barna csontváz, üresen meredt maga elé.

– Szerinted melyikük az? – kérdezte Kira. – Mármint a Részleges.

Nick vagy Steve?

– Úgy érted, Csontos vagy Nyeszlett?

Kira fásultan nevetett.

– Nem mintha olyan nehéz lenne megkülönböztetni őket egymástól. Csak túlságosan kínos lett volna megkérdezni, melyik melyik.

– Hát, mindjárt meglátjuk – mondta Jayden.

Kira felnézett a hídra, majd halkan odasúgta neki:

– Az őrök meglátják, ahogy átmegyünk a hídon.

– Tudom.

– Feljelentenek, letartóztatnak minket, téged meg valószínűleg hadbíróság elé állítanak. A titkos küldetésünk nem marad titokban. – Kira Jaydenre nézett, de az nem mondott semmit. – Kezdem azt hinni, hogy buta egy ötlet volt.

Jayden szája sarkán apró mosoly bontakozott ki.

– Pofa be, Walker – suttogta. – Most éppen tőrbe akarunk csalni valakit.

Vártak. Jayden a korlát szélét figyelte, Kira pedig az út többi részét. Amint megjelenik a Részleges, azonnal...

Kira kattanást hallott.

– Fegyvert eldobni!

Felnézett, és egy Részleges tornyosult felettük – nem Csontos vagy Nyeszlett, hanem egy Részleges katona, mint annak a csapatnak a tagjai, amellyel találkoztak, a fekete arcvédője csillogott a napfényben. Valahogy mögéjük került. Intett az automata puskájával, mire Jayden nagy sóhajjal letette a pisztolyát. Kira is melléhelyezte az övét.

– Egy pisszenést se – mondta a Részleges. – Mindjárt...

Az arcvédőjén pókhálóként szaladt végig egy széles repedés, a középpontja mintha a semmiből keletkezett volna. Egy másodperccel később eljutott hozzájuk egy tompított puskalövés halk puffanása. A Részleges a földre rogyott. Kira döbbenten bámult. Jayden felkapta a félautomata fegyverét. Futó lépteket hallottak. Kira rávette magát, hogy megforduljon, és meglátta a feléjük rohanó Nyeszlettet, kezében puskával.

– Ezzel az orvlövész el van intézve – kiáltotta Nyeszlett –, de jönnek még többen. Sietnünk kell!

– Maga figyelmeztetett minket – állapította meg Kira.

– A meglepődéssel ráérünk később! – Nyeszlett fél térdre rogyott a halott Részleges mellett. Puskáját átvetette a hátán, felvette az elesett Részleges automata fegyverét, és Jaydenhez fordult. – Komolyan beszélek, legalább tízen vannak mögöttünk. Villámgyorsan le kell lépnünk!

Jayden egy pillanatig hallgatott, majd felállt, és elkezdett felfelé kocogni a lejtőn.

– Gyerünk, Kira! Cseszettül hosszú ez a híd! – Kihúzták magukat, úgy futottak, nem próbáltak a korlát alá bukni, bíztak a távolságban és a sebességükben, hogy így nem találhatják el őket. Az álló autók labirintusának a közepén utolérték Harut.

– Örülök, hogy látlak, Nick. – Haru fájdalmasat mordulva ledobta a Részleges foglyot. – Eltörött a karom, Jaydent pedig meglőtték, most te vagy soron, hogy cipeld ezt a fickót. – Nyeszlett hátranézett, megvonta a vállát, és átnyújtotta Harunak a fegyverét. Még mielőtt felemelte volna a foglyot, Haru fejbe lőtte. Kira elfojtott sikolyt hallatott, Nyeszlett a földre gurult, Haru még egyet belelőtt.

– Ez meg mi a fene volt? – ordította Jayden.

– Megmondtam. Ami engem illet, mindketten bűnösek. Nem viszek magammal több Részlegest, mint amennyit muszáj.

– Megmentett minket! – üvöltette Jayden. – Megölt egy Részleges katonát.

– Az nem jelent semmit – mondta Haru, miközben ellenőrizte a rohamkarabélyt. – És most kussolj, és vidd a foglyot!

– Igazat mondott a minket követő csoportról is – állapította meg Kira hátranézve. – Legalább egy katonát már látok is. Nem fogunk időben átérni a túloldalra.

Jayden fintorgott.

– Ha már kiszökött a macska a zsákból, legalább fogjunk vele egeret. – Bekapcsolta a rádióvevőjét, és kiabálni kezdett, miközben vállára emelte a Részlegest. – Általános riadó, ismétlem, riadó, a Védelmi Hálózat különleges egysége jön át a Manhattan Bridge-en. Részlegesek üldöznek, tűz alatt vagyunk, ismétlem, emberi katonák ellenséges tűz alatt. Aki tud, azonnal segítsen!

Most már futottak, Kirával az élen, Haru pedig mögötte, időnként megfordult és tüzelt, hogy lelassítsa a Részlegeseket.

– Kira, válts csatornát a készülékemen! – kiáltotta Jayden. Kira megnyomta a gombot Jayden övén, aki megismételte az üzenetet. – Általános riadó, emberi különleges egység ellenséges tűz alatt a Manhattan Bridge-en! Aki tud, azonnal segítsen! Válts csatornát megint! – Most már lövések tartottak feléjük, és eléggé közel fütyültek el mellettük ahhoz, hogy fedezékbe kelljen vonulniuk. Átgyűrűztek az álló autók között, a lábuk elé nézve figyelték a drótakadályokat és egyéb csapdákat, abban reménykedve, hogy Yoon mindet megtalálta és megjelölte. Haru visszafelé lövöldözött a Részlegesekre, minden tőle telhetőt megtett, hogy távol tartsa őket. Kira megkockáztatott egy pillantást, és látta, hogy legalább hét Részleges üldözi őket, és egyre fogy a távolság. Jaydennek elfogyott a levegője a nehéz fogoly súlyától. Kira átvette tőle a rádiót, újra meg újra ismételve az üzenetet, hátha valaki meghallja. Túl gyorsan érték utol Yoont, aki komoran rázta a fejét.

– Kizárt, hogy meglógjunk előlük úgy, hogy közben még a bombákat is kikerüljük. Ez a híd egy halálos csapda.

– Kifogytam! – Haru elhajította a karabélyt, és futás közben elvette Jayden oldalfegyverét. – Egyre közelebb érnek! – Az egyik golyó az előttük álló autó oldalsó ablakát törte szét. – Már nem bírjuk sokáig!

– Általános riadó! – kiáltotta Kira lihegve, a rádiót a kezében szorítva. – Emberi különleges egység a Manhattan Bridge-en, ellenséges...

– Látlak titeket, különleges egység – recsegett vissza a rádió. – Azonosítsátok magatokat!

– Erre most nincs idő! – üvöltötte Kira. – Egy egész hadseregnyi Részleges van a nyomunkban!

– Jayden Van Rijn törzsőrmester! – kiáltotta Jayden.

– Húsz méterrel előttetek van egy nagy villanyoszlop – recsegte a hang.

Kira felnézett.

– Látjuk!

– Haladjatok előre a külső sávban, menjetek el a bíborszínű autó mellett balra, majd a villanyoszlop mellett. Vonuljatok fedezékbe a nagy, piros teherautó mögött.

– Fedezékbe? Mi elől? – kérdezte Kira. A csapat a lehető leggyorsabban futott a megadott útvonalon, minden egyes lépés beleszúrt Kira kimerült izmaiba. – Mit fognak csinálni?

– Mégis, mit gondolsz? – húzta be Yoon a többieket a nagy Coke feliratú teherautó mögé. – Amennyire meg tudom ítélni, ezen a hídon több a C4-es, mint az acél!

– Azt akarod mondani, hogy...

A híd mögöttük hatalmas tűzgolyóként robbant fel, még a teherautó fedezékében is megperzselte Kira szemét. A híd megingott, autók repültek a magasba, és a robbanás ereje másfél méterrel előrelökte a teherautót, amitől az üldözöttek arrébb gurultak az aszfalton. Kira elejtette a rádiót, befogta a fülét, és amikor alábbhagyott a robaj, tántorogva felállt, és kinézett.

Öt méterrel mögöttük, a legközelebbi villanyoszlopon túl a híd megszűnt létezni. Acél-és betondarabok lógtak le a sodronyokon. Alattuk a folyót szinte teljesen eltüntette az aláhullott törmelék áradata. Az őket üldöző Részlegeseket szétszaggatta a robbanás.

– Maradjatok helyben – rikoltott a rádió. – Küldünk értetek egy csapatot, és ajánlom, hogy legyen erre az egészre egy átkozottul jó magyarázatotok.

TIZENHATODIK FEJEZET

– Nos – mondta Mkele –, úgy látszik, ismét alkalmunk nyílik elcsevegni egymással.

– A legnagyobb örömmel – válaszolta Kira.

Letáboroztak éjszakára egy autópálya-kereszteződés szélárnyékában. Miután meggyőződtek róla, hogy nem érkeznek további Részlegesek a híd maradványára, hogy folytassák az üldözést, a Védelmi Hálózat helyreállította az őrséget, Kirát és társait pedig a lehető legmesszebb vitték az éjszaka beállta előtt. Nem bilincselték meg őket, de a Hálózat katonáinak egy nagyobb csoportja közelről figyelt rájuk. A Részleges még mindig eszméletlen volt, erősen hozzákötözték egy nehéz, út menti korláthoz.

– Amikor legutóbb beszéltünk, Ms. Walker, néhány nagyon fontos témáról ejtettünk szót. – Mkele pár perccel korábban érkezett lóháton, a kísérete gyorsan szétszóródott az elkerített terület őrzésének a megerősítésére. Kirát azonnal félrevonta. – Elnézését kérem, amiért nyilvánvalóan nem tettem eléggé világossá ezeket a dolgokat. Kezdjük a legfontosabbal: nagyon gyanús tevékenységnek, sőt árulásnak tekinthető a behatolás a Részlegesek területére, a közvetlen kapcsolatfelvétel velük, és egyikük áthozatala emberi területre.

– Azt hiszem, mi ketten mást értünk „kapcsolatfelvételen”.

– Mit csináltak Manhattanben?

– Orvos vagyok az East Meadow-i Nassau Kórházban – felelte Kira. – Gyógymódot keresek az RM-re, és a legjobb esélyt erre abban láttam, hogy szerzek egy Részlegest.

– Tehát egyszerűen fogta magát... és elment, hogy elkapjon egyet.

– Először a megfelelő hivatalos csatornán keresztül nyújtottam be a kérelmet – jegyezte meg Kira. – El sem tudja képzelni, mennyire értékes lehet a számunkra!

– Nehéz elhinni, hogy el kell magának magyaráznom, mennyire veszélyes dolgot tett – mondta Mkele. – És mekkora ostobaságot. Az a híd, amit felrobbantottak... komolyan azt hiszi, hogy ez majd távol tartja őket? Hogy a mi bonyolult védelmi rendszerünk bármilyen mértékben is elrettenti őket a támadástól, ha valaha is a fejükbe veszik, hogy lerohannak minket? Egymillióan vannak, Walker, sokkal jobb kiképzésben részesültek, sokkal jobb a felszerelésük, és fizikailag is erősebbek nálunk. Csak azért vagyunk még életben, mert a Részlegesek úgy döntöttek, hogy nem ölnek meg minket. És ki tudja, lehet, hogy most maga miatt meggondolják magukat! – Mkele már dühösen ordított. – És ha nem is támadnak, van fogalma arról, hogy mekkora veszélyt jelent akár csak egyetlen Részleges is? A Részleges Háborúból szerzett információk arra utalnak, hogy maguk a Részlegesek szabadították el az RM-et, nem technológiai, hanem fiziológiai értelemben, ugyanis a saját testük szolgált élő inkubátorként! Ha ez igaz, minden egyes Részleges potenciálisan a végítéletet hozhatja el. Ki tudja, milyen biológiai fegyvereket fejlesztettek ki az elmúlt tizenegy évben? A puszta létezésük fenyegeti az emberiség túlélését!

– Ez még jobb okot ad a tanulmányozásukra – vetette ellene Kira. – Információk egész halmazát tárhatja fel akár csak egy csepp vérük, és egy teljes szervkészlet és szövetanyag vizsgálatából ki tudja, mennyi mindent tanulhatnánk! Ha ők hozták létre az RM-et, és ha igaza van, és a saját testükben őrzik vagy szintetizálják, könnyen lehet, hogy bennük rejlik a gyógymód titka is. Ezt csak be kell látnia!

– A maga feladata az emberiség jövőjével foglalkozni. Az enyém pedig a jelenével, és a jelen nélkül, ebben biztosan egyetért velem, nincs semmilyen jövő. Ha a maga feladata összeütközésbe kerül az enyémmel, az enyém élvez elsőbbséget.

– Ez ostobaság! – vágta rá Kira.

– Ez az igazság – válaszolta Mkele. – Orvosként nyilván ismeri a hippokratészi eskü lényegét: az első, hogy ne árts. Az első. Körülbelül harminchatezer emberi lény maradt élve az egész bolygón, és a mi legelső kötelességünk gondoskodni arról, hogy továbbra is élhessenek. A legelső. Miután ezt megtettük – és csakis miután ezt megtettük –, akkor lép be az a feladatunk, hogy a helyzetünk megerősítésére több emberi lény születését biztosítsuk.

– Szinte már aranyos, ahogy ezt mondja.

– Öt katona, egy műszaki szakértő és egy orvos életét tette kockára. Három katona nem tért vissza. És most úgyis elpusztítom ezt a Részlegest.

– Ezt nem teheti meg! – vágta rá gyorsan Kira. – Szükségünk van rá! – Mindazok után, amin keresztülmentünk, hogy megszerezzük ezt, nem hagyom, hogy maga egyszerűen csak eldobja!

– Engedélyezem egy vérminta vételét – mondta Mkele – arra a kizárólagos célra, hogy minden emberi lakhelytől távol, egy ellenőrzött helyen megvizsgálják, amennyiben a Szenátus hozzájárul.

– Ez nem elég – ellenkezett Kira. – Most, azonnal kell elvégeznünk a vizsgálatokat! Minden héten meghalnak újszülöttek...

– Fárasztó újra meg újra elmagyarázni, hogy ez miért nem lehetséges.

– Akkor kérdezzék ki! – Kira kétségbeesetten próbált gondolkodni, mivel tudná rávenni, hogy legalább várjon. – Egy nagyobb egységgel volt egy olyan helyen, ahol nem kellett volna Részlegeseknek lenniük, és valamiféle kapcsolattal rendelkeztek a mi katonáinkkal.

– Hallottam a jelentést.

– Meg kell tudnunk, hogy miért – erőszakoskodott Kira. – Lehet, hogy az egyik felderítőnk Részleges volt...

– Vagy egyszerűen csak kivallatták a terepen. Egy megkínzott katona egyszerűbb magyarázat az ügyre, és épp ezért valószínűbb is, mint a teljes társadalmunk széles körű behálózása.

– Pont úgy néznek ki, mint mi. Ha nem látom a saját szememmel, hogy ketten túlélnek egy robbanást, meg sem tudtam volna mondani, hogy nem emberek. Ezt figyelembe véve, és azt, hogy milyen káosz közepette vonultunk vissza erre a szigetre, butaság lenne még csak nem is foglalkozni az elmélettel.

– A Részlegesek nem öregszenek. Kizárt, hogy tizenegy éven át úgy élhessen közöttünk egy Részleges, hogy ne vettük volna észre.

– Egy tinédzsernél ez talán igaz – mondta Kira. – De mi van a felnőttekkel? Például magával?

– Biztosíthatom, hogy teljességgel uraljuk a helyzetet. – Mkele hangja sokkal vészjóslóbb volt, mint korábban bármikor. – Ne merészeljen kioktatni arról, hogy miképp látom el a feladatomat, amely magának köszönhetően ezerszer nehezebb lett!

Kira becsukta a száját, nézte Mkelét, próbálta felmérni a helyzetet. Részben igaza volt – valóban ostoba és veszélyes volt az akció –, de részben Kirának is. Meg kellett tenni. Nem hagyhatja, hogy egyszerűen eldobjanak mindent, most, hogy a kezük közé került egy Részleges. Milyen messzire mehet el Mkelével? Hogyan tudja elérni, hogy ne csak egy vérmintát kapjon, mielőtt elpusztítják?

– Mr. Mkele! – Mkele és Kira megfordultak, és látták, hogy az egyik katona a karjával integetve kocog feléjük. – Mr. Mkele, rejtjeles hívást kaptunk a Szenátustól!

Mkele elhallgatott, fenyegetően nézett Kirára, és a lábára mutatott.

– Maga itt marad. – Visszakísérte a katonát a rádióhoz, Kira szemmel követte, de a beszélgetést nem hallotta. Végül Mkele visszaadta a rádiót a katonáknak, és odaviharzott Kirához.

– A Szenátus valahogy értesült az akciójukról – mondta komoran. – Meg akarják nézni a Részlegest.

Kira röviden elmosolyodott.

– Isolde megmentette a helyzetet – suttogta.

– Ne élje bele magát – mondta Mkele. – Az egész csapatát és azt a lényt is ki fogják vallatni és el fogják ítélni egy formális szenátusi meghallgatáson. Nem fogja élvezni.

Kira hirtelen felkapta a fejét. Néhány katona mozgásba lendült, fegyvert ragadtak, miközben Jayden, Yoon és Haru aggodalmaskodva figyelték őket oldalról. Mkele gyorsan körülnézett, hogy mi lehet a riadalom oka, majd döbbenten hátralépett.

A Részleges megmozdult.

Az oldalára dőlt, és halkan nyögött. Mkele nem közelített hozzá – bár a Részlegest négy pár bilinccsel is leláncolták, kettővel egy acélból és betonból öntött úti akadályhoz, de mindenki széles ívben elkerülte. Kira távolról is látta, hogy még ki van ütve, küzd azért, hogy magához térjen, de így is fenyegetőnek tűnt. Kira a puskájáért nyúlt, eszébe jutott, hogy lefegyverezték, és halkan káromkodott.

A Részleges felhúzta a térdét a melléhez, majd kinyújtózott, amennyire csak engedték a láncok. Mihelyst észlelte, hogy akadályozva van a mozgásban, megmerevedett, és Kira látta, hogy a feje rángatózik, ahogy küzd az altatók ellen.

Mkele suttogott.

– Mikor adta be neki az altatót?

– Csak pár órája.

– Mekkora adagot?

– Kétszáz milligrammot.

Mkele döbbenten meredt rá.

– Meg akarja ölni? Meg fog fulladni!

– Nem tiszta morfin – mondta Kira. – Naloxot kapott, ami részben morfinból, részben Naloxon nanorészecskékből áll. Ha a szervezet túl sok oxigént veszít, Naloxon szintetizálásával újra beindítja a tüdőt.

Mkele bólintott.

– Akkor viszont adhatna neki még egy kicsit. A szervezete nyilvánvalóan kibírja. – Az emberei felé fordult. – Fegyvereket készen tartani, és hagyjátok szabadon mindkét oldalt, ez nem egy olyan kivégzés, mint régen a maffiáknál.

– Egyáltalán nem kivégzés – mondta Kira. – El kell vinnie a Szenátus elé, ahogy utasították.

Mkele arca kőkemény lett.

– Kivéve, ha menekülés közben le kell lőnünk.

– Ezt nem tehetik meg! – Kira a fegyveres katonákra nézett. Csak egy apró okra vártak, hogy lőhessenek, az ujjaik szinte viszkettek a ravaszon.

Kira Madison kisbabájára, a falfehér arcára gondolt.

– Cél! – adta ki a parancsot Mkele.

A fegyverek csattogva felemelkedtek. A Részleges ismét megmozdult, köhögött, nyers, iszonytató torokhangon.

Haru hirtelen beugrott a kör közepébe, a Részleges lábához állt, és szembefordult a kivégzőosztaggal.

– Nem ölhetik meg!

– El az útból! – üvöltötte Mkele.

– Ez a lény a lányom utolsó esélye! – kiáltotta Haru. – A Szenátus megparancsolta, hogy élve vigyék elé!

A Részleges ismét megmozdult, próbált magához térni. A katonák egyik fele hátralépett, a másik előremozdult, tiszta lövőhelyzetet kerestek a fegyvereikkel Haru mellett. Haru ide-oda hajlott, a fogát csikorgatta, és behunyta a szemét, de nem mozdult el.

– Ez egy két lábon járó bomba! – mondta Mkele.

– Igen, valóban veszélyes – válaszolta Haru. – De egyben a legfontosabb eszköz, amelyhez jutottunk ebben a háborúban! Időre van szükségünk, hogy a lehető legtöbbet megtudjunk róla!

A Részleges ismét felmordult. A katonák súlyban tartották a fegyvereiket, várták a tűzparancsot.

Kérem, kérem, ne öljék meg! szuggerálta Kira. Összeszedte minden bátorságát, előlépett, és határozottan Haru mellé állt.

A Részleges újból megmozdult, és hátulról hozzáért Kira combjához. A lány megrezzent, becsukta a szemét, félig azt várta, hogy feláll és megöli, de nem tágított a helyéről.

Mkele Kirára nézett, a dühtől égett a szeme.

– Szedálja megint – mondta ki végül. – Adjon be neki mindent, ami magánál van. Nem akarom, hogy még egyszer magához térjen, mielőtt bedugjuk egy cellába. Kora reggel indulunk East Meadow-ba!

TIZENHETEDIK FEJEZET

– A bizottsági ülést ezennel megnyitom.

Kira a Szenátus kis termének az első sorában ült, mellette Jayden, Haru és Yoon, mindannyian csendben. Adtak nekik egy váltás ruhát, és volt alkalmuk tisztálkodni, de még mindig szorosan őrizték őket. Kira úgy érezte, mintha az egész város szeme a tarkójára szegeződne, de csak az idegességtől képzelődött – nem voltak nézők, és ha Mkele jól végezte a dolgát, még csak nem is tudta senki, hogy ott vannak. A jelenlévő katonákat titoktartásra eskették, a megszokott őrséget elküldték, és még a Szenátus nagyobbik része is hiányzott, csak öt, szigorú tekintetű politikusból állt a bizottság. Kira hálát adott a sorsnak, hogy Hobb szenátor közöttük volt, ő ugyanis mindenhová magával vitte az asszisztensét, és Isolde jelenléte erőt nyújtott Kirának.

Kira kényelmetlen érzése ellenére még a pár jelenlévő sem őt nézte, hanem a Részlegest, akit a terem közepén álló helyzetben egy gördülő fémszerkezethez láncoltak. A lény tudatánál volt, a szeme mindenkit végignézett, tanulmányozta őket, csendben várt... Kira nem tudta volna megmondani, hogy mire. Bőrszíjakat, bilincseket, láncokat, de még köteleket és drótokat is felhasználtak a helyhez rögzítéséhez. Senki sem tudta pontosan, hogy milyen erős, ugyanúgy túlzás lehetett ez a sok elővigyázatosság, mint ahogy nevetségesen kevés is. A biztonság kedvéért fegyveres őrség vette körbe a termet.

– Érdekes az esküdtszék összetétele – súgta Kira fülébe a mellette ülő Isolde. A terem előterében felállított asztal felé biccentett. – Hobb szenátor igazságos lesz, és dr. Skousent ismered... ő többnyire csendben szokott maradni a Szenátus ülésein, de mivel ebben az egészben lényeges az orvosi szempont, fogalmam sincs. Mellette ül Cameron Weist, róla nem sokat tudok. Ő a Hálózat queensi bázisának az új képviselője. Az ott középen Marisol Delarosa, a Szenátus elnöke, és persze a hárpia mellette Xochi mamája, a tanyavilág képviseletében. Fogalmam sincs, hogy ő miért van itt. Amennyire csak tudtam, megpuhítottam őket, de... légy óvatos. Nem éppen a legnagyobb rajongóid jelen pillanatban.

Kira dr. Skousenre pillantott.

– Tudom.

Hobb szenátor erőnek erejével levette a szemét a Részlegesről, és felállt. Ugyanolyan, szinte már furcsán jóképű volt, mint máskor.

– Az ülést két okból hívtuk össze. Egyrészt döntenünk kell ennek a négy fiatalembernek a büntetéséről, másrészt el kell határoznunk, hogy mit tegyünk ezzel a... Részlegessel. Weist szenátoré a szó.

– Mint a tanács katonai képviselője, a legvilágosabb üggyel kezdem. Jayden Van Rijn és Yoon-Ji Bak, kérem, álljanak fel! – Jayden és Yoon felálltak. – A vád maguk ellen katonai iratok meghamisítása, a kijelölt feladat elhagyása, a Brooklyn Bridge védelmi rendszerének a hatástalanítása, ellenséges területre lépés felhatalmazás nélkül, és részvétel nem engedélyezett tevékenységben, amely három katonatársuk halálához vezetett.

Bűnösnek érzik magukat ezekben a vádpontokban?

– Igen, bűnösnek érzem magamat – válaszolta Jayden. Komor arcán semmilyen érzelem nem látszott, maga elé meredt.

Weist szenátor Yoonra nézett.

– Bak közkatona?

Yoon csendben állt, de Kira látta, hogy kicsordult egy könny a szeméből. Nyelt egyet, felemelte a fejét, és kihúzta magát, amennyire csak tudta.

– Igen, bűnösnek érzem magamat.

– Ezekért a cselekményekért a büntetés súlyos – mondta Weist –, de a Védelmi Hálózat kíméletes akar lenni. Mindketten fiatalok, és őszintén szólva nem tudunk nélkülözni kiképzett katonákat. Még bűnözőket sem. – Weist gyorsan a Részlegesre pillantott. Alig egy fél másodpercig tartott, a szeme sarkából, majd felemelt egy papírlapot. – A ma délelőtt tartott különleges katonai bírósági ülés megállapította, hogy Yoon-Ji Bak közkatona ezekben a cselekményekben alárendeltként vett részt, a parancsnoka utasításait követte, és ennélfogva nem bűnös. Bak közkatona visszatér velem a LaGuardia erődbe, ahol új szolgálati feladatot kap. Kérem, üljön le.

Yoon leült, és Kira látta, hogy most már szabadabban folynak a könnyei. Átnyúlt hozzá, és megszorította a térdét.

Weist most Jaydenre nézett.

– Van Rijn őrmester! Míg Bak közkatona a rangjánál fogva kevésbé bűnös ebben az ügyben, maga a rangjánál fogva éppen hogy bűnösebb. Hazudott a feljebbvalójának, civil személyeket veszélyeztetett, és három társa halálát okozta. Az, hogy önként vettek részt az akcióban, és társai voltak az összeesküvésben, a mi szempontunkból nem számít, ahogy magának sem. Maga volt a vezetőjük, és most halottak.

– Igen, uram!

– Ezennel kényszerleszereléssel távozik a katonai szolgálatból, és átadjuk a civil bíróságnak. A Védelmi Hálózat börtönt és kényszermunkát javasol, de az ítéletet a bíróság hozza meg, nem mi. Kérem, üljön le.

Jayden leült. Kira halkan odasúgta neki a szája sarkából:

– Felfuvalkodott alak.

– De igaza van – mondta Jayden halkan –, és nagyon is kíméletes volt. Valójában ki kellett volna végezniük.

– Ennyire azért ne légy lelkes!

– Köszönjük, Weist szenátor – vette át a szót Hobb. – Most pedig folytatjuk a civil meghallgatással. Bak közkatona, maga elmehet.

– Köszönöm, itt maradok a barátaimmal – mondta Yoon, és meg sem moccant.

Hobb szenátor egy pillanatra meghökkent, aztán megvonta a vállát, és folytatta.

– Mr. Haru Sato, álljon fel, kérem!

Haru felállt.

– Ez jó húzás volt Yoon részéről – mondta Isolde halkan. – Szolidáris veletek, márpedig Hobb szenátornak imponál az ilyesmi.

– És ez kihat a többiekre is?

– Azt nem tudom – válaszolta Isolde.

– Haru Sato, maga huszonkét éves, ennek a csoportnak a legidősebb tagja, és az egyetlen felnőtt. Mit tud felhozni a védelmében? – kérdezte Hobb.

Haru kőkeményen nézett rá.

– Ne kezelje le őket, szenátor úr!

Kira halk mormolást hallott végiggördülni a bíróság tagjai között, és igyekezett nem kimutatni a fintorát. Haru, te barom, mi a fenét csinálsz? A kegyüket kéne keresni, nem pedig ellenünk hangolni őket!

– Lenne kedves megmagyarázni ezt a megj egyzését? – kérdezte Hobb szenátor jéghideg hangon.

– Épp most büntették meg Jaydent azért, mert parancsnokként rossz döntést hozott, és mégsem nevezik felnőttnek? Kira és Yoon tizenhat évesek, márpedig maguk éppen arról vitáznak, hogy ez legyen a terhesség új korhatára. Arra kényszerítik őket, hogy gyereket szüljenek, de nem hajlandók felnőttnek nevezni őket? – Egymás után végigmérte az összes szenátort, szinte átdöfte őket a tekintetével. – Tizenegy éves voltam a Szakadás idején, apám a szemem láttára halt meg a Részlegesek támadásában. Két héttel később végignéztem az anyám és a testvéreim halálát egy középiskolai tornateremben, amely annyira meg volt telve menekültekkel, hogy az RM futótűzként végzett velük. Az egész városban egyedül én maradtam életben, húsz mérföldet gyalogoltam egymagamban, mire rátaláltam egy túlélőkből álló csoportra. Azon a napon megszűntem gyereknek lenni, tisztelt szenátorok, és ők hárman ugyanezen mentek át, még fiatalabb korban. Minden nap az életüket kockáztatják a társadalomért, dolgoznak, és bármelyik nap azt követelhetik tőlük, hogy ők maguk is gyereket szüljenek, és valahogy mégis van pofájuk ahhoz, hogy ne kezeljék őket felnőttként? Ez már nem az a paradicsom, amelyet elveszítettek a Szakadással, és már épp ideje, hogy ezt tudomásul vegyék!

Kira tágra nyílt szemmel hallgatta. Ez az, Haru, mondd meg nekik! Isolde felé hajolt.

– Ezzel kivívja a tiszteletüket.

– A saját maga számára igen – suttogta Isolde. – Nektek viszont ez valójában nagyon rossz. Felnőttként állít be titeket, amivel azt akarja elérni, hogy felnőttek közös összeesküvéseként kezeljék az ügyet, ahelyett hogy egy felnőtt vezetett volna egy kiskorúakból álló csoportot. Ha azt hinnék, hogy ő találta ki az egészet, súlyosabb ítéletet kapna. Nem akar miattatok úgy keményebb elbírálásban részesülni, mint Jayden Yoon miatt.

– De hisz ez... – Kira a homlokát ráncolta, és hol Harura, hol a szenátorokra nézett. – De hiszen olyan nemesen hangzott, amit mondott!

– Remekül csinálta – mondta Isolde. – Egy ilyen számító, agyafúrt alaknak nem az építkezéseken lenne a helye.

– Ám legyen – mondta Hobb szenátor. – Kira Walker, óhajtja, hogy felnőttként kezelje ez a bíróság?

A fenébe. Köszi szépen, Haru. Kira lassan felállt, és kihúzta magát.

– Saját magam hoztam meg a döntéseimet, szenátor úr. Tisztában voltam minden kockázattal.

– Olyan biztosan állítja mindezeket – szólt közbe dr. Skousen. – Mondja, Kira, mi volt a terve a Részlegessel, miután elfogta? Hogyan gondolta megfékezni a továbbiakban? Milyen módon kezelte volna az újabb fertőzés veszélyét?

– Én egyáltalán nem terveztem idehozni, uram. Az a maguk ötlete volt. – Egy pillanatra elhallgatott, látta, hogy dr. Skousen homloka elborul a méregtől, és nem tudta, nem ment-e túl messze. Mielőtt folytatta volna, a Részlegesre nézett, az pedig sötéten nézett vissza rá. Kira próbált nem belegondolni, hogy milyen könnyen tudna kiszabadulni a béklyóiból. – Le akartam vágni a kezét, és a terepen akartam megvizsgálni a Brooklynba magunkkal vitt medikomppal. Addig nem volt semmilyen veszély, amíg...

– Semmilyen veszély? – csattant fel dr. Skousen. – És mi van azzal a három férfival, akik a folyón túl az életüket vesztették? És mi van azzal a két ivarérett nővel, akik majdnem meghaltak velük együtt? Maga, aki a szülészeten dolgozik, igazán megértheti, miért kell védelmezni minden egyes lehetséges terhességet!

– Engedelmével, doktor úr – Kira érezte, hogy az arcát elönti a forró düh –, azt kértük, hogy felnőttként kezeljenek, nem pedig tehenekként.

Az orvos döbbenten nézett rá. Kira a fogát csikorgatva igyekezett a lehető legnyugodtabbnak mutatkozni. Miket mondok én itt?

– Ha azt óhajtja, hogy felnőttként kezeljük, javaslom, hogy tartsa féken a nyelvét – mondta Delarosa szenátor.

– Igenis, szenátor asszony.

– Elmesélné, a rend kedvéért, hogy milyen eredményre számított a Részleges szövetmintájának a tanulmányozásával?

Kira dr. Skousenre pillantott. Vajon mennyit mondott már el nekik a férfi?

– Évek óta tanulmányozzuk az RM-et, de még mindig nem tudjuk, hogyan működik. Minden, aminek hatással kellene lenni ellene, hatástalan, minden, aminek meg kellene védenie minket tőle, képtelen rá. Zsákutcába jutottunk, és új irányra van szükségünk. Meggyőződésem, hogy ha az immunitást a Részlegesek szemszögéből nézzük, nem annak a szerencsés mutációnak a szemszögéből, amelynek köszönhetően nálunk nem alakulnak ki a tünetei, hanem annak a megtervezett rezisztenciának a szemszögéből, amely őket teljes mértékben immúnissá teszi, akkor megtalálhatjuk a keresett gyógymódot.

Weist szenátor összevonta a szemöldökét.

– És úgy gondolta, ennek az a legjobb módja, ha sikítva beszalad az ellenséges terület közepére, minden tervezés és támogatás nélkül?

– Dr. Skousentől kértem támogatást – válaszolta Kira. – Ő világossá tette, hogy nem kapok segítséget a Szenátustól.

– Világossá tettem, hogy semmilyen körülmények között nem szabad megpróbálnia! – üvöltötte Skousen, és nagyot csapott az asztalra.

– Terhes a barátnőm – folytatta Kira. – Haru felesége, Jayden testvére. Ha azt tettük volna, amit maga mondott, az a kisbaba meghalna, ugyanúgy, ahogy az összes többi csecsemő, akit maguknak tizenegy éven át nem sikerült megmenteniük. Nem azért tanultam orvosnak, hogy végignézzem, ahogy emberek meghalnak.

– Az indítékai tiszteletre méltók – mondta Kessler szenátor –, de a cselekedeteik ostobák és felelőtlenek voltak. Nem hinném, hogy ezt bárki is vitatná. – Kira felnézett rá, és ismét meglátta, ahogy mindig, milyen meglepően hasonlítanak egymásra Xochival. Nem a kinézetükben, persze, hanem a kiállásukban: még ha fogadott gyereke volt is, Xochira felnőttként átragadt Kessler szenátor konok, szenvedélyes hitbuzgósága. – Vannak törvényeink az ostoba és felelőtlen módon cselekedők megregulázására – folytatta –, és vannak bíróságaink, amelyek végre is hajtják ezeket a törvényeket. Őszintén szólva úgy gondolom, hogy ezeknek a bűnözőknek a jelenléte csak vesztegeti a Szenátus idejét, küldjük őket át a bíróság bűnügyi tanácsára, és legyen ezzel vége. Ami viszont ezt illeti... – A Részleges felé intett. – Ez itt egy meghallgatás, és én ezt szeretném kihallgatni.

– Vannak törvényeink, ez igaz – mondta Hobb szenátor –, de azt hiszem, eléggé nyilvánvaló, hogy ez egy különleges eset...

Kessler szenátor Kirára szegezte a szemét, aki igyekezett a lehető legnagyobb méltósággal és elszántsággal állni a tekintetét.

– Indítványozom, hogy ezt a bűnügyet utaljuk át a megfelelő bíróság hatáskörébe – fordult Kessler Hobb felé –, és foglalkozzunk a valódi problémával.

– Támogatom – mondta Skousen.

– Én pedig ellenzem – mondta Delarosa. – A Részleges jelenléte Long Islanden, vagy pláne itt, East Meadow-ban a legmagasabb szintű titok, nem engedhetjük, hogy bárki is értesüljön róla, és főleg nem egy feltáró bíróság. Beszélünk a Részlegessel, és utána eldöntjük, mit tegyünk a vádlottakkal.

– Támogatom – mondta Weist.

– Nincs ellenvetésem – zárta le Hobb.

Kessler egy pillanatig rideg tekintettel kivárt, majd bólintott.

Hobb szenátor intett Kirának és Harunak, hogy üljenek le, majd a Részleges felé fordult.

– Nos, magáé a szó. Van valami mondanivalója?

A Részleges nem szólt semmit.

– Mit kerestek Manhattanben? – kérdezte Delarosa. Kicsit várt, de a Részleges nem reagált. A nő kivárt még egy kicsit, majd ismét megszólalt. – Egy fegyveres akciócsoport tagjaként ideiglenes tábort vertek fel pár mérföldnyire a határunktól. Mi volt a küldetésük?

A Részleges meg sem mukkant.

– Miért most? – folytatta Delarosa a kérdezősködést. – Hat hónapi brutális lázadás és tizenegy évnyi totális távollét után miért vannak megint itt?

– Egyszerűen csak öljük meg – mondta Weist szenátor. – Eleve nem lett volna szabad idehozni.

– Tanulmányozzuk! – szólalt meg hirtelen Kira. Felállt, érezte, megint őt nézi mindenki. Ez volt az utolsó esélye. Ha a Részleges nem hajlandó beszélni, nincs többé ok, amiért életben tartsák. Perceken belül meghal. Be kellett láttatnia velük, meg kellett győznie őket, ne dobják el ezt a lehetőséget. – Egyedül nekivágni butaság volt, és millióféleképpen sülhetett volna el rosszul az egész, és nyilván egy csomó tekintetben így is történt, de nézzenek ide: itt áll egy élő Részleges, akit tanulmányozhatnánk! Büntessenek meg minket, akár öljenek is meg, ha azt akarják, de kérem, valaki használja ki ezt a lehetőséget, és tanulmányozza ezt a lényt! Ha tévedtem, hát tévedtem, annyi baj legyen, már úgyis megtörtént a kár. De ha igazam van, meg tudjuk gyógyítani az RM-et, és végre elkezdhetjük ismét talpra állítani a társadalmunkat! Ha nincs többé RM, nincs Remény törvény, nincs Hang vagy bármilyen fegyveres lázadás, csak egy egységes társadalom, amelynek van esélye a jövőre!

A szenátorok egy pillanatig csak bámultak, majd Delarosa összehívta őket, és egymáshoz közel hajolva halkan suttogni kezdtek. Kira hegyezte a fülét, de nem hallott semmit. Időről időre valamelyikük a Részlegesre vetett egy pillantást.

– Ez jó volt – súgta oda Isolde. – Remélem, bejön. De közben állandóan rád bámultak, és ez idegesít.

– Várjunk csak – mondta Kira. – Rám bámultak? Azt hittem, hogy a Részlegest nézték!

– Időnként igen – válaszolta Isolde –, de többnyire téged. Nem tudom, hogy ez mit jelent.

A szenátorok még egy percig tanácskoztak, és Kira most már látta, hogy valóban, a lopott pillantások a Részleges mellett egyenesen őrá irányultak. Idegesen nyelt, azon gondolkozott, hogy milyen büntetést szabnak ki rá. Végül csendben hátradőlt, pont akkor, amikor Hobb szenátor felállt.

– A Szenátus meghozta a döntését – kezdett bele. – Meggyőződtünk a tanulmányozás szükségességéről: a Részlegesek immúnisak az RM-re, és ha felfedezzük ennek az immunitásnak a titkát, végre képesek lehetünk megtalálni a gyógymódot. A Részleges teste rejtheti a túlélésünk kulcsát, és látszólag nem jelent azonnali veszélyt, ha lekötözve és szedálva tartjuk. – Dr. Skousenre nézett, kihúzta magát, erős, tiszta hangon beszélt. – Átszállíttatjuk a Részlegest a kórház egy biztonságos részébe, titokban és állandó őrizet mellett, ahol minden részletre kiterjedően lehet tanulmányozni és kielemezni. Öt nap után elpusztítjuk, és megszabadulunk tőle. Ami pedig a tanulmányozást illeti, maga fogja vezetni, Ms. Walker. – Kirára nézett, aki túlságosan is megdöbbent ahhoz, hogy olvasni tudott volna az arckifejezéséből. – Öt napja van. Használja fel jól.

Kira hadarni kezdett, próbálta feldolgozni az információt.

– Azt akarják mondani, nem vagyok letartóztatva, vagy... hogy odaadják nekem a testét? Hagyják, hogy elvégezzem a vizsgálatokat?

– Nem csak a testét – mondta dr. Skousen. – Több eredményre jut, ha még él.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

– Én ezt nem értem – mondta Xochi. – Anyám gyűlöli a Részlegeseket! Puszta kézzel megölte volna, ha közelebb engedik hozzá. Miért akarják életben tartani?

– Csendesebben – szólt rá Kira. Ismét kipillantott az ablakon, átkukucskálva a redőny résén. – Ha bárki is meghallana, vagy ha egyáltalán megtudnák, hogy elárultam neked, abból oltári nagy botrány lenne.

– Mkele biztos megpróbálja kivallatni – mondta Jayden.

Haruval együtt másnap reggel kellett megkezdeniük a kényszermunkát, de a Szenátus éjszakára elengedte őket, hogy összeszedjék a holmijukat. Haru otthon volt Madisonnal, de Jayden átment Nanditához. Nandita újabb fűgyűjtögető kirándulásra indult, és Kira beleborzongott, hogyan fogja ezt az egészet megmagyarázni neki, amikor visszatér. Azoktól elviselte a sértegetést, akiket utált, de attól mindig összetört, ha olyan valakinek okozott csalódást, akit szeretett. Már a gondolattól gyűlni kezdtek a könnyei, erőt vett magán, hogy másra gondoljon.

– Azt hiszem, megfeledkeztek egy kulcsfontosságú tényről – szólt közbe Isolde. – Úgy tűnik, a Részlegesek rohadt jó pasik. Ha ezt elmondjátok nekem, mielőtt elmentek, én is veletek tartottam volna Manhattanbe.

– Ugyan már, Isolde, ez undorító – fintorgott Kira.

– Te is láttad, ahogy én – mondta Isolde. – Ez a lény egy valóságos Adonisz. Tegyél meg valamit a kedvemért: ha öt napot egyedül töltesz ezzel a genetikai tökéllyel, próbáld meg közelebbről is megnézni. A kedvemért.

– Még csak nem is ember – mondta Jayden.

– Milyen értelemben? – cukkolta tovább Isolde. – Minden része megvan a megfelelő helyen. Ha a ParaGennek ez volt a célja, amikor belevágtak a mesterséges emberek gyártásába, még szomorúbb, hogy bediliztek, és megpróbáltak végezni velünk.

– Ez a kihallgatás semmiség volt. – Jayden végre eldöntötte, hogy nem ül fel az ugratásnak. – Gyermeteg játszadozás. Ma este elviszik valami föld alatti bunkerbe, megkínozzák, és kiszednek belőle mindent, amit csak lehet. Egy éjszaka egy hangszigetelt teremben néhány hálózati katonával majd elveszi a kedvét az ellenállástól.

– Hmm, most már aztán tényleg beindultam – mondta Isolde.

– Fogd be – szólt rá Jayden, mire Xochi felnevetett.

– De miért akarják, hogy én vezessem a vizsgálatot? – tűnődött el Kira. – Vannak nálam tapasztaltabb kutatók, ügyesebb technikusok, és...

– Tudom – mondta Xochi. – Bárki alkalmasabb lenne erre a kórházban, mint te. Már elnézést.

– Nincs miért. Én is pont ugyanezt gondolom.

– Így van. Úgyhogy tedd fel magadnak ezt a kérdést: miért a legfiatalabb diákra bíznak egy ilyen fontos feladatot, hacsak nem azt akarják ezzel garantálni, hogy félre fog sikerülni a dolog? Vagy bűnbaknak akarják használni, amikor pofára esnek?

– Biztos van ennél jobb ok is rá. – De a lelke mélyén Kira nem volt ebben annyira biztos. Ismét kinézett az ablakon, a sötét utcát pásztázta a szemével. Semmi.

– Nem hinném, hogy eljönne – mondta Xochi.

Kira hirtelen fordult meg.

– Hogy? Nem, én csak a fákat néztem. Meg végre egy olyan utcát, ami nincs tele párducokkal és mérges szömörcével.

– A határon túl nagyon más volt a világ – bólintott Jayden. – Le sem tudnám írni.

– Mert ott nincsenek emberek – mondta Isolde. – Manhattan jóval korábban elvadult, mint Long Island, mert senki sem ijeszti el az állatokat, és nem tapossa el a növényeket.

Jayden megengedett magának egy kis nevetést.

– Negyvenezer ember van Long Islanden. Korábban milliók voltak. Néha úgy érzem, a szigetnek fel sem tűnik, hogy itt vagyunk.

– Nemcsak Manhattanben volt így, hanem mindenhol – mondta Kira. – Láttunk egy párducot Brooklynban. Láttunk egy antilopkölyköt, egy apró kis antilopot, alig lehetett két hónapos. Egy napon majd mind elgondolkodnak, hogy hová tűnhetett az a sok furcsa, kétlábú állat, aztán isznak egy kortyot a folyóból, felnéznek a felhőkre, és elfelejtik, hogy valaha is az eszükbe jutottunk. Az élet megy tovább. Nincs miért még csak búcsúüzenetet sem hagyni magunk után, mert soha senki nem lesz többé, aki el tudná olvasni.

– Valaki depressziós közülünk – állapította meg Jayden.

Xochi belecsípett a karjába.

– Kér még valaki házi készítésű sült krumplit?

– Ó, igen, én, én – ült fel Isolde. – Felejtsd el a faj kipusztulását, én aznap halok meg, amikor elfogy a növényolaj.

Xochi körbeadta a tányért, majd felállt.

– Már halálra unom az „Antonio barmicvójá”-t. Kívánságműsor?

– Phineas – javasolta Kira. – Nem is, Nissyen. Ő mindig felvidít.

Xochi átválogatta a zenelejátszós kosarat, és közben gyorsan a generátorra pillantott, hogy van-e még benne áram. Isolde beleharapott a krumpliba, és a maradékkal a kezében Kirára bökött, tele szájjal beszélve.

– Szerintem csak be vagy tojva – mondta. – Most viccen kívül, ez az izé majdnem megölt téged a terepen, és most vele kell dolgoznod.

– Nem „vele”.

– Ott kell lenned vele egy teremben. Érted, hogy gondolom.

– Ijesztő.

– Szerintem meg te vagy az ijesztő – mondta Xochi. Bedugta a zenelejátszót (Nissyennek Lisától), és a háttérben beindult a bugyogó techno. Leült Isolde mellé. – Te vagy a legelegánsabb mindannyiunk között, és úgy hadonászol itt a sült krumplival, mint egy kültelki utcai árus.

– Talán egy kicsit berúgtam – mondta Isolde elkomolyodva. Xochira mutatott a félig megrágott hasábbal, és felhúzta az egyik szemöldökét. – Hobb szenátor adott egy kis pezsgőt.

– Hűha! – mondta Xochi.

– Talán mert jobban sikerült a meghallgatás, mint várta? – Isolde megvonta a vállát. – Csak nem mondtam nemet.

– De nem kapták meg, amit akartak – mondta Kira, kicsit jobban felülve. – Négy buta kölyök rákényszerítette őket arra, hogy... – Elharapta a mondatot. – Hacsak nem ezt akarták már eleve.

– Élve akarták? – kérdezte Jayden. – Azt akarták, hogy megvizsgáld?

– Nem tudom – mondta Kira. – Nem értek semmit ebből az egészből. – Kinézett az ablakon. – Még mindig semmit.

– De azért nem gyanús ez egy kicsit? – kérdezte Xochi. – Ha a Szenátus ebben fondorlatoskodik valamit, vajon hány olyan dolgot csinál, amiről nem is tudunk?

– Neked üldözési mániád van – intette le Jayden. – Mégis, milyen szörnyű összeesküvéseket szőnek szerinted?

– Rejtegetnek egy Részlegest a városon belül – válaszolta Xochi.

– Ha ezt képesek megtenni, miért ne lennének képesek másra is?

Csend ült a szobára.

– Támadások a tanyák ellen – folytatta Xochi. – Az éjszaka közepén eltűnő emberek, akiket azzal vádolnak, hogy a Hanghoz tartoznak. Mindezeket elfogadjuk, mert azt hisszük, hogy tudjuk, mi az okuk, de mi van, ha mégsem? Mi van, ha ezek az okok egyszerűen hazugságok?

– Közel egy éve vagyok Hobb szenátor asszisztense – vágott közbe Isolde –, és esküszöm, hogy nem tudok semmilyen veszedelmes államtitkokról.

– Egy olyan csoport becsületét véded, amelyről első kézből tudod, hogy most éppen hazudik East Meadow népének – erősködött Xochi.

– És túl jól csinálják ahhoz, hogy ez lenne az első alkalom. Az egészben csak az a meglepő, hogy bármelyikőtök is képes meglepődni rajta.

– Azt hiszem, Xochinak igaza van – mondta Kira. Úgy érezte, mintha valami sötét verem nyílna meg a gyomrában, ami egyre csak mélyül, ahogy végiggondolja Xochi érvelését.

– Miért támadod ennyire vehemensen őket? – kérdezte Jayden. – Nézd, Xochi, tudom, hogy az anyád egy dög, de nem azonos az egész Szenátussal. És mi van a Védelmi Hálózattal? Olyan emberekről beszélsz, akik megvédenek minket, akik gondoskodnak a biztonságunkról, akik a határok mentén meghalnak azért, hogy te itt nyugodtan elüldögélhess a feliratos zenelejátszóiddal és a különleges kajáiddal, és azon siránkozhass, hogy elnyomnak téged.

– A saját fiaskótokat leszámítva, mikor halt meg utoljára katona valódi harcban? – kérdezte Xochi szenvedélyesen.

– Tavaly, amikor a Hang kifosztotta a hamptoni tanyákat.

– És honnan tudjuk, hogy a Hang volt az? – feszegette Xochi.

– Miért hazudnának nekünk?

– Honnan tudjuk, hogy nem csak egy elégedetlen farmer volt, aki nem volt hajlandó beküldeni a kvótáját, ezért a Long Island-i Francos Védelmi Hálózat odament megdolgozni egy kicsit?

– Miért hazudnának nekünk? – kérdezte Jayden ismét.

– Mert ezzel tartanak minket kordában! – kiáltotta Xochi. – Nézd, mi mindent kell elviselnünk! Fegyveres katonák az utcán, motozások a piacon, akár jössz, akár mész, és már elkezdték a házakat is átkutatni. A Szenátus azt mondja, ugorj, és mi pedig azt kérdezzük, milyen magasra tetszik parancsolni, mert meggyőztek bennünket arról, hogy különben a Hang megöl minket. A srácaink háborúba mennek, a csajok terhesek lesznek, és mindig mindent megteszünk, amit csak akarnak, de mégsem változik semmi. Soha semmi nem lesz jobb. Tudod, miért? Mert ha jobb lenne, akkor nem kellene rájuk hallgatnunk!

Kira hol egyik, hol másik barátjára pislantott, megdöbbentette ez a kirohanás. Láthatólag a többieket is ugyanolyan sokként érte.

Jayden morogva felállt.

– Neked elment az eszed – mondta, és azzal az ajtóhoz ment. – Van nekem jobb dolgom is, mint hogy ilyesmikre vesztegessem.

– Marha – motyogta Xochi, és kirohant a konyhába.

Kira Isolde-ra nézett, az meg vissza rá, tágra kerekedő, meghökkent szemekkel.

– Nem gonoszok – mondta Isolde. – Minden nap együtt dolgozom velük. Emberek, egész egyszerűen. Hobb igazán minden tőle telhetőt megtesz. – Kis szünet után folytatta. – Holnap legyen nálad fegyver. Fogalmunk sincs, mennyire erősek a Részlegesek, és egyáltalán mire képesek. Van pisztolyod?

Kira megrázta a fejét.

– Inkább puskás típus vagyok, de csak itthon. A laboron belül nem lenne valami hasznos.

– Odaadom neked az enyémet – mondta Isolde. – A városházán csak úgy rajzanak a katonák, téged viszont kineveztek egy szuperintelligens ragadozó állatkerti gondozójává. Nagyobb szükséged lesz rá, mint nekem.

Kira az üres utcára nézett az ablakon át.

– Hát, akkor akár el is mehetünk érte – mondta halkan. – Ez a buli amúgy is kifújt. – Kiment Isolde-dal együtt, megállt a verandán, és másodperceken át várt, mielőtt elindult.

Marcus nem jött el.

Dr. Skousen végigvezette Kirát egy hosszú folyosón.

– Ez valamikor karanténként szolgált – mutatott rá a súlyos acélajtóra a folyosó végén. – Már évek óta nem használtuk ilyen célra, sőt valójában semmire sem. A személyzet egész éjjel takarította. Attól tartok, nem minden zár olyan erős, mint szeretnénk, de a kármentőink túlórázva keresnek újabb orvosi raktárakat és kórházakat meg klinikákat, bármit, ahol megfelelő szigetelőanyagot találunk az ajtókhoz és az ablakhoz. Egyelőre ez elég biztonságot nyújt.

És ide leszek én bezárva egy Részlegessel, gondolta Kira. Magához szorította a fioláit, a noteszeit és a többi felszerelését, és igyekezett nem leejteni semmit, ahogy próbálta tartani Skousen fürge tempóját.

Skousen halkabbra vette a hangját, suttogva kanyarodott be az utolsó sarkon.

– Egész éjjel kutattuk, hogy van-e nála bármi, amit fegyverként használhat, lemostuk, megmértük a súlyát, minden olyasmit megcsináltunk, amihez muszáj volt szabadon engedni. Most viszont le van szíjazva, és csak magára vár.

Elértek az ajtóhoz, egy két méter magas acélakadályhoz, amelynek mindkét oldalán egy-egy sisakot és testpáncélt viselő katona állt. Az egyikük Shaylon Brown volt, akivel az asharokeni kármentő akciónál találkozott. Rámosolygott Kirára, majd megfordult, és kinyitotta a zárat. Kira Skousenre nézett, miközben szorosan fogta ingatag kis felszerelését.

– Még más, amiről tudnom kell?

– Derítsen ki róla mindent, amit csak lehet – mondta Skousen komoran. – Nem akartam, hogy ez legyen, és még mindig azt gondolom, hogy ostobaság volt megpróbálni, de... most, hogy itt van, ez egy egyedi lehetőség, és őszintén szólva nem tudom, meddig engedi a többi szenátor, ötnapos ígéret ide vagy oda. Mindent közvetlenül nekem jelentsen, főleg, ha bármi... vészjóslót találna.

Pánikra aztán végképp semmi szükség.

– Világos – mondta Kira. – Hát akkor... – Az ajtó felé fordult, vett egy mély levegőt, és elment a katonák mellett. – Köszi, hogy vigyáznak rám, srácok. Ha kellek, odabent leszek bezárva a szörnyeteggel.

A bejárat egy rövid, világos színű, rugalmas műanyagcső volt, a padlóból egy rácson át halk elektromos zümmögés hallatszott – az elektromágneses rács a cipőjéről volt hivatott eltávolítani az idegen részecskéket. Pont akkor nézett fel a légfúvókákra, amikor arcon lőtte egy mesterséges forgószél, tisztára söpörte, és lerántotta a port, a hajszálakat és minden más szennyező anyagot az elektromos rácshoz. Sikerült megfognia a fiolákat és az iratokat, és amikor a szél leállt, továbbment előre, be magába a terembe.

A Részleges egy műtőasztalon feküdt a terem közepén. Szorosan le volt kötve vastag bőrszíjakkal, az asztal pedig a padlóhoz volt csavarozva. A lény ébren volt, a szeme élénken figyelte Kirát, ahogy az belépett az átalakított terembe. A fal mentén pultok, medikompok és más szerkezetek húzódtak végig, minden tiszta, minden jól megvilágítva. Kira érezte a csípőjénél Isolde félautomata pisztolyát.

Még soha nem rettegett ennyire.

Egy ideig csak állt, nem szólt semmit, majd odament a túlsó falhoz, és lepakolt az egyik pultra. A mintáknak szánt fiolák elgurultak, összeszedte és egyenként feltette őket egy műanyag keretbe. Nyelt egyet, a keretet bámulta, majd erőt vett magán, hogy megforduljon és szembenézzen a Részlegessel. Nem volt semmi – csak egy férfi, sőt még csak egy tinédzser, egyedül és lekötözve. Kira szembenézett már vele és másokkal is, alig pár napja, méghozzá sokkal rosszabb körülmények között. Ám itt mégis minden másnak érződött, mintha nem lenne semmi a helyén. Egy Részleges a vadonban ellenség, és Kira tudta, hogyan gondoljon rá, de itt, East Meadow-ban, vele egy teremben...

A szeme sarkával elkapott egy fényvillanást, és megfordulva látta a sarokba felszerelt kis kamera lencséjét. Nyilvánvalóan új volt, és nem odaillő, erős csavarokkal rögzítették az egész szerkezetet a fapulthoz. Körbenézett, és még öt hasonló kamerát látott, minden sarokban egyet, kettőt pedig magasabban, a Részleges asztalára és Kira munkaállomására irányítva. Mkele szereltethette fel ezeket, gondolta, és az idegessége részben elszállt attól a tudattól, hogy a katonáival együtt állandóan figyeli. Ha a Részleges bármivel is próbálkozna, rögtön észlelik és reagálnak rá.

Kira szusszant egyet, nem is vette észre, hogy eddig visszatartotta a légzését. Nem tudta eldönteni, hogy az a tény, hogy Mkele megfigyeli, nagyobb vagy kisebb biztonságérzettel tölti el. A lekötözött Részleges mellett az ablakhoz ment.

A második emeleten volt, ahonnan egy magas fasoron át egy széles parkolóra látott ki, tele rozsdásodó kocsikkal. A város parkolóinak a többsége üres volt – a helyi éttermek nem bonyolítottak le valami nagy forgalmat, miközben szétesett körülöttük az egész civilizáció –, de a kórház rogyásig megtelt tizenegy évvel ezelőtt, és az autók kísérteties mementóként ott maradtak.

Vérmintát kell vennem, mondogatta magában Kira, igyekezett visszazökkenteni magát a feladatára. Vérmintát és szövetmintát. Ha elmentem egy háborús övezet kellős közepére, hogy levágjam egy ellenséges katona kezét, akkor képes leszek biopsziát végezni egy tőlem két méterre lekötözött lényen.

Odalépett a magával hozott mintafiolákhoz – a Marcustól levett vérmintához. Az RM tanulmányozására tett kísérlet emlékei, Manhattan előtt, a Részleges és minden más előtt. Azelőtt, hogy Marcus nem jött el. Még nála volt az összes jegyzet a vérről, a teljes leírások a vérlemezkék és a fehérvérsejtek számáról, a glukózról, az elektrolitekről, a kalciumszintről, és a vírusszerkezetek hatalmas, rémisztő tömegéről. Minden ember hordozó volt, a saját gyerekeit mérgezte jóval a Részlegesek eltűnése után is. Vajon a Részlegesek is hordozók? Nem lesz semmi haszna ennek az egész katasztrófának?

Mélyeket lélegzett, letörölte az arcát, és a Részleges felé fordult. Most nem egy arctalan lény volt, fekete rostéllyal, hanem egy ember, egy fiú, nála alig idősebb, az asztalhoz kötözve, és szinte teljesen lemeztelenítve. Ing nélkül látszott, hogy a teste jó karban van és izmos, nem úgy domborodik, mint egy testépítőé, hanem egyszerűen csak fitt, erős, karcsú, sportos. Genetikai tökély, ahogy Isolde mondaná. Kira próbálta felidézni a manhattani kézitusa hevét, próbálta elképzelni magát, ahogy levágja a Részleges kezét a vizsgálatokhoz. Barna volt a szeme, mint az övé. Nyugodtan nézett vissza rá.

Dr. Skousen azt mondta, hogy lemosdatták a Részlegest, de jobban megnézve Kira észrevette, hogy az arca és a feje környékén valamiféle pöttyök vannak. Közelebb lépett, hogy jobban lássa, majd még közelebb, és az arcára meredt. Megszáradt, fekete vérpöttyök futottak körbe a szájánál és a szeménél, egészen a füle túloldaláig. Odanyúlt, hogy elsimítsa a haját, de félúton megállt a keze, és visszahullott az oldalához.

– Jól látom, hogy megverték?

A Részleges nem szólt semmit, csak figyelte a sötét szemével. Kira érezte a belőle áradó haragot, mint a vaskemencéből hullámokban kitörő hőt. Erőt vett magán, megint odanyúlt, de ezúttal a Részleges hirtelen felé fordult, rángatni kezdet a fejét, és a szíjait feszegette.

Kira önkéntelenül hátraugrott, a szíve sebesen vert, és a pisztolyáért nyúlt. Nem vette elő, csak megtapogatta, biztonságérzetet merített hideg keménységéből. Nyugalmat erőltetve magára, ismét előrelépett, és kihúzta magát. Egy pillanattal később mégis elővette a pisztolyát, és megmutatta a Részlegesnek.

– Tagja voltam a csoportnak, amely elfogta – mondta. – Nem akarom fenyegetni, csak közlöm, hogy mennyire komolyan veszem a dolgot. Öt napon át leszünk együtt, és ha harccal akarja eltölteni ezt az időt, teljesen fel vagyok rá készülve.

A Részleges hideg és kemény szeme rámeredt, mintha tanulmányozná, mintha keresne rajta valami fogást, valami rést a védelmén, amelyet kihasználhatna...

...ám a hideg szemek mögött rémület lakozott. Kira látta rajta, hogy soha nem volt még ennyire megijedve. Hátralépett, és próbálta az ő szemszögéből nézni a dolgot: egyedül volt, hadifogságban, megverték, leláncolták és egy műtőasztalhoz szíjazták, most pedig valaki pisztolyt szegez rá.

Kira a kezében tartott pisztolyra nézett, és eltette.

– Ha esetleg nem vette volna észre, itt mindenki halálra van rémülve magától. Nem tudjuk, hogy mire képes, és hogy működik. Akár egy két lábon járó biológiai fegyver is lehet.

Elhallgatott, várt, de a fogoly nem szólt semmit. Intett neki, de még mindig semmi. Sóhajtott. Nem tudta volna megmondani, mit várt tőle.

A Részleges meredten nézte, amitől Kira kényelmetlenül érezte magát, mint egy befőttes üvegbe zárt bogár. Most akkor valójában ki is tanulmányoz kit?

– Hát jó – mondta. – Ha nem akar beszélni, legyen. Gondolom, én sem beszélnék a maga helyében, de lehet, képtelen lennék megállni. Az emberek társasági lények, szeretünk kommunikálni, hogy érezzük...

– Túl sokat beszél.

Kira elhallgatott és a szemét meresztette. A Részleges hangja száraz és rekedt volt a több napi hallgatástól – lehet, hogy egy szót sem ejtett ki a száján, amióta elfogták, már több mint ötven órája. A lány nem is volt benne biztos, hogy jól hallotta-e. Az első emberi lény vagyok, aki kommunikál egy másik fajjal tizenegy éve, és az azt mondja nekem, hogy fogjam be. Az első megdöbbenés elmúltával majdnem elnevette magát.

– Jogos meglátás – bólintott. – De először hadd magyarázzam el, hogy mit fogok csinálni. A vizsgálatok nagy része érzékelőkkel, kontaktus nélkül történik, a szervei megtekintésével, olyan... – A Részleges becsukta a szemét, jelezve, hogy nem figyel. – Jó, akkor hagyjuk az orvosi magyarázatokat. – Kira az egyik oldalsó pulthoz lépett, kotorászott a fiókokban, és amikor visszatért, egy steril kémcsövet és néhány apró műszert tartott a kezében. – Azért figyelmeztetnem kell, hogy ez a bökés kicsit fájni fog az ujjának, semmi borzasztó, csak egy két milliméteres kiugró tű. Hagyja, hogy hozzáférjek az ujjához, vagy megint harcolni akar?

A Részleges kinyitotta a szemét, meglátta a tűt, és Kira arcára nézett. Egy hosszúnak tűnő másodperc után kinyitotta az öklét, és kinyújtana az ujjait.

– Köszönöm. – Rárázott pár csepp etanolt egy vattagolyóra, és letörölte vele a lény mutatóujját. A keze kemény és meleg volt. A tolómechanikás szúrótű nagyjából akkora volt és úgy nézett ki, mint egy fogselyemtartó. Kira az ujja begyéhez nyomta.

– Készüljön fel.

A Részleges szinte meg sem rezzent. A tű benyomult az ujjbegyébe, Kira pedig azonnal kirántotta, és a sebhez illesztett egy vékony kémcsövet. Lassan megtelt vérrel, lassabban a szokásosnál, mire Kira megnyomta az ujjat, hogy jöjjön még belőle. A folyás már azelőtt megállt, hogy megtelt volna a kémcső.

– Alacsony lehet a vérnyomása – jegyezte meg, miközben a homlokát ráncolva lezárta a kémcsövet. – Általában két fiolát is meg tudok tölteni egyetlen ujjból. Hacsak... – Közelebb hajolt, figyelte a vért a kémcsőben, ahogy már kezdett alvadni. Visszanézett a Részleges ujjára, finoman megpiszkálta a lyukat. Már el is kezdett begyógyulni. – Ez hihetetlen – suttogta Kira. Felemelte a szeméhez a kémcsövet. A vér rozsdabarnává vált, szilárdulni kezdett, míg aztán mindkét végén le nem zárta két vékony kéreg.

A Részlegesre nézett, de az nem szólt semmit.

Kira első gondolata az volt, hogy még egyszer megszúrja, ezúttal mélyebben, de szinte ugyanilyen gyorsan vissza is riadt az ötlettől. Nem azért van itt, hogy kínozza, és bármennyire gyorsan is gyógyul a fogoly, azért érzi a fájdalmat, ezt eléggé bebizonyította, hogy megrándult a tűszúrástól. Kirának nem volt elég erős a gyomra ahhoz, hogy csak a reakcióinak a vizsgálata kedvéért ejtsen sebet rajta.

Pedig... nem pont ezt akarta a Szenátus? Nem ezért volt itt? Nem fogja késekkel szabdalni, de azt mondták, hogy tanulmányozza a Részlegest, és ha az RM elleni rezisztencia alapja egy erős önregeneráló rendszer, akkor meg kell ismernie ennek az öngyógyító képességnek a határait, és ki kell derítenie, hogyan tudnák ezt a saját céljaikra használni, amennyiben ez egyáltalán lehetséges. Ha máshol nem találja meg rá a választ, akkor itt kell keresnie.

Kibírna egy pisztolylövést? Mi történne a golyóval? Kira zsigerei harcra keltek a tudományos kíváncsiságával. Megrázta a fejét, és letette a bevarasodott kémcsőt.

– Nem fogom megkínozni – jelentette ki, miközben visszament a fiókhoz, és elővett egy kis műanyag fecskendőt és egy rövid, hegyes tűt. – De muszáj vennem másik vérmintát. A medikompnak folyékony vérre van szüksége ahhoz, hogy megmutassa, mi történik odabent, ha tehát a maga vére azonnal megalvad, ha levegő éri, a lehető leghosszabb időre ki kell iktatnunk a levegőt az egyenletből. – Rászerelte a tűt a fecskendőre, keresett egy sós oldatot tartalmazó kémcsövet, addig szívta fel és spriccelte ki belőle a folyadékot, amíg biztos nem volt benne, hogy a belső tér teljesen légmentessé vált.

Letörölte a Részleges könyökénél a vénát, és fölé tartotta a tűt. – Készüljön fel egy újabb szúrásra.

Ezúttal meg sem rezzent a fogoly. Kira egy köbcentiméter vért vett tőle, majd készült rátenni egy vattagolyót a karján lévő lyukra, de gyorsan észrevette, hogy természetesen máris begyógyult. Kicsit butának érezte magát, és elfordult, az egész fecskendőt tűvel és mindennel együtt behelyezte a medikompba. A vér még cseppfolyós volt. Levette a kesztyűjét, és elkezdte bökdösni a képernyőt, előhívta a vérvizsgálatokat, a májképeket és minden mást, ami csak eszébe jutott, kiváltva a „teljes vérvizsgálat” parancsot, amely a legutóbb azonosította a vírust Marcusnál. Rábökött az igenre, és várt, szinte visszatartva a lélegzetét, amíg a medikomp kielemezte a vért.

Eddig nem engedte meg magának, hogy Marcusra gondoljon, nem is igazán volt még rá ideje. Nem egészen huszonnégy órával ezelőtt a Védelmi Hálózat teherautójának a hátuljában ült, úton East Meadow felé, a Szenátus titkos bizottsági ülésére. Marcus nem ment oda Xochiékhoz előző este, ő pedig nem indult a keresésére, reggel pedig egyenesen idejött. Még mindig haragszik rá a fiú? És ő még mindig haragszik rá? Igen, persze hogy igen – de ugyanakkor meg tudta érteni az ő szempontját is. Most már tudta, hogy csak... meg akarta őt védeni? De neki nem volt szüksége védelemre, akkor nem, amikor ő volt az egyetlen, aki megpróbált tenni valamit. De vajon igaza volt az RM-et illetően? Hogy nem lehet meggyógyítani, és hogy csak tönkreteszik az életüket, ha megpróbálják? Kira ezt nem tudta elhinni, nem is volt hajlandó erre gondolni. Meg fogja gyógyítani ezt az átkozott betegséget, és kész. De akkor meg mégis mit értett ő meg Marcusban?

Hogy megijedt, és azt hitte, hogy el fogja őt veszíteni. Kira ezt meg tudta érteni. Félig ő is meg volt róla győződve, hogy meg fog halni.

A medikomp csipogott, és Kira a képernyőre nézett. A vér az átlagosnál több elektrolitot tartalmazott, a glukózszintje közelítette a cukorbetegekét, a fehérvérsejtek száma pedig olyan magas volt, hogy nem tudta megállni, hogy megmérje a Részleges hőmérsékletét, fertőzéstől tartva. Kereken 36,9 fok volt, pont, mint Kiráé. Lehet, hogy a Részlegesek fiziológiája alapból eltért egy kicsit a normálistól? Egy normális embernél ezek az eredmények betegségre utalnának, de nála akár természetes is lehetett. Kira bemásolta a részleteket a jegyzetfüzetébe, megjelölve az anomáliákat, amelyeket majd később tanulmányozni szeretne. De a vizsgálat legfontosabb része az volt, ami hiányzott róla, miután Kira átnézte. Az RM-nek még csak nyomát sem tartalmazta.

Nem volt benne RM. Kira elragadtatottan nézett fel. A Részleges még mindig az asztalon feküdt, némán bámulta a plafont, és valahogy mégis sikerült veszélyesnek tűnnie. Bárki más ebben a pozícióban úgy nézett volna ki, mint aki feladta, de benne volt valami – az izmainak a feszültsége, a szemének az éber pislantása –, amiből Kira tudta, hogy villámgyorsan jár az agya.

Mindez abban a pillanatban nem számított. Kira legszívesebben nevetett volna – a Részleges vérében nem volt nyoma az RM-nek, pont úgy, ahogy megjósolta. A szervezetük képes teljes mértékben elpusztítani vagy kitaszítani magából a vírust. Már csak azt kellett megtudnia, hogy miképpen.

Gyorsan megütögette a képernyőt, az ujjai táncoltak rajta, ahogy egymás után előhívta a vírussal kapcsolatos állományokat. Most, hogy tudta, hogy a Részlegesek nem hordozók, ki kellett derítenie, az emberek milyen módon válnak azzá, mi módon alakul a fertőzés folyamata. Nem elég annyit mondani, hogy „megbetegedtek”, azt kellett megtudni, hogyan jut át a vírus az egyik emberről a másikra, mi történik, ha már ott van, méghozzá a legapróbb részletekig lebontva. Látnia kellett a folyamatot egy embernél és egy Részlegesnél, hogy megtalálja a különbséget. Ismét előhívta a vírus képét, a vérben élő sárga pacát. Úgy nézel ki, mint egy lufi, de megölted az emberiség 99, 866 százalékát.

Koncentrálnia kellett. Milyen információkat is tartalmazott a fájl? Egyrészt a méretét: négyszáz nanométer. Ami ehhez a léptékhez képest nagynak számított – például egészen biztosan elég nagynak ahhoz, hogy egy jó légszűrőn fennakadjon. Kira az ajtó melletti műanyag alagútra pillantva elgondolkodott, hogy milyen szűrő van benne. Egy ilyen rendszernek képesnek kellene lenni arra, hogy megállítson egy négyszáz nanométeres vírust. Négyszáz nanométer nem juthat el a magzathoz sem, túl nagy a placentagáthoz képest. Ez magyarázatot ad arra, miért nem betegednek meg a kisbabák a megszületésükig. Kira gondolatait itt megszakította egy hirtelen jött ötlet. Ha a vírus elég nagy ahhoz, hogy megfékezzük, miért nem tudjuk védett környezetben lebonyolítani a szüléseket? Lesúrolták az egész szülőszobát, sterilizálták a műszereket, gázálarcot viseltek, mindent megtettek, amire csak gondolni tudtak, ám a vírus mégis átjutott. Nem én vagyok az első, akinek ez az eszébe jut. Marcus és dr. Skousen mindketten azt mondták, hogy már a Szakadás óta folynak a kutatások. Vagyis valahol nyilván vannak tartva az eredményeik. A medikompban megnyitotta az adatbázis-fájlokat, steril szobában lebonyolított szülésekről szóló tanulmányokat keresett, és többet is talált. Nyilvánvalóan egyik sem járt sikerrel, a megbetegedés aránya és az RM bekövetkezése gyakorlatilag azonos volt a normális körülmények közöttiekkel, mintha a szoba tisztasága erre semmilyen hatással nem lett volna. A jelentésekhez csatolva volt még tanulmányok egy másik sora, amelyek a levegőben található RM-variáns létezésére koncentráltak. Kira érdeklődve nyitotta meg ezeket – tudta, persze, hogy az RM a levegőben is terjed, de a levegőben terjedő vírus tényleges szerkezete nem éppen alapanyag volt az orvosin, és még egyik órán sem esett szó róla. A jelentésben további képeket is talált, amelyek hasonlítottak a vérmintában lévőkre, de sokkal kisebbek voltak, huszonhárom és harmincegy nanométer között. Kira megborzongott. Ami ilyen apró, szinte lehetetlen megállítani, még egy tiszta szobában sem. A Részlegesre nézett, érezte, hogy ismét feltolul benne a régi düh.

– Mindenről gondoskodtak annak érdekében, hogy ne tudjunk elmenekülni tőle, mi?

A Részleges Kira felé fordította a fejét, és a lány úgy érezte, mintha látná az agyában keringő gondolatokat. Amikor megszólalt, a szeme szinte... kíváncsinak tűnt.

– Nem tudnak szaporodni.

– Tessék?

– Ezért akarja megtalálni az RM gyógymódját. Nekünk nincsenek gyerekeink, ezért nem tűnt furcsának a hiányuk, de nincsenek is, ugye? Azért akarják meggyógyítani az RM-et, mert a gyerekeik nem élik túl.

Kira legszívesebben ráüvöltött volna, be akarta vele ismertetni a saját felelősségét a kiirtásukban, rá akart támadni, amiért ilyen tárgyilagosan képes megszólalni egy ilyen iszonyatos dologról, ám hirtelen belehasított egy gondolat.

A Részleges tényleg nem volt tisztában vele, hogy a vírus még mindig gyilkolja őket? Kira tudta, hogy nem bízhat meg benne, de nagyon úgy nézett ki a dolog, hogy a Részleges éppen csak most jött rá. Valóban nem tudta. De ha nem tudta, ebből két nagyon fontos dolog következett. Az első, hogy a Részlegesek nem kémkednek utánuk. Időről időre előbukkant egy olyan elmélet, hogy a Részlegesek megbújtak közöttük, és mélyen beágyazott kémek épültek be a szigetre. De ha ez igaz, ennek itt már tudnia kellett volna róla, hogy az emberi gyerekek meghalnak. A meglepődése azt jelentette, hogy nem figyelik őket.

Ha pedig mégis figyelnek minket, nem osztják meg egymással a látottakat, gondolta Kira.

A második dolog, ami ebből következett, az volt, hogy a Részlegesek – vagy legalábbis ez a Részleges – nem ismerik az RM működését. Nem gondolta, hogy a vírus még mindig jelen van, és feltehetően a többi Részleges sem, akivel találkozott. Lehet, hogy a Részleges vezetők eltitkolják ezt az információt a saját katonáik elől, vagy ők sem tudták? És hogy lehet, hogy nem ismerik az általuk létrehozott vírus működését? Elképzelhető, hogy a vírus mutáción ment át – ettől a gondolattól Kira elborzongott. Ha egy ilyen halálos vírus, mint az RM, mutálódik, az eredeti paraméterein is túllép, ki tudja, mire lehet képes?

Kira úgy döntött, csak egy módon derítheti ki, hogy mit tud a lény.

– Részleges! Mit tud az RM-ről?

Nem jött válasz.

– Ugyan már! – vetette hátra Kira a fejét bosszankodva. – Már megint ugyanez a játék? Nem tudna legalább valamit kinyögni?

– Nos, emberlény – válaszolt a Részleges –, öt nap múlva megölnek. Nem sok ösztönzést érzek arra, hogy bármit is mondjak.

Kira visszarohant a medikomphoz, és ledobta magát a székre. A dühtől alig bírt gondolkodni. Ki fogják végezni, mert megölte Gabe-et, Csontost, és hatmilliárd más embert. Mindazok után, amit elkövetett, a sok atrocitás után, amelynek részese volt, hogy merészeli azt sugallni, hogy ő itt áldozat?

A képernyőn pörögni és elmosódni látszottak a képek. Hogyan is tudna koncentrálni, amikor ez a lény ott fekszik tőle alig pár méterre? Ilyenkor volt szüksége Marcusra, hogy elüsse egy viccel a helyzetet, és segítsen neki megérteni, mi az igazán fontos, és mi nem. Kira az ajtó felé pillantott, de természetesen Marcus nem állt ott. Sőt fogalma sem volt róla, hogy hol lehet.

Egy dologban igaza volt a Részlegesnek: csak öt nap áll a rendelkezésére. Dolgoznia kell. Kituszkolta az agyából a Részlegeseket, és erőt vett magán, hogy a konkrét feladatra koncentráljon, a vírus képeivel, és a vírus szerkezetét leíró jelentésekkel teli képernyőre. A vírusnak két alakja van, egy a vérben, egy a levegőben, a Paca és a Spóra, a sárga és a kék. Koncentrálj! A Spóra apró, ideális a levegőben való terjedéshez. Ezen az úton terjedhet a vírus egyik gazdatestről a másikra. De akkor mire való a Paca?

Egyik tanulmány sem tudta rá a választ. Ismerték a vírus mindkét formáját, de azt nem, hogy miként működnek együtt. Kira visszatért a Marcus véréről szóló jelentéshez, átfésülte, hogy megtalálja-e benne a Spóra nyomát. Ha képes bejutni a testbe, akkor meg is teszi – kellene lennie valami jelének Marcus vérmintájában, de nem volt. Ami azt jelenti, hogy akármi is történjen a Spórával, mihelyst bejut a testbe, nagyon gyorsan történik, és nem hagy nyomot maga után.

Illetve, a nyom a Paca. Kira végigfuttatta a fejében a lehetőségeket. Nyilvánvaló, hogy a vírus az emberi vérre és szövetre reagál, így működik, a gazdatest saját anyagát felhasználva replikálja magát – tehát talán létezik még egy szintje az interakciónak. Lehet, hogy a Spórának nem is kell replikálnia magát, csak át kell alakulnia Pacává, és hagyni, hogy az replikálja magát. Bizarr ötlet, de lehetséges. Akármit is tesz, gyorsan kell megtenni. Mire esélyünk lenne a vér megvizsgálására, a Spóra valamennyi példánya átalakult. Kira a hajába túrt az ujjaival, próbálta elképzelni a transzformációt. Ha tudna szerezni egy fertőzésmentes vérmintát, és elég gyorsan betehetné a medikompba, képes lenne tanulmányozni a fertőzés tényleges folyamatát. De hol talál fertőzésmentes emberi vért?

Az újszülöttekben. A jövő héten négy terhes nő is szülni fog, és még az is lehetséges, hogy a többiek közül valakinél koraszülés következik be.

Kérvényt nyújt be dr. Skousenhez, csak hogy megtudja, mit válaszol erre. Mindig levettek vérmintát születéskor, de általában csak percekkel később tanulmányozták ezeket, mivel más problémákkal kellett foglalkozniuk – a vérminták többsége nem ennyire érzékeny az időre. Ha Kira elmélete helytálló, azonnal meg kell vizsgálniuk a vérmintát ennek a reakciónak a megtekintéséhez.

A következő kérdés volt a nehezebb: ha a Paca az átalakult Spórákból állt elő, honnan jöttek a Spórák? A Paca hoztak őket létre, vagy visszaalakult Spórává? Ennek a változásnak a megfigyelése nehéz lehet, mert fogalma sem volt, hogy működik, és ebből következően azt sem tudta, hogy tudná előidézni. Nyilván nem történhet a vérben, hiszen akkor azonnal visszaváltozna, erről tanúskodott a Spórák hiánya Marcus vérében. Akkor a tüdőben? Ugyanúgy reagál a Paca az oxigénre, mint ahogy a Spóra a szövetekre? Ez volt a legegyszerűbb válasz, vagyis itt a legjobb elkezdeni. De hogyan tudná ezt ellenőrizni? Először izolálnom kell a vírust, gondolta. Körülnézett a teremben, hogy mi ejthetné csapdába az apró vírust, és a szeme megakadt egy doboz gumikesztyűn. Eszébe jutott, amikor Marcusszal felfújták ezeket az iskolában, összeszorították, és megtöltötték levegővel. Ha a vírus átalakulása valóban a tüdőben megy végbe, az ő lehelete tele van vele. És ha egy gumikesztyűben megmarad az oxigén, akkor megmarad benne a vírus is, legalább addig, ameddig megvizsgálja a medikompban. Odament a gumikesztyűkhöz, a szájához emelte az egyiket, és felfújta, mint egy léggömböt. És most mi legyen? Elbizonytalanodva állt a terem közepén. Képes a medikomp bármit is kiolvasni a gumin keresztül? Valószínűleg, még ha hülye érzés is benyomni egy felfújt gumikesztyűt az érzékelőbe. De volt egy másik probléma is: ugyanezt meg kellett csinálni a Részlegesből kinyert levegővel is. A két vizsgálatnak azonosnak kell lennie, különben az eredmények nem jelentenek semmit, és abban egész biztos volt, hogy a Részleges nem lesz hajlandó belefújni egy gumikesztyűbe. Hagyta, hogy kimenjen belőle a levegő. Valami mást kell kitalálnia.

– Nekünk állt a zászló a háborúban – mondta halkan a Részleges.

Kira így is összerezzent, amikor megszólalt, nem várta, hogy bármit is halljon tőle.

– Micsoda? – Kira rábámult, majd a zsebébe tűrte a kesztyűt. – Ezt most mi a fenének hozza fel?

– Mert maga azt hiszi, hogy mi hoztuk létre a vírust, ezért tanulmányoz engem a gyógymód megtalálásának érdekében. Azt hiszi, hogy mi állítottuk elő mesterséges úton. – A fejét ingatta. – De nem.

– Sejtettem, hogy hazudni fog – mondta Kira –, de reméltem, hogy ennél valami kreatívabb ötlettel jön elő.

– Ez az igazság.

– Nem igaz! – kiáltotta Kira. A Részleges nem válaszolt, csak az asztalról nézte. Sötét és komoly volt a szeme. – Ránk támadtak, megöltek minket, és befejezésül ránk szabadították a vírust!

– Nyerésre álltunk – mondta megint a Részleges. – Mi voltunk a hadseregük legjelentősebb ágazata, így esélyük sem volt a hatékony harcra ellenünk. Gyorsan csaptunk le, kiiktattuk a kommunikációjukat, megbénítottuk az ellentámadásukat. Sehogy sem tudtak megállítani minket. Még néhány hét, talán csak kettő, és átvettük volna a teljes irányítást a kormányzás felett, méghozzá anélkül, hogy elveszítettük volna a maguk társadalma által létrehozott infrastruktúrát, az elektromos áramot, a földgázt, a szállítást, az ipart és az élelmiszer-termelést...

– Ez volt a tervük? – kérdezte Kira keserűen. – Hogy rabszolgaként használnak minket? Az infrastruktúrájuk fenntartására?

– Mármint hogy ugyanazt tesszük magukkal, mint amit maguk velünk?

Kira a Részlegesre bámult, majdnem szétcsattant a forró dühtől, amely hegesztőlámpaként égette belülről. Kihúzta a zsebéből a kesztyűt, a medikomphoz lépett, és bedobta a veszélyeshulladékgyűjtőbe.

– Nem akartuk rabszolgasorban tartani magukat – mondta a Részleges. – De még ha ez is lett volna a szándékunk, ahhoz semmi szükségünk nem lett volna az öldöklésre. Nem volt semmilyen taktikai, politikai vagy más okunk arra, hogy elszabadítsunk egy gyilkos vírust.

– Azt akarja nekem bemesélni, hogy ez a tökéletes szupervírus, amely elpusztította az embereket, magukat pedig sértetlenül hagyta, véletlenül éppen a maguk támadásának a kellős közepén szabadult el – és hogy maguknak ehhez semmi közük?

– Elismerem, hogy hihetetlennek tűnik.

– Az nem kifejezés.

– Azóta keressük rá a magyarázatot – mondta a Részleges –, de még mindig nem tudjuk, honnan jött.

– Fogalmam sincs, miért állok egyáltalán szóba magával – mondta Kira. Őrültség volt azt gondolni, hogy egy szikrányit is elhihet abból, amit ez a lény mondott, és eleve őrültség volt meghallgatni. Kira visszafordult a medikomphoz, mérgesen bámulta a képeket és az adatokat, de képtelen volt megállni, hogy a Részlegesre pillantson, előbb csak egyszer, aztán újra meg újra. Az a lény tudott valamit. Ha átlátna a hazugságain, talán találna valami hasznosat abban, amit állít. Minden szava kimértnek, érzéketlennek hatott, mintha nem törődne semmivel, mintha nem is lenne rá képes. Kira a székével együtt felé fordult, és előrehajolt. – Hát jó. Ha már ennyire beszédes kedvében van: mit keresett Manhattanben?

A Részleges nem válaszolt. Kira várt, bámulta, majd bosszúsan újra feltette a kérdést.

– Mi volt a küldetése? Miért tartózkodott ilyen közel a határhoz?

– Nem mondhatom meg.

– Miért?

A Részleges a plafonra nézett.

– Mert nem akarom, hogy megöljenek.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Már majdnem éjfélre járt az idő, mire Kira elhagyta a kórházat, és enyhén megborzongott a hűvös levegőtől – nyár ide vagy oda, Long Islanden csípősek tudtak lenni az éjszakák. A Részleges nem volt hajlandó többet mondani, amiért Kira félig hálás is volt. Bármilyen kétségbeesetten akarta kideríteni, hogy miről beszél, meg is volt rémülve. Ha az, amiről a Részlegesnek tudomása van, annyira veszélyes, hogy még beszélni is halálos lehet róla... Kira ismét borzongott már csak a gondolattól is.

A nap hátralevő részét inkább a medikomp-állományokba merülve töltötte, a vírus tanulmányozásával. Megvizsgálta a konkrét struktúráját, a falait és a receptorait képező proteineket, a hordozott genetikai tartalmat. A kórháznak hihetetlenül fejlett génvizsgáló berendezései voltak, köztük az egykor a génmódosításra használt régi készülékek is – a betegségek gyógyításától a szem színének a megváltoztatásáig –, de mindazok, akik ismerték a használatukat, meghaltak a Szakadásban. Volt abban valami irónia, hogy ilyen hihetetlen technológia áll a rendelkezésükre egy ilyen közeli időből, és egyetlen élő ember sem ért hozzá. Kira néha varázslatként tekintett ezekre, mint egy elfelejtett civilizáció misztikus műtárgyaira. Dr. Skousen és a kutatócsapata sötét termekben tanulmányozták ezeket a gépeket, körbevették magukat a régi tudomány köteteivel, de a varázslatnak nyoma veszett. Megtalálták az RM genetikai kódolását, ám nem tudták megváltoztatni, de még elolvasni sem. Csak nézni tudták, és találgatni, és reménykedni az áttörésben.

Kira nem talált semmilyen áttörést. Még négy napja volt hátra. Lassan gyalogolt át a városon, alig várta, hogy hazaérjen, és bezuhanjon az ágyába, de mégis céltalannak érezte magát, mintha az agya túl fáradt lenne már az összpontosításhoz, és egyszerűen csak tekeregni akar. Ment a feje után, át az elsötétült városon, csendes házak, repedt járdák és a közlekedés által simára csiszolt földutak mellett. Éjjel East Meadow majdnem olyan üresnek hatott, mint a külvilág – a mindent ellepő növényzet terjeszkedésének gátat szabott az emberek és az állatok nagy száma, de a házak pont ugyanolyan sötétek, az utcák pont ugyanolyan üresek, a világ pont ugyanolyan csendes volt. Napközben a város benépesedett, még ha nem is nagyon sűrűn, éjszaka azonban csak a világot elfedő romhalmaz része volt.

Kira befordult egy sarkon, és ekkor döbbent rá, hogy hol is van – hogy merre tartott tudat alatt, amióta csak elhagyta a kórházat. Marcus utcája. Csak állt a sarkon, mozdulatlanul, és számolta a házakat, öt, négy, három, kettő, egy, és aztán az ő háza, ott, jobbra. A fiú sok éven át egy idősebb férfival élt együtt, aztán átköltözött egy másik fogadott szülőhöz, amikor az meghalt, tizenhat évesen pedig talált magának egy saját helyet. A költözködés nem volt nagy ügy, csak egy megfelelő állapotban lévő házat kellette találni, kitakarítani, és már kész is. A tulajdonosok mind meghaltak, a bankok értelmüket vesztették, bőven volt elegendő ahhoz, hogy valakinek két, öt, vagy akár tíz háza is legyen, ha akarta. Long Island egykor több millió embernek adott otthont. A régi világot felperzselte a Még Több Cucc keresése. Most pedig jóval több cucc volt, mint amennyit bárki is használni tudott, másból viszont nem maradt szinte semmi.

Kira egy gyenge és távoli sárga fényt látott felcsillanni. Hunyorgott, majd ismét látta. Egyértelmű, hogy Marcus házából jött. Miért van fent ilyen későn? Kira elindult előre, óvatosan átlépte a fák gyökerei által képzett dudorokat a repedt járdán, szemét végig a pislákoló fényen tartva. Egy gyertya világított tompán az ablakon át. Kira belépett az udvarra, és benézett a szobába: egy gyertya, egy szék, és az ülve alvó Marcus. A falak csupaszok voltak, csak a szegek helye maradt valaki másnak a fényképei után, amelyeket már leszedtek, eltettek vagy eldobtak. Egy végtelen hosszúnak tűnő pillanaton át figyelte Marcust, majd hirtelen a fiú is ránézett, felemelt fejjel, nyitott szemmel.

Csendben ült, várta, hogy Kira mozduljon. A lány mozdulatlanul állt, és bámulta.

A gyertya pislákolt.

Marcus felállt, eltűnt az ablakkeret mögött, aztán kinyílt a bejárati ajtó. Kira már futott fel a tornác lépcsőjén, mielőtt rájött volna, hogy mi is történik, és amikor Marcus megjelent az ajtóban, rávetette magát, átkarolta, arcát a mellébe fúrta. A fiú szorosan átölelte, magához húzta, Kira pedig becsukta a szemét, és magába szívta – az erejét, az illatát, a jelenlétét, amelyet ugyanolyan jól ismert, mint a sajátját. Részét képezte az életének, amióta csak éltek az emlékei, valóságosabb volt mindennél a régi világból. Abba az életbe beleszületett, de ez – East Meadow, Marcus, még az RM is –, ez volt az az élet, amelyben élt. Hozzásimult, felemelte az arcát az övéhez. Ajkaik hosszú, vad, kétségbeesett csókban forrtak össze.

– Bocsásd meg, hogy nem mentem veled – suttogta Marcus. – Minden egyes napon megbántam, amíg odavoltál.

– Meghalhattál volna – rázta a fejét Kira, és újra megcsókolta.

– De veled lettem volna! – mondta a fiú kemény hangon. – Ott kellett volna lennem, hogy megvédjelek. Szeretlek, Kira.

– Én is szeretlek – mondta Kira halkan, de valahol hátul, a fejében egy hang azt mondta: Nem volt szükséged védelemre.

Kira nem törődött a hanggal, elhessegette. Most semmi mást nem akart az egész világon, mint Marcus karjában lenni.

– Elkaptatok egyet, ugye?

Kira egy pillanatig hallgatott, nem akart beszélni a Részlegesről, sőt még csak gondolni sem rá. Aztán bólintott.

– Igen.

– Terjed a szóbeszéd. Mindenki tudja, hogy a Hálózat elhozott valamit a sziget nyugati végéből, de azt senki, hogy mit. Nem volt nehéz összeadni a kettőt.

Kira érezte, hogy egy feszültséghullám járja át újra a testét, amiről eszébe jutott, hogy milyen feszült volt a város, mielőtt elment. Mennyire közel álltak a polgárháborúhoz.

– Szerinted más is rájött?

– Nem hinném – válaszolta Marcus. – Nem éppen az első dolog, ami bárkinek is eszébe jut, hogy egy Részlegest idevonszoltak East Meadow kellős közepébe.

– Ha nem is az első, de talán a második, az ötödik, vagy a huszadik. Valaki csak kitalálhatja. – Kira fázott, elhúzódott Marcustól, hogy megdörzsölje a karját. A fiú a hátára tette a kezét, és finoman betessékelte a házba.

– Rengeteg más miatt kell aggódnunk – mondta Marcus, tőle szokatlan komorsággal. – Amíg odavoltatok, megint volt egy Hang támadás, méghozzá jelentős. A kennelekre csaptak le, és megölték vagy elrabolták a Hálózat összes idomított kutyáját. Most nem tudjuk...

Kira megtorpant, és karon ragadta. A szíve sebesen vert.

– A kennelekre? Nem ott dolgozik Saladin?

– A csodafiú, a legfiatalabb emberi lény a bolygón – bólintott Marcus. – Elvitték a kutyákkal együtt, meg a kollégái felét is. Nagyon kemény csapás volt, lélektani értelemben. A kutyák nélkül nem tudjuk nyomon követni a Hangot a vadonban, de Saladin nélkül... Mintha csak azért jöttek volna, hogy megrúgjanak egy kiskutyát, és ellopjanak egy gyereket. Sokan totális háborút követelnek.

– Vajon miért? – kérdezte Kira. – Nyilvánvaló, hogy ettől feldühödnek az emberek, mintha direkt akartak volna felbosszantani minket. Új rajongókra biztos nem tesznek szert ilyesmivel. Talán ők akarnak háborúzni?

– Lehet, hogy váltságdíjat akarnak kapni érte – mondta Marcus. – Komoly értéket képvisel a fiú, és hagytak is egy üzenetet maguk után.

– Üzenetet?

– Hát, valójában kétméteres graffitivel fújták le a kutyaólat. Az üzenet egyértelmű volt, ugyanaz, mint mindig: „Vonjátok vissza a Remény törvényt”.

Kira behatolt a műanyag alagúton át.

– Jó reggelt! – gondolkodás nélkül beszélt, aztán elhallgatott, nem is tudta, hogy miért. Mióta gondol rá úgy, mint valóságos személyre?

A Részleges persze nem mondott semmit. Mintha nem is reagált volna a szavaira, és Kira már azon tűnődött, hogy talán alszik. Közelebb lopózott hozzá, a lehető leghalkabban, de a Részleges felmordult és köhögött, a fejét oldalra fordította, és köpött egyet.

– Mi a... – Kira megdermedt.

A köpet vérvörös volt.

Kira ledobta az aktáit, és azonnal odarohant hozzá, majd finoman megemelte a fejét. A Részleges arca fekete volt a horzsolásoktól és az alvadt vértől.

– Szent ég, mi történt magával?

A Részleges ismét mordult egyet, lassan pislantva kinyitotta a szemét.

– Vér.

– Ja, azt látom, hogy vérzik – mondta Kira, miközben törölközőt keresett a szekrényben –, de miért? Mi történt?

A fiú nem szólt semmit. Megbillentette a fejét, kiropogtatva a nyakát, majd felemelte a jobb karját. Vagy tíz centit mozdult, mielőtt a béklyó megállította. Átöltöztették, és ahogy Kira felhúzta az ingujját, látta, hogy a karja tele volt vékony, rózsaszín, még érzékeny metszésekkel.

– Megvágtak.

Kira elborzadva tátotta nagyra a száját.

– Kicsoda? – A borzalom szinte azonnal dühbe fordult. – Ki volt az? Az őrök? Orvosok?

A Részleges enyhén bólintott, miközben a nyelvével ellenőrizte, hogy az összes foga a helyén van-e még.

– Ez nevetséges! – füstölgött Kira.

A mikroszkóphoz csörtetett, morgott, majd visszacsörtetett. Mindent, ami az eszébe jutott, és amit elvetett, mint embertelen eljárást, valaki más megcsinált. Hosszú, hűvös tekintetet küldött az egyik kamera felé, ám annak a szeme nem pislogott, érzéketlenül nézett vissza rá. Legszívesebben szétverte volna, de vett egy lélegzetet, és nyugalmat erőszakolt magára. A feldühödés nem old meg semmit. Próbálok rendes lenni, de... kíméletesnek lenni a Részlegessel valóban „rendes „dolog? Nem azzal szolgálnám jobban az emberiséget, ha próbára tenném a korlátait? Az íróasztalához ment, leült, és még mindig maga elé meredt. Azt sem tudom, mihez kezdjek.

Lehorgasztotta a fejét, és ahogy lenézett, megpillantotta a szemétben az összegyűrt gumikesztyűt. A lehelet-teszt... még mindig nem találta meg a módját, hogyan tudná elszigetelni a Részleges leheletét, és kereshetné benne a levegőben terjedő RM-vírust. A Spórát. Még mindig nem tudta, hogy legyen. Abban eléggé biztos volt, hogy a gumikesztyűs módszer beválik, de csak akkor, ha az alany hajlandó rá. A mogorván és némán az asztalon fekvő Részlegesre pillantott.

Kira felállt, elővett egy másik gumikesztyűt, aztán lassan az asztalhoz ment.

– Van neve?

A Részleges gondosan végignézte azzal a lassú, firtató tekintetével, amelytől Kira úgy érezte, mindent számba vesz, ami vele kapcsolatos.

– Miért akarja tudni?

– Mert elegem van abból, hogy „Részlegesnek” szólítom.

A Részleges még egy ideig bámulta, majd lassan és fásultan elmosolyodott.

– Samm.

– Samm – ismételte el Kira. – Bevallom, valami szokatlanabbra számítottam.

– Két M-mel.

– Miért két M-mel?

– Mert ez állt a hátizsákomon – mondta Samm. – „Sam M.” Nem fogtam fel, hogy a nagy M egy vezetéknevet jelez. Még csak kétnapos voltam, nem találkoztam még olyannal, akinek volt vezetékneve. Egyszerűen csak... Samm voltam. Így írtam le egy jelentésben, és rajtam ragadt.

Kira biccentett, és lekuporodott mellé.

– Samm – kezdett bele –, tudom, hogy semmi oka segíteni nekem, semmi oka azt tenni, amit mondok, de szeretném, ha megértené, hogy ez mennyire fontos. Tegnap kitalálta, hogy az RM még mindig komoly problémát jelent a számunkra. Minden, amit én itt teszek – amit itt teszünk –, arra irányul, hogy megtaláljuk a gyógymódját. Ezért mentünk Manhattanbe, mert itt, a szigeten semmi nem maradt, amitől választ kaphatnánk. Nem tudom, hogy ez magának fontos-e egyáltalán, de nekem hihetetlenül fontos. Az életemet adnám azért, hogy megtaláljuk a gyógymódot. Most pedig tudom, hogy ez furcsán hangzik, de egy szívességet kérek magától. – Elhallgatott, majdnem lebeszélte magát róla, de aztán felemelte a gumikesztyűt. – Hajlandó lenne ebbe belelehelni?

Samm felhúzta a szemöldökét.

– Arra van szükségem, hogy telefújja levegővel – magyarázta Kira. – Így izolálni tudnék egy mintát a leheletéből, és megvizsgálhatnám a medikompban.

A Részleges habozott.

– Mondja meg a nevét.

– Miért?

– Mert már unom, hogy „emberlénynek” szólítsam.

Kira felszegte a fejét, úgy nézett rá. Ez most humor akart lenni? A Részleges hangja ugyanolyan lapos és érzelemmentes volt, mint mindig, de kicsengett belőle valami szinte játékos. Kapcsolatot akart teremteni vele? Vagy próbára tette? Közben az a nyugodt, számító tekintet mindig ott volt a szemében. Egészen biztos, hogy nem csak egyetlen ok vezérelte, bármit is tegyen. Kira összeszorította a szája szélét, elgondolkodott, és úgy döntött, hogy belemegy a játékba.

– A nevem Kira.

– Nos, Kira, akkor igen, felfújom a gumikesztyűjét.

Kira Samm ajkához tartotta a kesztyűt, érezte a kezén a leheletét, majd odaszorította, amíg a Részleges erősen belefújt a kesztyűbe. Kellett néhány próbálkozás ahhoz, hogy jól lezárja, de nemsokára megszerezte a kis leheletmintát, és elszorította a kesztyűt.

– Köszönöm. – Kira beletette a kesztyűt a medikomp tartójába, és csak kicsit érezte nevetségesnek magát. Majd bezárta a rekeszt, és elkezdte átpergetni a képernyőket. A mikroszkóp elindította a lehető legtöbb struktúra keresésének a hosszú folyamatát, és memorizálta őket, hogy Kira áttekinthesse.

Szinte azonnal megjelent egy apró üzenet a képernyő egyik sarkában – a medikomp talált egy „részleges egyezést” valamivel az adatbázisában. Kira a fejét ingatta. Ez most nem szójáték, ugye, mikroszkóp? Egy pillanattal később megjelent még egy, majd még kettő, majd négy, részleges egyezés részleges egyezés után. Kira előhívta a képet, és egy furcsa, teljesen új, ám ahogy a mikroszkóp is jelezte, nagyon ismerős protein-összetételt talált. Megnézte közelebbről. Most már több tucat egyezés volt, a számuk gyorsan haladt a százas nagyságrend felé. Valami Samm leheletében nagyon hasonlított az RM Pacára, de nem volt azonos vele. Kira ujjai szélsebesen ugráltak a képernyőn, felnagyította, elfordította, széthúzta a képet. Feltűnően hasonlított az RM-nek a vérben található verziójára – hasonló volt a mérete, a formája, de még egyes receptorai is azonosak voltak a felszínén. Nem pont az RM, de eléggé hasonlatos ahhoz, hogy Kirán végigfusson a hideg. A néhány apró különbség volt a legijesztőbb, mert ez azt jelentette, hogy új. Talán a vírusnak egy új törzse.

És Samm ezt lélegezte ki.

Kira felnézett a plafonra, a szeme cikázott a sarkok között. Először arra gondolt, hogy segítségért kiált, vagy egyszerűen csak kirohan a teremből, de aztán nyugalmat erőltetett magára. Végig kell gondolnom. Először is, nem volt beteg, nem voltak tünetei, nem érezte magát kellemetlenül, semmi jelét nem tapasztalta patogén támadásnak. Közelebbről vette szemügyre a képernyőn felfedezett dolgot: úgy nézett ki, mint az RM, ellenben nem úgy, mint egy vírus. Egy vírusnak van magja a közepén, egy kis genetikai információkat hordozó csomag, amely behatol a gazdasejtbe, és befecskendezi magát, de a Samm leheletéből kinyert valaminek nem volt magja. Gondosan átnézte, ujjaival a képernyőre bökve visszafejtette a kép rétegeit, részletesen tanulmányozta a szerkezetét. Amennyire meg tudta állapítani, ez az új részecske nem képes önmaga lemásolására. Mintha a vírus nem-vírus verziója lenne.

Akármi is legyen, Kirának most volt mire koncentrálnia. Keresztreferenciákat keresett más képekkel az adatbázisban, hátha valami jelét találja a céljának vagy a funkciójának. Két lehetőség merült fel azonnal benne, amelyeket nyomban le is írt a jegyzettömbjébe: az első az, hogy Samm szervezete valamikor képes volt előállítani a Pacát, de valahogy azóta ez a képessége megszűnt vagy csökkent, és csak ez a semleges, nem-vírus szerkezet maradt meg belőle. Maradványrészecske volt, mint az ember vakbele, egy korábbi funkciónak a bizonyítéka. Kira ezen elgondolkodott a jegyzettömbjére meredve. Így terjesztették a Részlegesek az RM-et? Egyszerűen csak kilehelték, és megöltek vele mindenkit? De akkor mitől tűnt el ez a funkció? Mi kapcsolta ki bennük, mi semlegesítette a halálos vírust? A Részlegeseket mesterséges úton állították elő, gondolta Kira. Beléjük lehetett építeni egy ilyen kapcsolót, meg akár annak a ki-és bekapcsolását is. De kinél van a kulcsa?

Kira elborzadt, a lehetséges következtetésektől görcsbe rándult a gyomra. Ám a második ötlete a részecskéről még rosszabbnak tűnt: hogy a Samm leheletében található részecske az aktív vírus előzménye, amely az emberi vérrel kapcsolatba kerülve átalakul a halálos Pacává. Ez lett volna a Részlegesek immunitásának a titka? Egy vírus, amely nem is tudja aktiválni magát, amíg emberi célpontot nem talál? Kira számára ez lett volna a legrosszabb lehetőség, mert azt jelentette, hogy nincs semmi, amit felhasználhatna, nincs olyan védekező mechanizmusuk a Részlegeseknek, amelyet kimásolhatna belőlük a vírus elhárítására. Ha az RM konkrétan és közvetlenül az emberek ellen irányul, az egyetlen védelem ellene megszűnni embernek lenni.

Talán az egyetlen esély a túlélésre Részlegesnek lenni.

Kira megrázta a fejét, ledobta a jegyzettömbjét, és elhessegette a gondolatot. Nem szabad így gondolkodnia – nem fog így gondolkodni. Kell lennie valaminek a Részlegesek genetikai kódjában, ami semlegesíti az RM-et, és kell legyen egy mód ennek a lemásolására és az ember genetikai kódján történő alkalmazására. És meg fogja találni. Az egyetlen dolog, amit ez az egész bizonyított, az volt, hogy Samm tegnap nem mondott igazat: a Részlegeseknek volt valamilyen kapcsolatuk az RM-hez, valami nagyon alapvető szinten. De mi az?

Megkocogtatta a képernyőt, megnyitotta a részecske profilját, hogy nevet adjon neki. A vérben található forma a Paca, mert kövér, a levegőben található a Spóra, mert feltehetően ezen a módon terjedt a vírus. Ezt az újat Leselkedőnek nevezte, mert nem volt semmilyen nyilvánvaló funkciója. Csak ült ott és várt, feltehetően a megfelelő pillanatra, amikor lesújthat.

– Nem fogja megtalálni, amit keresnek.

Kira ismét összerezzent. Samm sajátos időzítési érzékkel rendelkezett. De kíváncsivá tette.

– És honnan tudja, hogy mit keresek?

– Megoldást keresnek.

– Gyógymódot keresek.

– A gyógymód csak egy része – mondta Samm. – Valamennyi problémára megoldást keresnek: a lázadókra, a kórokra, a politikai zavargásokra, a polgárháborúra. Mindentől félnek, és igazság szerint, minden félelmetes is az életükben. Annak a módját keresik, hogy túllépjenek ezeken, hogy helyreállítsák az életüket. De az RM gyógyítása önmagában nem ad minderre választ. És ezt maga is tudja.

Hallgatózott, gondolta Kira. Nagy részét a bizottsági ülésen szedhette össze, de nem mindent. A Hangot egészen biztosan nem. De odafigyelt, és kitalálta magától. Az első gondolata az volt, hogy ne beszéljen többet, nehogy a Részleges további információkra tegyen szert. De le volt kötözve, és csak négy napja maradt hátra az életéből. Hogyan segíthet neki a szökésben, hogy kikövetkeztette a küszöbönálló polgárháborút?

Csapdában érezte magát a teremben. Elment Samm mellett, hogy kinyissa az ablakot, és bejöjjön egy kis levegő. Az ablak nem mozdult. Nekifeszült, amennyire csak tudott, motyogva átkokat szórt a Szenátusra, amiért bezárták, majd eszébe jutott, hogy ennek egy légmentesen szigetelt szobának kell lennie. Butának érezte magát, amiért egyáltalán megpróbálta kinyitni az ablakot, amitől csak még csúnyábbakat káromkodott.

– Mi nem akarjuk, hogy meghaljanak – mondta Samm.

– Akkor miért öltek meg minket? – Kira feléje perdült, érezte, hogy az arca átforrósodik és elvörösödik.

– Mondtam, hogy nem mi hoztuk létre az RM-et.

– Ennek ellentmond, amit a leheletében találtam.

Samm nem mutatta, hogy ez újdonság-e a számára.

– Ha azt akartuk volna, hogy meghaljanak, meghaltak volna – mondta Samm. – Ez nem fenyegetés, hanem tény.

– Hát akkor meg mit akarnak tőlünk? – kérdezte Kira követelőzve. – Miért hagytak minket életben? Mit terveznek? Ezért voltak Manhattanben?

Samm habozott egy pillanatig.

– Úgy látom, maga bármit megtenne az emberiség túlélésének a biztosításáért. Meddig hajlandó elmenni?

– Tessék? Mire akar kilyukadni? – kérdezte Kira.

Samm a sarokra pillantott, a kamerára, amelyről Kira tudta, hogy mindent lát és hall. A Részleges becsukta a száját, és a plafonra nézett.

– Nem! – hajolt fölé Kira. – Az nem lehet, hogy csak úgy mond valamit, és aztán megint megkukul! Miért kezdett bele egyáltalán, ha nem akarja befejezni?

A Részleges nem válaszolt. Még csak nem is nézett rá.

– Arról van szó, amiről tegnap beszélt? Amit nem árulhat el nekünk, mert nem akar meghalni? Van egy rossz hírem, Samm: mindenképpen meg fog halni. Ha van valami mondanivalója, ki vele! Oka volt annak, hogy Manhattanben tartózkodtak... azt állítja, hogy ennek köze van az RM-hez?

Egy teljes percen át várakozott, de Samm néma maradt. Kira mérgesen az ablak felé fordult, és rácsapott az üvegére. A csattanás visszhangzott, de valahogy távolról. Bizarr volt. Kira felhúzta a szemöldökét, az ablakra bámult, és megint rácsapott, hátha kiderül, mi okozta azt a zajt. Nem történt semmi. Közelebb hajolt, és hirtelen gyors durranások hangja szüremkedett be a városból. Kinézett, hogy mi lehet ez a robaj, és meglátott egy füstfelhőt felemelkedni a fákon túlról. Alig pár sarokkal arrébb lehetett. A durranások folytatódtak, rövid, ritmusos ropogás, de Kira csak akkor döbbent rá, hogy mi is ez, amikor meglátta a rohanó embereket.

Automata fegyverek. Megtámadták a várost.

HUSZADIK FEJEZET

– A Hang – mondta Weist szenátor. Kira bezsúfolódott a kórház egyik tárgyalójába, Mkelével és az öt szenátorral együtt, akik részt vettek a bizottsági ülésen, és a hangulat feszültebb volt, mint amit valaha is megtapasztalt. – A Szenátus épületét támadták meg. Az eddig legnagyobb akciócsoport volt, legalább negyven lázadó, talán még több is, és egyet sem sikerült élve elfognunk.

– Mi lett volna, ha éppen ott vagyunk? – csattant fel Hobb. Hullámos haja izzadtan tapadt a fejéhez, és sápadt arccal járkált fel-alá a teremben. – Nincs ehhez elegendő őrünk...

– Nem a Szenátus volt a célpontjuk – mondta Mkele. – Éppen nem üléseztek, egyetlen szenátor sem tartózkodott ott, akkor támadtak, amikor a legalacsonyabb volt az őrség létszáma. Nyilvánvalóan az lehetett a céljuk, hogy a lehető legkisebb ellenállással találkozva hatoljanak be.

– Tehát akkor rablás volt? – kérdezte Delarosa. – Akkor sem értem. Bármit, amit a Szenátus épületében tárolunk, sokkal könnyebben megszerezhetnek a külterületek fosztogatásával.

– A Részlegest keresték – válaszolta Mkele. Mindenki elhallgatott a teremben. – Már terjed a szóbeszéd. Ezért kértem meg Ms. Walkert, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Az egyik katonának járt el a szája – mondta Kessler szenátor –, vagy Kirának. Nem lett volna szabad megbíznunk benne!

Kira tiltakozni kezdett, a legjobb és legdurvább sértéseit készült Kessler önelégült arcába vágni, de Mkele megelőzte.

– Ha Kira lett volna az, tisztában lettek volna vele, hogy a kórházat kell támadniuk. Sokkal valószínűbbnek tartom, hogy a Hang nem tudta, mi van a birtokunkban, hanem csak azt, hogy van valamink, az pedig teljesen nyilvánvaló, hogy nem tudták, hol tartjuk. Még az épületre ráfújt üzenet is homályos: „A Szenátus hazudik nektek. Mit rejtegetnek?” Ha tudták volna, hogy mit, nem gondolják, hogy kimondták volna?

– Csak akkor, ha zavargást akarnak gerjeszteni – mondta Weist. – A Részleges jelenlétének a híre ezt garantálná.

– Jelenleg csak a zavargás lehet az egyetlen hihető céljuk – állapította meg Delarosa. – Ez az egyetlen módja annak, hogy egy puccsot kiváltó elégedetlenséget keltsenek.

– Ha azt nézzük, hogy milyen csekély volt a tényleges veszteségünk, ez a támadás inkább vált a hasznunkra, mint a kárunkra – mondta Mkele. – Értékes információkhoz jutottunk a hírszerzői hálózatuk minőségét illetően abból, hogy a jelek szerint mit tudhattak, és mi az, amit nyilvánvalóan nem tudtak.

– Nagyszerű – gúnyolódott Hobb –, de mi történt a támadás előtt? Hogyan szivárgott ki a titkunk? Ha ennyire okos, miért nem volt képes ezt megakadályozni?

– Ha azzal áltatta magát, hogy egy ilyen kis közösségen belül teljes marad a titok, le kellene számolnia az illúzióival – szúrt vissza Mkele.

– Én az első pillanattól kezdve elleneztem a Részleges jelenlétét.

– A döntésünket a maga garanciáira alapoztuk – mondta Kessler. – Ha van egy biztonsági rés a Védelmi Hálózatban, meg kell találnunk!

– Pontosan tudtuk, hogy mire számíthatunk – mondta Delarosa. – Ha a tervünk Ms. Walkerrel beválik, megéri a kockázatot, támadások ide vagy oda. A potenciális előnyök túlsúlyban vannak az akadályokkal szemben.

– Ha beválik – Kessler laposan pillantott Kirára –, és ha a Hang nem indít ellenünk egy komolyabb támadást, mielőtt végzünk. Ez sok „ha”.

Úgy beszélnek a munkámról, mintha ők maguk végeznék, gondolta Kira. Elsőre majdnem tiltakozni kezdett, de visszafogta magát. Nem. Ha úgy gondolnak rá, mint amin közösen dolgozunk, az azt jelenti, hogy fontos nekik a végkimenetele. Támogatják a projektet. Nem számít, kié a dicsőség, csak az, hogy valaki találja meg a gyógymódot.

– Sok „ha” – vette át a szót Hobb –, és elég, ha az egyik rosszul sül el, máris mi leszünk az árulók és a háborús bűnösök. Weistnek igaza van a zavargással kapcsolatban: ha kitudódik, hogy őrizetbe vettünk egy Részlegest, senki sem fogja megvárni a magyarázkodásunkat. Mindent szétvernek, amíg meg nem találják, és aztán azt is elpusztítják.

– Akkor el kell szállítanunk innen – mondta Skousen. – A városháza elleni támadás komoly rombolással járt, ha ugyanezt a kórházzal is megtennék, az túl nagy kockázatot jelentene a betegekre, a berendezésekre, még magára az épületre nézve is.

– De nem vihetjük el máshová – tiltakozott Kira. – A szigeten a Nassau Kórház az egyetlen, amely rendelkezik a vizsgálatokhoz szükséges feltételekkel. Máshol még csak hasonló berendezések sincsenek!

– A legjobb, ha nem mondunk semmit – szólt közbe Mkele. – Weist szenátor első reakciója helyes volt: a szimulációink szerint, ha híre megy, hogy East Meadow közepén rejtegetünk egy Részlegest, a közfelháborodás erős és szenvedélyes lesz. Zavargások törnének ki, vagy tömegesen állnának át az emberek a Hanghoz. Javaslom, hogy kettőzzük meg a rendőrjárőröket, és háromszorozzuk meg a Szenátus őrségét.

– Miért bonyolítsuk ennyire a dolgokat? – kérdezte Kessler. – Végezzük ki egyszerűen ezt a lényt, és annyi.

– Még sokat tanulhatunk a... – kezdett bele Kira, de belefagyott a szó, amikor Kessler dühösen tekintett rá. Mi baja van ennek a nőnek?

– Egyetértek – bólintott Mkele. – Azt kell eldöntenünk, hogy amit megtudhatunk, megéri-e a titok felszínre kerülésével járó kockázatot. Ms. Walker, kérem, jelentse, hol tart.

Kira előbb Mkelére pillantott, majd vissza a szenátorokra.

– Végig kell csinálnunk az öt napot – mondta gyorsan.

– Jelentést kértünk, nem a véleményét – förmedt rá Delarosa.

– A vizsgálatok máris felbecsülhetetlen értékű adatokkal szolgáltak – kezdett bele Kira. – Már az első vérvizsgálat is többet mondott el a Részlegesek fiziológiájáról, mint amit eddig tudtunk róluk. A vizsgált személy fejlett vérlemezke-rendszerrel rendelkezik...

– A vizsgálat tárgya – szólt rá dr. Skousen.

Kira összerezzent.

– Tessék?

– A vizsgálat tárgya fejlett vérlemezke-rendszerrel rendelkezik – mondta Skousen. – Egy gépről beszél, Kira, nem egy személyről.

Kira végigpásztázta a termet, látta, hogy a szenátorok szeme megtelt bizalmatlansággal és dühvel, és mindet ráirányították, mert az ellenség mellett szólalt fel. Nem engedhette meg magának ezt a hozzáállást, addig nem, amíg azon gondolkodnak, hogy milyen gyorsan öljék meg Sammet. Egyébként is, mióta kezdett személyként gondolni rá? Engedelmesen bólintott, lenézett maga elé a földre, és igyekezett a lehető legártalmatlanabbnak tűnni.

– Elnézést, nyelvbotlás volt. A vizsgálat tárgya fejlett vérlemezke-rendszerrel rendelkezik, amelynek köszönhetően exponenciális, az egészséges emberhez képest sokszoros sebességgel gyógyulnak be a vágások és más sebek.

Weist fészkelődött a székén.

– És azt gondolja, hogy ez a... fejlett öngyógyító képesség rejtheti magában az RM gyógymódjának a titkát?

– Lehetséges – mondta Kira, bár a lelke mélyén tudta, hogy ez valószínűtlen, de igyekezett pozitívnak hangzani. – Még valószínűbb azonban valami más, amit ma reggel fedeztem fel. – Ezt is eltúlozta, de mindenképpen időt kellett nyernie. – A Részleges lehelete semlegesített RM nyomát tartalmazza.

A szenátorok kórusban adtak hangot a meglepődésüknek, Hobb még el is mosolyodott. Kira érezte, hogy örülnek, és folytatta.

– Azért elemeztem a Részleges leheletét, hogy megnézzem, nyomát lehet-e benne találni a levegőben terjedő vírusnak, amit Spórának neveztem el, ám helyette egy semleges, nem virális formáját fedeztem fel a vérben található vírusnak. Pont úgy néz ki, mintha valaki fogott volna egy RM-mintát, és megfosztotta volna valamennyi funkcionálisan virális részétől. Nem képes szaporodni, nem képes terjedni, nem képes semmire. Eddig ez a legfontosabb bizonyítéka annak, hogy a Részlegesek biológiai felépítése tartalmaz valamit, ami segíthet az RM leküzdésében.

– Le vagyok nyűgözve – biccentett Delarosa. Skousenre nézett. – Maga tudott erről?

– Még csak ma reggel fedezte fel – válaszolta Skousen. – Nem volt alkalmam áttekinteni a vizsgálati anyagot. – Az idős orvos elmélyülten Kira felé fordult. – Biztos benne, hogy semlegesített RM-ről van szó, nem pedig aktiválásra váróról?

Tudtam, hogy erre rá fog kérdezni.

– Még tanulmányozom.

– Korainak tűnik ennyire határozott állítást megfogalmazni, amikor még nem is tudja, hogy micsoda.

– A kevés létező bizonyíték ígéretes végkövetkeztetést sugall – mondta Kira. – Ha egy új vírus lenne, látnánk a nyomait, új tüneteket, új betegeket, valószínűleg járványt. Az alany... a vizsgálat tárgya már pár napja a fogságunkban van, és még senki sem betegedett meg. Én több időt töltöttem vele mindenki másnál, és semmi bajom.

– És ha nem egy új vírus? – kérdezte Skousen. – És ha ez ugyanaz a régi RM, amelyre mi mindannyian immúnisak vagyunk, és ezért marad alvó állapotban?

– Ez valós lehetőség – válaszolta Kira –, de a másik elmélet úgyszintén. Ez lehet jó jel, és akárhogy is nézzük, ez az eddigi legnagyobb, legígéretesebb felfedezésünk. Ígéretesebb, mint amire alig másfél nap után számítottam.

– Ebben tényleg lehet valami – szólt közbe Weist. Előrehajolva a többi szenátorra nézett. – Mi van akkor, ha tényleg létezik gyógymód?

– A terv szerint folytatjuk. – Delarosa Kira számára meglepően keményen nézett Weistre. – Ms. Walker, egyetértek a megállapításaival. Akár pozitívum, akár nem, ez a felfedezés megéri, hogy folytassa a kutatást. Tudjon meg róla, amit csak lehet, és ne habozzon kérni bármit, amire szüksége van.

– Újszülött-vérre van szükségem – vágta rá gyorsan Kira. Grimaszolt a kérés hajmeresztő természete miatt, szerette volna kevésbé riasztó módon megfogalmazni. – Ha legközelebb megszületik egy csecsemő, abban a pillanatban, hogy kidugja a fejét, szükségem van belőle egy vérmintára. A fertőzés folyamatát próbálom tanulmányozni, ezért létfontosságú a gyorsaság.

Delarosa Skousenre nézett, aki sóhajtott és bólintott.

– Megtesszük, amit csak tudunk – mondta Delarosa.

– De mi lesz a biztonsággal? – követelte Skousen. – Ha a Hang megtámadná a kórházat, annak felmérhetetlen következményei lennének!

Delarosa megint ugyanazt az egy pontot fixírozta az asztalon, mélyen elmerült a gondolataiban.

– Mr. Mkele, ez a maga területe.

– Több katonára van szükségünk – mondta Mkele. – Bár a kórház esetében elővigyázatosnak kell lennünk. Ha a Hang rájön, hogy növeltük a védelmét, egész biztosan azt fogják kiszemelni következő célpontként.

– Akkor költöztessük ide a Szenátust – mondta Hobb. – Így azt fogják hinni, hogy miattunk van a nagyobb biztonsági készültség.

Mkele a fejét rázta.

– Az csak súlyosbítaná a gondokat. A Szenátus továbbra is a városházán tartsa az üléseit...

– Maga megőrült? – kérdezte Hobb.

– A városházát már átkutatta a Hang – folytatta Mkele, mit sem törődve a közbeszólóval –, és nem találták meg azt, amit kerestek. Ott nem fognak újból támadni. Most az a célunk, hogy megzavarjuk őket, amit azzal érünk el, hogy túl sok lehetséges célpontot kínálunk fel nekik, és nem vezetjük el őket a következő logikus helyhez. Sűrítjük az őrjáratokat a városban, kivonunk katonákat a LaGuardiáról, és East Meadow minden jelentős helyén fegyveres rendőröket helyezünk szolgálatba, jól látható módon. Semmi olyat nem teszünk, ami arra utalna, amit eltitkolunk, vagy akár a rejtekhelyére, így hát kénytelenek lesznek a saját, nyilvánvalóan kevéssé hatékony hírszerzőikre hagyatkozni. Ha mást nem is, de legalább időt nyerünk vele.

– Mennyi időt? – kérdezte Weist szenátor.

Mkele Kirára nézett.

– Már csak három és fél napra van szükségünk, ugye? Aztán elpusztítjuk, és vége.

Hobb a fejét ingatta.

– Nem elég elpusztítani, ahogy már korábban is mondtuk. Híre fog menni, és fontos, hogy mi makulátlannak látszódjunk. Csak így tudjunk fenntartani az irányítást.

– Irányítást? – kérdezte Kira. Eszébe jutott, hogy rácsattant Isolde-ra, amikor ezt a szót használta. Valóban így gondolkodik róluk a Szenátus?

Delarosa feléje fordult, a szeme hideg volt, a pillantása szinte átfúrta.

– Igen, az irányítást. Talán tisztában van vele, hogy a szigeten növekszik a nyugtalanság?

– Hát, persze, de...

– Van tudomása a Hangról? Az ártatlanok ellen elkövetett terrorista támadásokról? Az emberiség maradékát cafatokra tépő polgárháború valós veszélyéről? Maga szerint mit tegyünk ebben a helyzetben ahelyett, hogy megpróbáljuk ismét kontrollálni?

– Nem ezt mondtam.

– De ezt sugallta. Azt sugallta, hogy az irányítás rossz dolog, és hogy az emberek maguktól is meg tudják oldani ezt a problémát a mi irányításunk nélkül. Ha körülnéz a világban, ha látja, milyen állapotban van, nem gondolhatja komolyan, hogy a világ képes megoldani a problémáit!

Kira érezte a szeme sarkából Kessler gúnyos tekintetét, de folytatta.

– Arra célzok, hogy talán túl erős nyomást gyakorolnak. A Hang főként a Remény törvényt kifogásolja. Szerintük túl nagy kontrollt gyakorolnak az alapvető emberi jogok felett.

– És mi mást tehetnénk? – kérdezte Delarosa. – Hátráljunk meg? Adjuk fel a sikeres, immúnis gyerekszületés célját? Az emberiség jövője, ahogy arra maga is rendszeresen emlékeztet minket, az alapja minden cselekedetünknek. Azért léptettük életbe a Remény törvényt, hogy maximalizáljuk a szaporodás esélyét. Ez ennek a legegyszerűbb és legjobb módja, és igen, sokan panaszkodtak miatta, de egy faj életében eljön az a pont, amelynél a panaszkodás és az emberi jogok háttérbe szorulnak a túlélés egyszerű parancsával szemben. – Letette a ceruzáját, és összekulcsolta a kezeit. – Tudja, mi volt a foglalkozásom a Szakadás előtt, Ms. Walker?

Kira nemet intett a fejével.

– Zoológus voltam. A veszélyeztetett fajok megmentésén dolgoztam. Egy adott ponton én voltam felelős a világ összes fehér rinocéroszáért – mind a tízért. Két hím volt közöttük. El tudja képzelni, mi történt velük, amikor összedőlt körülöttük a világ?

– Nem, asszonyom.

– Kinyitottam a kaput, és szabadon engedtem őket. Lemondtam az irányításról. – Hatásszünetet tartott. – Az egyiket még aznap este megtámadta egy hegyi oroszlán. Másnap reggel elmentem a teteme mellett, útban az óvóhely felé.

– Tehát erről van szó – mondta Kira. Próbált nem tudomást venni a lehűlt légkörről. – Mi csak egy veszélyeztetett faj vagyunk a maga állatkertjében.

– Maga ezt vitatja? – kérdezett rá Delarosa.

Kira összeszorította a száját, olyan választ keresett, ami nem hajtja a szenátor malmára a vizet.

– Mi nem csak tízen vagyunk.

– Hála Istennek.

Kira végignézett a szenátorokon és a sztoikusan mögöttük álló Mkelén. Nem jutott eszébe semmi, amit mondhatna.

– A világ darabokra esett – vette át a szót Hobb. – Ezzel tisztában vagyunk. Meg kell értenie, hogy a tőlünk telhető legjobb módon próbáljuk megmenteni. Nézzen körbe ebben a teremben: Skousen a legkiemelkedőbb orvosi elme a világon, Delarosa a legjobb hosszú távon gondolkodó szervező, akivel valaha is találkoztam, és Kesslernek köszönhetjük, hogy friss élelmiszereket fogyaszthatunk, szinte egymaga hozta létre a tanya és terménypiac programjainkat. Éjt nappallá téve dolgoznak azoknak a problémáknak a megoldásán, amelyeket maga még csak most kezd megérteni, és már akkor is ezt tették, amikor maga még olvasni sem tudott. Olyan terveink és vészterveink vannak, amelyekre még csak gondolni sem tud. Kérem, bízzon bennünk!

Kira lassan bólintott, igyekezett feldolgozni az érveiket.

– Igaza van, én is ugyanezt mondtam, amikor megterveztük a manhattani küldetésünket: semmi sem fontosabb, mint annak a biztosítása, hogy legyen egyáltalán jövőnk. Hajlandó voltam mindent feláldozni ezért.

– Pontosan – mondta Delarosa.

– Tehát akkor... a maguk terve a jövő tekintetében a Remény törvény, és a maguk terve az irányítás fenntartása érdekében megölni a Részlegest, ahogy Hobb szenátor mondta, oly módon, ami magukat jó fényben tünteti fel.

– Oly módon, ami fenntartja a rendet – helyesbített Hobb.

Kessler felcsattant.

– Nem kell mindent a szájába rágnia.

– És akkor mi van az én munkámmal? – kérdezte Kira. – Mi van mindazzal, amit a gyógymód megtalálásáért teszek, hogy illik ez bele a képbe? – Megborzongott. – Elsőbbséget élvez egyáltalán?

– Mindenre van tervünk – felelte Hobb. – Ha talál valamit, lecsapunk a lehetőségre, de ha nem... készen kell állnunk mindenre.

– Ne feledje, erről abszolúte senki sem tudhat – figyelmeztette Delarosa. – Először azért vontuk be magát a bizalmunkba, mert rákényszerített, aztán pedig azért, mert intelligensnek és rátermettnek mutatkozott. De tudnia kellett már abban a pillanatban, amikor visszatért a szigetre: ha bárki megneszeli, hogy mit csinálunk, az nem zavargáshoz fog vezetni. Hanem forradalomhoz.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Kira bement az étkezdébe, ahelyett hogy egyenesen a labor felé indult volna. Gondolkodási időre volt szüksége.

Mit tervez a Szenátus? Az agyának az egyik fele tisztában volt vele, hogy igazuk van, de a másik felének egy hang azt súgta, hogy észnél kell lennie. Ugyanazokat a problémákat látták, mint ő, de az ő megoldásaik mások voltak. Kira az RM-re akarta megtalálni a gyógymódot, ők viszont mintha ezt is egy eszköznek tekintették volna az irányítás fenntartására, amihez nagyon jó érveket tudtak felsorakoztatni. East Meadow társadalma korántsem szilárdult meg, és a külső területeken még rosszabb volt a helyzet. Erős vezetésre volt szükség, egy erős kéznek kellett irányítani őket.

De mégis.

Kira becsukta a szemét, mélyeket lélegzett, és visszakapcsolt. Elég a Szenátusból. Vissza kell mennem dolgozni.

Gyorsan végigment a folyosókon, mit sem törődve a sürgésforgással körülötte. Biccentett az ajtónál őrt álló Shaylonnak, és belépett a laborba. A ventilátor sistergett, a dekontamináló áramkörei búgtak a padlóban, és a Részleges ott volt, még mindig az asztalhoz szíjazva, kinyújtott karokkal, arccal az ég felé, a szeme sötét és komor. Kirára pillantott, amikor belépett, majd visszafordult a plafon felé.

Kira megütögette a medikomp képernyőjét, hogy felébressze, és látta, hogy a lehelet analízise még nyitva van, a számítógép befejezte a munkát, a több ezer különböző részecske katalogizálását. Sokat felismert közülük, szervesek és szervetlenek: a szokatlan gázok a kilehelt levegőben, levedlett bőrsejtek maradványai, mikroszkopikus mennyiségű piszok, ásványi anyagok nyomokban, és néhány közönséges baktérium. Semmi különleges. Azoknak a listája azonban, amelyeket nem ismert fel, egy nagyságrenddel hosszabb volt. Kibontotta, ujjának egy pattintásával végiggörgette. Bizarr kis vegyületek képei követték egymást, nagyok és kicsik egyaránt, mindnek fura volt az alakja, és úgy általában hihetetlenül idegennek tűntek. Sosem látott még ezekhez hasonlót. Ahogy átpörgette őket, észrevette, hogy a képek között sok az azonos, és a vegyületek több, állandóan ismétlődő nagyobb kategóriába rendeződnek. Elkezdte bejelölni a képeket, tanulmányozta a molekulákat, és markerrel látta el a kulcsfontosságúnak látszó azonosítókat, alcsoportokba rendezte őket, megtanította a medikompnak a különböző darabok felismerését. Rövidesen a gép maga is átrendezte a listát, kilenc fő típusba osztotta a vegyületeket, egy tizedikbe pedig azokat, amelyek nem voltak ezekhez kapcsolhatók. Még mindig nem szolgált semmilyen tippel a funkciójukat illetően, és Kira sem tudott semmit megállapítani a puszta látványuk alapján. Mindenesetre Samm teste tele volt ilyenekkel.

Egyik vegyület összetettsége sem közelítette meg a Leselkedőjét, de nem egyeztek meg egyetlen, Kira által ismert anyaggal sem, legyen az szövet vagy étel, és nyilván nem lehetett ásvány vagy műanyag. Kira a Részlegesre nézett, majd vissza a képernyőre, aztán lebiggyesztette az ajkát, és felállt. Túl gyakran és túl következetesen fordultak elő ahhoz, hogy véletlenről legyen szó, tehát nyilván volt funkciójuk, és a Részleges testében kellett lenniük az ezeket létrehozó pontoknak vagy receptoroknak a használatukhoz. Talán közük volt az immunitásukhoz? Csak egy módon tudhatta meg. Kira az asztalhoz lépett, feloldotta a kerékzárakat, és elkezdte áttolni a termen. Várta, hogy Samm megkérdezi tőle, mit csinál, de az néma maradt.

A DORD szkennernél állt meg vele, amely majdnem olyan nagy volt, mint a parkolóban rozsdásodó autók némelyike. Ez volt a laboratórium arzenáljának a nagyágyúja, a teljes testet rétegről rétegre, szervről szervre katalogizálni képes orvosi szkenner. Bekapcsolta, majd visszament a medikomphoz, amíg a gép beindult. A vegyület-kategóriákhoz kialakított definíciók még mindig láthatók voltak, a legtisztább képekkel együtt. Kimerevítette a képernyőt, mielőtt leemelte, lekapcsolta a medikompról, és óvatosan átvitte a DORD-hoz. A képernyő maga is képes volt jelentős mennyiségű művelet elvégzésére, de ez eltörpült azokéhoz az érzékelő rendszerekéhez képest, amelyekhez hozzá lehetett kapcsolni. Kira becsúsztatta a DORD-ba, hallotta, ahogy a helyére kattan, és pár gyors érintés után a gép készen állt. A DORD átvizsgálja Samm tüdejét, torkát és orrjáratait, keres benne bármit, ami hasonlít a titokzatos vegyületekre, így Kirának majd lehet már némi elképzelése arról, hogy honnan jöttek és merre mentek. A többit pedig ki kell majd találnia. Felemelte az érzékelő egységet, kihúzta és aláhelyezte Sammet. Vastag, súlyos berendezés volt, fehér műanyag burokban, messze a legnehezebb tárgy a teremben, de tökéletesen megtartotta a saját súlyát. Kira megérintette a start gombot, mire a DORD felpörgött.

A képernyőhöz közel hajolva figyelt, alig várta, mit mutat ki a vizsgálat. Nem volt valami gyors. A lány idegesen dobolt a DORD házán, majd megfordult, és az ablakhoz sétált. Meg szerette volna kérdezni Sammet, tudja-e, mik azok a részecskét, bármennyire is nem akar megszólalni, de most, hogy elkezdődött a vizsgálat, a legkisebb mozdulat is megzavarhatta. Megint visszafordult, és a mozdulatlan Sammre nézett, aki úgy feküdt ott, mint egy szikla. Mintha direkt meg sem moccanna.

Kira mozgást látott a képernyőn. Odarohant. A DORD már kivetített és kategorizált néhány előzetes képet. Kira átfutotta a listát, és kinyitott egyet az M címkével ellátott, furcsa, patkó alakú vegyületről. A DORD több olyan struktúrát talált Samm testében, amely szerinte kapcsolatban állhat vele, egyet az orrjáratban, a többit a tüdőben. Kira előhívta és egymás mellé helyezte őket a képernyőn. Majdnem úgy néztek ki, mint a mirigyek, de nem olyanok, amiket Kira ismert. Az egyik szinusz jelentősen nagyobb volt, és a DORD keresztreferenciákat hozott létre több más állománnyal. Kira megnyitotta a listát, és gyorsan átfutotta, enyhén meglepődve azon, amit látott: a DORD ezt a képet minden olyan vegyülethez hozzákapcsolta, amelyet addig megvizsgált. Mindegyiknek volt egy saját kis mirigye a tüdőben, de mind hozzákapcsolódott ehhez a nagyhoz a fejében.

Kira közelebbről is szemügyre vette a mirigyet, miközben a DORD folytatta a munkát. Mire való? Nem kérhette meg a számítógépet, hogy találgasson, de arra igen, hogy keressen részleges egyezéseket az adatbázisában. Elindította a keresést, és újra a képet nézte, felkészülve egy újabb hosszú várakozásra, ám az eredmény szinte azonnal megjelent: nincs egyezés. Kira felhúzta a szemöldökét, és újra lefuttatta a keresést. Nincs egyezés.

Hát, akkor manuálisan kell megcsinálnom. Tekintettel arra, hogy mindegyik részecskéhez két kapcsolt struktúra tartozott, elsőre az a megoldás kínálkozott, hogy az egyik struktúra hozza létre a részecskét, a másik pedig elkapja: egy író és egy olvasó. Amiből az következik, hogy információt hordoznak magukban. Kira lefuttatott egy újabb keresést, ezúttal minden olyat bekért az adatbázisból, ami nem emberi. A DORD talált egy régi, Szakadás előtti fájlt, amelyben valaki egy kutya adatait vitte be. Kira arra kérte a számítógépet, hogy abban keressen részleges egyezéseket. Szinte azonnal meg is jelent egy meglepően hasonlatos, de egyszerűbb struktúra, mint amit Samm szervezete tartalmazott. Egy vomeronazális szerv.

Samm hihetetlenül összetett feromonális rendszerrel rendelkezett.

Kira további fájlokat hívott elő, mindent elolvasott a feromonokról, amit csak tudott. Egyszerű vegyi kommunikációs rendszert képeznek, mintha a szaglás egyik formája lenne, de sokkal erősebben specializálódott. A rovarok olyan egyszerű dolgokra használják, mint a nyomuk megjelölése vagy egymás figyelmeztetése a veszélyre, a kutyák a területfoglalásra vagy a párzás idejének a jelzésére. De mire használják a Részlegesek?

Akár meg is kérdezhetem tőle, gondoltak Kira.

– Kérem, beszéljen a... feromonjairól.

Ahogy várható volt, Samm hallgatott.

– Vegyi szintetizálók és receptorok magasan fejlett rendszerével rendelkezik. Mit tudna mondani nekem erről?

Semmi válasz.

– Próbálkozni szabad.

Kira elgondolkodott, körbenézett a teremben, majd felnyitotta a medikompot, és kivette belőle a gumikesztyűt, amelybe Samm belefújt. A Részleges arcához közel vitte, megszúrta egy tűvel, és teljes erejével megnyomta, minek következtében a levegő egyenesen Samm orrába ment. Az köhögött és köpködött, a fejét rázva próbálta elkerülni a rázúdított levegőt, de Kira csodálkozva látta, hogy a viselkedése nyugodtabbá vált. Előbb felgyorsult a szívritmusa a levegőtől, majd szinte azonnal visszaesett, ahogy... valami másra reagált. A feromonok. Samm szeme megnyugodott, az arckifejezése lágyabb, a légzése egyenletesebb lett.

Kirának hirtelen bevillant, hogy pont ugyanolyan a tekintete, mint reggel, amikor ráállt, hogy belefújjon a kesztyűbe.

– Basszus – mondta. – Ez nem fair!

Kira csípőre tette a kezét.

– Mi volt ez?

– A saját adataimat használja fel ellenem, és most... a fenébe! – Elnémult, és a plafonra bámult.

– Milyen adatokat? – kérdezte Kira. – A feromonokat? Így nevezi őket? – A kiürült, lecsüngő kesztyűre nézett a kezében. – Valami olyasmit árult el, amit nem akart, ugye? Ilyet még sose csinált, ez csak kicsúszott. Mit váltottak ki a feromonok?

Samm nem szólt semmit. Kira közelebb emelte az arcához a kesztyűt, és alaposan megvizsgálta. A terem közepére ment, felidézte, hogy volt délelőtt elrendezve... a DORD ott állt, az asztal amott, rajta Samm-mel. Megkérte, hogy fújjon bele a kesztyűbe, és akkor kialakult közöttük egy közös... pillanat. Valódi kommunikáció. Kira viccelt a nevével, Samm riposztozott, és aztán beleegyezett a leheletminta-vételbe. Megbízott benne.

És most, miután Kira visszafújta az arcába, és feltett neki egy kérdést, ismét megbízott benne. Nem sokáig, de elég ideig ahhoz, hogy megtörjön az ellenséges önkontroll pajzsa. Válaszolt a kérdésére.

A feromonok újra kialakították azt a bizalmat, amit délelőtt érzett, és rákényszerítették, hogy ismét átérezze.

– Olyan ez, mint egy vegyi empátiarendszer – mondta Kira halkan, miközben visszasétált Samm felé. – Mindazt, amit érez, ezekkel a feromonokkal közli, hogy a többi Részleges is érezhesse. Vagy legalábbis tudja, hogy maga mit érez. – Leült a mellette álló székre.

– Mint a ragályos ásítás. Egy személy érzelmi állapota átterjedhet egy egész csoportra.

– Többször nem használhatja fel ellenem – jelentette ki Samm. – Nem fújok bele még egyszer a kesztyűjébe.

– Nem maga ellen akarom használni, hanem csak próbálom megérteni. Milyen érzés ez?

Samm ránézett.

– Milyen érzés hallani?

– Oké, igaza van, buta kérdés volt – bólintott Kira. – Nem érzés, egyszerűen csak része magának.

– Elfelejtettem, hogy az emberek nem tudnak kapcsolódni – mondta Samm. – Egész idő alatt annyira meg voltam zavarodva, próbáltam kitalálni, hogy miért csinál mindenki akkora melodrámát mindenből. Azért van ez, mert maguk nem képesek a kapcsolás révén átélni egymás érzelmeit, így hanglejtésekkel és testbeszédekkel kell közölniük. Ami hasznos, elismerem, csak olyan... teátrális.

– Teátrális? – kérdezett vissza Kira. Ez volt a leghosszabb szónoklat, amit eddig hallott Sammtől. Nyíltan beszélt, vagy ez is része a számító tervezésének? Mit nyer azzal, hogy beszél? Kira folytatta, próbálta elhúzni a beszélgetést, hátha többet is fog mondani. – Ha vegyi kapcsolók által közlik másokkal az érzéseiket, az magukról is sok mindent megmagyaráz. Maguk messze nem mutatnak ki elegendő érzést az emberi társadalom szemszögéből. Ha maga melodrámának látja, amit mi csinálunk, a mi szemünkben viszont maguk egyenesen érzéketlenek.

– Nem csak érzelmekről van szó – mondta Samm. Kira előrehajolt, attól félt, hogy bármikor abbahagyhatja, és a nyíltsága buborékként pukkad szét. – Ebből tudjuk, ha valaki bajban van, megsérült vagy izgatott. Segít nekünk egységként működni, összedolgozni. A kapcsolást nyilvánvalóan harctéri használatra szánták. Ha valaki őrt áll, és megpillant valamit, egy embernek kiáltania kell, a többi embernek fel kell ébrednie a figyelmeztetésre, meg kell értenie, hogy mit mond az őr, és aztán fel kell készülniük a harcra. Ha egy Részleges őr meglát valamit, az adatok a kapcsoláson át azonnal eljutnak a többi katonához, felugrik az adrenalinszintjük, felgyorsul a szívritmusuk, beindul a harci reflexük, és hirtelen az egész század harcra készen áll, néha egyetlen szó nélkül is.

– Az adatok – mondta Kira. – Kapcsolás, adatok... technológiai szakkifejezések.

– Maguk neveztek tegnap biológiai robotnak – jegyezte meg Samm. – Ez nem teljesen pontatlan meglátás. – Elmosolyodott. Most először látta ilyennek Kira, és viszonozta. – Nem is értem, hogy képesek maguk egyáltalán működni. Nem csoda, hogy elvesztették a háborút.

A szavak mérgezett felhőként álltak meg a levegőben, és megöltek minden reményt arra, hogy a beszélgetés barátivá váljon. Kira visszafordult a képernyő felé, próbálta megállni, hogy ne üvöltözzön vele. Samm attitűdje is megváltozott, valahogy komolyabb lett. Mint aki töpreng.

– Egy bányában dolgoztam – kezdett bele halkan. – Azért hoztak minket létre, hogy megnyerjük az Elszigetelési Háborút, és ezt meg is tettük, és aztán hazatértünk, és az Egyesült Államok kormánya munkát adott nekünk. Én egy bányába kerültem. Nem voltam rabszolga, minden törvényesen, tisztán és „emberiesen” történt. – Ezt a szót úgy ejtette ki, mintha keserű lenne. – De nem tetszett a munka. Próbáltam más állást keresni, de senki sem volt hajlandó felvenni egy Részlegest. Próbáltam tanulni, hogy alkalmassá váljak valami kellemesebbre, de egyetlen iskola sem fogadta el a jelentkezésemet. Nem költözhettünk ki a kormány által kijelölt nyomortelepről, mert a mi bérünkből alig lehetett megélni, és egyébként sem fogadott volna be minket senki. Ki akarna egy mesterséges ember szomszédságában lakni?

– Így hát fellázadtak.

– Gyűlöltük magukat – válaszolta Samm. – Gyűlöltem magukat. – Úgy fordította a fejét, hogy szembenézhessen Kirával. – De nem akartam népirtást. Egyikünk sem akarta ezt.

– De valaki mégis – mondta Kira. A hangja remegett, alig tudta visszatartani a könnyeit.

– És maguk elvesztettek minden kapcsolatot a múlttal. Pontosan tudom, hogy mit éreznek.

– Nem tudja! – sisteregte Kira. – Akármit mondhat, de ezt az egyet ne merje kiejteni a száján. Elvesztettük a világunkat, elvesztettük a jövőnket, elvesztettük a családunkat...

– Elvették maguktól a szüleiket – mondta ki Samm egyszerűen. – Mi megöltük a sajátjainkat, amikor megöltük magukat. Akármekkora fájdalmat is éreznek maguk, ez a bűntudat nem telepedik rá.

Kira az ajkába harapott, próbálta rendezni a saját érzéseit. Samm az ellensége volt, ám mégis sajnálta. A szavai feldühítették, ám mégis szinte bűntudatot érzett ezért. Nyelt egyet, és kipréselt magából egy olyan választ, amely félig vád volt, félig kétségbeesett könyörgés a megértésért.

– Ezért mondja el nekem mindezeket? Mert sajnálja, hogy megöltek minket?

– Azért mondom el, mert meg kell értenie, hogy a gyógymód nem elég. A háború hatalmas pusztítást hozott magával, de a problémák már jóval előtte elkezdődtek.

Kira megrázta a fejét. Magát is meglepte, mennyivel durvábban hatottak a szavai, mint várta.

– Maga csak ne mondja meg nekem, hogy mit kell megértenem! – Otthagyta Sammet, és visszatért a munkájához. – Kommunikációs rendszer – mondta Kira.

Kora este volt, és mivel kihagyta az ebédet, úgy döntött, hogy Marcusszal vacsorázik. A fiú szusit hozott egy utcai árustól, és a harmadik emeleten, egy üres teremben ültek le enni, távol a lenti nyüzsgéstől és az emberektől. Kira a kezébe vett egy szusidarabot, lenyelte, és közben tovább beszélt, annyira lelkesen, hogy saját maga is alig bírta követni. Még mindig ott égett az elméjében a Samm-mel folytatott beszélgetés, forrón perzselődtek benne az érzelmi széndarabkák, de erőt vett magán, és nem törődött velük. – Vegyi alapú kommunikációs rendszer, mint a hangyáknál, de milliószor bonyolultabb. Képzeld, hogy úgy tudsz beszélni másokkal, hogy csak levegőt veszel, egy szót sem kell kimondanod, egyszerűen csak tudsz mindent...

– Olyat nem tudok elképzelni, hogy te egy szót se szólj – vetette közbe Marcus. – Bele is bolondulnál.

– Ha, ha – forgatta a szemét Kira.

– Oké, és hogy működik?

– Hát, nem tudom, mi mindent tudnak egymással közölni vegyi úton... legalább húsz különböző feromont katalogizáltam, de ennek még a tízszerese is hihetetlenül szűk szókincset jelentene. Ha viszont az egyik ilyen feromon azt üzeni, hogy „megsebesültem”, akkor az összes többi katona azonnal értesül az egyik társuk megsebesüléséről, és viszonylag pontosan tudják azt is, hogy merre keressék. Ez egy olyan érzékszerv, amivel mi nem rendelkezünk, amolyan társasági érzék, és az ő számára ez állandó és természetes. El tudod képzelni, milyen lehet, hogy így el legyen vágva?

Magányosabb lehet, mint... – Kirának megint eszébe jutott, amit Samm mondott arról, hogy az emberiség a szülei. Milyen érzés lehet nekik, hogy az egész amerikai kontinens üresen és némán fekszik körülöttük? – Egyedül vannak, Marcus. Tragikus, nem?

– Még jó, hogy te gondoskodsz róla – válaszolta Marcus. – Szörnyű lenne, ha szegény Részleges magányosnak érezné magát.

– Nem így értettem – vágta rá Kira. – Ez az, amit szeretek csinálni, Marcus. Te is orvos vagy, azt hittem, te meg fogod érteni, mi ebben a nagyszerű. Nem Sammről szól ez az egész, hanem...

– Ó, szóval már keresztnéven szólítjátok egymást, mi? – Megpróbálta tréfára venni a dolgot, de Kira érezte, hogy valós érzelmeket kavart fel benne a dolog. Elég jól ismerte már ehhez. – Viccelek, Kira. De most komolyan, ez egy Részleges. Az emberiség legnagyobb ellensége. Rémlik valami?

– Pont ezt próbáltam neked elmagyarázni. Nem tudom, hogy még mindig azok-e.

– Ezt akarja neked elmondani? – Marcus úgy nézett rá, ahogy a szenátorok. Mintha totális idióta lenne. – Egyedül van, le van láncolva, és emiatt sajnálod, de megpróbált téged megölni! Méghozzá nemcsak a Szakadás idején, hanem múlt héten, Manhattanben, pisztollyal! Ellenséges katona, hadifogoly, és ha kiszabadulna a láncaiból, ki tudja, mit tenne veled és az egész várossal!

– Tudom, tudom. De te nem beszéltél vele. Nem úgy beszél, mint egy szörnyeteg. Nem... nem érzem szörnyetegnek.

– Két nappal ezelőtt a vizsgálati alanyod volt, egy kísérlet tárgya. Két nappal ezelőtt egy arctalan ellenség volt, akit készen álltál megölni és feldarabolni, hogy tanulmányozhasd. Még két nap, és ki tudja, mi lesz belőle? Jó barát?

– Nem ezt mondtam.

– Három nap múlva halott lesz. Ismerlek jól, Kira, és pontosan látom, hogy hova vezet ez az egész. Először sajnálod, aztán kötődni kezdesz hozzá, és amikor meghal, összetörsz, mert azt hiszed, hogy neked mindenkit meg kell mentened. Ez van az újszülöttekkel is, személyes felelősséget érzel mindegyikük haláláért. A Részleges csak egy vizsgálati alany, és ront a helyzeten, hogy elég okos ahhoz, hogy pontosan azt mondja neked, amit hallani akarsz. Én csak annyit mondok, hogy nem szabad túlságosan kötődnöd hozzá.

– Túlságosan kötődnöm? – Kira érezte, hogy megint felgyülemlik benne a harag. – Mit gondolsz, mennyire kötődöm hozzá?

– Álljunk már meg. Egyáltalán nem ezt akartam mondani.

– Nem? Mert ez pontosan úgy hangzott, mintha meg akarnál vádolni valamivel! – csattant fel Kira.

– Nem vádollak meg semmivel. Csak figyelmeztetlek...

– Figyelmeztetsz?

– Ez most nem jól jött ki – ismerte el Marcus.

– Mire figyelmeztetsz? Hogy ne barátkozzak olyanokkal, akiket te nem kedvelsz?

– Saját magadra figyelmeztetlek. Tudod jól, hogy hajlamos vagy belegabalyodni ezekbe a hatalmas álmokba, és aztán összezuhansz, ha rád dől az egész. Neked nem elég segíteni a csecsemőkön, hanem az RM-et is meg akarod gyógyítani, nem elég tanulmányozni egy Részlegest, hanem... mit is? Békét kötni velük? Erre céloz Samm?

– Nem, persze hogy nem. – De ahogy kimondta Kira, már nem is volt benne olyan biztos. – Csak azt mondom, akár hiszek Sammnek, akár nem, hogy több van bennünk, mint amit mi mindannyian gondolunk róla. Azért lázadtak fel, mert az emberek elnyomták őket, ha tehát ezúttal rendesen viselkedünk egymással, talán... talán működne a dolog. Nem tudom. – Ki kellett igazodnia a saját gondolatain. – Nem azt mondom, hogy adjuk fel a védelmünket, és felejtsünk el mindent, ami történt, hanem csak azt, hogy talán már nem akarnak nekünk ártani. És ha náluk van az RM gyógymódjának a kulcsa, talán a béke az egyetlen esélyünk. – Idegesen nézett Marcusra, imádkozott, hogy megértse.

– Fellázadtak és megöltek minket – nyomatékosította Marcus.

– Az amerikai gyarmatok közel háromszáz évvel ezelőtt fellázadtak Anglia ellen – mondta Kira. – Túlléptek rajta, és idővel a világ legjobb barátai lettek.

– Amerika nem szabadított rá a világra egy mindent elpusztító vírust.

– És talán a Részlegesek sem. Talán van egy csomó dolog, amit nem tudunk a háborúról. Csak arról beszélünk, hogy mit tettek velünk, de ez nem lehet ilyen egyszerű. Ha Samm igazat mond...

– Megint Sammhez térünk vissza, mi? – ingatta a fejét Marcus.

– Mi ez az egész, Marcus? – Kira szembefordult vele. – Féltékeny vagy? Én téged szeretlek. – Mélyen a szemébe nézett. – Kérlek, próbáld megérteni, hogy miről beszélek!

– Tényleg szeretsz?

– Hát persze!

– Akkor gyere hozzám feleségül.

Kira szeme tágra nyílt. Ez volt az utolsó dolog, amire számított tőle, most, itt, ebben a helyzetben.

– Én...

– Fiatalok vagyunk – mondta Marcus –, de már nem túl fiatalok. Együtt élhetünk. Találtam egy nagy házat neked. Nekünk. Ahol megöregedhetünk, és ha majd megtalálod az RM gyógymódját, családot alapíthatunk. De nem muszáj addig várnunk. Már most is együtt lehetünk.

Kira a fiúra nézett, elképzelte maga mellett az arcát. Este, amikor elalszik, reggel, amikor felébred, mindig, mindenen át. Mindig is ezt akarta, amióta együtt voltak gyerekek, és az iskola tetejéről együtt nézték a csillagokat.

De most már nem volt ilyen egyszerű a helyzet.

Lassan ingatta a fejét, olyan lassan, hogy szinte ő maga sem érezte, és talán azt remélte, annyira lassan, hogy Marcus nem veszi észre, hogy nemet mond.

– Sajnálom, Marcus, de nem lehet.

Marcus arca meg sem rezzent, igyekezett elrejteni az érzéseit, ami majdnem, de nem teljesen sikerült.

– Most nem, vagy később sem?

Kira az újszülöttekre gondolt, az RM-re, a háborúra, a Részlegesekre, a laborban végzett munkájára, és mindarra, amit Samm mondott. Nem elég meggyógyítani az RM-et, mondta. A béke lenne a következő lépés? Lehetséges ez egyáltalán? Túl sok kérdés, túl sok árnyék volt ahhoz, hogy tisztán lásson. Ismét a fejét ingatta.

– Most nem. A későbbről akkor tudok beszélni, ha elértünk odáig.

– Hát jó. – Marcus elhallgatott, bólintott, és megvonta a vállát. – Hát jó.

Túl jól fogadta, mintha fel lett volna készülve rá.

Ez volt benne a legrosszabb.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Kira a DORD-képeknek még csak a kétharmadánál tartott, amikor elkezdtek összefolyni előtte. Meg akarta tudni, hogyan működik a feromonrendszer, de kezdte belátni, hogy az nem viszi előre az RM tekintetében. Amikor eljutott arra a pontra, hogy már alig bírta nyitva tartani a szemét, úgy döntött, hogy jobb lesz befejezni mára. Nem akarok hazagyalogolni. Kell ide egy matrac, hogy ledőlhessek. Segítségre volt szüksége. Kizárt, hogy egyetlen ember képes feldolgozni a Samm fiziológiájának tanulmányozásához szükséges adatokat, és megtalálja, amit kell. Samm még ébren volt – azt sem tudta Kira, hogy valójában alszik-e valaha de amióta a lány visszatért a vacsora után, meg sem szólalt. Kira szívesen mondott volna neki valamit, de nem jutott eszébe semmi.

Az éjszakai őrök durvábbnak tűntek a nappali műszaknál. Shaylon és a társa helyét két idősebb, viharvert és komor katona vette át. Kira egy pillanatra megállt előttük, eszébe jutott, hogy vajon megint „kikérdezik-e” Sammet az éjjel, megverik, megszúrják, vagy mindenféle más, beteg kínzásoknak teszik ki, ami éppen az eszükbe jut. Szólni akart nekik, hogy ne tegyék, de mit ért volna el vele? A gondolattól elszomorodott, és még egy utolsó pillantást vetett a katonákra, mielőtt lehajtotta a fejét, és elsétált a folyosón.

Kiérve az utcára megállt, vett egy lassú, mély levegőt az éjszakában. Melegebb volt, mint azelőtt. Elindult, de mozgást érzékelt a holdfényben. Megdermedt, már felkészült a legrosszabbra – a Hang támad, megrohamozza a kórházat, hogy megtalálja Sammet –, de meghallott egy hangot. Haruét. Kétségbeesetten hasította át a sötétséget.

– Minden rendben! – mondta a hang. – Már majdnem ott vagyunk, minden rendben!

Kira futott pár lépést, a fülét hegyezte, hogy jobban halljon. Tényleg Haru az? Az árnyék nagyobbra nőtt, a hang tisztábban hallatszott. Haru volt az, és vele volt Madison, aki rövid, fájdalmas zihálással vette a levegőt.

Kirával süllyedni kezdett a világ, de ez csak egy pillanatig tartott, és máris akcióba lendült.

– Mads!

Madison fogát csikorgatta a fájdalomtól, miközben elfehéredő ujjpercekkel szorította Haru karját. A férje finoman, de határozottan sürgette előre, már majdnem a kórház parkolójában jártak, mire Kira odaért hozzájuk.

– Vérzik! – mondta gyorsan Haru –, és a fájdalom sokkal rosszabb, mint bármikor!

Kira visszanézett a kórházra, megfogta Madison másik karját, és igyekezett olyan óvatosan segíteni, amennyire csak lehetett.

– Nem lett volna szabad idehoznod – mondta szemrehányóan. – Kocsit kellett volna fognod, vagy átjönni egy tolószékért és egy mentősért, hogy mi hozzuk át.

– Nem hagyhattam egyedül otthon!

– Nem lett volna szabad idáig gyalogolnia, akármilyen közel laktok.

– Én csak... – Haru habozott. – Csak segíts rajta.

– Gyertek velem. A szülészeten mindig teljes személyzet dolgozik, még éjszaka is.

Némán imádkozott, miközben átvezették Madisont a bejáraton, könyörgött annak, aki hajlandó meghallgatni, hogy kegyelmezzen meg Madison kisbabájának. Túl korán volt, fejletlenségben vagy rossz lélegzéstől is meghalhatott, még mielőtt esélye lenne belehalni az RM-be. Átsegítette Madisont a szülészetre vezető fordulón, és hirtelen megállt, mert majdnem összeütközött egy ápolónővel, aki kétségbeesetten szaladt végig a folyosón.

– Sandy! – kiáltott rá Kira. Felismerte a nőt gyakornok korából. – Segítségre van szükségünk!

– A Barnes-bébinek leállt a szívműködése! – kiáltotta hátra Sandy futás közben. – Mondd neki, hogy tartson ki!

– Nem fognak segíteni? – kérdezte Haru.

– Mindenki el van foglalva – mondta Kira. – Gyertek velem! – Egy nyitott ajtóhoz vezette őket, felkapcsolta a villanyt, és egy nagy, puha karosszékre ültette Madisont.

– Már megint jön – mondta Madison. Osszeszorította a fogát, és sziszegett. – Jaj, ne, ne!

Kira egy medikompot hordozó kocsit mutatott Harunak a terem sarkában.

– Kösd be az ultrahangot – mondta. – A pirossal jelzett aljzatokban van áram. – Lekuporodott Madison mellé, kifésülte a haját az arcából. – Helló, Mads, elmondod, mi a helyzet?

– Azt hiszem, összehúzódások.

– Még két hónap hátravan – mondta Kira. – Eddig tökéletesen rendben zajlott a terhességed, semmi oka nincs az összehúzódásoknak.

– Ez nem egyszerűen görcs, Kira.

Madison arca ismét eltorzult, a szeme összeszorult, és olyan erősen ragadta meg Kira karját, hogy annak a nyelvébe kellett harapnia, nehogy felsikítson. Aztán alábbhagyott a fájdalom, és Madison lihegve zuhant le a székre.

– Ütemes a fájdalom? – kérdezte Kira. Madison a fejét rázta. – Meg tudod mutatni, hol fáj? – Madison a hasa és az oldala körül rajzolt egy kört a kezével, mire Kira bólintott. – Nem hinném, hogy ez a méhed, Mads, hanem inkább a gyomrod. Csinálok egy ultrahangot.

– Vérzik! – kiáltotta ismét Haru. – Nem tudsz csinálni semmit a vérzés ellen?

– Megteszem, ami csak tőlem telik, Haru. Hozd ide azt a gépet!

Haru odahúzta a kocsit Madison széke mellé. Az arca maga volt a rettenet. Kira elővett egy pár steril kesztyűt, és felhúzta Madison blúzát, hogy felfedje a hasát.

– Ne mozdulj – kérte, miközben ráhelyezte az ultrahangszondát Madison bőrére. – Képernyőt bekapcsolni! – A képernyő életre kelt, a fekete-fehér háló közepén egy ék alakú képet mutatott. A kép villogott és mozgott, szonografikusan leképezte Madison hasi szerveit. Amikor először látott ultrahangot, Kira abszolút képtelen volt kiismerni magát rajta, de több heti gyakorlás után már kristálytisztának látta az életlen képeket. – Az ott az epehólyagod – mondta, miközben az egyik kezével mozgatta a készüléket, a másikkal pedig a képernyőt érintve megadta a kijelölések címkéit és határait, amelyeket a számítógép rögzített a memóriájában és azonos időben követett. – Az ott a gyomrod, az meg a kisbaba lába. És ott a teste. – Kira gyorsan dolgozott, az ujjai futkároztak a képernyőn, kiemelte a méreteket, és előhívta Madison korábbi vizsgálatainak archivált eredményeit. – A fej fejlettsége rendben, mellkas rendben, a belső szervek mind jól néznek ki. A szívhang erős. A hólyagja megtöltődik és ürül. A gerince jól néz ki.

Madison ismét elfintorodott, csikorgatta a fogát, és a széke karfáját szorongatta. Két ápolónő sietett be mögöttük, Sandy és Hardy nővér.

– Itt vagyunk, Walker, köszönöm, hogy elkezdte! – Hardy kesztyűt húzott, és megfogta a szondát. Kira idegesen engedte át neki, és hátralépett, hogy Hardy nővér gyakorlottabb keze vezesse tovább a készüléket. – Írja le a fájást!

– Erős, de nem folyamatos – mondta Kira –, az oldalánál és a hasánál lokalizálódik. Vérzik is, azt hiszem, levált a méhlepény.

– Mi történt? – kérdezte Haru. – Az rossz? Vagy rendben van?

– Megtesszük, amit csak tudunk, uram – mondta Hardy. – Csak adjon nekünk teret, hogy dolgozhassunk.

– És a baba? A baba jól van?

A képernyőn hol eltűnt, hol visszatért a kép a hasfal mozgásával. Kira rámutatott.

– Ott volt egy árnyék.

– Láttam – mondta Hardy nővér, és azzal oldalt lejjebb vitte a szondát, a szöget is megváltoztatta. Amikor Madison abbahagyta a vonaglást, a kép egy nagy, fekete ovális formában stabilizálódott. A gyomor volt az, mögötte egy életlen fekete háromszög. A számítógép szinte azonnal beazonosította, és pirossal jelölte meg. – A méhlepény leválik a falról – mondta Hardy nővér. – Részleges leválás, ahogy mondta. – Alaposan megnézte a képernyőt középen átszelő mélyvörös vonalat. – Szép munka volt, Walker.

Kira érezte, ahogy levonul rajta a feszültség hulláma, egészen a talpáig, majd bele a padlóba, miután minden erőt kiszívott belőle.

– Ez mit jelent? – kérdezte Madison.

– Azt, hogy minden rendben lesz – válaszolta Kira. – A méhlepény elmozdult a méhről, ami nem a legjobb, de egyáltalán nem veszélyes se rád, se a babára nézve, feltéve, hogy odafigyelünk. Most fektetni fognak téged, és nem szabad sokat mozognod, ráadásul itt kell maradnod a kórházban, hogy huszonnégy órás megfigyelés alatt tarthassunk.

– De én nem maradhatok itt – ellenkezett Madison.

Kira a vállára tette a kezét.

– Képzeld azt, hogy üdülőhelyen vagy... Reggeli az ágyban, bármikor rendelkezésedre áll a személyzet... Semmi sem történhet veled vagy a gyerekeddel, mert itt vagyunk azonnal, és megoldjuk.

– Biztos nincs semmi veszély? – kérdezte Madison. – Mert ha állandóra itt kell tartanotok engem...

– Tizenkét évvel ezelőtt hazaküldtem volna egy pár tamponnal és egy kis paracetamollal – mondta Hardy nővér –, de mostanság nem kockáztatunk.

– Értem. De... ágyban maradni? Úgy értem, egyáltalán nem is kelhetek fel?

– A lehető legkevesebbet. A méhlepény leválása ritka jelenség, de a maga esetében egészen biztosan a túlterheltség okozta. Ennek azonnal véget kell vetni.

– Többé nem takaríthatsz – szólt közbe Kira. – Beszélek Xochival, kitaláljuk, hogy csinálhatjuk meg helyetted.

Madison bűntudatosan mosolygott, és fellélegzett.

– Nem lett volna szabad idegyalogolnom.

– Ami miatt jól el is verem Harut egy biciklilánccal – mondta Kira, és sötét pillantást vetett rá. – De most csak pihenj.

– Vért kell vennünk – mondta Hardy nővér –, aztán fájdalomcsillapítót kap, és lefekszik aludni.

Kira megszorította Madison kezét, és távozott a teremből, miközben újabb ápolónők siettek be segíteni. Az adrenalinlöket hatása elmúlt, Kira lerogyott egy székre a folyosón. Nem sok hiányzott. Lassan fújta ki a levegőt, ahogy végiggondolta, mi minden más lehetett volna, milyen sokkal rosszabb végkimenetelek következhettek volna be. Képtelen lennék elviselni, hogy Madison ugyanúgy verje az ablakot, mint Ariel, csak azért, hogy a karjába vehesse a halott kisbabáját.

De még mindig nem tudom, hogy lehetne megmenteni.

A padlóra meredt, túl fáradt volt, hogy gondolkozzon.

– Hahó.

Kira felnézett, és ott látta maga mellett Xochit. Fáradt, megnyúlt volt az arca.

– Hahó. Hallottad, mi van Madisonnal?

– Igen – válaszolta Xochi –, de nem azért vagyok itt.

Kira összeráncolta a homlokát. Csak ne valami újabb katasztrófa legyen. Erőt vett magán, és kihúzta magát.

– Mi történt? – A hangja erősebbnek hatott, mint amilyennek érezte magát.

– Isolde most jött meg a Szenátustól. Holnap fogják bejelenteni. Módosították a Remény törvényt. A korhatár mostantól tizenhat, Kira.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

– Most már hivatalos a hír – mondta Isolde. A kanapéjukon feküdt, egy üveg likőrrel a kezében. Már félig üres volt. – Ma délután szavazták meg. Vagy inkább tegnap... elmúlt éjfél, ugye?

– Nem tudom elhinni – mondta Xochi a padlóra meredve. – Én ezt nem tudom elhinni.

Isolde kortyolt egy nagyot.

– Nem számít, hogy elhiszed-e, vagy sem. A kormányod két hónapot adott arra, hogy felcsináltasd magadat. – Felemelte az üveget. Az arca tompa és vörös volt. – Egészségünkre!

– Hát, akkor most igyál, amennyi csak beléd fér! Nemsokára kettő helyett kell innod.

Kira némán ült a kanapén, csak nézte, ahogy a másik két lány panaszkodik, és a Szenátus indokain töprengett. A felszínen minden bizonnyal a Hang ultimátumára adott válasz volt. Ha nem lépik meg, meghátrálásnak tűnt volna, és így a Hanggal gyökeresen ellentétes álláspontot fogalmaztak meg. De lelke mélyén tudta, hogy Samm miatt történt. Az a bizonyos „biztonsági terv”, amelyre Hobb utalt. Kira arra figyelmeztette őket, hogy jobb lenne enyhíteni a szorításon, ám ők – épp ellenkezőleg – még erősebbre vették, még nagyobb kontrollt akartak gyakorolni. Persze azoknak a számára, akik hittek a Remény törvényben, az az erő és a szolidaritás jelének tűnhetett, de a többieknek? Gyakorlatilag hadüzenet.

A legrosszabb az egészben a titoktartás volt. Tudta, hogy Mkelének igaza van – ha most, amikor ilyen magas a feszültség, kitudódna az igazság Sammről, borzalmas zavargás törne ki, és Kira pont a kellős közepén találná magát. Nem mert többet beszélni Sammről, a vizsgálatokról, sem bármi másról, inkább csak dolgozik, amilyen keményen csak tud, és megtalálja a gyógymódot a vírusra, még mielőtt bárki másnak meg kell halnia.

Ám két teljes nap elteltével sem járt közelebb a megoldáshoz.

Tudta, hogyan gondolkozik, kommunikál, lélegzik, táplálkozik és mozog Samm, de azt nem, miképp működik az immunitása. Nem értette. És mivel nem mondhatta el senkinek, magára maradt az értetlenségével.

Úgy érezte magát, mintha fuldokolna.

Isolde megint húzott egyet az üvegből.

– Az alkohol fogyasztása a terhesség alatt elzárással és teljes körű megfigyeléssel büntethető – idézte. – Most kell kiélveznem.

– A babád fontosabb a jogaidnál – kommentálta Xochi. – A Szenátus szemében csak egy két lábon járó anyaméh vagy.

– Nőjetek már fel! – mordult rájuk Kira. De ahogy kicsúszott a száján, bűntudatot érzett. Egyetértett Xochival, hát akkor miért támad rá? A Remény törvény működésképtelen, és a Szenátus rossz indokból szigorította meg. Talán azzal volt baja, ahogy Xochi fogalmazott, a személyes jogokat minden más fölé helyezte? Kira is ebben hitt, de most más volt a helyzet. Látta a Szenátus vitáját, látta a szemükben a félelmet. A kihalásukról volt szó, ahogy Delarosa mondta. A két lány felé fordult, meglepett nézésüktől csak mérgesebb lett. – Eszetekbe jutott valaha is, hogy létezhet olyasmi, ami fontosabb a jogaitoknál? Hogy a teljes emberi faj túlélése fontosabb, mint a jogotok a siránkozásra?

Xochi felvonta a szemöldökét.

– Valaki szívesen veszekedne.

– Csak elegem van abból, hogy mindenki az emberi jogokról és a magánszféráról és a választás sérthetetlen erejéről beszél. Vagy megoldjuk a problémáinkat, vagy pedig kihalunk, nincs köztes út. És ha kihalunk, annak ne az legyen az oka, hogy Xochi Kessler annyira aggódott a jogai miatt, hogy nem volt hajlandó kivenni a részét a dolgokból, és megmenteni minket.

Xochi felcsattant.

– Nem arról van szó, hogy kivenni a részünket valamiből, hanem az intézményesített erőszaktételről! Arról, hogy a kormány totálisan meg akarj a szabni, hogy mire való a testünk, hogy mit csinálunk vele, és hogy mások mit csinálhatnak vele. Nem fogom hagyni, hogy valami fickós vén pasi megdugjon, csak azért, mert a törvény előírja!

– Hát akkor keress magadnak egy fickós fiatal pasit – válaszolta Kira –, vagy válaszd a mesterséges megtermékenyítést. Ezek a lehetőségek is léteznek, és ezt te is nagyon jól tudod. Itt nem a szexről van szó, hanem a túlélésről.

– A tömeges terhesség a legrosszabb megoldás erre a problémára!

– ellenkezett Xochi.

– Elég legyen – szólt közbe Isolde borgőzös hangon –, mindenki higgadjon le. Senki sem örül ennek a...

– Szerintem Kira igen – mondta Xochi. – Persze neki van fiúja, úgyhogy érthető. Biztos amúgy is dugnak.

Kira üvöltve vetette át magát a szobán, a düh elvakította, készült nekiesni a körmeivel Xochi nyakának, de Isolde az útjába ugrott, noha részegen megbotlott a saját lábában. Elvesztette az egyensúlyát, de olyan erősen fogta Kirát, hogy az nem tudta megkerülni. Próbálta lerázni magáról, hogy hozzáférjen Xochihoz, ellökte Isolde-ot, az egyik körme barázdát húzott Isolde homlokán. Isolde fájdalmasan felkiáltott, Kira pedig hirtelen elernyedt, és sírva fakadt.

– A fenébe – zihálta Xochi.

– Most azonnal ülj le! – Isolde maga mellé terelte Kirát a kanapén, majd átölelte zokogó barátnőjét. Hűvös tekintetet lövellt Xochi felé.

– Ez túlment minden határon.

– Bocsánat. – Xochi hátradőlt a székén. – Sajnálom, Kira, tudod, hogy nem gondoltam komolyan. Csak kezdek megőrülni... ez az egész túlmegy minden határon.

– Ami megtörtént, megtörtént – jelentette ki Isolde. – A törvényt meghozták. Most annyit tehetünk, hogy panaszkodunk, vagy úgy leisszuk magunkat, hogy már nem is érdekel minket.

– Te már így is túl sokat vedeltél. – Xochi felállt, kitépte az üveget Isolde kezéből.

Isolde csak lazán fogta, minden erejét elhasználta a Kirával folytatott birkózásban, így Xochinak könnyű dolga volt. Kinyitotta az ablakot, és kidobta az üveget.

– Hahó, Xochi! – Az utcáról kiáltott fel az egyik helyi fiú, Kira nem ismerte fel pontosan. – Kemény ügy ez a Remény törvény, mi? Akartok beszélgetni? Bemehetünk?

– Menj a pokolba! – Xochi becsapta az ablakot.

– Az az én üvegem volt – motyogta Isolde. Senki sem figyelt rá.

– Bocsáss meg, Xochi. – Kira kicsit kihúzta magát, és a kézfejével megdörzsölte a szemét. – Nem rád haragszom, hanem úgy nagyjából az egész világra. De a világnak nincs arca, és ezért estem volna neki a tiédnek.

Xochi elvigyorodott, de szinte azonnal le is lombozódott.

– Nem vagyok rá felkészülve – mondta halkan. – Egyikünk sincs rá felkészülve.

Isolde mintát rajzolt az ujjával a kanapén.

– Tudjátok, Harunak igaza volt. Abban, amit a szenátusi meghallgatáson mondott. Nincsenek már gyerekeink, itt csak felnőttek vannak, akiknek fogalma sincs róla, mit tesznek.

A lányok csendben ültek, elmerültek a gondolataikban. Kirának Marcus járt a fejében. Az előbb elutasította, most pedig a kormány mindent felborított. Két hónap türelmi ideje van, hogy beinduljon a dolog, utána letartóztathatják, mert nem tesz meg valamit, amit korábban még sosem. Ha gyereke lesz, azt akarja, hogy Marcustól legyen, gondolta – másra sosem gondolt, komolyan semmiképp sem. De ha most mondja meg neki, tudni fogja, hogy a törvény miatt van, nem pedig őmiatta. Ezt nem teheti meg vele. De máshoz sem mehet, mert azzal még nagyobb sebet ejt rajta.

Ráadásul nem akart terhes lenni. Így nem. Ha egy új életet hoz létre, az azért legyen, mert jelent a számára valamit, nem pedig azért, mert rákényszerítik.

Pedig épp most üvöltözött Xochival ugyanazért. Már nem is tudta, hogy mit gondoljon.

Egy pillanatig – egy pillanat törtrészéig – eszébe jutott Samm, és arra gondolt, hogy vajon egy félig Részleges gyerek immúnis lenne-e.

– Emlékszik valamelyikőtök az anyjára? – kérdezte Isolde. – Nem az újra, Xochi, hanem a régire. Az igazira, a Szakadás előtt.

– Egy kicsit – válaszolta Xochi. – Magas volt.

– Ennyi az egész?

– Mármint igazán magas – mondta Xochi. – Minden képen, ami megmaradt róla, tornyosul felettem, és nem csak azért, mert kicsi voltam. Mindenki más felett is. 190 centi lehetett, talán 2 méter magas is. – A hangja meglágyult, Kira érezte, elmerül az emlékeiben. A szeme nedves volt, nem fókuszált, vakon bámult maga elé a semmibe. Megfogta szénfekete hajának egy fürtjét. – Fekete volt a haja, mint az enyém, és mindig viselt ékszereket. Azt hiszem, ezüstből voltak. A kezén volt egy nagy, vastag gyűrű, úgy nézett ki, mint egy virág, mindig játszottam vele. Philadelphiában laktunk. Régen azt hittem, az az állam neve, de nem, a városé, Philadelphia. Egyszer majd visszamegyek, és megkeresem azt a gyűrűt. – A szemét forgatta. – Tudod. Egyszer majd.

– Az én mamám repülőgépeket adott el – vette át a szót Isolde. – Nem tudom, hogyan, vagy kinek, de emlékszem, ezt mondta nekem, és én úgy gondoltam, hogy ez fantasztikus, és most, ahogy visszatekintek, azt mondom magamnak: már repülőgépeink sincsenek. Nincs benzinünk sem, amit beléjük tehetnénk, és azt sem tudom, hogy van-e még egyáltalán valaki, aki tudná vezetni, de az én anyukám teljesen magától értetődően adta el a repülőket, mint a halrudakat a piacon.

– Azt hiszem, nekem nem is volt anyám – mondta Kira. – Mármint, persze, egy adott ideig nyilván volt, de nem emlékszem rá, csak az apámra. Arra sem emlékszem, hogy ő valaha is beszélt volna róla, pedig biztos megtette. Gondolom, elválhattak, netán meghalt. Valószínűleg válás lehetett. Nem voltak róla képek otthon.

– Hát, akkor képzelj el róla valami fantasztikusat! – vetette közbe Xochi. – Ha nem emlékszel az anyukádra, az azt jelenti, hogy bárki lehet, akit csak akarsz, színésznő, fotómodell, egy óriáscég vezérigazgatója, vagy... amit csak akarsz.

– Ha nem tudod megismerni az igazságot, éld át a lehető legnagyszerűbb hazugságot, amit csak képes vagy kitalálni – javasolta Isolde.

– Hát jó – ment bele a játékba Kira. – Orvos volt, mint én... kiváló tudós, akit elismertek a gyerekekért végzett munkájáért. Ő találta fel... a gének sorrendjének a megállapítását. És a nanosebészetet. – Kira elmosolyodott. – És a sebészetet úgy általában, és a penicillint, és megtalálta a rák gyógymódját.

– Ez aztán félelmetesen jó álom – lelkendezett Xochi.

– Hát igen... azt hiszem, nekünk már csak a félelmetes álmok maradtak – mondta Kira.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

– Ma nagyon vigyázzon magára – mondta Shaylon.

Kira fásultan nézett a fiatal katonára, a szeme még mindig vöröslött a könnyektől és a fáradtságtól.

– Jobban, mint máskor? Mi történt?

– Mr. Mkele úgy gondolja, hogy valaki támadást tervez. – Shaylon szorosabban fogta a puskáját. – A Hang a városban rejtőzik, még mindig azt keresik, amit nem találtak meg a városházán. Valószínűleg a Remény törvény módosítása is hozzájárult a dologhoz. Mkele megkettőzi a kinti őrjáratokat, de azt mondta, figyeljünk oda nagyon, készüljünk fel bármire.

Kira bólintott.

– Nyitva fogom tartani a szemem. – Belökte az ajtót, átment a fertőtlenítő alagúton, a tenyerével törölgette az arcát, miközben süvített körülötte a levegő. Többet kéne foglalkoznom Shaylonnal. Ha megtalálnám a módját, hogy beszéljek vele, esetleg a műszakváltás után, valószínűleg sokkal többet megtudhatnék arról, hogy mit csinál a Védelmi Hálózat.

Kira sóhajtott. Mintha még erre is lenne időm.

Letette a jegyzetfüzeteit, és odakuporodott Samm asztalához. Megnézte az arcát és a karját – már szokássá vált nála ez a rítus.

– Megint megverték.

Samm természetesen nem szólt semmit.

Kira egy ideig nézte, majd idegesen a sarkok felé pillantott.

– Ezt nem lenne szabad csinálniuk magával. Embertelen.

– Nem tudom, hogy ez mennyire vonatkoztatható rám.

– Nem az számít, hogy maga ember-e vagy sem – mondta Kira, miközben a Részleges lábszárát tapogatta a nadrágjának szövetén keresztül, további sérüléseket keresve. – Ők emberek, ami azt jelenti, hogy emberként is kell viselkedniük. – Felhúzta Samm lábán a nadrágot. – Van itt pár újabb vágás, de nem vérzik, természetesen, és rendbe fog jönni. – Visszahúzta a nadrágot. – Még csak el sem fertőződtek a sebek. – Elgondolkodott, vajon Samm teste előállít-e valami természetes fertőzésgátlót vagy antibiotikumot, és megjegyezte magában, hogy ezt később ellenőrizni kellene, de nem úgy, hogy egyszerűen csak megvágja egy piszkos késsel. – Rendbe fog jönni. – Azzal a számítógéphez lépett.

Kira azonnal észrevette, hogy elolvasták a fájljait, megnézték a DORD-képeket, a feromonokról készült előzetes jegyzeteit, még a noteszébe kézzel írt megjegyzéseket is. Valaki elmozdította, átnézte őket, ellapozott onnan, ahol tartott. Skousen ellenőrzi a munkámat? Ő is elvégzi ugyanezeket? Némelyik állomány új volt, ő is készített vizsgálatokat Kira távollétében. Nem tudta, hogy hálásnak kell-e lennie azért, hogy valaki odafigyel rá, vagy inkább fel kéne háborodnia azon, hogy nem bíznak meg az eredményeiben, ám igazából túl fáradt volt ahhoz, hogy törődjön ezzel.

Már csak három napom van hátra, mondta magában. Hagyd abba a siránkozást, és láss hozzá a munkához. Erőt vett magán, hogy a DORD-képekre koncentráljon, kereste az eltéréseket Samm és az emberek fiziológiája között, de állandóan csak az jutott eszébe, amit a Részleges előző nap mondott. Az őszinteség a hangjában. És ha igazat állít... akkor mi van? Ha nem a Részlegesek hozták létre a vírust, akkor ki? A leheletében található Leselkedő, akármi legyen is az, bizonyítja, hogy van valamilyen kapcsolata az RM-mel, de azt nem, hogy ő alkotta meg. A Részlegesek katonák voltak, nem genetikusok. Voltak ugyan orvosaik, de nem biztos, hogy olyanok, akik ilyen szinten állnak. Mi van akkor, ha a hasonlóság valami egészen mást jelent?

Mi van, ha valami közös ősre mutat? Mi van akkor, ha az RM-et és a Részlegeseket ugyanaz a valaki hozta létre?

Kira lecsukta a szemét, és próbálta felidézni az iskolában tanultakat. Mi is volt a neve annak a cégnek? Para-valami? Nehéz volt visszaemlékezni a régi világ részleteire, olyan nevekre, helyekre és technológiákra, amelyek egyszerűen semmit sem jelentettek a modern életben. Az élelmiszerekkel kapcsolatosak nem jelentettek gondot, hiszen tele volt velük a környezetük: Starbucks, Panda Garcia és több tucat hasonló. Még arra is emlékezett, hogy evett némelyiknél gyerekkorában, a Szakadás előtt. A genetikai cégek azonban teljes mértékben kívül estek a személyes élettapasztalatán. Tanult róluk történelemórán, de nem csináltak belőle nagy ügyet. A Részlegeseket a kormány rendelte meg, a Para-valami csak a vállalkozó volt.

Paragenetika. Igen, ez az. ParaGen volt a neve. Haru a minap említette is. De mi közük lehetett az RM-hez? Nyilván nem ők hozták létre... hiszen ők is emberek voltak. Ez sehogy sem állt össze.

– Magának volt anyja? – kérdezte Samm. A kérdés azonnal megszakította Kira gondolatmenetét, és értetlenkedve nézett rá.

– Tessék?

– Volt anyja?

– P... persze, hogy volt anyám, mindenkinek van anyja.

– Nekünk nincs.

Kira összeráncolta a homlokát.

– Tudja, hogy tizenkét órán belül maga a második, aki rákérdez az anyámra?

– Csak kíváncsi voltam.

– Semmi gond. Nem igazán ismertem az anyámat. Gondolom, ez kicsit hasonlóbbá is tesz minket, mint gondoltuk.

– És az apja?

– Miért akar beszélni róla? Ötéves voltam, amikor meghalt, alig ismertem.

– Nekem apám sem volt.

Kira közelebb rángatta a székét, az íróasztal sarkán túl.

– Miért ennyire kíváncsi? – kérdezte. – Két teljes napon át szinte meg sem szólal, és ma reggel hirtelen rögeszmésen beszél a családról. Mi folyik itt?

– Gondolkoztam. Sokat. Tisztában van vele, hogy mi nem vagyunk képesek szaporodni?

Kira óvatosan bólintott.

– Ilyennek terveztük magukat. Valójában... fegyvernek szánták magukat, nem embernek. Nem akartak önmagukat újratermelni képes fegyvereket előállítani.

– Így van. Sosem állt szándékukban, hogy a Részlegesek a minket létrehozó infrastruktúrán kívül is létezzenek, márpedig igenis létezünk, és most mindezek a régi tervezési paraméterek... – Hirtelen elhallgatott, és a kamerákra pillantott. – Figyeljen, bízik bennem?

Kira habozott, de nem sokáig.

– Nem.

– Sejtettem. Gondolja, hogy valaha is képes lesz bízni bennem?

– Valaha?

– Ha összedolgoznánk, ha fegyverszünetet ajánlanánk. Békét. Képesek lennének megtanulni bízni bennünk?

Hát ide akart kilyukadni az első nap óta. Amióta Kira megkérdezte tőle, hogy mit csinált Manhattanben. Végre hajlandó beszélni róla, de meg lehet benne bízni? Mit akar tőle?

– Tudnék bízni magukban, ha bebizonyítanák a szavahihetőségüket – mondta Kira. – Nem... nem tudom, elvből nem bízom-e magukban, ha erre vonatkozik a kérdése. Már nem. De sokan így vannak vele.

– És mi kellene ahhoz, hogy kiérdemeljük a bizalmukat?

– Az, hogy ne pusztították volna el a világunkat tizenegy évvel ezelőtt – válaszolta Kira. – Ezt leszámítva... nem tudom. Hogy helyreállítsák az egészet.

Samm gondolkodott. Kira tanulmányozta közben. Nézte, ahogy ráng a szeme, mintha két különböző tárgyat vizsgálna egyszerre. Időnként az egyik kamerára tekintett, épp csak egy futó pillanatra. Mi lehet a terve?

Kira a szemébe nézett. Ha nem vagy biztos a dolgodban, kérdezz.

– Miért mondja most ezt nekem?

– Mert az egyetlen remény mindkettőnk számára az, hogy segítünk egymásnak. Hogy összedolgozunk.

– Ezt már mondta.

– Azt kérdezte, mi volt a küldetésünk. Hát ez, Kira... Azért jöttünk, hogy megpróbáljunk békét kötni. Hogy megtudjuk, képesek lehetünk-e együttműködni egymással. Maguknak szükségük van a segítségünkre az RM gyógymódjához, de nekünk is ugyanannyira szükségünk van magukra.

– Miért?

Samm ismét a kamerára pillantott.

– Azt még nem árulhatom el.

– De muszáj elárulnia... nem ezért van itt? Ha békemissziót teljesít, mit kellett volna mondania? „Szükségünk van a segítségükre, de nem árulhatjuk el, hogy miért...”?

– Nem tudtuk, hogy még ennyire gyűlölnek minket – mondta Samm. – Azt hittük, hogy talán meg tudjuk győzni magukat egy együttműködési ajánlattal. Amikor elfogtak, és idehoztak, amikor megláttam, hogy mi folyik itt... Nem lehetett. De maga meghallgat engem, Kira. És ami ennél is fontosabb, maga megérti, hogy mi forog itt kockán. Érti, hogy nincs az az ár, ami túlzó lenne, ha a fajuk túléléséről van szó.

– Hát akkor mondja el – könyörgött Kira. – Felejtse el a kamerákat, felejtse el a hallgatózókat, és mondja el nekem, hogy miről van szó.

Samm a fejét rázta.

– Nem csak arról van szó, hogy nem hinnének nekem. Ha megtudják, miért vagyok itt... Abban a pillanatban, hogy megtudják az okát... Nekem végem.

Ezúttal Kira pillantott fel a kamerára, hirtelen kényelmetlenül érezte magát. De Samm a fejét ingatta, és a sebeire mutatott a szemével.

– Semmi gond. Tudják, hogy van egy titkom.

Kira összefonta a kezét, és hátradőlt a székében. Mi lehetett annyira veszélyes, hogy már azért megölnék, ha kimondaná? Valami olyasmi, amit nem akarnak hallani... vagy olyasmi, amit igen? Lázasan kutatott az elméjében egy olyan elmélet után, aminek lehet valami értelme. Bomba lenne valójában, ahogy attól eredetileg féltek, és Samm azt hiszi, a Szenátus megöletné, hogy megszabaduljon tőle? De mi köze lenne ennek a békéhez?

Béke. Pont ebben reménykedett, amikor előző nap Marcusszal beszélgetett. Meg akarta érinteni, meg akarta kóstolni, tudni akarta, milyen érzés állandó rettegés nélkül élni. Nem volt részük valódi békében, amióta bevezették a Remény törvényt, amióta fellázadt a Hang, és amióta a sziget elindult a lassan a káoszba vezető örvény felé. Nem ismerték a békét azelőtt sem, a Szakadást követő kétségbeesett újjáépítés éveiben, a Szakadás és a Részlegesek lázadása alatt sem, de még a Részlegesek megalkotását kiváltó Elszigetelési Háború idején sem. Kira születése óta a viszály világában élt, és azelőtt sem volt jobb a helyzet. A pusztulás szélén táncoltak, mindenki a saját megoldását erőltette, de Kira volt az egyetlen, aki felvetette, hogy szükségük lehet a Részlegesekre. Hogy szükségük lehet az együttműködésre.

Mármint mostanáig ő volt az egyetlen. És most egy Részleges ugyanezt javasolja.

– Nem – mondta ki lassan, ahogy a gyanakvás pókként mászott végig rajta. – Ez így túl tökéletesen hangzik. Mintha pont azt mondaná, amit hallani akarok. – A fejét rázta. – Nem hiszek magának.

– Miért akarnánk bármi mást? – kérdezte Samm. – Ez a legalapvetőbb ösztön az életben, a fajfenntartó ösztön. Egy új nemzedék létrehozása, amely túlél minket, amely megéri a holnapot.

– De maguk sosem tudták, milyen a család – ellenkezett Kira. – Nem volt családjuk, nem nőttek fel, el sem tudják képzelni, milyen az. Mi van akkor, ha az alkotás a maguk számára csak az árnya egy ösztönnek, ami egy elveszett DNS-szálból ragadt meg?

Hirtelen bevillant egy emlék. Kirának eszébe jutott egy kutya. Az emlékében hatalmas volt, csupa izom, csupa fog morgó óriás. Végigkergette Kirát egy parkban vagy egy kertben, valami zöld hely volt, tele fűvel és virágokkal, és Kira rettegett, és a kutya már majdnem utolérte, és akkor hirtelen ott termett az apja. Nem volt erős, nem volt nagy sem, de odaállt a lánya és a kutya közé. A kutya megharapta, és Kira azt gondolta, hogy ez nagyon rossz dolog volt. Azért tette, hogy megmentse. Az apák ilyeneket tesznek.

– Maga szerint mit mond el rólunk az, hogy nincsenek szüleink? – Felnézett, és elkapta Samm tekintetét. – Nem magunkra gondolok, nem a gyerekekre gondolok, hanem arra, hogy nincs egyetlen apa sem. Itt van egy egész társadalom, két egész társadalom, és egyikben sincsenek szülők. Mit tesz ez velünk maga szerint?

Samm nem szólt semmit, de állta Kira tekintetét. Megjelent egy könnycsepp a Részleges szemében – most először látta sírni. Tudós énje tanulmányozni akarta, mintát venni belőle, hogy megtudja, hogyan, miért és mit sír. A lány azonban csak a Remény törvényre gondolt, és eszébe jutott, hogy vajon valaha is átment volna-e egy ilyen törvény, ha a szavazók tudják, hogy a saját lányaikat érinti.

Kira a képernyőre nézett, és nemcsak a képet látta, hanem a saját emlékeit Manhattanról, a Részlegesek támadásáról, Gabe holttestéről, ahogy feküdt a padlón, amikor a Részlegesek lelőtték. Ha békemisszióra jöttek, miért lőtték le Gabe-et? Beleborzongott, próbálta összeegyeztetni ezt az eseményt Samm ártatlanságának bizonygatásával. Meg sem próbáltak beszélni velünk előtte. Ez így nem kerek.

További emlékeket keresett az elméjében, próbált előhívni bármit, ami alátámasztaná azt, amit kétségbeesetten próbált igaznak hinni. Mit mondtak a Részlegesek, mielőtt Kiráék felrobbantották a lakást? Erőt vett magán, hogy felidézze. Ez melyik csoport? Tisztán hallotta – legalábbis úgy gondolta. Minek a melyik csoportja? Valaki mást vártak, esetleg banditákat, vagy a Hangot? Merő véletlen, hogy Kirára leltek helyettük, az egyetlen olyan emberre, aki hajlandónak látszik meghallgatni őket?

Vagy egyszerűen csak azt mondja neki Samm, amit hallani szeretne?

Hirtelen berregéssel kinyílt az ajtó, és a dekontaminációs alagút fúvókái zúgva életre keltek. Shaylon lépett be, kezében egy vérrel teli műanyagfecskendőt szorongatva. Kirához sietett.

– A nővér mondta, hogy ezt adjam oda magának – hadarta el gyorsan, és felé nyújtotta a fecskendőt. – Azt mondta, maga tudja, mit kell vele csinálni.

– Nincs joga belépni ide – fedte meg Kira.

– A nővér azt mondta, sürgős. – Shaylon Sammre nézett. – Ő az?

Kira óvatosan átvette a fecskendőt, a tartály még meleg volt a benne lévő vértől.

– Mi ez?

– Azt mondta, maga tudni fogja – válaszolta Shaylon. – A szülészetről küldik.

A hirtelen felismeréstől Kirának tágra nyílt a szeme.

– Egy újszülöttől van! Az egyik kismama megszült! – A pulthoz sietett, kapkodva rángatott elő tárgylemezeket, fiolákat és pipettákat.

– Tudja, hogy melyik?

– Azt mondta, maga tudni fogja, hogy mit csináljon vele!

– Tudom, tudom, nyugodjon meg – mondta Kira. Istenem, add, hogy ne Madison legyen az! Amilyen gyorsan csak merte, rápottyantott egy cseppet az egyik tárgylemezre, és a medikomphoz rohant vele. – Ez fertőzésmentes vér, érti? A kisbabák egészségesnek születnek, és csak aztán támadja meg őket a vírus, úgyhogy csak perceink vannak, talán kevesebb is, mielőtt a vírus átalakul, és megfertőzi őket. – Beírta a parancsokat, és azonnal visszaszaladt a pulthoz, hogy előkészítsen egy újabb lemezkét. – Van egy levegőben terjedő vírus és egy vérben terjedő vírus, és azt a pillanatot próbálom elkapni, amikor az egyik átalakul a másikba. Kapcsolja be a mikroszkópot!

– Melyik a mikroszkóp?

– Az ott! – Szinte átrepült a termen, kezében a tárgylemezzel, felnyitotta a nézőkét, és benyomta a lemezt. Mindent felkapcsolt, türelmetlenül dobolt a mikroszkópon, amíg az lassan feléledt, és amikor a képernyő megvilágosodott, beindította a vizsgálatot, utasította a számítógépet vírusok keresésére. Egy halk ping jelezte, hogy máris megtalálta a levegőben terjedő forma egy példányát. Kira azonnal előhívta a képet. Az apró vírus megjelent a képernyőn, piros lámpaként világított a szürke tengerben. Máris változni kezdett, de ez egy állókép volt, a két forma közötti átmenetet képezett. A mikroszkóp fejlett eszköz volt, de ezen a nagyítási szinten lehetetlen lett volna mozgóképet előállítani. További pingek hallatszottak, a medikomp újabb vírusokat talált. – Ha elég jó minőségű képeket kapunk, az átváltozás különböző stádiumaiban, valószínűleg képesek leszünk rekonstruálni az egész folyamatot. – Utasította a medikompot, hogy készítsen újabb felvételt ugyanarról a területről, hátha a levegőben terjedő vírus teljesen átalakult már a nagyobb formává.

A számítógép feldobott egy rövid üzenetet: Részleges egyezés.

– Ez egy Részleges csecsemő? – mutatott a gépre Shaylon, a hangjában tapintható volt a rémület.

– Nem, ez azt jelenti, hogy a talált objektum csak részlegesen egyezik meg az adatbázis mezőivel. – Mint a Leselkedő, gondolta Kira. – Ez itt valami RM-szerű, de nem vírus. – Előhívta a képet, és döbbenten meredt rá. Nem ismerte fel. – Ez nem jó hír.

– Mi az?

– A vírus egy új formája. – Kira úgy fordította a képernyőt, hogy a lehető legjobban lássák. – A levegőben terjedő Spórának át kellene alakulnia a vérben hordozott Pacává. Az adatbázisunkban csak ez a két variánsa létezik az RM-nek. – Kétségbeesetten keresgélt, hátha talál valamit, ami érthető a számára. – Ez viszont új.

– De mi az?

Kira ide-oda bökött az ujjaival a képernyőn, a lehető legalaposabban boncolgatta a képet, részekre húzta szét, hogy lássa, mi a mozgatórugója. A számítógép helyesen mondta, részlegesen megegyezett a Pacával, számos proteinstruktúrájuk közös volt, méghozzá ugyanabban az elrendezésben, de ezen túl teljesen új volt, és a Leselkedővel ellentétben egyértelműen virális. Ez Samm miatt lenne? Ez az új vírus a Leselkedőből fejlődött volna ki? Kira megcímkézte a képet, és utasította a számítógépet, hogy keressen ismét az adatbázisában, keressen bármit, ami jobban hasonlít rá. Öt találat került elő, valamennyi az újszülöttek archivált vérmintáiból, a többségük koraszülött volt, az egyik halva született, de mind több mint nyolc évvel azelőtt. Nem jelent meg elégszer ahhoz, hogy felfigyeljenek rá, de megjelent, évekkel Samm érkezése előtt. Vagyis nem Samm tehet róla. De akkor honnan származik?

Kira ismét visszatért a medikomp fő képmegjelenítőjéhez. Ha nem annyira gyakori, akkor talán csak egy mutáció. Talán ez az egyetlen előfordulása a mintában, és véletlenül pont rossz helyen kezdtem a keresést. Kérte a mikroszkópot, hogy keressen még előfordulásokat a vérmintákban, és szinte azonnal beindultak a hangjelzések, újra meg újra hallatszott a füttyszerű hang, sokkal többször, mint amikor a Spórára keresett. Mindenhol ott van. Kira egymás után hívta elő a képeket, az új vírus betelített minden képernyőt, őrült tempóban szaporodott. Izgatottan új keresést indított, megint a Spórára, de nem talált semmit. A számítógép elmentette az eredeti képeket, de maga a struktúra eltűnt a vérből. A Spóra minden egyes példánya átalakult ezzé – Ragadozónak nevezte magában –, és még mindig tartott a replikáció.

Shaylon lassan szólalt meg, törékeny és ideges hangon, miközben Sammre nézett.

– De mégis, mi ez?

– Fogalmam sincs.

Kira összeszorított foggal vetette bele magát a jelentések, vizsgálatok és képek egyre csak növekvő halmazába. Eltökélte, hogy megtalálja, amit keres, a Spórából a Pacává történő fejlődés folyamatát, mindazokat a részleteket, amelyekből kiderül a vírus működése, az egyes kémiai lépéseket a folyamatok mögött. Olyan volt ez, mintha egy vízesésből akarna inni.

Shaylon megdermedt, ujját a fülhallgatójára tette, majd hirtelen lekuporodott.

– Feküdj!

– Miért? Mi történt?

– Feküdj! – ismételte meg Shaylon nyersebben, és magával húzta Kirát a padlóra, a mikroszkóp fémtömege mögé. – Valaki itt ólálkodik. Azt mondják, talán börtönszökevény.

Kira elnézett a számítógép mellett, Samm érdeklődéssel figyelte őket. Tényleg miatta jött volna valaki? Kira kézifegyvere a pulton volt, gondosan beledugva a pisztolytáskába, elérhetetlen távolságban a rejtekhelyétől. Ha most valaki belépne, biztos, hogy nem éri el időben.

Hátrapillantva látta, Shaylon elmélyülten figyel a fülhallgatójába.

– Azt mondják, kint lehet – súgta. – Maga maradjon itt, én kinézek az ablakon. – Görnyedve felemelkedett, átfutott a szemközti falig, a puskáját készenlétben tartotta.

Kira Sammre pillantott, majd az ajtóra, aztán a pulthoz rohant, megragadta a pisztolyát, és ismét a padlóra vetette magát. Az ablaktól védve volt, de az ajtótól nem. A másik katona még mindig odakint állt? Kihúzta a pisztolyt, a táskát a sarokba dobta, ellenőrizte a tárat, felkészült.

– Nem látom – mondta Shaylon. Óvatosan állt az ablak mellett, a lehető legélesebb szögben nézett ki rajta. Kezét a füléhez emelte, izgatottan beszélt Mkelével. – Nem látom, várjon, ott kint, az autókban. Még mindig olyan messze vannak?

Napközben semmi értelme megtámadni a kórházat, gondolta Kira. Az autók jó fedezéket nyújtanak, és fák is vannak az épület oldalában, de ez aligha ideális. Ha a falon jönnek át, miért nem éjszaka teszik? Miért nem várnak addig, amíg végig fedezékben maradva tudnak eljutni az épülethez?

Várjunk csak, villant át az agyán, ha a falon jönnek át... Felpattant, és Shaylon felé rohant.

– Vissza! Túl közel van a...

És ebben a pillanatban felrobbant a fal, tégla, fém és vakolat hatalmas buborékként dudorodott befelé, a lökéshullám felkapta Kirát, és láthatatlan kézként hátrahajította. Shaylon oldalra repült, a falhoz vágódott, és úgy csúszott a földre, mint egy rongybaba. Még Sammet is félredobta a robbanás ereje, a műtőasztallal együtt. Az asztal nekivágódott Kira íróasztalának, majd a földre borult.

Kira rettenetes erővel csapódott a falhoz, tüdejéből kiszorult a levegő, a pisztoly kitépődött a kezéből. Bezuhant a masszív DORD gép mögé, amely már megingott a szélénél, és vele együtt eldőlt, fájdalmasan a padlóhoz szegezve Kirát. A lány felsikított a kíntól, biztos volt benne, hogy eltört a lába, de nyugalmat erőltetett magára.

Nagy levegő, Kira, nagy levegő. Szedd össze magadat. Lassacskán ismét összeállt előtte a világ képe, és egyre egyértelműbbé vált a fájdalom a lábában. Nincs eltörve, csak oda van szorítva. Le tudom tolni magamról. Mozgást hallott a teremben, törmelék hullott alá és szóródott szét. Aggódva nézett körül, de a DORD eltakart előle mindent, kivéve az ajtót. A műanyag alagút cafatokban lógott a plafonról, egy törmelékhullám széttépte és az ajtóhoz vágta, amivel el is zárta a kijárást. Kira kisebb áramütést érzett a mozdíthatatlan lábában, és látta, hogy a DORD műanyag háza megrepedt. Zárlatos lett a gép! Ki kell jutnom alóla! Újra hangokat hallott, most már egyértelmű, hogy mozgás. Shaylon az? Vagy Samm? Karját és hátát a falnak vetette, lábával a gépnek támaszkodott, és teljes erővel nyomni kezdte.

Megmozdította pár centivel, aztán megint párral, lassan, halálos kínnal, amikor hirtelen hallotta, hogy valami elpattan a gépezet belsejében, és egyszerre csak magas feszültségű áram járta át a testét.

A fájdalom elviselhetetlen volt. Minden izma egyszerre rándult görcsbe, olyan feszesen, amit el sem tudott volna képzelni, majd hirtelen elmúlt a kín, és Kira levegőért kapkodott. Annyira zúgott a feje, hogy gondolkodni is alig bírt, úgy érezte, mintha egy fémütővel verték volna meg, de nem tudta megmondani, hogy hol. Krákogva próbált megszólalni.

– Segítség.

Újra megütötte az áram, őrült örvényként futott át a testén. Kira szeme fennakadt, elsötétült előtte a világ. Nem érzett mást, mint megfoghatatlan, beazonosíthatatlan fájdalmat, amikor hirtelen megint megszűnt a sokkhatás. A szíve szabálytalanul vert, és kezdett elsötétülni előtte a világ. Küzdött az ájulás ellen.

– Segítsen valaki – suttogta. A hangja erőtlen és rekedt volt. – A készülék... agyonüt az áram...

Az újabb kitörés elhallgattatta, belefulladt a fájdalomba, és amikor vége lett, öt teljes másodpercbe telt, mire beindult a tüdeje, a szíve megkergült az áramütésektől, az egész teste megzavarodott, működésképtelenné vált. Amikor végre ismét képes volt lélegezni, kétségbeesetten szívta magába a levegőt, és megérezte saját szénné égett húsának a fanyar szagát. A szeme lassan képes lett fókuszálni, és akkor meglátta, hogy az ajtó most már nyitva van, csak pár centire, és bekukkant rajta egy szem... két szem, egy fehér, egy fekete.

Nem szem, gondolta. Úgy érezte, mintha valami pép lenne az agya helyén. Egy puska csöve.

Az ajtó kissé megrázkódott, ahogy kintről próbálták nyomni a katonák a törmelékhalmaz ellenében. De az nem mozdult.

– A lány az! Életben maradt itt még valaki?

– Segíteniük kell – krákogta Kira. – Leáll a szívem.

– Látják a foglyot? Már elmenekült?

– Túlságosan... összevissza ver... – mondta Kira. Érezte, hogy a teste készül kikapcsolni, az izmai, a szíve, a tüdeje lassan semmivé válnak. – Segíteniük kell. Még egy áramütés, és én...

Hangokat hallott, kiáltásokat és sikolyokat, de mintha száz mérföld távolságból érkeztek volna. Meleg szellő fújt át az arcán. Kinyitotta a szemét. A világ alaktalan volt és életlen, de valami mégis ott volt, ott mozgott, és hirtelen elmúlt a nyomás a lábán. A hatalmas DORD készülék átrepült a termen, Kira fülében mintha az egész világ csengett volna. Erős karok húzták ki a romok alól. Kira megpróbálta összeszedni magát. Valaki fogta, vitte, tapogatta, hogy hol sebesült meg.

– Köszönöm – mondta köhögve. A hangja olyan halk volt, hogy még ő maga is alig hallotta. Szorosan belekapaszkodott a megmentőjébe. – Azt hiszem... megszökött.

– Itt vagyok, Kira.

Ismerem ezt a hangot.

Küszködött a gondolkodással, erőltette a szemét, és lassanként képes volt fókuszálni. Samm tartotta a karjában, a ruházata még füstölt a robbanástól, a béklyók maradványai mindenhol lelógtak róla. Körülöttük megsemmisült a terem, a padlót törmelék fedte el, a fal helyén lyuk tátongott. Odakint hajlongtak a fák a szélben. A DORD készülék felismerhetetlenül összeroncsolódva feküdt az egyik sarokban, a másikban a csupa vér, mozdulatlan Shaylon.

Kira felnézett Sammre.

– Megmentette az életemet.

Az ajtó végre engedett, és beözönlöttek a katonák.

– Azonnal tegye le!

– Megmentett!

– Tegye le!

Samm letérdelt, Kirát óvatosan a padlóra helyezte. Amint elengedte, a katonák előugrottak, és puskaaggyal leütötték. Kira megpróbált beszélni, tiltakozni, de túl gyenge volt. Csak nézni tudta a jelenetet.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A teremben sötét volt. A kórházi készülékek halkan sípoltak, parányi fények villantak az árnyékok között. Kira felnyitotta a szemét, majd ismét lehunyta, lihegett, az elméjét még mindig fájdalom és fény töltötte meg, mintha még mindig a robbanás kellős közepén lenne.

Samm megmentette az életemet.

A katonák egy teljes percig verték Sammet, mielőtt újra megláncolták, hasba rúgták és puskatussal ütlegelték. Samm nem ütött vissza – nem futott el, amikor lett volna rá esély, és nem ütött vissza, csak hagyta, hogy verjék, újra meg újra, fájdalmas puffanások, reccsenések és nyögések végeláthatatlan sorban követték egymást.

Samm Részleges, mondogatta magában Kira, ahogy már vagy százszor az elmúlt három napban. Még csak nem is ember. Nem tudjuk, mit keres itt, mit gondol, mit tervez. És miközben kimondta magában, tudta, hogy nem hiszi el. Ugyanazt akarta, mint ő maga: megoldani, nem csak megkerülni a problémáikat. Az egész szigeten ő volt az egyetlen, aki egyetértett vele.

De Samm Részleges.

Kira megpróbált felülni, de a lábában lüktető fájdalomtól elakadt a lélegzete. Azt a lábát égette meg a DORD. Felemelte a takaróját, hogy jobban megnézze, de be volt kötözve, nem látta valami jól. Felismerte azt a viszkető, égető érzést, ahogy az izomrostjai újra összeszövődnek, és tudta, hogy egy regeneráló dobozzal kezelték. Sokára lesz, mire olyan állapotba kerül, hogy fel tudjon ülni, felállásról vagy járásról nem is beszélve.

Halk sóhajt hallott, mire egy másik kórházi ágyra pillantott a teremben. A kórházban bőségesen voltak termek, de csak néhány szint ellátására volt elegendő az áram, így hát a betegek többségének osztoznia kellett a helyen. Próbálta kicsit alaposabban megnézni az ágyon fekvő, a tompa fényben szinte arctalan alakot, és döbbenten jött rá, hogy Shaylon az. A robbanás alaposan összeroncsolhatta. A kötéseiből ítélve több tucat csontja törhetett el, a szilánkok több száz helyen sérthették és szakíthatták fel a bőrét.

A légzése halk és gyenge volt, de készülék nélkül vette a levegőt, és stabilnak látszott az állapota. Kirának úgy tűnt, hogy életben maradhat.

Shaylon látta a Ragadozót a vérben, és hallotta Kira találgatásait a természetét illetően. Lehet, hogy túl sokat árult el? Túl sok titkot fedett fel előtte? A sziget a legkisebb szikrától lángba borulhat. Ha magához tér, bárcsak tartaná a száját.

Lépteket hallott a folyosón, és pont abban a pillanatban nézett az ajtóra, amikor az kinyílt.

– Ébren van! – állapította meg Hardy nővér.

– Mi történt? – faggatózott Kira. – Mennyi ideig voltam eszméletlen?

Elakadt a szava, amikor látta, hogy a nővér egy másik ágyat gurít be a terembe. Madison volt az. Kira gyorsan felült. A fájdalom azonnal beledöfött a lábába, amitől felszisszent.

– Madison, jól vagy?

– Vajúdni kezdett – mondta Hardy nővér. – Sikerült leállítanunk, de nem tudom, hogy meddig tarthat még ki.

– Minden rendben – mondta Madison, és Kirára nézett. – Már felülni sem hagynak, nemhogy járni. Vagy kimenni a mosdóba.

– Maga csak pihenjen nyugodtan. Még pár órán át itt tartjuk lábadozni, és meglátjuk, visszamehet-e a saját szobájába. Muszáj lazítania.

– Lazítok – válaszolta Madison engedelmesen. – Majd bámulom a plafont, és egy izmomat sem mozdítom.

– Aludnia kéne. – Hardy nővér Kira felé fordult. – És magának is. Csak pár órát aludt, a szervezetének szüksége van a pihenésre. Lássuk csak azt a lábat. – Felhúzta a takarót Kira lábáról, és megemelte a kötés szélét. Kira visszafojtotta a lélegzetét, próbált nem reagálni a fájdalomra, ahogy a kötés mozgása meghúzta az égési sebét. Hardy nővér rosszallóan cöcögött a tenyérnyi méretű, elfeketedett, a krémektől és a fertőzésgátlótól ragacsos bőr láttán. – Gyógyulgat, de csúnya az égés. Csak pár órája használtunk hozzá egy regeneráló dobozt, úgyhogy most kicsit várni kell a következő kezeléssel.

– Köszönöm – zihálta halkan Kira, ahogy a nővér óvatosan visszahelyezte a kötést.

– Aludni – adta ki az ukázt Hardy nővér –, mind a ketten.

Távozott a teremből, csendesen becsukta maga után az ajtót. Kira a sötétben Madison sziluettje felé nézett.

– Mads, te tudod, mi történt odafent? A Hang volt az?

– Biztos, de nem tudok sokkal többet, mint te. Volt egy robbanás. Valaki átjutott a biztonsági hálón.

Kira habozott megkérdezni.

– És Samm?

– Samm?

– A Részleges.

Madison csodálkozva nézett rá.

– Ne haragudj, Kira, de nem tudom. Újabb bonyodalmak léptek fel a méhlepény leválásával, és éppen a vizsgálóban voltam a robbanás idején. Mozdulni sem tudtam, nemhogy olyan valakivel beszélni, akinek bármi fogalma lehet a történtekről.

Kira visszahullott a párnájára, felnyögött, ahogyan feszült a megégett lába.

– Nem maradhatok itt. Meg kell tudnom, hogy mi történt.

– Nekem is.

Kira keserűen nevetett.

– Úgy hallom, te is majdnem olyan rosszul vagy, mint én.

– Tudod, hogy van ez. Minden csupa napfény és szivárvány. – Madison fészkelődött az ágyon, próbált kényelmesebb testhelyzetet felvenni. – Még tíz hetem van hátra, és ha van egy kis szerencsém, kihúzom négyig. – A hangja elhalkult, elszomorodott. – El fogom veszíteni a babát, Kira.

– Nem fogod elveszíteni.

– Még ha időben születik is... még ha később születik is, hogy legyen bőven ideje kifejlődni... elveszítem az RM miatt.

– Nem hagyom, hogy megtörténjen.

– Nem tudod megakadályozni. Tudom, hogy próbálkozol, tudom, hogy minden lehetségest megtettél, hogy segíts rajtam, de ez nem elég. Talán valamikor, valakinek, de nem nekem. – Elcsuklott a hangja. – És nem Arwennek.

Kira oldalra kapta a fejét.

– Ki az az Arwen? – Azt hitte, hogy az összes terhes anyát ismeri. Arwen egy új lenne? Csak három napja dolgozom Samm-mel, de ennyi idő alatt is bőven felkerülhetett egy újabb anya a listára.

Madison készült megszólalni, de habozott, majd csak halkan suttogva mondta el.

– Arwen a kisbabám. Adtam neki nevet.

A gondolat úgy hatott Kirára, mintha vesén rúgták volna.

– Mads...

– Tudom, hogy nem lett volna szabad. Tudom. De szeretem ezt a gyereket, Kira. Annyira szeretem, hogy el sem tudom neked mondani. Mintha már ismerném... annyira független, annyira erős, és annyira... mókás. Tudom, hogy nevetségesen hangzik, de minden nap megnevettet. Mintha lenne egy közös tréfánk, amelyet senki más sem hall. Muszáj volt nevet adnom neki, Kira. Ő már egy igazi ember.

– Úgy sajnálom, Mads. – Kira a szemét törölgette. – El sem tudom képzelni, milyen lehet neked, hogy Samm is itt van, ugyanebben az épületben...

– Haru még nem tudja, hogy elkereszteltem. És nem, én nem gyűlölöm a Részlegest. – Kira úgy látta, mintha Madison megvonná a vállát a sötétben. – Akármit is tettek a Részlegesek, tizenegy évvel ezelőtt történt. Ha ilyen sokáig tartanék haragot valakivel, ugyanolyan halott lennék, mint azok, akik távoztak közülünk. Nem akarok egy halott emberekkel teli világban élni. – Elhallgatott, mélyeket lélegzett. – És egyébként is, még ha meg is hal, legalább találkoztam a lányommal. Legalább nevettem a mókáin.

Ismét nyílt az ajtó, és Hardy nővér visszatért egy fecskendővel. Kira megtörölte az arcát.

– Ez majd segít elaludni – mondta a nővér.

– Nem kell – utasította el Madison.

– Csak nem akarja – javította ki Hardy nővér, és már készítette elő a tűt. – Hogy mi kell magának, azt én döntöm el. Az alvás jót fog tenni. – Lehúzta a kupakot Madison katéteréről, belehelyezte az injekciós tűt, és megnyomta a fecskendőt. – Kész. Pár perc, amíg hat, és akkor végre pihenni fog. Majd reggel megint találkozunk.

– Hát jó – sóhajtotta Madison.

– Beszélni akarok Mkelével – szólalt meg Kira. – Most.

– És mi közöm nekem ehhez? – kérdezte Hardy nővér. – Megtámadták a kórházat. Mkele el van foglalva.

– Nem tudná megkeresni?

Hardy Madison felé intett, és tehetetlenül vonogatta a vállát.

– Vele együtt hét kismama van ezen a szinten. Én is rendesen el vagyok foglalva. – Felsóhajtott. – Ha látom, szólok neki, hogy keresi.

– Köszönöm.

Hardy nővér távozott, a terembe visszatért a sötétség.

Kira megint a szemét törölgette.

– Arwen Sato. Gyönyörű név.

– A nagyanyámat hívták így – mondta Madison. – Tudom, hogy Haru japán nevet akar, de szerintem ez tetszeni fog neki.

– Szerintem is nagyon tetszik majd neki.

– Hát akkor... viszlát reggelig. – Madison ásított egy nagyot.

Kira nézte, ahogy a barátnője lassacskán megnyugszik, elernyed és elalszik. A légzése egyenletes és mély volt.

Nem hagyom, hogy meghaljon a gyereke. Nem számít, hogy mit kell megtennem érte. Az a gyerek élni fog.

De hogyan? Kira a fejét ingatta, tehetetlennek érezte magát. Talán már el is kezdődött a polgárháború, én meg járni is alig tudok. És az az utolsó vérminta... erre egyáltalán nem számítottam. A vírusnak egy új törzse, amellyel még senki sem találkozott? Felfoghatatlan. Azt hittem, ismerem az RM működését, de most... Minden, amiről azt hittem, hogy tudom, tévesnek bizonyult. És kifutottam az időből, hogy megtaláljam a választ.

Idegesen dobolt az ujjaival a kórházi ágy peremén. Össze kell raknom a kirakós darabjait. Felidézte magában, hogy mi mindent tudott meg eddig, próbált új oldalról közelíteni hozzá. Az RM-nek négy alakja van, legalábbis négy olyan, amelyet eddig talált: a levegőben terjedő Spóra, a vérben található Paca, a Leselkedő Samm leheletében, és a Ragadozó az újszülött vérmintájában. Azt hittem, hogy a Spóra Pacává fog átalakulni, de nem, Ragadozó lett belőle. És a korábbi feljegyzések alapján ugyanez történt akkor is, tehát nem valami anomália. Mindig így történik? Mi van, ha a Ragadozó egy átmeneti forma a Spóra és a Paca között?

Mentálisan átrendezte a vírus verzióit, a Spórát átnevezte első, a Ragadozót második, a Pacát harmadik fázisnak. Olyat senki sem látott, hogy a Paca ténylegesen megölt volna valakit, mindenkinek a vérében jelen van, tehát ebből vonták le a természetes következtetést, de mindig a túlélők vérét vizsgálták. És ha nem is halálos valójában? Mi van akkor, ha a gyilkos vírus a Ragadozó, és mire lefuttatjuk a vizsgálatot, átalakul Pacává?

Kira a fejét rázva átkozta a robbanást. Ha megvizsgálhatnék egy újabb mintát anélkül, hogy félbeszakítana egy robbanás, biztosra tudnám, hogy mi az ábra. Talán. De nincs időm további vizsgálatokra – sőt, már laborom sincs. Ismét fészkelődött, próbált megmozdulni, és felszisszent a lábába beleálló fájdalomtól. Frusztráltan felkiáltott. Hogyan tudnám megcsinálni, ha még mozogni sem vagyok képes?

Ismét nyílt az ajtó, dr. Skousen érkezett, a nyomában Mr. Mkelével. Skousen odalépett az eszméletlen Shaylonhoz.

Mkele bezárta az ajtót.

– Tehát ébren van – mustrálgatta Mkele Kirát. A lány lesimította a lábán a takarót, és kihívón nézett rá vissza. – Örülök. Ehhez magának is köze van.

– Mi történt? – kérdezte Kira. – És hol van Samm?

Dr. Skousen átment Madison ágyához, óvatosan megvizsgálta a fejét és az arcát az ujjaival.

– Alszik.

– Helyes – mondta Mkele. – Lássunk hozzá.

– Mi a fene történik itt? – kérdezte ismét Kira. Próbált határozott és parancsoló hangot felvenni, amennyire csak telt tőle. De valójában gyengének és védtelennek érezte magát. Megsebesült, fáradt volt, félmeztelenül feküdt egy kórházi ágyban. Szorosabbra húzta a takarót a combján és a hátán. – A Hang támadt ránk, ugye? Más helyszíneket is célba vettek? Elkezdődött már a polgárháború? És mondják már meg, hogy mi történt Samm-mel!

Dr. Skousen az orvosi köpenye zsebéből elővett egy kis üveget, majd egy fecskendőt és egy parányi tűt. A tű mintha kitöltötte volna Kira látóterét, úgy csillant meg a gyenge világításban.

– Samm el van zárva – mondta Mkele. A szeme fáradtnak, az arca sivárnak tűnt. – Azért jöttünk, hogy a másik szálat is elvarrjuk.

Kira megfeszült, a szeme vadul járt körbe a termen, kijáratot keresve. Az ajtó be volt zárva, az ablak be volt zárva, a lába pedig a futásnak már a gondolatától is sikoltott. Dr. Skousenre nézett, aki lassan teleszívta a fecskendőt, majd Mkelére.

– Meg fognak ölni?

– Nem – lépett felé Mkele –, de arra megkérjük, hogy tartózkodjon a kiabálástól.

Dr. Skousen felemelte a fecskendőt, és megpöckölte az ujjával. Kira szeme tágra nyílt, sikítani készült, de Mkele az egyik kezét a szájára tapasztotta, a másikkal pedig lenyomta a vállát, hogy meg se tudjon mozdulni. Dr. Skousen nem őfelé indult, hanem vissza, Shaylonhoz. Beillesztette a tűt a fiatal katona katéterébe, és belenyomta a teljes dózist.

– Nem akartuk megtenni – mondta Mkele, szinte a fülébe súgva. A hangja tompán zúgott. – Nem tudom, mit gondol rólunk, de higgye el: kénytelenek voltunk rá.

Kira rémülten nézte, ahogy a beinjekciózott szer a katona infúzióján keresztül a testébe hatol. Ne! Ne! Ne!

– Most elengedem – mondta Mkele, aki még mindig vasmarokkal fogta Kira arcát. – Szabaddá teszem a száját. Nem fog sikítani. – Kivárta, amíg a borzalomtól még mindig tágra nyílt szemű Kira bólint, aztán felemelte a kezét, és hátralépett. – Tessék. Megtörtént.

– Mit csináltak?

– Gyógyszert adtunk be neki – jelentette ki Mkele –, de attól tartok, még ez sem segít rajta.

– Megölték – állapította meg Kira. Dr. Skousenre nézett. – Megölték.

– Nem – sóhajtotta Skousen. – Tragikus módon belehalt a robbanás által okozott sérüléseibe.

– De miért? – kérdezte Kira esdeklő hangon.

– Túl sokat látott – válaszolta Mkele. – Sokkal többet, mint szabad lett volna. Beavatott volna másokat is, és ezt nem engedhetjük meg.

– Megakadályozhattuk volna benne – mondta Kira. – Elszigetelhettük volna a többiektől, elmagyarázhattuk volna, hogy mit akarunk tőle...

– Maga találkozott a fiúval, ismeri. Bízom benne, hogy oda megy, ahová küldöm, és oda lő, amerre parancsolom, de abban nem bízom, hogy megtartaná ezt a titkot. Azok után, ami történt.

– És mi a helyzet velem? – vonta kérdőre Kira. – Nyilvánvaló, hogy én sem tudok titkot tartani. Akkor engem miért nem ölnek meg?

– Shaylon kockázati tényező volt. Maga egy hasznos eszköz.

Kira érezte, hogy a gerincén végigfut a hideg.

– Most már nem tart sokáig – állapította meg dr. Skousen. Visszaejtette az eszközöket a zsebébe, és még egyszer utoljára Shaylonra nézett. Majd Kirára pillantott, nem szólt semmit, és elfordult.

– Ami pedig a Részlegest illeti – mondta Mkele –, a lehető leghamarabb ülést hívunk össze annak eldöntésére, hogy tudunk a legjobban megszabadulni tőle.

Kira ereiben megfagyott a vér.

– De van még két napom!

– Nincs laboratóriuma, és még csak fel sem tud ülni. East Meadow háborús övezetté alakult át, és nem vesztegethetjük az időt olyasmire, ami veszélyeztetné a háború megnyerésének esélyét. Egy élő Részleges rejtegetése túl nagy kockázat, de egy halotté... – Mkele sóhajtott, és megdörzsölte a szemét. Amikor ismét megszólalt, a hangja halk, majdnem szomorú volt. – Reméltem, hogy meg tudja csinálni, Kira, őszintén reméltem. Talán egy napon újra megpróbálhatjuk.

– Nem muszáj feladnunk!

– Semmivel sem áll közelebb a gyógymódhoz, mint három napja, amikor hozzálátott a munkához. Sőt, valójában még távolabb is került... a feljegyzései megsemmisültek a robbanásban, a használt felszerelésekkel együtt, amelyeknek a többsége pótolhatatlan. A Hang akciója nélkül talán megmenthettünk volna belőle valamit... de egyszerűen nincs már időnk. Cselekednünk kell. – Kihúzta magát, és ismét a régi, hideg modor ült vissza az arcára. – Ideje akcióba lépnünk, és ismét egyesítenünk ezt a társadalmat, vagy így, vagy úgy. Jó éjt, Kira.

Azzal kinyitották az ajtót, és távoztak.

Kira Shaylonra nézett, közben a szíve hangosan lüktetett. A fiú csendben feküdt, Kira látta a fények villogását mögötte, a falon. Tennem kell valamit. Letolta magáról a takarót, és próbálta megmozdítani a lábát, visszafojtva az üvöltést az égések húzódásától. Ha mérget adtak be neki, talán létezik ellenméreg, valamit csak tehet érte! Vett egy mély levegőt, összeszedte a bátorságát, oldalra dobta a lábait, belekapaszkodott az ágy korlátjába, és hangosan felnyögött, ahogy egy újabb fájdalomhullám kettétépte. Shaylon mögött a fények gyorsabban villogtak, a halk sípolások élesebbé váltak. Kira letette a lábát a hideg földre, valahogy megtámaszkodott rajta, és bicegve felállt, óvatosan ügyelve arra, hogy ne helyezzen súlyt a tönkrement lábára. A helyzetváltoztatás még így is fájdalmasabb volt, mint amire számított, és összerogyva zuhant a földre. Gyötrelmesen felsikított, a keze karomba görbült, a lába a levegőben kapálózott, és ebben a pillanatban Shaylon ágya felett bekapcsolt a riasztó. A fiú teste rángatózni és vonaglani kezdett, törött csontjai egymást őrölték. A folyosóról léptek dobogása hallatszott, ápolónők robbantak be a szobába, és felkapcsolták a villanyt. Kira elnyomta magában a fájdalmat, küszködve próbált felállni.

– Szívrohama van! – kiáltotta az egyik ápolónő.

– Hozzák a sürgősségi kocsit! – adta ki az utasítást egy orvos.

A földön fekvő Kirára ügyet sem vetve kétségbeesetten próbálták megmenteni Shaylon életét. A fiú összetört teste csapkodott és tekergett. Gyógyszert adtak be neki, elektrosokkal próbálkoztak, lekötötték és ütögették a mellkasát, mindent megpróbáltak, ami csak az eszükbe jutott, Kira pedig végig a földön fekve nézte, a sebeiből folyt a friss vér, és szünet nélkül zokogott.

HUSZONHATODIK FEJEZET

– Nem lett volna szabad felkelnie.

Kira fintorgott, teljes súlyával neki támaszkodott az infúziós állványnak.

– Jól vagyok. – Ami nem volt igaz, de nem ért rá tétlenül feküdni. Lejárt az idő. Sammet meg fogják ölni, a gyógymód odavész, Arwen meghal, az egész sziget egy nagy törmelékfelhőben készül összeomlani. Kirának volt egy terve, és nem hagyhatta, hogy egy szénné égett láb megakadályozza a végrehajtásában.

Az ápolónő a fejét ingatta.

– Teniszlabda méretű harmadfokú égési sebe van. Hadd segítsek visszafeküdni!

Kira feltartotta a kezét, a lehető legjobban kímélve az égett lábát.

– Jól vagyok, tényleg. A regenerációs doboz már a bőr nagyját összevarrta, izomsérülés pedig alig volt. Csak hagyjon járni.

– Biztos, hogy jó lesz ez így? – kérdezte az ápolónő. – Nekem úgy tűnik, hogy nagyon fájhat.

– Igen! – Kira tett még egy lépést előre, az infúziós állványt botként használta, a megégett lábát óvatosan húzta maga után.

Miközben az ápolónő figyelte, Kira igyekezett mosolyogni és jó karban lévőnek mutatni magát. Valójában rettenetesen érezte magát. A túladagolás kockázata dacára másodszor is kezelte önmagát a regenerálóval, és az elégett sejtek még csak most kezdtek visszanőni. De muszáj volt felkelnie. El kell jutnia a Szenátushoz.

Tudta, hogy a közelben kell lenniük. Valószínűleg még mindig használták a városházát, ahogy Mkele javasolta, de a machiavellista albizottság titkos ülését egészen biztosan itt tartják a kórházban, a világ elől elrejtve, őröktől körbevéve.

Csak azt kellett megtudnia, hogy a kórház melyik részén.

Az infúziós állványnak voltak kerekei, halkan nyikorogtak, ahogy Kira végigbicegett a hosszú, fehér folyosón. Minden egyes lépés valóságos agóniát jelentett. Megpihent egy ápolónői pultnál, lihegett a kimerültségtől.

– Jól vagy, Kira? – Sandy volt az, a szülészeti nővér.

– Jól, igen. Tudod, merre van dr. Skousen?

Sandy a fejét rázta.

– Azt kérte, hogy ne zavarják.

– Sandy, tudom, hogy értekezletet tart a többi szenátorral – suttogta Kira. Figyelte Sandy arcát, hogy kiül-e rá a lelepleződés, meglátta, és belül elmosolyodott. – Azzal a titkos projekttel kapcsolatban, amelyen dolgoztattak. Ott kell lennem.

Sandy odahajolt hozzá.

– Nézd, nekem ehhez semmi közöm. A kisebbik tárgyalóban vannak, a negyediken. Tedd azt, amit meg kell tenned.

– Köszönöm, Sandy.

Kira a tőle telhető leggyorsabban a lépcsőhöz indult. A negyedik emelet. Tíz lépcsőfok felfelé, befordulni a sarkon, még tíz lépcső. Aztán ugyanez még kétszer. Kira pihegett. Sosem fogok felérni. Megrázta a fejét, eszébe jutott Shaylon haldoklása, eszébe jutott Samm. Meg kell találnom őket. Nincs más választásom. Erősen megragadta a kapaszkodót, az infúziós állványt az első lépcsőre helyezte, és lassan felhúzta magát. A kerekes állvány kicsit táncolt a lépcsőn, de Kira a helyén tartotta. Minden lépés fájt a lábának, és nemsokára a karja is kimerült, olyan sokat kellett megtartania a súlyából. Az első lépcsőfordulóban a falnak dőlt, fejét a vakolatnak támasztotta, miközben hatalmas kortyokban szívta magába a levegőt. A lába jobban fájt, mint ahogy azt korábban elképzelni tudta volna, de nem állhatott meg. Meg fogják ölni Sammet. Összeszorította az állát, és ment tovább, erőszakot tett önmagán, hogy megtegye a következő lépést, aztán a következőt, aztán a következőt. Lépcsőforduló lépcsőforduló után. Emelet emelet után. Amikor felért a negyedikre, rázuhant a padló csempéire, és kúszni kezdett, amíg a tárgyalót őrző katonák egyike oda nem rohant hozzá. Ugyanaz volt, mint a legutóbbi tanácsülésen, ami azt jelentette, hogy felismerhette. Kira elrebegett magában egy hálaimát, és remélte, nem mondták meg a katonának, hogy ezúttal nem hivatalos az ülésre – de miért is tették volna meg? Azt hitték, még mindig az ágyához van kötve.

– Jól van? – A katona felsegítette. – Nem szóltak, hogy maga is jön.

Köszönöm. Kira nagy nehezen a talpára állt, egyik kezével a katonába, a másikkal az infúziós állványba kapaszkodva.

– Semmiért ki nem hagynám. Kérem, segítsen! – A katona karjára támaszkodva az ajtóhoz bicegett, és minden erejét összeszedve belökte.

Mkele és a szenátorok egymáshoz közel ültek egy asztal körül, Samm pedig egy sarokban állt, láncokban. Mindenki döbbenten nézett Kirára, aki érezte a Kessler szeméből lézersugárként kilövellő gyűlöletet. Delarosa csak a szemöldökét húzta fel.

Hobb Skousenhez fordult.

– Maga azt mondta, túl súlyosak a sérülései ahhoz, hogy mozogni tudjon!

– Úgy látszik, mégsem olyan jó orvos – mondta Kira, fájdalmasan fintorogva. Behúzta maga után a lábát a terembe. A katona elkapta a vállát, és megállította.

– Bocsánat, szenátorok – szabadkozott a férfi. – Nem tudhattam. Visszaviszem.

– Nem szükséges – intett Delarosa. – Ha már feljutott idáig, a legkevesebb, amit tehetünk, hogy meghallgatjuk a mondandóját.

– Pontosan tudjuk, hogy mit fog mondani – szólalt meg Kessler.

Delarosa szigorú tekintettel nézett a katonára.

– Köszönjük. Kérem, várjon odakint. És ha bárki más érkezne, jelentse be, mielőtt beengedné.

– Igenis, asszonyom!

Az elvörösödött katona becsukta az ajtót, és Kira Sammre pillantott. Nem mosták le a testét a robbanás óta, a ruházata koszos cafatokban lógott róla. Amennyire látta a bőrét, tele volt karcolásokkal és vágásokkal, amelyek már elkezdtek begyógyulni, de nyilvánvalóan fájdalmasak lehettek. Samm nem szólt semmit, csak röviden biccentett felé.

Kira ismét a szenátorok felé fordult. Még mindig lihegett az erőfeszítésektől, és lezuhant egy székre.

– Elnézést a késésért.

– Ez a megbeszélés nem tartozik magára – mondta Weist. – A projektjének véget vetettünk, most megszabadulunk ettől... az izétől, és kis szerencsével helyre tudjuk állítani a rendet.

– De hát a projekt működőképes! – kiáltotta Kira. – Már majdnem befejeztem a vírus fejlődésének a feltérképezését, és ha kaphatnék még egy kis időt...

– Maga nem ért el semmit – vette át a szót Skousen. – Az egész város biztonságát és a tanács szavahihetőségét tettük kockára azért, hogy tanulmányozhasson egy Részlegest, és amikor már az eredményeket kéne látnunk, nem tud mást felhozni, mint hogy időt kér?

– De most már értjük... – próbált közbeszólni Kira, Skousen azonban túl dühös volt ahhoz, hogy bárki is leállíthassa.

– Maga nem ért semmit! Azt mondja, a vírusnak több alakja van. Mi váltja ki az átváltozást egyik alakból a másikba? Meg tudjuk állítani? Meg tudjuk kerülni? Meg lehet támadni, vagy semlegesíteni bármelyik formáját? A tudomány konkrétumokról szól, Ms. Walker, nem pedig színpadias, felesleges lázadásról. Ha el tudja nekünk mondani a változás mechanizmusát, vagy ismer egy konkrét védekezési módot, hát mondja el, de ha nem...

– Kérem, muszáj még időt kapnom!

– Nincs több időnk! – kiáltotta Delarosa. Kira most először hallotta, hogy felemeli a hangját, és megrezzent az erejétől. – A városunk szétesik, az egész sziget szétesik! A Hang az utcákon támad, bombák robbannak a kórházban, lázadók menekülnek a városból, vagy éppen beszivárognak a védelmi vonalunkon át, és megölik a polgárainkat! Meg kell mentenünk a civilizációnknak legalább valamilyen látszatát!

– Maguk egyszerűen nem hallják meg, amit mondok! – fortyant fel Kira. Megdöbbent saját szavaitól. – Ha Samm meghal, mind meghalunk, nem most, de elkerülhetetlenül, és nem tehetünk semmit, amivel ezt megakadályozhatnánk!

– Ez egy rögeszme – mondta Delarosa. – Nemes rögeszme, de akkor is veszélyes. Nem hagyjuk, hogy elpusztítsa az emberiséget.

– Maguk azok, akik el fogják pusztítani! – Kira érezte, hogy kezdenek könnyek tolulni a szemébe.

– Ahogy mondtam – szólalt meg Kessler. – Ugyanazt a sablonos szlogent ismételgeti. – Végigmérte Kirát. – Úgy beszélsz, mint Xochi, mint a Hang, csak ezt a teljesen alaptalan sületlenséget árasztod magadból.

Kira keresgélte a szavakat, de a torkán akadtak.

– A maga feladata a jövőre vonatkozik – mondta Mkele halkan. – A miénk a jelenre. Ahogy már mondtam magának: ha a feladataink konfliktusba kerülnek egymással, a miénk élvez elsőbbséget. Bármelyik pillanatban bekövetkezhet a Hang szervezett támadása East Meadow ellen, és nem tudunk egyszerre több fronton harcolni. Mielőtt még bármi másba kezdenénk, el kell pusztítanunk a Részlegest.

Kira Sammre pillantott. Ahogy mindig, most is kifejezéstelen volt az arca, de látszott rajta, hogy készült erre. Kira visszafordult a szenátorok felé.

– Csak így, egyszerűen? Nem lesz per vagy meghallgatás, vagy...

– A meghallgatást négy nappal ezelőtt megtartottuk – válaszolta Weist. – Maga is ott volt, hallotta a határozatunkat.

– Öt napot adtak a kutatásra – ellenkezett Kira. – Csak három telt el.

– A laboratórium tönkrement – mondta Skousen –, a maga munkájának nagy részével együtt. Nincs abban az állapotban, hogy folytassa, és nem áll rendelkezésre elegendő adat ahhoz, hogy valaki más átvegye. Időben semmiképp sem.

– Akkor vigyenek át egy másik laborba – javasolta Kira. – Biztos van valahol megfelelő berendezés... Csak időre van szükségünk. Az öt nap eleve egy önkényesen megállapított periódus volt.

– És ki tegyük magunkat újabb támadásoknak? – kérdezte Delarosa. – Az ki van zárva.

Hobb előrehajolt.

– Az elénk terjesztett terv lehetővé teszi, hogy...

– Akkor engedjék szabadon – mondta Kira hirtelen. Idegesen nyelt egyet, látta, hogy a szenátorok tekintete elborul. Folytatta, még mielőtt tiltakozhattak volna. – Semmit sem ártott nekünk, sőt, segített a kutatásban. Semmi okunk rá, hogy ne hagyjuk életben.

– Ez most valami vicc? – sziszegte Kessler.

– Egybeesik a céljaikkal – magyarázta Kira. – Azt akarják, hogy eltűnjön: el fog tűnni. Talán még csökkenti is egy esetleges Részleges megtorlás esélyét.

Skousen és Kessler nem leplezték a haragjukat, Weist a fejét ingatta.

– Őszintén azt hiszi, hogy ez bármit is használ?

– Hát persze, hogy azt hiszi – jegyezte meg Mkele. – Idealista.

– Pestisbébi! – vágott közbe Kessler. – Kötődik ehhez a lényhez, de fogalma sincs, hogy milyenek a Részlegesek valójában!

– És maguknak van? – kérdezte Kira. Megpróbált felállni, feljajdult a belenyilalló fájdalomtól, majd visszaült, és elfordult a székén. – Tizenegy évvel ezelőtt harcoltak ellenük. Tizenegy évvel ezelőtt. Lehetetlenség belegondolni, hogy azóta megváltozhatott valami?

– Nem hiheti el, amit a Részleges mond – jegyezte meg Mkele.

– Samm katona, nem kém! – kiáltotta Kira. Úgy fordult, hogy láthassa. Eljött az idő, hogy egyszer s mindenkorra eldöntse, bízik-e benne. Őszinte volt vele az elmúlt pár napban, vagy tényleg olyan szörnyeteg, amilyennek a szenátorok láttatni akarják?

A Részleges visszanézett rá. Látszólag nyugodt volt, de nem rejtette el teljes mértékben az idegességét, az elszántságát. A reményét. Kira visszanézett a szenátorokra, és erőteljesen szólalt meg.

– Samm szembenézett a fogsággal és a kínzással, olyan emberek markában, akik az egész faját el akarják pusztítani, és közben egyszer sem kiabált, nem panaszkodott, nem könyörgött, csakis erőt és elszántságot mutatott. Ha a többi Részleges csak félig olyan megértő, mint ő, esélyünk nyílhat arra, hogy...

– Békeküldetésre jöttem – mondta Samm. A hangja határozott és magabiztos volt. Kira felé fordult, ismét könnyek tolultak a szemébe, miközben a Részleges előrelépett, amennyire a béklyói engedték. A szenátorok némán hallgatták. – A csapatom azért tartózkodott Manhattanben, mert ide tartottunk, hogy beszéljünk magukkal. Fegyverszünetet akartunk kínálni.

– Hazugság! – mordult rá Kessler.

– Ez az igazság – jelentette ki Samm. – Szükségünk van a segítségükre.

De miért? gondolta Kira. Nem bízhatunk meg benne, ha nem mondja el, hogy miért.

Samm egy pillanatig Kirára nézett, a tekintetét kereste, majd a szenátorok felé fordult, és kihúzta magát, annyira egyenesen és büszkén állt, amennyire csak tudott.

– Haldoklunk.

Kira szeme tágra nyílt. Az egész teremre döbbent csend telepedett.

– Ahogy maguk, mi sem vagyunk képesek szaporodni, bár a mi esetünkben ez mesterséges sterilitás, amelyet beleépítettek a DNS-ünkbe, biztonsági intézkedésként. Ez korábban nem zavart minket, mert nem is öregszünk, tehát sosem állt fenn az a veszély, hogy eltűnjünk. De úgy tűnik, erre is létezik egy biztonsági intézkedés...

Elsőként dr. Skousen volt képes megszólalni.

– Ha... haldoklanak? Mindannyian?

– Kiderítettük, a ParaGen tervezett belénk egy lejárati időt – válaszolta Samm. – Húsz év után az öregedést gátló folyamat megfordul, kiszáradunk, összezsugorodunk és heteken, néha napokon belül meghalunk. Ez nem felgyorsított öregedés, hanem bomlás. Élve elrothadunk.

Kira megszédült. Hát ez volt az a nagy titok, amit Samm nem mert elmondani. Hogy a Részlegesekben is ketyeg az óra, ahogy az emberekben is. Ezért akartak fegyverszünetet. Túlságosan is megdöbbent ahhoz, hogy mozdulni tudjon, de a szenátorokra nézett, és próbálta kitalálni, mit gondolnak. Kessler mosolygott, de Hobb és Weist meghökkenten, tágra nyílt szemmel és szájjal bámultak Sammre. Delarosa úgy nézett ki, mint aki nagyon igyekszik nem elsírni magát, bár Kira nem tudta megállapítani, hogy örömében vagy bánatában. Weist mormogott valamit magában, a szája úgy mozgott, mintha nem is tudna róla. Mkele arca rezzenéstelen maradt.

– Haldokolnak – szólalt meg Kessler, és Kira majdnem hátrahőkölt a hangjából kicsengő kárörömtől. – Felfogják, hogy ez mit jelent? Az első Részlegeseket az Elszigetelési Háború harmadik évében hozták létre, ami... tíz évvel a Részleges Háború előtt volt. Huszonegy éve. Az első hullám múlt télen kezdhetett elpusztulni, és a legfiatalabbaknak mennyi lehet még hátra? Két évük? Legfeljebb három? És aztán mindörökre eltűnnek.

– Mindenki eltűnik mindörökre – mondta Samm. Kira több érzelmet, több őszinteséget érzett ki a hangjából, mint bármikor korábban. – Mindkét faj ki fog halni. A bolygó valamennyi intelligens életformája meg fog halni.

– A mi szavatosságunk tovább tart – jegyezte meg Delarosa. – Azt hiszem, inkább egyedül vállaljuk a kockázatot.

– Éppen ezt próbáltam elmagyarázni – találta meg végre ismét a hangját Kira. – Nélkülük nincs gyógymód. – Sammre nézett, végre megértette a könyörgését. – Össze kell dolgoznunk.

Samm bólintott.

– Maguknak születhetnek gyerekeik, de belehalnak az RM-be. Mi teljesen immúnisak vagyunk, de nem tudunk szaporodni. Hát nem látják? Szükségünk van egymásra. Egyik faj sem képes egyedül megoldani a gondjait.

– Képzeljék, milyen hatással lesz ez a közhangulatra – lelkendezett Hobb. – Ha az emberek ezt meghallják... ünneppé akarják majd nyilvánítani ezt a napot. Ez lesz a második Újjáépítés Napja.

– Hát maguk még mindig nem értik? – kérdezte Kira. Ismét küszködött, hogy felálljon, de megint visszazuhant a székére. – Azt hitte, hogy meg fogják ölni, ha felfedi a titkát, de ez még rosszabb!

– Mindig is úgy terveztük, hogy el fogjuk pusztítani – mondta Mkele. – Ez soha nem is volt kérdés.

– De ez most azt jelenti, hogy nyilvánosan fogjuk megtenni – vitte tovább a gondolatot Delarosa –, és ez a hír eléri a célját: egyesíti az emberiséget.

– Próbáljon nagyobb távlatban gondolkodni – mondta Hobb Kirának. – Maga egy olyan embercsoportot próbál megmenteni, amelyik aktívan öldösi egymást az utcákon. Azt hiszi, hogy az ellenséggel kötött megállapodás változtatna ezen? Ha miránk nem hallgatnak, miből gondolja, hogy bármit is megtennének egy Részleges kedvéért? – Hobb előrehajolt, megszállottan beszélt. – A Hang már jóval a Részleges feltűnése előtt is a fejünket követelte, és ha híre megy, hogy mi rejtegettük, még rosszabb lesz a helyzet. Az emberek válaszokat akarnak majd, válaszokat kell majd kapniuk. Méghozzá tőlünk kell megkapniuk ezeket a válaszokat, mert így tudjuk visszanyerni a bizalmukat. Ismét az irányításunk alá kerül a sziget, ismét helyreáll a béke. És tudjuk, hogy maga békét akar.

– Hát persze, de...

– Csak óvatosan – súgott közbe Delarosa, Kirára nézve, de Hobb szenátornak intézve a szavait. – Mit készül elmondani neki?

– A segítségünkre lehet – mondta Hobb. Olyan mély és kék szemmel nézett Kirára, hogy a lány úgy érezte, szinte hipnotizálja. – Maga idealista. Meg akarja menteni az embereket, mi pedig meg akarjuk adni magának erre a lehetőséget. Ráadásul intelligens is. Mondja meg hát: mit akarnak az emberek?

– Békét – mondta Kira.

– Senki sem robbant fel egy épületet azért, mert békét akar. Próbálja meg még egyszer.

– Akkor... – Kira Hobb arcát nézte, nem értette, hová akar kilyukadni. Mit akarnak az emberek? – Gyógymódot.

– Ez túl konkrét.

– Jövőt.

– Célt akarnak. – Hobb széttárta a kezét, drámaian gesztikulált beszéd közben. – Úgy akarnak felébredni minden reggel, hogy tudják, mi a teendőjük, és hogyan kell azt megtenniük. A jövő célt ad nekik, és a gyógymód megadja nekik ezt a jövőt, de a lelkük mélyén valójában a cél az, amit igazán akarnak. Azt akarják, hogy legyen hová eljutniuk. Amikor létrehoztuk East Meadow-t, azt hittük, hogy az RM gyógymódja elégséges cél. De ezt a célt nem voltunk képesek elérni, és tizenegy évnyi eredménytelenség után az emberi közösség szétesett. A céljuk kiszáradt, elhalt. Olyasmit kell adnunk nekik, ami elérhető. Érti már, hová akarok kilyukadni? Oda kell adnunk nekik Sammet.

– Nem! – ordította Kira.

– Senki sem tudja, hogy ki okozta a robbanást – mondta Delarosa szenátor. – Igen, valószínűleg a Hang volt, de mi van akkor, ha a Részleges tette?

Kira érezte megfagyni a levegőt a teremben.

– Nem ő tette.

– De mit jelenthetne ez az emberiség számára, ha mégis így lenne? – Hobb a szája szélét nyalogatta, szélesen gesztikulált beszéd közben. – Az emberiségnek szüksége van egy célra, és erre ez a Részleges felrobbantotta a kórházunkat. – Csettintett az ujjaival. – Íme a közös cél: egy ellenség! Az emberek haragja felgyülemlik, de nem ellenünk, hanem velünk együtt. Az egész sziget összefog a közös ellenséggel szemben. Talán még a Hangot is átállítja – el tudják képzelni, micsoda siker lenne? Az összes lázadó ismét a mi oldalunkon állna, a sok harag és erőszak kifelé irányulna, nem pedig befelé. Az emberiség széttépi önmagát, Kira, de ez megmentheti!

Nem lehet, hogy ezt ne lássa be!

– De ez hazugság – mondta Kira.

– Mert csak egy hazugság menthet meg minket időben – vágta rá Delarosa. – Én is ugyanúgy akarom a gyógymódot, mint bárki más, és valóban, egy igazi gyógymód egyesítene minket, de lejárt az idő. A Hang polgárháborús ultimátumot intézett hozzánk, az ördög a kapu előtt áll. Ha nem teszünk valamit most, holnapra elveszítjük az esélyt, hogy bármit is tegyünk!

Valami nem volt rendben ezzel a történettel. A nyilvánvaló hazugságon túl valami mélyebb és sötétebb dolog húzódott meg benne. Kirának felkavarodott tőle a gyomra.

– Ezt most miért mondják el nekem?

– A terv maga nélkül is működik – válaszolta Hobb –, de gondoljon csak bele, mennyivel jobb lesz magával. Fiatal és csinos, rátermett és idealista, központi szerepet játszott a történtekben, elment Manhattanbe, elhozta onnan a titkot, kereste a gyógymódot, és kötelessége teljesítése közben sebesült meg az első Részleges támadásban tizenegy év óta. – Kira lábára mutatott. – Ha mi mondjuk el a történetet, elhiszik az emberek, ha maga mondja el, hajlandók lennének meghalni is miatta. Maga képes személyessé és jelentőségteljessé tenni, maga lesz a hős, aki újra egyesíti a világot. A béke arca.

– Ez bűn! – kiáltotta Kira. – Arra kérnek, hogy hazudjak mindenkinek, akit ismerek. – Sammre mutatott. – Arra kérnek, hogy része legyek a meggyilkolásának!

– A farkasok éhesek – mondta Delarosa. – Vagy megharcolunk velük, és meghalunk, vagy odadobunk nekik egy koncot. Egy Részleges halála a legalacsonyabb ár a békéért, amit valaha is remélhettünk.

És ekkor villámként csapott bele Kira agyába a felismerés – meglátta a mélyebb titkot, amely addig nem tárult fel előtte. A szenátorok a robbanás felhasználásával akarták visszanyerni a Hangosokat, de ez semmiképp sem jöhetett volna össze, ha a Hang helyezte el a bombát, hisz tudnák, hogy a Szenátus hazudik. Csak akkor lehet megtenni Sammet bűnbaknak, ha egy olyan eseményt használnak fel, amelyről senki sem tudja az igazságot, vagyis nem a Hang helyezte el a bombát.

A Szenátus terve csak akkor működőképes, ha a bombát... a Szenátus robbantotta fel!

Majdnem el is kiabálta ott helyben, gondolkodás nélkül készült megvádolni őket, de most az egyszer képes volt tartani a száját, nem ordította ki az igazságot, mert tudta, hogy akkor azonnal megölik. A Szenátus helyezte el a bombát, a Szenátus tervelte ki ezt az egészet az elejétől fogva. Közös ellenség kreálásával akarták megoldani a Hang problémáját, és Kira tálcán kínált nekik egyet a buta manhattani útjával. Ezért hozták be a városba, és ezért bízták Kirára a projektet – hogy majd amikor kirobbantják az ügyet, ne egy fontos embert veszítsenek el. És akkor majd ott pózolhatnak a romok előtt, és mindenkit egyesítenek a nagy, gonosz ellenséggel szemben, akit sosem ereszthetnek el. Ezt a tervet magyarázták el neki az imént, csak még mélyebbről és még korábbról indult, és sokkal sötétebb volt. Most már nem táncolnak vissza belőle, akármennyit beszél is még Kira.

Kira Sammre nézett – nem egyszerűen csak nézte, hanem szuggerálta, gondolatokat küldött felé, akarta, hogy megértse őt, teljes szívéből kívánta, hogy képes lehessen kapcsolódni vele, és belehelni a gondolatait egyenesen az agyába. Sajnálom, gondolta. Nem tudom megállítani őket. Kérem... sajnálom.

– Itt az idő, döntenie kell – szólította meg Delarosa. – Csatlakozzon hozzánk, hozza el a békét a szigetre, vessen véget a Hang fenyegetésének... vagy maradjon lázadó, és száműzetésben élje le a hátralevő életét. Az egyik tanyán kényelmesen eléldegélhet. – Előrehajolt. – Maga olyan, mint egy fáklya, Ms. Walker. Az emberek követik magát, és ha csatlakozik az ügyünkhöz, a legfényesebb jövő felé követik magát, amelyet évtizedek óta láttunk. Az emberiség új hajnala felé. Maga választ.

Sajnálom, gondolta ismét. Belekapaszkodott az infúziós állványba, összeszorította a fogát, és a megégett lábát egy lépéssel közelebb vonszolta a szenátorokhoz.

– Semmivel sem tudom megakadályozni, amire készülnek. – Érezte Samm döbbenetét az áruláson, ahogy valóságos hullámként a hátába lökődött, és a fején is átcsapott. Kérem, bízzon bennem, gondolta.

Hobb összeszűkítette a szemét.

– Akkor megteszi?

– Nem. – Kira félig elfordult, nem mert Samm arcába nézni. – Nem tudok küzdeni maguk ellen... hisz még felállni is alig tudok. De ez nem jelenti azt, hogy hajlandó lennék elárulni Sammet és hazudni a barátaimnak csak azért, hogy maguknak segítsek. – Egy könnycsepp legördült az orcáján, de igyekezett határozottnak tűnni, minden erejével remélte, hogy hisznek neki. – Tegyék meg, amit meg kell tenniük, és legyen vége. Nem akadályozom meg. – Az ajtó felé fordult, tett egy fájdalmas lépést, majd megállt és zihált. – És vitessenek vissza a szobámba az egyik fogdmegjükkel. Már mozdulni sem bírok.

– Hát persze – mondta Hobb. – Pihenjen, lábadozzon, ameddig csak szükséges. Úgyis kell pár óra, amíg megszervezzük a dolgokat.

Kira biccentett. Pontosan erre számítok én is.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Az őr finoman lefektette a kórházi ágyára, sajnálkozva hajlongott, ahogy Kira nyöszörgött a fájdalomtól. Nem tettette magát – a sérülése mintha jobban is fájt volna most, mint a lépcsőzéskor. Próbálta elrendezni a takaróját, de még ennyi mozgástól is kicsordultak a könnyei. Az őr segített elhelyezni a lábát, majd lekapcsolta a villanyt, és távozott. Kira becsukta a szemét, összeszorította a fogát, majd erőt vett magán, és felült.

Ne becsüljetek le.

A regeneráló doboz még ott volt a teremben. Kira újabb kezelésben részesítette magát – ez volt a harmadik nyolc órán belül, amivel messze átlépte a sejtnövekedés biztonságos sebességét. Hosszú távon káros lesz, de rövid távon járóképessé teszi. Kikukkantott az ajtón, és enyhén elmosolyodott. Annyira súlyosnak ítélték a sebeit, és annyira szerencsétlennek látszott a járása, hogy még az őr sem maradt ott felügyelni.

Az étkezdében talált rá Marcusra, aki szótlanul bámult egy érintetlen tálka rizsre. Hajlandó lesz egyáltalán segíteni? Muszáj, hogy segítsen! Lassan araszolt felé az üres szinten.

– Hahó.

Marcus felnézett, a szeme tágra nyílt a döbbenettől, és azonnal felpattant.

– Hol voltál? Egyből iderohantam, amint megint megnyitották az épületet, de nem voltál a szobádban. Mindenfelé kerestelek, míg végül azt mondták, hogy itt üljek le, és várjak. – Végigmérte Kirát, miközben aggodalmasan ráncolta homlokát. – Hogy a csudában jutottál le ide? Járni is alig tudsz.

– Varázslattal – mondta a lány lazán. – Megtennél nekem egy szívességet?

– Hát persze!

– Szükségem van egy MRI-re.

Marcus ismét összeráncolta a homlokát.

– Nem csinálják meg neked?

– Azt akarom, hogy te csináld.

– Miért?

– Szeretném, ha fognád a kezem közben.

– Hát jó. – Vágott egy fintort, látszott rajta az értetlenség. – Nem akarsz inkább egy DORD-ot, azok sokkal jobban...

– Nekem egy MRI kell.

– Akkor hadd keressek valakit, aki elvégzi a vizsgálatot, amíg én...

– Csak te kellesz – jelentette ki Kira határozottan. – Csak te meg én.

Marcus bólintott. Az arca gyűrött és aggodalmaskodó volt, de a szemében megcsillant valami – kezdte felfogni, mire készül Kira.

– Ja, persze. – Kinyújtotta a karját, és Kira hálásan el is fogadta, tántorogva ment vele vissza a főfolyosóra.

– Mi történik itt valójában? – suttogta Marcus.

– Nevezzük orvosi megérzésnek. Meg akarok nézni valamit. – Egy pillanatig habozott, próbálta kigondolni, hogy mit mondjon neki. A lánykérés óta nem beszéltek egymással.

Marcus némán sétált mellette, így Kira sem szólt semmit. Mindazok után, amit tettem vele, megbízik még bennem egyáltalán?

Eljutottak a folyosón a radiológiai központba, és találtak egy üres szobát. Marcus felsegítette Kirát a vizsgálóasztalra. A lány felsóhajtott, amikor a lába végre megpihenhetett. Úgy érezte magát, mint akinek üvegszilánkokon átgázolva kellett lefutnia egy maratoni távot. Az MRI készülék kisebb volt, mint a laborban a DORD – falatnyinak látszott annak a hatalmas méretéhez képest, és messze nem volt annyira hatékony –, de Kirának pont erre az elektromágneses mezőre volt szüksége.

– Be kell kapcsolnom – mondta Marcus.

Átfutott a kezelőterembe, babrált a vezérlőkkel, Kira pedig vett egy nagy levegőt. Vágjunk bele. Ez most vagy a kezdet, vagy a vég. A készülék zümmögve feléledt, az erős mágneses mező magába foglalta. Kira kinyújtotta a kezét Marcusnak, amikor az visszatért.

– Nincs sok időnk, úgyhogy csak hallgass meg – mondta Kira visszadőlve, miközben az MRI végezte a dolgát. – Mkele közelről figyeltet, és szinte biztos vagyok benne, hogy rám tetetett valami lehallgató készüléket. Ennek a gépnek a mágneses mezője megzavarja a működését, de nem tudom, mennyi időm van, mielőtt a pribékjei gyanút fognak. – Marcusra pillantott, majd ismét előrenézett. – Megbízol bennem?

– Tessék?

– Megbízol bennem? – Érezte Marcus bámuló tekintetét, de szándékosan maga elé nézett.

– Igen. Persze, hogy bízom benned. Mi történt?

– A Szenátus helyezte el azt a bombát, amely felrobbantotta a laboromat. Megölték Shaylont, és engem is megfenyegettek. Ez az egész – Samm, a vizsgálatok, a bomba – nem más, mint egy aljas trükk, hogy félelmet keltsenek az emberekben, és ezáltal megszilárdítsák a hatalmukat a sziget felett. Most pedig arra használják fel ezt a forgatókönyvet, hogy... – Lehunyta a szemét, majd végre talált magában elegendő bátorságot, hogy a fiúra nézzen. – Marcus, meg fogják ölni Sammet.

Látta, hogy valami átfut az arcán, de hogy az szörnyülködés, döbbenet vagy féltékenység, nem tudta volna megmondani. A fiú szeme a plafonra meredt egy pillanatra, majd lassan visszafordult felé.

– Kira... mindig is úgy volt, hogy megölik. Megölik... Sammet. Tudod, hogy így volt. – A hangja egyenletes maradt, de Kira érezte, hogy valamiféle nagyon erős érzelmet kell elnyomnia magában. – Meg aztán miért robbantanák fel a saját embereiket? A saját kórházukat?

– Mert ez is része a tervüknek. Eleinte képtelen voltam felfogni, miért rám bízták Samm tanulmányozását, de ez lehetett az oka. Én csak egy pestisbébi vagyok a szemükben, a legkevésbé tapasztalt medika, és a legkönnyebben feláldozható. Ha a bomba megöl, mártírnak állítottak volna be, de mivel túléltem, felkínálták nekem a lehetőséget, hogy vállaljam a hős szerepét, a bátor, ifjú tudósét, aki túlélte a Részlegesek támadását.

– A Részlegesek robbantottak?

– A Szenátus robbantott, most mondtam. De Sammre akarják fogni, meg akarják ölni, és a halálát a saját hatalmuk megszilárdítására akarják felhasználni. – A szemével kérlelte, szuggerálta, hogy higgyen neki. – Azt parancsolták Shaylonnak, hogy álljon az ablak mellé, Marcus. Azt parancsolták neki, hogy álljon közvetlenül a falhoz, amikor felrobbantották.

– Nem – rázta a fejét Marcus. – A Hang volt az... hetek óta támadják East Meadow-t, valószínűleg legalább egy sejtjük itt, a városban működik. – De Kira már hallotta, hogy a kételkedés befészkelődött a hangjába.

– Látta őket valójában bárki is? – kérdezte Kira. – Tényleg megtámadta valaki a kórházat, vagy csak a katonák állítják ezt, hogy saját magukat fedezzék?

Marcus Kirára bámult, nem szólt semmit.

– Tudom, őrültségnek hangzik – kezdett bele Kira, de Marcus a szavába vágott.

– Nem, nem őrültség. Ha Xochi mondaná, az lenne, de te... – Megfogta a lány kezét. – Bízom benned, Kira. Ha azt állítod, hogy meg akarnak téged ölni, akkor elhiszem, hogy így van.

Kira lehunyta a szemét, hálaimát rebegett annak, aki meghallgatta, bárki legyen is az. Köszönöm, köszönöm, köszönöm. Marcusra nézett, és gyorsan beszélt.

– Nem tudom, mennyi időnk van még, mielőtt valaki bejön megnézni, hogy miért nem működik a lehallgató. – Vett egy nagy levegőt. – Ki kell szabadítanunk. Majd később elmagyarázok mindent, de a célunk a következő: kivisszük a városból, felmegyünk vele északra, és elkísérjük. Haldokolnak, ahogy mi, és fegyverszünetet ajánlottak. Szavukon fogjuk őket.

Marcus hebegve kereste a szavakat.

– Bediliztél?

– Megmentette az életemet, Marcus. Esélye volt elmenekülni a robbanáskor. Megszabadult a béklyóitól, senki sem őrizte, és egy óriási lyuk tátongott a falon. Elszaladhatott volna, szabadon távozhatott volna, de ő felkapta a DORD-ot, amely áramütésekkel apránként megölt engem, és megmentette az életemet.

Marcus dermedten, egyenesen Kira szemébe nézett. A szemébe, és azon is túl. Valami olyasmit nézett, amit Kira csak elképzelni tudott. Az arcára kiülő fájdalom szinte összetörte a szívét.

– Nekem kellett volna... – mondta még mindig a távolba meredve. – Én megpróbáltam...

– Te megpróbáltad megmenteni az életemet, és én nem voltam hajlandó hallgatni rád. – Kira elfojtotta a kezdődő zokogást. – Vakmerő voltam, buta voltam, tudom, és most már nyakig ülök benne, és tudom, hogy te ki akarsz húzni belőle, és gondoskodni akarsz a biztonságomról, de ez nem megy. Még nem. Velem kell jönnöd. Tisztában vagyok vele, hogy veszélyes, és tudom, hogy nem akarod megtenni, de szükségem van rád, Marcus. Szükségem van arra a tudatra, hogy hiszel nekem, hogy megbízol bennem. Szükségem van arra, hogy azt mondd, eljössz velem.

Marcus nem szólt semmit. A szemét dörzsölte, az állát húzogatta, a fogát csikorgatta. Kira mindkét kezét a szája elé emelte, kifújta a levegőt, mindvégig le sem vette a szemét a fiúról. Kérlek, Marcus. Kérlek, mondj igent.

Marcus felállt, oldalra fordult. Kira lehunyta a szemét, belül némán sírt.

– Benne vagyok – mondta Marcus.

Kira szeme azonnal felpattant.

– Tényleg?

Marcus visszalépett az asztalhoz.

– Segítek neked kiszabadítani Sammet, és segítek hazavinni. Bármit megteszek érted. Teérted.

– Ó, Marcus...

– Amikor legutóbb elmentél, belehaltam. Nem hagyom, hogy egyedül csináld. – Szeretetteljesen, vágyakozva nézett rá, majd elfordult, és tehetetlenül felemelte a két kezét. – Szóval, hogy a fenébe fogjuk is ezt véghezvinni?

Kira szólni készült, de aztán becsukta a száját. Fogalma sem volt róla.

– Akárhogy is, még ma este meg kell tennünk.

– Szükségünk lesz Xochira – mondta Marcus. – Legalább Xochira és Isolde-ra. Jaydenre és Harura is, ha rá tudjuk őket beszélni.

Kira a fejét rázta.

– Sosem fognak megbízni egy Részlegesben. Nélkülük kell belevágnunk.

Marcus halkan füttyentett.

– Ez őrület. – Megvonta a vállát. – Hívd Xochit és Isolde-ot, és adj egy kis időt, hogy összeszedjek pár dolgot. Találkozunk nálatok két óra múlva.

– Tökéletes – mondta Kira. – Most pedig gyere vissza, és készíts valami elemzést ezekről a képekről, amiket csináltál az imént. Bármit, nem számít, csak úgy nézzen ki, mint egy igazi MRI.

Marcus bólintott, és a számítógéphez rohant, leült, és nekiállt gépelni. Egy perc sem telt el, amikor egy katona bedugta a fejét az ajtón: Kira csendben feküdt a vizsgálóasztalon, Marcus pedig a képernyőt nézte a szomszédban. A katona körülnézett, intett a fejével, és kiment.

Marcus megvárta, amíg becsukódik az ajtó, majd összekacsintott Kirával. Egy percig csak nézték egymást.

Két órájuk volt.

Kira hajlítgatta a lábát. Kísértést érzett, hogy ismét igénybe vegye a regeneráló dobozt, de úgy tűnt, magától is szépen gyógyul, az igazi problémát a fájdalom jelentette. Köztes megoldásként beadott magának egy hatalmas adag fájdalomcsillapítót. Még egyszer utoljára ellenőrizte a kötést az égési seben, hogy jó szoros-e, és felhúzta a nadrágját. Bicegve járt, és nem kicsit szédült, de legalább képes volt megállni a lábán.

Kikukkantott a szobájából – még mindig nem őrizték. Vagy elhitték a szenátorok, hogy nem akadályozza a tervüket, vagy úgy gondolták, Mkele megfigyelői elegendőek a biztonsághoz. Ami nem azt jelentette, hogy ne lettek volna őrök a folyosón, legalább tízen álltak a túlsó végén az egyik ajtó mellett csoportosulva, állig felfegyverkezve. Legalább tudjuk, hol őrzik Sammet, gondolta Kira. Kiosont a folyosóra, és sietve elbicegett a másik irányba. Sandy nem volt a helyén. Még megmaradt egy kevés Kira szerencséjéből.

Már alkonyodott, a félhomály ismerős volt a sok hosszú munkanap után, de ezen az estén az ismerős érzéstől elszorult a szíve. Akaratlanul is eszébe jutott, hogy talán most jár utoljára East Meadow-ban – utoljára megy át a sorompón, utoljára megy el a nagy kék ház mellett a sarkon, utoljára látja a szusiárusokat lassan baktatni a járda mentén. Befordult az utcájába, kinyitotta a ház ajtaját, és csendben telepakolta a hátizsákját mindennel, ami csak belefért: tartalék lámpák és elemek, több pár száraz zokni, egy kés és egy szerszámkészlet. Szétszedte a puskáját, és azt is bedugta, a lehető legjobban elrejtette a hátizsákjában – ez most nem katonai akció, így hát csak annyi fegyver lesz náluk, amennyit magukkal visznek. Még mindig a csípőjére volt erősítve Isolde pisztolya – ami aligha számított szokatlannak ebben az időszakban –, és ellenőrizte, hogy legyen nála bőven lőszer mindkét fegyveréhez. Utolsóként az orvosi táskáját kapta fel, gondosan lezárta és letette a csomagjait a bejárati ajtó mellé, amíg várta, hogy a többiek hazaérjenek. Leült, és a homlokát ráncolta, amikor rádöbbent, hogy Nandita még mindig nem tért vissza.

Nandita még sosem volt távol ilyen hosszú ideig. Kirát hirtelen elfogta az aggodalom. Kiment a konyhába, de ott minden a megszokottnak tűnt. Elsétált a ház mögé, és amikor ott sem talált senkit, sietve végigjárta a házat. Nandita nem volt sehol.

A rendőrség vitte volna el? Megtámadták gyűjtögetés közben? Lehet, hogy egyszerűen csak elment, ahogy most Kira is, csak a legszükségesebbeket vitte magával, és az egyik tanya vagy egy külső közösség felé vette az irányt. De biztos nem ment volna el egyetlen szó nélkül. Kirának rossz érzései támadtak.

Marcus érkezett meg elsőként, némán biccentett Kirának, és lassan átvizsgálta egy digitális sztetoszkóppal. Kira kérdőn nézett rá, de Marcus türelemre intette. Xochi és Isolde pár perccel később futottak be. Kira rábírta őket, hogy maradjanak csendben, amíg Marcus átkutatta a szoba többi részét. A sztetoszkóp halkan fütyült, amikor elment vele a hangszórók mellett. Marcus tisztán hallhatóan szólalt meg.

– Figyelj, Xochi, hallgathatnék egy kis zenét?

– Hát persze! – válaszolta Xochi pont ugyanolyan jól kivehetően.

Kirára pillantott, a szeme csillogásából látszott, hogy rájött, mit csinál Marcus. Figyelték a fiút munka közben. Marcus a hifi központi egységéhez lépett, kiválasztott egy feliratozott lejátszót – KAYLEIGH, 2052 –, eredménytelenül átvizsgálta, majd kihúzta magát a készüléket, levette a polcról, megfordította, és minden oldalról áttanulmányozta. A hátára pillantva megállt, és intett a lányoknak, hogy nézzék meg ők is. A fekete fémrácson át egy apró tárgyra mutatott, amely el volt rejtve benne. A többiek bólintottak, és hátraléptek.

– Óvatosan azzal az itallal – mondta Xochi. – A múltkor majdnem tönkretetted vele a lejátszómat.

Kira a konyhában megtöltött vízzel egy vödröt, és Marcus elé helyezte. Marcus lekuporodott, kezében a hifivel.

– Köszönöm. Ó, a fenébe!

Belemártotta a zenegépet a vödörbe, elöl a poloskás hangszóróval, és pár másodpercig benne tartotta. Ismét letesztelte a sztetoszkóppal, nem érzékelt jelet, és elmosolyodott. Gyorsan átvizsgálta Xochit és Isolde-ot, nem talált rajtuk semmit, és bólintott Kirának. A lány csatlakoztatta KAYLEIGH 2052-t egy kisebb hangszóróhoz, felnyomta maximumra a hangerőt, és a szoba közepére helyezte.

Marcus felemelte a digitális sztetoszkópot.

– Én voltam az egyik szolgálatos orvos, amikor reggel robbant a bomba, és véletlenül túl közel vittem ezt a kis eszközt Mkele egyik lehallgató készülékéhez a laborodban. Úgy látszik, egész jó detektornak. – Ledobta a kanapéra. – A szoba tiszta, és odakintről nem lesz könnyű dolguk hallgatózni a zene mellett.

Kira végignézett a barátain.

– Árulásra készülünk, úgyhogy ha valaki ki akar szállni, már most tegye meg.

Xochi Kirára nézett.

– Ez most az, amire gondolok?

Kira megvonta a vállát.

– Szerinted jó terv megrohamozni a kórházat, kiszabadítani a Részlegest, hazakísérni, és összeesküvést szőni a társaival a világ megmentéséért?

Xochi szeme tágra nyílt.

– Őszintén szólva nem, egyáltalán nem erre gondoltam. – Megrázta a fejét, éppen csak egy kicsit, mint akit vízzel öntöttek le. – Kiszabadítani a Részlegest? Ez most komoly?

– Fegyverszünetet kínáltak, és a Szenátus elutasította. – Kira vett egy nagy levegőt. – Ha együtt dolgozhatok velük, megtalálom az RM gyógymódját. Tudom, hogy sikerülhet. De meg kell bíznotok bennem.

Xochinak leesett az álla, nem találta a szavakat. Végül bólintott.

– Én bízom benned, Kira. Kövessünk el egy jó kis árulást.

– Királyság – mondta Marcus.

Isolde is bólintott, de sápadtnak és idegesnek tűnt.

Kira leült, még a harsogó zene mellett is csak halkan beszélt a biztonság kedvéért.

– A Szenátusnak elment az esze. Felrobbantották a kórházat, hogy Sammre kenhessék, és most egy politikai hatalmi játék keretében akarják megölni. Madison kisbabája bármelyik nap megszülethet, és még nincs gyógymódunk, a Hang pedig alig várja a lehetőséget a puccsra.

Xochi vágott egy fintort.

– Mi a terv?

– Ki kell hoznunk Sammet a kórházból, és el kell vinnünk a szigetről – mondta Kira. – Kezdjetek pakolni ruhákat, táborozáshoz cuccokat és fegyvereket, és találkozzunk egy óra múlva a Turnpike és a Prospect sarkán. – Lecsatolta a derekáról a pisztolytokot. – Isolde, még itt van nálam a fegyvered...

– Én nem mehetek veletek.

– Azt mondtad, benne vagy! – kiáltott fel Xochi.

– Mindent megteszek innen, amit csak lehet – mondta Isolde. – De nem mehetek el.

– Mindenkire szükségünk lesz, ha itt rosszra fordulnak a dolgok – erősködött Kira.

– Nem mehetek. Ha csak énrólam lenne szó, veletek tartanék, de... – Isolde habozott, mielőtt folytatta. – Terhes vagyok.

Kirának leesett az álla.

– Hogy mi?

– Terhes vagyok. Ma reggel derült ki. Tudjátok, hogy segítek, de... ezt nem kockáztathatom. – Kira szemébe nézett. – Sajnálom.

Kira a fejét ingatta, még mindig nem tudta feldolgozni az információt. Isolde hasára nézett, amely még olyan lapos volt, mint egy szupermodellé, majd az arcára.

– És mesterségesen történt?

Isolde nemet intett a fejével.

– Hobb szenátor.

Kirának elállt a lélegzete.

– Beleegyeztél? – mordult fel Xochi. – Mert ha nem, teszek egy kitérőt a Szenátusnál, és lelövöm, mielőtt elhagyjuk a várost!

– Nem történt semmi kifogásolható... – vágta rá gyorsan Isolde. – Illetve, mivel a főnököm, gondolom, helytelen, de nem erőszakoskodott. Én akartam. Sokáig maradtunk bent dolgozni, és...

– Be voltál rúgva? – kérdezte Marcus.

– Ez csak Isolde-ra tartozik – vágott közbe Kira. – Azt mondta, ő akarta. – Szigorúan nézett Xochira. – Akkor is lelőhetjük, ha visszajöttünk. Isolde itt marad, és fedez minket. A múltkor is remekül csinálta.

– És pontosan miben kell fedezni minket? – kérdezte Marcus. – Még ha sikerül is kihoznunk a kórházból, merre megyünk? Brooklyn felé, ahogy ti a múltkor?

Kira a fejét rázta.

– Azt az utat figyelni fogják, ahogy rájönnek, hogy mire készülünk. Északra kell indulnunk, át kell kelnünk az öblön.

Csend szállt a szobára, még a gondolat is rémisztő volt. Egyikük sem tudott hajót vezetni, és Xochi volt közöttük az egyetlen kiváló úszó. Arról nem is beszélve, hogy az a terület végig tele volt a Hang állásaival.

– Igaza van – szólalt meg lassan Xochi. – Manhattan felé túl erős a Védelmi Hálózat, északra lesz a legjobb. – Az ujjaival dobolt az asztalon. – Mennyire lehet hasznos segítség a Részleges? Tudhatja, merre találunk hajót?

– Az északi part mentén végig vannak hajók – felelte Kira. – Mindig egy csomót látunk a kármentő akcióknál. Csak találnunk kell egy olyat, amiben van még egyáltalán üzemanyag. Biztos régi lesz benne a benzin, és tönkreteszi majd a motort, de átjutunk, mielőtt a motor kipurcan.

– Amennyiben eljutunk egyáltalán odáig – jegyezte meg Marcus.

– Manapság minden korábbinál valószínűbb, hogy a Hang rátámad egy East Meadow-ból érkező csoportra.

– Csak nem fognak megtámadni egy csapat fegyvertelen gyereket – mondta Xochi.

Kira a fejét rázta.

– Ó, nem leszünk fegyvertelenek.

– De akkor is. Ők lázadók, nem gyilkosok.

– Nagyon előrerohantatok a tervezéssel – vágott közbe Isolde. – Mindennek semmi jelentősége, ha nem tudjátok kihozni Sammet a kórházból. Vagy ha be sem juttok oda.

– Ez benne a legnehezebb – ismerte el Kira. – Egy megerősített teremben őrzik, az első emeleten, láttam, amikor kijöttem. Csak úgy hemzseg az őröktől. Ha valahogy meg tudnánk lepni őket...

– Valójában nem ott van – szólt közbe Marcus. Kira felhúzta a szemöldökét, Marcus pedig előrehajolva suttogott. – Mkele csaléteknek rendezte be az első emeleti termet. Sammet fent, a tárgyalóban tartják, csak két őr áll az ajtónál.

– Hát ezt meg honnan tudod? – kérdezte Xochi.

Marcus elmosolyodott, és Kirára nézett.

– Ismeritek az új halast a kórház parkolójában? Az egyik őrt rászoktattam az osztrigájára, és megkért, hogy vigyek neki belőle vacsorára. És csak ketten vannak. – Marcus vigyorgott. – Megéri segítőkésznek lenni.

– Ez segít bejutni, de ahogy a teremhez érünk, erősítést hívnak, és kizárt, hogy kijussunk! – mutatott rá Xochi.

– Mit szólnátok egy kis elterelő hadművelethez? – kérdezte Isolde. – Én nem tartok veletek, mi lenne, ha másfelé irányítanám a katonák figyelmét valamivel?

– Az elterelés jó ötlet – értett egyet Marcus –, de valami nagyon nagy dolognak kell lennie. Nem elég, ha elvonjuk az őrök figyelmét, azt kell elérnünk, hogy máshová menjenek, és reméljük, hogy a felfordulásban el tudunk tűnni. De ennek valami óriásinak kell lennie.

Kira bólintott, és mereven a padlóra nézett. Ha már lúd, legyen kövér. Lassan szólalt meg.

– Mit szólnátok, ha az egész városra kiterjedő zavargást keltenénk?

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Kira a Turnpike és a Prospect sarkán állt, egy saroknyira a kórháztól, egy régi, romos étterem, az Aladdin mellett. A jelek szerint kebabos hely lehetett, de már összedőlt, benőtte a növényzet. A fojtóbabrétegnek köszönhetően ki tudott kandikálni a sarkon túlra, a kórház felé, anélkül hogy észrevehették volna. Már kezdett gyülekezni a tömeg, terjedt a hír.

– Isolde szép munkát végez – suttogta Kira. – Úgy látszik, ha olyan valaki terjeszt pletykát, akiről tudják, hogy a Szenátus mellett dolgozik, odafigyelnek az emberek.

– A Szenátus tudni fogja, hogy ő volt az – mondta Xochi. – Meg fogják ölni érte.

– Még ha ki is nyomoznák, nem érheti baj – vélte Kira. – Most, hogy terhes, még Mkele sem fogja megkockáztatni, hogy kárt tegyen benne.

– Hogy meg tudja őrizni az imázsát? – kérdezte Xochi. – Ezek után már nem lesz mit védenie. Egy csecsemő meggyilkolása apróságnak fog tűnni mindahhoz képest, amit a héten elkövetett.

– Isolde-nak nem lesz semmi baja – ismételte Kira eltökélten.

Lépett párat, próbálgatta a lábát. Még mindig szörnyű fájdalmai voltak, és fintorogva gondolt arra, hogy micsoda erőfeszítésnek készül kitenni magát. Elgondolkodott, majd levette a hátizsákját, és kinyitotta az orvosi táskáját.

Xochi rosszallóan nézte, ahogy Kira előhúz egy fecskendőt és egy üveg Naloxot.

– Belövöd magadat?

– Alig bírok járni – mondta Kira, miközben előkészítette a tűt. – Ha egész éjjel a Hálózat fegyveresei elől kell rohangálnom, muszáj beadnom magamnak még fájdalomcsillapítót.

Xochi hamiskásan mosolygott.

– Jut belőle mindenkinek?

– Fogd be. – Kira megszúrta a lábát, benyomta az injekciót, és rátett egy ragtapaszt a lyukból kifolyó apró vérbuborékra. Szinte azonnal érezte a hatását, nem is annyira a lábában, mint a fejében: bizseregtek az érzékszervei, kissé lelassultak a mozdulatai. Erős volt a morfin. Túl sokat adtam volna be magamnak?

– Jobb? – kérdezte Xochi.

Kira bólintott, mire Xochi a fejét rázta.

– Csak maradj előttem, amikor elkezdünk lövöldözni. Nem akarom, hogy a kábítószertől tompa reflexeid miatt fenékbe lőjenek.

– Ott jön Marcus – mutatott rá Kira az utcán érkező nagyobb csoportra, Marcus magas alakjával a közepén.

A tömeg hangosan kiabált, mormogott és vitatkozott. Kira csak pár foszlányt kapott el: „...azt mondták, hogy egy Részleges...” „...miért nem árulták el...” „...az RM egy új fajtája, a Szenátus tudott róla”.

– Ha eddig még nem tudódott ki a titok, akkor most már biztosan – mondta Kira. – A Szenátus terveinek mindenképp befellegzett.

A tömeg elhaladt mellettük, mérgesen invitálva Kiráékat, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Kira felkapta a csomagját, és beállt a csoport végére. Xochi követte a példáját, Marcus pedig hátramaradt, hogy melléjük kerüljön.

– Kellemes este egy kis önbíráskodáshoz – súgta oda nekik Marcus.

A kórház előtt hatalmas tömeg alakult ki, kiabáltak és kántáltak.

A hátsó ajtókat eltorlaszolta a fegyveres katonák képezte fal, a tömeg pedig lazán mozgott előttük fel és alá, mint valami ütemtelen apály és dagály. Kirában hirtelen kétségek merültek fel: mi van, ha a zavargás újabb halálos áldozatokkal jár? Madison és a többi kismama legalább biztonságban van, a szülészeti központ a legjobban őrzött hely a városban. De most már késő volt. Elrebegett egy halk imát, és ment tovább.

– Nagyon óvatosnak kell lennünk, amikor kihozzuk – mondta Marcus. – Ha ez a csapat megtalálja, darabokra tépik!

– Nem tudják, hogy néz ki – vélte Xochi. – Kicsempészhetjük, mintha velünk lenne.

– Ugyanolyan könnyen előfordulhat, hogy egy embert Részlegesnek néznek, mint fordítva – állapította meg Kira idegesen, a tömeget vizslatva. – Egy kicsit eltúloztuk ezt az egészet.

– Valójában még nem is csináltunk semmit – nyomult előre Xochi. – Ez a sokadalom csak akkor válik a hasznunkra, ha bejut és elkezd törni-zúzni. – Berohant a tömeg közé, előretolakodott, és menet közben hangosan kiabált. – Mindvégig összebeszéltek a Részlegesekkel! Így csinálják mindig! Újabb betegségek, újabb halálesetek, újabb elnyomás! Nem most fordul elő először!

Kira és Marcus a tőlük telhető gyorsasággal követték, lökdösődve kígyóztak át a lüktető tömeg sűrűjén. A kábulat szürreálissá, félelmetessé, elviselhetetlenül hangossá és haragossá tette a tolongást Kira agyában. Megrázta a fejét, koncentrálni próbált.

Xochi kiért a sokaság elé, megfordult, és felmászott egy régi, elhagyott autó motorháztetejére.

– Tudjátok, hogy miért csinálják ezt az egészet? Mert irányítani akarnak minket! Mert rettegünk, és megteszünk mindent, amit csak mondanak nekünk! – A tömeg egyetértően morajlott, mire Xochi folytatta. – Áruljátok be az ismerőseiteket! Ne hagyjátok el a várost! Essetek teherbe, mielőtt az RM végezne velünk! – A tömeg hangja felerősödött, még izgatottabbá vált, felkavarodott porfelhőként örvénylett Kira körül.

Valaki eldobott egy követ a katonák felé, embert nem talált ugyan, de hangosan csattant mögöttük, az üvegajtón. Mások is követték a példáját, záporozni kezdtek a kövek, miközben Xochi torkaszakadtából kiabált.

– Elegünk van a titkolózásból! Ha a Szenátus rejteget odabent egy Részlegest, hozzák ki, hogy megnézhessük magunknak!

A csőcselék előrelendült, öklök és düh elsöprő folyamaként. A katonák a levegőbe lőttek, mire a tömeg visszahúzódott, de nem olyan messzire, mint ahol korábban állt, közelebb kerültek hozzájuk.

– Nem lőttek le senkit – állapította meg Kira. – Valószínűleg parancsuk van rá, hogy ne tegyék. Most kell megrohamoznunk az ajtót, mielőtt megkapják a tűzparancsot!

– A saját testvéreikre lőnek! – kiáltotta Xochi, és a pisztolyáért nyúlt.

Kira és Marcus riadtan előrenyomultak, igyekeztek elérni hozzá, mielőtt tűzpárbajt provokál.

– Automata fegyvereik vannak! – ordította Kira, de a hangja elveszett a tömegben. – Xochi, ne!

Xochi kezében a pisztolyával megfordult, mire Marcus elkapta a lábát, és lerántotta. A lány tompán rázuhant a motorháztetőre, nem engedte el a pisztolyát, de Kira megfogta, és felfelé irányította. Xochi fulladozva kapkodott levegő után, majd nyögött és köhögött, mire helyreállt a légzése.

– Au – lihegte.

– Még nem lőhetsz – sziszegte Kira. – A katonák lemészárolnának minket!

– Akkor most kell belevágnunk! – Marcus felugrott Xochi mellé az autóra, mindkét kezében egy-egy kővel. – Törjük be az ajtókat! – kiáltotta, és elhajította az első követ, amely karon talált egy katonát.

Az felkapta a puskáját, a tömegre fogta, de a mellette álló tiszt lehúzta a karját, és kiabált valamit, amit Kira nem hallott. Marcus eldobta a második követ is. A kellős közepén találta el az egyik ajtót, a biztonsági üveg apró kockák halmává tört. A gyülekezet ezt jelzésként fogta fel, és ismét előrelendültek. Xochi visszadugta a fegyverét a pisztolytáskájába, és mindhárman csatlakoztak a tömeghez. Futásukat megakasztotta, ahogy az első vonal beleütközött a katonákba. Kira érezte, hogy minden oldalról lökik, a lábára lépnek, fájdalmas rúgást érzett a sebén, amitől majdnem térdre zuhant. Ha elesek, halálra taposnak. Levegőért kapkodott, teljes erővel nyomult előre.

– Amikor áttörünk az ajtón, a csőcselék jobbra fog fordulni – hörögte Marcus az erőfeszítéstől. – Ti induljatok balra, és fel a lépcsőn!

A sokaság hátulról túl erősen nyomakodott előre, nem volt már hova kitérni előle. Kira mellkasa összeszűkült a nyomástól, a levegő lassan kipréselődött a tüdejéből. Foltokat látott, szédülni kezdett, és akkor hirtelen átszakadt a gát. A lázadók hulláma átcsapott az ajtókon, visszaszorította vagy egyszerűen felbolydult méhkasként megkerülte a katonákat. Kira vakon rohant előre, amerre a tömeg sodorta, egyszerűen csak próbált lábon maradni. Átjutott az ajtókon, be a széles előtérbe, ahol a szűk keresztmetszetet elhagyván a tömeg felgyorsult. Megrázta a fejét, próbált tisztán gondolkodni, majd eszébe jutott a lépcső, és igyekezett balra tartani, átkígyózva a dühös csőcseléken, miközben le nem vette a szemét a lépcsőhöz vezető, jelzés nélküli ajtóról. Pont egyszerre ért oda Marcusszal, Xochi pedig pár pillanattal később. Feltépték az ajtót, és belemerültek a jótékony csendbe.

Kira zihált, próbált levegőt kapni. A lába tompán lüktetett.

– Követtek minket?

– Nem úgy néz ki – mondta Xochi. – Húzzunk, most kell nyomulnunk, mielőtt a katonák felülkerekednek!

– Ha egyáltalán képesek lesznek rá – jegyezte meg Marcus, aki máris párosával vette a lépcsőket. Befordult a sarkon, szavai lefelé visszhangoztak. – Ha szerencsénk van, még lesz mit megmenteni a szigeten, miután végeztek.

Kira előhúzta a pisztolyát, és követte Marcust, Xochival szorosan a nyomában. Negyedik emelet, gondolta Kira, számolgatva a lépcsőfordulókat. Elvonja a katonákat a Hálózat Sammtől, hogy odalent segítsenek, vagy átlátnak a szitán, és megerősítik az őrséget?

Felértek a negyedikre. Kira ugrásra készen lekuporodott az ajtónál.

– Egy pillanat, előveszem a puskámat – nyúlt bele a táskájába. – Ha tűzharcba kerülünk a katonákkal, nem akarom, hogy csak ez a játékszer legyen nálam...

Puskalövés hangos csattanása szakította félbe az ajtó túloldaláról. Riadtan nézett fel.

– Máris lőnek?

– Ez nem nekünk szólt – mondta Xochi. – Valaki megelőzött minket a Részleges szobájánál!

– A másik lépcső! – kiáltotta Kira, és kivágta az ajtót.

A folyosó közepén a katonák a földre kuporodva, a másik irányba fordulva a túlsó végére céloztak a fegyvereikkel. Kirának elállt a lélegezte: Haru volt ott, Jaydennel, és három másik fegyveres zavargóval, bár nem tudta megállapítani, hogy pontosan ki kivel van. Levetette magát a földre, és előreszegezte a pisztolyát, bár ebből a távolságból nem sokra ment volna vele.

– Hátul! – üvöltötte az egyik katona Kira felé fordulva, és ebben a pillanatban az egyik lázadó szerencsésen vállon lőtte.

A katona felkiáltott, és hasra esett, Haru pedig megpördült a puskájával, és lelőtte a lázadót. Az egyetlen megmaradt katona még jobban behúzódott az ajtónyílásba.

– Körbezártak minket! – ordította az adóvevőjébe. – Erősítést kérünk a negyedikre, azonnal!

– Meg akarják ölni Sammet! – mordult fel Kira, és előrerohant.

– Haru! Jayden!

A második katona a földön feküdt, és a lázadók közül legalább egy több méterrel a többiek mögött hevert kiterítve. A csapat tagjai rájuk fogták a fegyvereiket, de Haru és Jayden felismerték Kirát, és mindenkit leintettek.

– Kira! – üdvözölte Haru. – Nem mondhatnám, hogy meglep a jelenléted. – Ellenőrizte a tárat, hátrahúzta a csövet, és abba az irányba mutatott, amerről jöttek. – Barikádozzátok el azokat az ajtókat! A csőcselék többsége még nem jött rá, hogy idefent őrzik, de előbb-utóbb ki fogják deríteni!

– Nem őrizni jöttünk – mondta Kira. – Ki akarjuk szabadítani.

Haru rábámult, majd elnevette magát, és a fejét ingatta.

– Ez most komoly? Megőrültél? Azért hoztuk ide ezt a lényt, hogy kikérdezzük és felboncoljuk, most pedig egyezséget kötnél vele? Korábban veled tartottam, Kira, de most túl messzire mentél. – A lány mellére irányította a puskáját. Xochi és Marcus erre őrá céloztak, Jayden és a három társa pedig vissza rájuk. Kira középen állt, lassan vette a levegőt, kétségbeesetten igyekezett megőrizni a nyugalmát. A feje kótyagos volt a morfiumtól.

– Samm ártatlan – mondta Kira. – Az a csoport, amellyel a szigeten találkoztunk, East Meadow felé tartott, hogy fegyverszünetet ajánljon. Békét, Haru!

– És ezt te honnan tudod?

– Elmondta nekünk.

Haru körbenézett, mintha azt kérdezné a többiektől, hogy ő-e az egyetlen, akinek nem ment el az esze.

– Így igaz – mondta Marcus.

– Meg akart ölni minket – fordította most Marcusra a fegyverét Haru. – Elfogták a felderítőnket, fejbe lőtték Gabe-et, egy fegyveres csapat elkergetett minket a szigetről, és most hirtelen békét akarnak? Én nem kérek az ilyen békéből.

– Szövetségesünk lehet – próbálta meggyőzni Kira. – Segíthet az újjáépítésben.

Haru a fejét rázta, mintha az egész világ megőrült volna.

– Átkozott pestisbébik! Van arról fogalmatok, mi mindent vesztettünk, amikor legutóbb megbíztunk a Részlegesekben? – Dühösen a város felé gesztikulált. – Minden egyes ház odakint tele volt. Minden épület állt, minden iskola nyüzsgött a gyerekektől. A lakosság kilencvenkilenc százaléka meghalt, Kira: ha ez ismét megtörténne, ketten maradnának csak életben az egész szigeten. Sosem építünk újra semmit.

– Haldokolnak, ahogy mi! – folytatta Kira. – Ha összedolgozunk, megmenthetjük mindkét...

– Én nem akarom őket is megmenteni! – üvöltötte Haru. – Én a gyerekemet akarom megmenteni, és le akarom gyilkolni az összes Részlegest az egész Földön!

– Pont azért vagyunk itt, hogy megmentsük a gyerekedet! – emelte fel a hangját Kira. – Őrt állhatsz itt egész éjjel, de a Szenátus reggel megöli, és még mindig nincs meg a gyógymód. Ha vele megyek, megtaláljuk!

Haru Kirát fixírozta, a tekintetében harcolt egymással a düh és a zavartság.

– Nem hagyom, hogy elvigyétek!

– Madison nevet adott neki, Haru. – Kira érezte, hogy elcsuklik a hangja, és erőt vett magán, hogy ne omoljon össze. – A kisbabádnak van már neve: Arwen Sato. A lányodat Arwen Satónak hívják. – Jaydenre pillantott. – Az unokahúgodat Arwen Satónak hívják. – Visszanézett Harura, a szeme szinte átfúrta. – Megmenthetjük az életét!

– De nem időben – mondta Haru. A szeme nedves volt, az arca vörös, a fogai vicsorogtak.

– Nem! – Jayden szólalt meg. Elmozdította a karját, a puskáját Marcusról Haru felé irányította. – Kirának igaza van. Tedd le a fegyveredet!

– Megőrültél?

– Én is ugyanannyira gyűlölöm a Részlegeseket, mint te – mondta Jayden –, de Maddy számít ránk. Ha bármi esély mutatkozik a testvérem gyerekének a megmentésére, hajlandó vagyok megkockáztatni.

– És ezért inkább megölöd a férjét?

– Nem, ha leteszi a fegyverét! – Jayden szeme jéghidegen villant.

– A többiek is, fegyvert a földre!

Haru lassan engedelmeskedett, ahogy a mögötte álló három férfi is. Xochi begyűjtötte a fegyvereiket, miközben Jayden mindvégig rajtuk tartotta a puskáját. Kira megpróbálta kinyitni az ajtót, megrázta a lezárt kilincset, majd a halott katona zsebeibe beletúrva megtalált egy kulcscsomót.

– Ez még él – mondta Marcus, miután megvizsgálta a másik elesett katonát.

– Stabil az állapota? – kérdezte Kira.

– Ha el tudjuk állítani a vérzést.

– Lásd el – mondta Kira. Felállt. – Bezárjuk a többiekkel együtt, majd segítenek neki a zavargás befejeztével.

– Apropó – szólalt meg Xochi –, még ki is kell jutunk innen. Ezek itt erősítést hívtak, és amint csak részben visszaszorították a lázadókat, minden harcképes katonát fel fognak küldeni ide.

Kira biccentett.

– Nézd meg, hogy állnak! – Xochi visszaszaladt a lépcsőhöz.

Kira az ajtó felé fordult, több kulcsot is kipróbált, mielőtt megtalálta a megfelelőt. Odabent sötét volt, Sammet középen hozzáláncolták egy székhez, a teste vágásokkal, hegekkel és zúzódásokkal volt elborítva.

– Pokolian néz ki – mondta Kira.

– Semmi baj – válaszolta Samm, fájdalmában felnyögve, de Kira esküdni mert volna, hogy úgy tűnt, mintha a fiú elmosolyodna. – Nagyon fejlett vérlemezke-rendszerrel rendelkezem.

Kira fájdalmasan rohant közelebb, és kereste, melyik kulcsokkal nyithatná ki a láncokat. Két pár bilincs és három különböző lakat volt, mindegyikhez talált megfelelőt.

– Nem lett volna kötelező megmentenie – mondta Samm.

– Magának sem lett volna kötelező megmentenie engem. – Kira felnyitotta az utolsó zárat, lehúzta a láncokat, és miután végzett, lekuporodva nézte. Samm levette a szemét az ajtóról, és rápillantott, szemük csak pár centire volt egymástól, Kira az arcán érezte a leheletét. Amikor újra megszólalt, suttogott. – Köszönöm.

Samm felállt, és követte a folyosóra, hunyorgott a fényben, és a fejét forgatta, hogy kiálljon a görcs a nyakából.

Jayden bevezette Harut és a többieket a terembe, miután Kiráék kijöttek. Haru leköpte Sammet, ahogy elment mellette, de az nem reagált. Marcus befejezte a sebesült katona bekötözését, és bevitte a sötét szobába a többiek után, majd Kira lelakatolta a termet.

A folyosó végén felpattant az ajtó. Jayden és Kira a fegyverüket készenlétben tartva megperdültek, de csak Xochi volt az. Aggódva szaladt feléjük.

– Most azonnal el kell húznunk innen! A katonák feladták a csaléteknek szánt szobát, és visszavonultak a szülészeti osztály őrzésére, úgyhogy most a csőcselék az egész épületet felforgatja, hogy megtalálják ezt. – Állával Samm felé intett. – Csak idő kérdése, hogy felérjenek ide.

– Adjanak egy fegyvert – mondta Samm.

– Rá merünk bízni egy fegyvert? – kérdezte Jayden.

– Ezen már rég túl vagyunk – válaszolta Xochi, és átnyújtotta Haru puskáját.

Kira önkéntelenül megfeszült, ahogy Samm átvette a fegyvert, de az nem mutatta jelét, hogy észlelte volna. Szakavatottan ellenőrizte a puskát, majd lehajolt, és gyorsan összeszedte a maradék lőszert a földre szétszórt táskákból.

Higgadtan állt fel.

– Hogy jutunk ki innen?

– Az északi szárnyon van egy szolgálati hátsó lépcső – javasolta Marcus. – Minden szinten le van zárva, így nem tartózkodik rajta senki, de le tudnánk lőni róla a lakatot.

– Ahogy a csőcselék is – mondta Samm és Jayden, szinte egyszerre. Egymásra néztek, és Jayden felhúzta a szemöldökét.

– Akkor a liftaknán át – mondta Kira. – Egy létra visz le a földszintre. Annak idején sokat játszottunk arra Marcusszal, amikor felügyelőként dolgoztunk iskolaidőben. Azon lemehetünk a pincébe, és megkereshetjük a szolgálati kijáratot hátul.

Samm összeráncolta a szemöldökét.

– Ez veszélyes lehet, ha a tömeg átkutatja az épületet. A liftek minden bizonnyal működnek.

Marcus füttyentett.

– Most már igazán kíváncsi vagyok Részlegesvárosra. Maguknál van elég áram a liftek működtetéséhez?

– Vagy úgy – biccentett Samm. – Hát akkor legyen a használaton kívüli liftakna.

Gyorsan végigfutottak a folyosón liftet keresve, és az egyik oldalfolyosón találtak egy szervizajtót. A liftakna mély volt – a negyediken voltak, de számolni kellett a kórház két pincéjével és a lift mechanikáját tartalmazó legalsó szinttel is. Kira áthajolt az akna szélén, belebámult a verembe. Alig pár szinttel lejjebb mindent elnyelt a sötétség. Összeszedte minden bátorságát, és elkezdett mászni lefelé. Marcus gyorsan követte, majd utána a többiek is, a sort Jayden zárta, aki becsukta maga mögött az ajtót. Kira hátizsákja nehezebbnek tűnt, mint korábban, ahogy a hét emelet mély verem felett táncolt, az orvosi táskája minden lépcsőfoknál veszélyesen kilengett. A harmadikon hangokat hallott a falon át, az elsőn pedig valaki hangosan dörömbölt a liftajtókon. Az egész akna visszhangzott a vad, fémes zengéstől.

– Hol mászunk ki? – suttogta Xochi.

– Legalul – válaszolta Kira. Próbálta elfojtani a hangját. – Ha lemegyünk a pincéig, ott van egy rakodótér, azon keresztül hozták be régen az ellátmányt. Csupa hátsó folyosó és kijárat, valószínűleg nem találkozunk senkivel.

– És ha mégis? – kérdezte Samm.

Erre Kira nem tudta a választ.

A folyosók még a fentieknél is sötétebbek voltak, ezen a szinten nem volt áram, és ablak sem, amelyen bevilágított volna a fény. A távoli kiáltásokból és csattanásokból tudni lehetett, hogy a tömeg már ide is lejutott. Kira talált a zsákjában egy zseblámpát, bekapcsolta, a keskeny fehér fémsugár ragyogott a falakon. Marcus és a többiek hamarosan csatlakoztak hozzá, kijáratot kerestek az aknán.

– Emlékszel, merre van az a rakodótér? – kérdezte Marcus suttogva.

– Nagyjából.

– Remek.

Kira megtalálta az aknából kivezető ajtót, de mielőtt kinyitotta volna, lekapcsolta a lámpáját, nehogy magukra vonja a figyelmet. A folyosó sötét és üres volt, így újra felkapcsolta a zseblámpát, de letakarta a kezével, így fojtott, vörös fényt adott ki magából, épp eleget ahhoz, hogy a falakat lássák.

– Erre – monda Kira.

Óvatosan lopakodtak végig a folyosón. Mögöttük léptek visszhangoztak, gumicipők csúsztak a linóleumon, majd elhallgattak. Kira visszatartott lélegzettel haladt tovább előre. Egy kereszteződéshez érve levette a kezét a zseblámpáról, megkockáztatta a teljes fényerőt: balra semmi, de jobbra hirtelen arcok jelentek meg, szemek villantak a sötétben.

Kira hátrahőkölt, de Samm elő ugrott, és az egyik betolakodó rongybábuként esett a földre, még mielőtt Kira felfogta volna, hogy mi történt. A zseblámpa élénk fénye vadul rázkódott, ahogy félretántorgott, és a folyosó a sötétség és a borzalom szaggatott diavetítésévé változott: Samm lába egy üvöltő férfi térdkalácsán, Samm puskatusa egy másik férfi arcába mélyedve. Fénylándzsák villóztak a Hálózat jelvényén egy hadonászó karon, vércseppek lógtak a levegőben, egy férfi félig estében villant fel, ahogy menekülni próbált. Jayden épp akkor emelte fel a puskáját, amikor Kira végre ismét egyenesbe hozta a zseblámpáját, de addigra már vége is volt: Samm mozdulatlanul állt, felkészülten várva az ellentámadásra, a földön körülötte minden irányban elesett katonák feküdtek. Kira hat eszméletlen embert számolt meg.

– Szent ég... – motyogta Jayden elhűlve a látványtól. Sammre emelte a puskáját. – Mit engedtünk szabadon?

– Egyikük sem halt meg – mondta Samm. – A vér a harmadik orrából ered.

Kira próbálta összeszedni a gondolatait.

– Mi volt ez?

Samm leguggolt, összeszedte a fegyvereket, pontosan begyakorolt hatékonysággal tette ártalmatlanná mindet.

– Nem vagyok hozzászokva az emberekhez, ezért túlságosan ráhagyatkoztam a kapcsolásra, így túl közel értek hozzánk. Azt hiszem, azért rendben van minden, mert nem kellett senkit sem lelőnünk.

– Nos, hát akkor azt hiszem, köszönettel tartozunk, amiért nem lőtt le senkit – mondta Marcus. – Az én hozzájárulásom abban merült ki, hogy ne vizeljem össze magamat. Ráértek később megköszönni.

– Mennünk kell – mondta Samm. Felállt, kezében az elesett katonák fegyvereinek ütőszegével, majd zsebre vágta azokat. – Legalább két másik csoport van idelent, és talán több is, amit nem hallok.

– Hát jó – mondta lassan Kira –, csak... ezt ne csinálja meg civilekkel.

– Igenis, asszonyom.

Kira előbb balra, majd jobbra vezette a csapatot, időnként megállt, hogy elolvassa a feliratokat a falon, és hogy figyeljen a léptek zajára. Legalább két másik csoport volt az alagsorban, csavarogtak, kiabáltak és vihogtak a sötétben. Összetörő üveg csörömpölését hallotta. Haladt tovább előre.

Egy széles alagutat talált, a végében egy magas fémajtóval. Futólépésre váltott.

– Ez az! A túlsó oldalán van egy nagy rámpa, ami a hátsó parkolóhoz vezet. Északra megyünk, és figyeljük az őrjáratokat. A Védelmi Hálózat emberei mindenhol ott vannak, de most lekötik őket. Ha nem hívjuk fel magunkra a figyelmet, átcsúszhatunk a réseken. – Jayden felé fordult. – Köszönjük a segítségedet, nélküled sose jutottunk volna ki!

– Mi az, hogy köszönjük? Én is veletek megyek!

Kira alaposan végigmérte a zseblámpa csóvájában fehér fantomként kirajzolódó alakot.

– Biztos?

– Szükségetek lesz minden segítségre – válaszolta Jayden. – Mellesleg épp most szabadítottam ki egy Részlegest, és zártam be a helyére öt dühös hazafit. Ha itt maradok, szerencsés esetben előbb letartóztatnak, és csak utána lőnek fejbe.

Kira bólintott, és látta, hogy a többiek is egyetértenek. A kezét a kilincsre helyezte, és lassan lenyomta. Az ég odakint sötét volt, de még mindig világosabb, mint a pince koromfekete alagútjai. Kira lassan felkocogott a rámpán, figyelte a káoszba zuhant város hangjait: kiáltások és sikolyok, futó lábak kopogása és dobogása, szakaszos, éles, szaggatott puskatűz. A csúcsra felérve sötét narancssárga színben izzó fényt látott keleten a fák között – tűz égett. Egy három-négy fős lázadócsoport futott el mellette a sötétben.

Xochi Kira válla felett suttogott a fülébe.

– Szerinted sikerült Isolde-nak bejutnia a Szenátus épületébe?

– Remélem – mondta Kira. – A következő pár órában az lesz az egyetlen biztonságos hely a városban.

– Szerinted helyesen döntöttünk? – Xochi hangja bizonytalan, tétova volt. – Lesz még hova hazatérnünk?

– Szerintem Mkele sokkal jobb munkát végez, mint gondoljuk – válaszolta Kira. – Lehet, hogy másképp néz majd ki, mire visszatérünk, de biztosan meglesz. – Hátranézett, látta, hogy a csoport összeállt. A sötétség és a káosz felé fordult. – Induljunk.

3. RÉSZ

NÉGY ÓRÁVAL KÉSŐBB

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Már majdnem éjfélre járt az idő, mire elég távol jutottak East Meadow-tól ahhoz, hogy nyugodtan merjenek beszélgetni. Egy széles erdőben találták magukat, az országúton túl, messze a házak nyomasztó jelenlététől.

– Északra van egy csomó tanya, közel egymáshoz – mondta Jayden, miközben óvatosan vágott át a bozóton. – Pár régi vidéki klubház mellett. Az egyiknek kikötője is van, ott biztosan találunk hajót.

– Az északi parton? – kérdezte Kira. – Ott nincs valami sok település.

– Egy öbölben húzódnak meg, viszonylag közel a Hálózat queensi támaszpontjához. Nem mintha gondot jelenthetnének a számunkra – tette hozzá gyorsan –, de minél közelebb jutunk Queenshez, annál rövidebb utat kell megtennünk a tengerszoroson.

– Tudja az öböl nevét? – kérdezte Samm.

Jayden nemet intett a fejével.

– Miért fontos?

– Szeretném tudni, hogy nagyjából hol érünk partot a túloldalon.

Jayden furcsálkodva nézett rá.

– Mennyire ismerik a szigetünket?

– Természetesen küldtünk felderítőket – válaszolta Samm –, de sosem hatoltak be mélyen, és persze a régebbről fennmaradt térképek mind elavultak.

– Sose hatoltak be mélyen. Én mondtam, hogy senki sem szivárgott be közénk – jegyezte meg Xochi.

– Úgy értem, hogy mi nem hatoltunk be mélyen – mondta Samm gyorsan. – Ami nem jelenti azt, hogy senki sem tette meg.

– Ki más lehetett? – kérdezte Kira. – Csak maguk vannak és mi, ugye? Mindenki más meghalt, maga is ezt mondta. Hacsak... vannak még élő emberek a kontinensen? – Majdnem kiugrott a helyéről a szíve a gondolattól. Butaság volt, és lehetetlen, de egyetlen pillanatig, mielőtt rajtakapta magát, kívánta, hogy bárcsak igaz lenne.

Samm a fejét rázta.

– Nincs más ember.

– Hát akkor ki?

Samm hátrapillantott a válla mögé.

– Erről ráérünk később beszélni, most haladnunk kell.

– Nem! – Jayden elé lépett, az egész csapatot feltartva. – Elárultuk a fajunkat, hogy kiszabadítsuk a börtönből, úgyhogy lesz szíves leállni ezzel a titkolózós hantával, és elmondani nekünk, amit tud, itt és most! – Határozottan a szemébe nézett, és Kira fokozottan érzékelte a két fiatalember oldala mellett lógatott puska jelenlétét.

Samm állta Jayden tekintetét, sötét szeme úgy vizsgálta a másikat, mint a falra szegezett rovart. Felsóhajtott.

– Nincs más ember – ismételte. – De vannak más Részleges csoportok.

– Micsoda? – kiáltott fel Marcus. – Azt hittem, nem tudnak újabbakat gyártani!

– Nem új Részlegesek – pontosított Samm. – Csak... már nem vagyunk éppenséggel egységesek.

Kira nem tudta kiolvasni az arckifejezését a sötétben, de érezte, hogy ez a beismerés mennyire kellemetlen volt a számára.

– Ezt azért nem ártott volna tudni, mielőtt kettészakítottuk a saját szigetünket – jegyezte meg Marcus.

– De... a kapcsolás... – mondta Kira. – A kémiai kommunikációs rendszerük normalizálja az érzelmeiket és a magatartásukat... Hogyan tud bárki is lázadni ellene?

– Közös tudatuk van? – kérdezte Jayden.

– Nem így működik a dolog – válaszolta Samm. – Csak... Nem ugyanazt gondoljuk, csak megosztjuk a gondolatainkat.

– Menjünk tovább beszélgetés közben – noszogatta őket Marcus. – Még mindig üldöznek minket, ugyebár.

Samm bólintott, és elindult, a többiek is követték.

– A kapcsolás... Még mindig nem tudom leírni. Ez egy érzékszerv. Olyan ez, mintha a látást kellene leírnom annak, aki vaknak született.

– Valami hálózati eszköz? – kérdezte Jayden. – Egy implantátum?

Azt hittem, mindent elvettünk magától, amikor elfogtuk Manhattanben.

– Nem eszköz. – Samm széttárta a kezeit. – Csak... csak egy kapcsolat. Mindannyian össze vagyunk kapcsolódva. – Röviden biccentett a körülöttük lévő házak felé. – Ha ez a csapat csupa Részlegesből állna és éjszaka ilyen romok között járna, mindannyian ösztönösen tudnánk, mit éreznek a többiek. Ha Kira látna valami nyugtalanítót, ezt vegyi úton regisztrálná, és mi mindannyian éreznénk, másodperceken belül mi is valamennyien nyugtalanok lennénk: az adrenalinszintünk megnőne, a harci reakciónk előtérbe kerülne, és az egész csapat fel lenne készülve olyasmire, amit csak az egyikünk látott. Ha a csapat egyik tagja megsebesülne, vagy fogságba kerülne, mindannyian képesek lennénk érzékelni, hogy mi a gond, és követni tudnánk ezt az érzést oda, ahol az adott katona tartózkodik.

– Gondolom, nem gyakran tévednek el – jegyezte meg Marcus. – Ha tudnám, hogy hol vannak a többiek, sosem kóborolnék el.

– Hát nem – mondta Samm.

– Ha jól értem, ezzel meg is tudják különböztetni a barátokat az ellenségektől – bólintott Jayden. – Ami igencsak hasznos lehet.

– Az emberekkel ez nem működik, mert nem hordoznak adatokat. De igen, abban segít, hogy beazonosítsuk a más egységekhez tartozó Részlegeseket, és így egyszerűen meg tudom különböztetni a velünk tartókat. Ugyanakkor ez megkönnyíti a más frakciókhoz tartozók számára is, hogy rám találjanak, ami gondot jelenthet.

– Én pont ezt nem értem – jegyezte meg Kira. – A kapcsolás segít megkülönböztetni a barátot az ellenségtől, az egyik egységet a másiktól. Ésszerűnek tűnik, hogy a tekintélyt is magában hordozza, ugye? Magukat hadsereg gyanánt hozták létre, tábornokokkal, hadnagyokkal és közkatonákkal együtt. A kapcsolás összefügg a szolgálati sorrenddel?

Samm kurtán válaszolt.

– Igen.

– Hát akkor hogyan alakulhattak ki frakciók? Ez nekem érthetetlen.

Samm hallgatott, csak ingerülten taposta a növényzetet. Hosszú szünet után szólalt meg.

– Miután... – Azonnal el is hallgatott. Megállt az út közepén. – Erről nem könnyű beszélni.

– Nézeteltéréseik vannak – állapította meg Kira egyszerűen. – Ez mindig, mindenkivel előfordul...

– Velünk nem – mondta Samm. A hangja egyenletes volt ugyan, de Kira érzett benne valami felhangot... Frusztráltságot? – Annyira gyakori az engedetlenség az emberek között, hogy maguk meg sem értik, miért akarunk engedelmeskedni? Hadsereg vagyunk, a vezetőinknek engedelmeskedünk. Követjük a parancsokat. – Ismét elindult az úton. – Aki nem, áruló.

– Egy hídhoz érkezünk – állapította meg Xochi.

A csapat lassított, a holdfényben vizsgálták a terepet, majd megálltak értekezni.

– Itt folyó van? – kérdezte Samm.

– Csak nagyon szörnyű vihar esetén – válaszolta Kira. – Ez a híd az autópálya felett húzódik, ahogy ezeknek az utaknak a többsége.

– Nyugatra kell tartanunk – mondta Jayden. – De valószínűleg nem teljesen egyenesen. Úgy túl könnyen tudnának követni.

Kira azon gondolkodott, vajon mennyi ideig tart Mkelének rájönnie a tervükre – mihelyt kitalálja, mire készülnek, azonnal a nyomukba ered. Nem arra fog gyanakodni elsőként, hogy el akarják hagyni a szigetet, aminek köszönhetően nyernek egy kis időt. Kira letette a csomagjait, kiegyenesítette a hátát, tett pár körző mozgást, hogy kilazítsa a görcsölő tagjait.

– Már most induljunk nyugat felé, vagy csak miután átmentünk a hídon?

– Mindenképpen utána – válaszolta Jayden. – Ez a legkevésbé fedezett terület, amin át kell jutnunk, egészen a tengerig, úgyhogy essünk túl rajta.

Kira felemelte a zsákját, és a vállára vetette a puskáját.

– Hát akkor nincs miért itt időznünk.

Előrelopakodtak a fák között, szemüket végig az előttük elterülő hídon tartva, és a fülüket hegyezve bármire, ami elütött a környezeti háttérzajtól. Már a régi városi részeken túl jártak, itt csak sűrű erdők és ősfák voltak. Jobbra, a ritkásabb lombozat valószínűleg egy régi udvarházat jelzett, amelyet már benőtt a fojtóbab és több száz facsemete. A híd pont előttük emelkedett, és legalább kétszer olyan széles volt, mint a mellékút, amelyet eddig követtek. Átszeltek egy másik, keskenyebb utat, és a fák között átrohantak a hidat szegélyező vastag betonkorláthoz.

– Nincs más hátra, mint előre – mondta Marcus.

Felkapták a zsákjukat és a fegyvereiket, vettek egy mély levegőt, és futni kezdtek.

A híd rövidebb volt, mint azok, amelyeken manhattani utazásuk során keltek át a víz felett, de a félelem és a feszültség ugyanazt a veszélyérzetet keltette Kirában. Az autópálya mérföldeken át húzódott mindkét irányban – bárki megláthatta őket, aki éppen arra néz. Reméljük, hogy mi értünk ide előbb. A túloldalra jutva ismét bevetették magukat a fák közé, ziháltak az erőfeszítéstől, és gyorsan felmérték a terepet.

– Tiszta – mondta Samm, és leengedte a puskáját.

– Én nem láttam senkit odakint – állapította meg Xochi.

– Ami nem jelenti azt, hogy ők nem láttak minket – jegyezte meg Jayden. – Nem állunk meg, amíg át nem jutunk a szoroson.

Az út még egy rövid ideig folytatódott, mielőtt egy T alakú kereszteződéshez értek, ahol jobbra fordulva követték az autópálya görbületét.

Marcus előrekocogott Kira mellé.

– Hogy van a lábad?

– Mindent egybevéve, szóra sem érdemes. – Valójában őrülten viszketett a regeneráló doboz utóhatásaként, és Kira alig bírta megállni, hogy feltűrje a nadrágját, és keményen vakarni kezdje egy bottal. Akaratlanul is aggódott, hogy nem túlozta-e el a kezelések számát, amivel tönkretette a szöveteket, de erőt vett magán, hogy most ne törődjön ezzel, hisz itt úgysem tudott vele mit kezdeni.

– És te hogy vagy?

– A holdvilágban sétálok álmaim nőjével – válaszolta Marcus. – Na meg Xochival, Jaydennel és egy állig felfegyverzett Részlegessel. Vagyis többé-kevésbé megvalósult egy titkos fantáziálásom.

– Mesélj még a... – kezdett bele Xochi, ám ekkor felnyerített egy ló, és a csoport hirtelen megtorpant.

– Na, tessék, féltékennyé tettem a lovakat – mondta Marcus, de Jayden egy intéssel elnémította.

– Arról jött – suttogta, és az út északi oldalára mutatott. – Az egyik tanyáról, amiről beszéltem.

– Vagyis már közel járunk?

– Nem igazán, de jó irányban. Ezt az utat kell követnünk nyugat felé, amíg... amíg meg nem érezzük a tengeri levegő szagát, gondolom. Ha szóltatok volna, hogy erre megyünk, hoztam volna magammal térképet.

– Tehát akkor nyugatra – állapította meg Kira –, és csendben.

A tekergő utat egy újabb házsorig követték, bár még ott is tele volt fákkal, az épületek pedig távol estek az úttól. Üresen, vészjóslón emelkedtek ki a fák felett, túl messze a termőföldektől ahhoz, hogy tanyaként lehessen hasznosítani őket, ám túl közel az északi parthoz ahhoz, hogy bármi másra alkalmasak legyenek. Még a banditák is elkerülték ezt a helyet.

Csendben haladtak. Vagy egy mérfölddel arrébb az út egy nagyobb utcát keresztezett, amit a régi világ egy nyitott bevásárlóközponttal ünnepelt meg, ám az mára már megrepedezett és omladozott. Felmerült, hogy északra forduljanak, de Jayden határozottan érvelve ragaszkodott hozzá, hogy legalább még egy mérföldön át tartsák a nyugati irányt.

– Ha túl hamar kanyarodunk északnak, könnyen a tanyák kellős közepén rekedhetünk, távol a víztől – mondta. – Mi volt a tervetek? Északra menni, amíg csak el nem fogy alólatok a szárazföld?

– Nagyjából – válaszolta Kira. – Hajók mindenhol vannak.

Mély búgást hallottak a hátuk mögül: egy motor zaját.

– Közelebb vannak, mint gondoltam – állapította meg Jayden –, és ez a motorhang azt jelenti, hogy bevetették a terepjárókat. Vagyis nagyon komolyan gondolják. – A fogát szívta, elgondolkodott. – Nekik vannak térképeik, nekünk nincsenek, tehát ők vannak előnyben, ezt be kell látni. De annyit biztosan tudok: ha most északnak indulunk, a katonák és a tanyák közé szorulunk. És valaki előbb-utóbb ránk talál.

– Mintha az ott a bevásárlóközpont mögött egy lakónegyed lenne – mondta Marcus. – Ha azon átosonunk, elkerülhetjük a járőrök többségét.

– Biztos, hogy nincs rajtunk nyomkövető? – kérdezte Samm. – Ennél lassabban kéne haladniuk, ha meg-megállnak keresgélni.

– Nem kell keresgélniük, tudják, hogy merre megyünk – visszhangozta Xochi Kira korábbi gondolatát. – Próbálnak nálunk hamarabb elérni a vízhez.

– Akkor északra megyünk – mondta Samm. – Muszáj előttük maradnunk.

– Maga a főnök – mondta Jayden, de Kira látta rajta, hogy nem tetszik neki a dolog.

Innentől a főúton maradtak, szinte kocogva haladtak, hogy tartsák a megfelelő tempót. A széles utca viszonylag tiszta volt, és még a gyér megvilágításban is gyorsan tudtak mozogni. Xochi és Marcus egyre mélyebben ziháltak, nehezükre esett nem lemaradni, Kirának pedig minden második lépésnél megrándult az arca, a fájdalom lándzsaként szúrt a megégett lábába, akárhányszor talajt ért. Nemsokára további motorzajokat hallottak hátulról, percről percre közeledtek, és amikor Kira ismét visszafordult, izzó szempárként világító fényeket látott maguk mögött.

– Le az útról! – mordult fel, mire a csapat bevetette magát a zöldbe, bebújtak a fatörzsek és a fojtóbab mögé. Három kis terepjáró zúgott el mellettük, a motorok vadállatként bőgtek. Kira négy vagy öt katonát látott mindegyiken.

– Még csak nem is keresnek minket – állapította meg.

Marcus kihajolt, hogy visszanézzen az úton.

– Mögöttünk senki. Lehet, hogy csak véletlen?

– Megpróbálnak elénk vágni – mondta Samm. – Az egyetlen jó hír a jelenlétükben az, hogy valószínűleg helyes ez az irány.

– Ez most nem segít rajtunk – vetette közbe Jayden. – Nyugatra kell mennünk.

– Nem tudjuk, mi van innen nyugatra – ellenkezett Kira. – Akár egyenesen a Hálózat seregének karjaiba is szaladhatunk. Lehet, hogy ezek csak felderítők.

– Okosabb az északi úton maradni – értett vele egyet Samm. – Erre legalább tudjuk, hogy mibe futhatunk.

– Rendben – mondta Marcus –, de maradjunk a fák között. Most, hogy előttünk vannak, bárhol lesben állhatnak és várhatnak minket.

A fák lelassították a mozgásukat, és szinte csak érzésre haladtak át a sűrű erdőn. Többször is át kellett kelniük mellékutcákon, és Kira minden egyes alkalommal visszatartotta a lélegzetét, biztosra vette, hogy mindjárt riasztást, vagy ami még rosszabb, puskalövést hallanak. De nem történt semmi. Amikor elértek egy hosszú romhalmazt – régi boltok és irodaépületek –, átmentek a főút túloldalára, továbbra is az erdőben meghúzódva.

Végül még az erdő is ritkulni kezdett. Kira átnézett az utcák, keresztutcák és lapos, üres parkolók alkotta tág terepen. Itt-ott zömök, összeesett gombához hasonlító épületek emelkedtek, az úttest meg volt repedezve, foltokban gyomok és fák bújtak ki belőle, de még így is ijesztően nyílt volt a tér.

– Egy újabb nyitott bevásárlóközpont – suttogta maga elé. – Ezen nem mehetünk át.

– Inkább megkerülnéd? – kérdezte Marcus melléje kuporodva, levegő után kapkodva. – Vagy forduljunk nyugatra? Mérföldek óta északra gyalogolunk, most már biztos közel vagyunk a Jayden által említett öbölhöz.

– Vagy túl messzire jutottunk – mondta Jayden –, és mindjárt beleszaladunk a tanyákba.

– Nem tudom, meddig bírom ezt tovább – szólalt meg Xochi is.

Kira alig tudta kivenni az arcát a sötétségben, de a hangja a fáradtságtól már csak motyogásnak hallatszott.

– Nem állhatunk meg! – tiltakozott Samm.

– Mi nem vagyunk olyan kitartóak, mint maga – mondta Jayden. – Én részesültem megfelelő kiképzésben, de ők bármely pillanatban összeeshetnek. Már legalább kilenc mérföldet futottunk, vagy akár tízet is...

– Nyolc és felet – közölte Samm. Neki még a hangján sem érződött fáradtság.

– Én jól vagyok – lihegte Marcus, de Kirának úgy tűnt, hogy menten összeeshet. Xochi pedig már beszélni is alig volt képes.

– Nyugatra megyünk – döntötte el Kira. – Minél hamarabb hajóra szállunk, annál hamarabb jutunk pihenőhöz.

Xochi bólintott egyet, és előrelendült, szenvedve, de eltökélten. Samm az élre kocogott, a többiek pedig lassan, kókadtan besoroltak mögé.

A mellékutca nyugatra lejtett a bevásárlóközpont körül, majd fokozatosan ismét délre kanyarodott. Samm intett, mire mindenki a bokrok közé ugrott, és feszült, tapintható csendben vártak, amíg elkopogott mellettük két ló. Még egy kicsit vártak, hagyták, hogy a lovak rendesen eltávolodjanak, majd feltápászkodtak, és mentek tovább, csoszogva, mert a lábuk már alig vitte őket. Kira sebe elviselhetetlenül fájt, folyamatosan égő tűzként lobogott a lábában. Ökölbe szorította a kezét, rövideket lélegzett, és igyekezett nem gondolni rá. Csak addig a fáig kell eljutnom. Csak addig a fáig, és minden rendben lesz. Csak még pár lépés. Most addig a fáig, és még egy kicsit. Csak ennyit kell megtennem. Fától fáig.

– Érzem az óceán illatát – szólalt meg Samm, és nemsokára már Kira is érezte a sós és súlyos, hűvös, az éjszakai levegőbe kapaszkodó szagot.

Új erőre kaptak, hangosan ziháltak, már nem törődtek a lopakodással, egyszerűen csak próbáltak nem megállni. A fák egy újabb bevásárlóközpontnak adták át a helyüket, aztán még egynek. Marcus most közelebb ment Kirához, ingatagon haladt, de amennyire csak telt tőle, támogatta a lányt. Kira a karjába kapaszkodva sántikált előre.

– Erre! – Samm északra fordult a következő úton.

A holdfény megcsúszott az ezüstös vízfelületen, amely olyan sima volt, mint a fekete üveg. Kira izgatottan hajókat keresett. Nem volt egy sem.

– Itt túl sekély a víz – lihegett. – Tovább kell mennünk.

– „Az északi part tele van hajókkal” – morogta Jayden.

Kirában nem volt elég szusz a riposzthoz.

Samm átvezette őket egy széles udvaron, derékmagasságig érő facsemetéken hámozták át magukat, mindkét oldalon épületek emelkedtek. Ismét lópaták dobogását hallották hátul, mire szinte ledobták magukat a bozótba. Ezúttal meg is álltak a lovasok, lassan forogva vizsgálták a környéket.

– Szerinted ők voltak? – kérdezte az egyik.

– Vagy egy macska – válaszolta a másik.

Közelebb léptettek a lovaikkal, nézelődtek minden irányba. A holdfény halványan megcsillant puskájuk hosszú fémes vonalán.

– Egy macska nem csap ekkora zajt – ellenkezett az első. – Add ide a lámpát!

Kira nemhogy moccanni, még levegőt venni sem mert. A második lovas elővett egy zseblámpát a nyeregtáskájából, és átnyújtotta társának, aki bekapcsolta, és a bal oldali épületre világított vele – valami templomféle lehetett, romos volt, levelek fedték el. Samm felemelte a puskáját, gondosan célba vette az első lovast, de Kira hevesen rázta a fejét. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy zajt csapjunk. Nem ölhetjük meg a saját embereinket.

Valami halkan koppant a túlsó falon, mire a két lovas egyszerre kapta fel a fejét. Rávilágítottak az épületre, de Kira nem látott semmit. Közelebb vezették a lovaikat. Xochi halkan sugdosva szólalt meg.

– Eldobtam egy követ. Tűnjünk el innen, mielőtt visszajönnek!

Visszafelé kúsztak a bozóton át, lépésről lépésre, szemüket mindvégig a lovasokon tartva. Marcus felállt, és elhajított még egy követ, ezúttal messzebbre. A lovasok megálltak, figyeltek, végül elindultak a hang irányába. Kira is felállt, közben Sammre kellett támaszkodnia. A csapat befordult a romos templom sarkánál.

– Arra még többen vannak – suttogta Samm, nyugatra, az öböl felé mutatva. Kirára nézett, a szeme elveszett az árnyékban. – Előbb-utóbb kénytelenek leszünk lelőni valakit.

Kira lehunyta a szemét, próbálta kitisztítani az agyát.

– Tudom, hogy veszélyes a helyzet, és tudom, hogy tűzharcra kerülhet sor, ezért is van nálunk fegyver. De nem akarok senkit se lelőni, ha el tudjuk kerülni.

– Nem biztos, hogy lesz választásunk – jegyezte meg Samm.

Mögöttük megzizzentek a bokrok, és Kira lovak dobogását és horkantását hallotta. Samm felemelte a puskáját, de Kira ismét megállította.

Visszafogott lélegzettel vártak, imádkoztak, hogy menjenek tovább a katonák. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után el is indultak.

– Délre tartanak – mondta halkan Samm. – Ne pazaroljuk az időt... nyomás.

A csapat most már gyakorlatilag futott, csak a lábuk előtt figyelték a talajt, mert messzebbre úgysem láttak. Az út az erdőbe torkollott, és nemsokára egy masszív ház sötét alakja ugrott elő mellettük, a fák között.

– Arra! – mondta Kira. – Sok ilyen nagy háznak van saját kikötője!

Balra kanyarodtak, át a ház udvarán, majd körbe a part felé. A hátsó udvar egzotikus növények és virágok útvesztője volt, valamikor óriási kert lehetett. Egy tekergő, benőtt ösvényen lejutottak a tengerszorosig. A fekete víz finoman nyaldosta a partot, de nem volt ott sem kikötő, sem hajó. A talaj puha és ingoványos volt, szinte gázolva haladtak északra, a következő házhoz, súlyos cipőjük még nehezebb lett a sártól. A következő épületnél egy keskeny fapallóra leltek, amely egy stégben folytatódott. Hangosan kopogva kifutottak a víz felett, egy nagy, fehér hajóhoz.

– Halleluja – suttogta Kira, de Samm a fejét rázta.

– A vízszint megsüllyedt, vagy a part mentén feltöltötte az üledék. Ez a hajó iszapon fekszik.

Kira jobban megnézte, és már ő is látta, hogy a hajó enyhén oldalra dől, kint áll a vízből, és meg van billenve az egyik irányban.

– Most mit csináljunk?

– Arrafelé végig mocsár van – nézett észak felé Samm. – Vagy ez, vagy semmi.

– Akkor kitoljuk – mondta Jayden. Átvetette a puskáját a vállán, és a vízbe csobbant. Majdnem a mellkasáig ért. Rátette az egyik kezét a hajóra, és meglökte. Ha nem is könnyen, de megmozdult. – Ugorjon be mindenki!

Kira ideges pillantást vetett a háta mögé, mielőtt beugrott a tengerbe, a hideg víz sokkhatásától felszisszent. A többiek is követték, nekivetették a vállukat, és egy emberként nekiveselkedtek. A hajó megbillent, de nem mozdult. Kira megcsúszott a sárban, alig sikerült megakadályoznia, hogy arccal előre a jéghideg vízbe essen.

– Még egyszer! – mondta Samm, és azzal keményen nekitámaszkodott a hajó oldalának. Mindenki felvette a pozícióját. – Egy, kettő, három, nyomás! – Nekifeszültek a csúszós oldalnak, teljes erőből nyomták. Elmozdult pár centit. – Még egyszer! – biztatta újra őket Samm. – Egy, kettő, három, nyomás! – Beleadták minden erejüket, megint pár centire tudták elmozdítani, most jobban, mint az imént, de nem eléggé. – Még egyszer! – ismételte Samm. – Egy, kettő...

Felvillant egy vakító fény, egy zseblámpa élénk fehér fénysugara a stégről, megvilágította a fehér hajót és az egész csapatot. Megdermedtek, hunyorogtak, annyira megdöbbentek, hogy megmozdulni is képtelenek voltak. A zseblámpát tartó valaki nem szólt semmit, egyszerűen csak nézte őket vagy húsz méterről.

Itt van a fegyverem, gondolta Kira, érezte is a súlyát a hátán. Pár másodperc, mire előkapom. De mire lenne jó? Nem tudjuk kitolni a hajót, mielőtt ideér az erősítés, nem tudunk elmenekülni, még akkor sem, ha felvesszük a harcot.

Senki sem mozdult.

A lámpa egy kattanással kikapcsolódott.

– Tiszta! – kiáltotta a sziluett. Egy lány hangja volt – Yooné. – Nincs itt semmi. Megnéztem a tengerszorost, csak egy régi hajó hánykolódik a hullámok közt. – A sziluett várt, figyelt, majd megfordult, és elment.

Kira ekkor vette észre, hogy már percek óta nem fújta ki a levegőt. Nagyot lélegzett.

– Ez az a lány volt, aki Manhattanbe ment veletek? – kérdezte Marcus. – Azt hiszem, jövünk neki egy sütivel.

– Egy egész kurva pékséggel jövünk neki – mondta Xochi. – Ha nem állnék csípőig a latyakban, szájon csókolnám.

– Fogjátok be – mondta Jayden. – Egyszer már meghallottak, újra meghallhatnak.

Ismét nekifeszült a hajónak, és némán tátogva jelzett. Egy, kettő, három. Megtolták a testet, és ezúttal vagy fél méterrel sikerült arrébb lökniük. Megtolták megint, aztán megint, újra meg újra, majd három méternyit haladtak vele a sekély mocsárban. Aztán hat méternyit. Tíz méternyit. Újra megtolták a hajót, áterőszakolták az iszapon, és imádkoztak, nehogy meghallják őket a katonák.

Ahogy a kikötő tágabbra nyílt, a víz is elmélyült, és a hajó nemsokára szabadon úszott. Még egy keveset toltak rajta, hogy elég mély legyen a víz még akkor is, ha megsüllyed a súlyuktól. Samm egyenként felsegítette őket, aztán ő maga is felmászott. Marcus és Jayden evezőket találtak, és kilökték velük a hajót északra, a nyílt vízre.

– Biztonságban vagyunk – sóhajtott fel Kira.

Xochi már el is aludt.

– A maguk népétől igen – mondta Samm, északra, a kontinensre nézve. – Most az enyémmel kell szembenéznünk.

HARMINCADIK FEJEZET

– Mamaroneck mellett fogunk partot érni – mondta Samm. Az égre pillantott, majd megint a távolba nézett. – Azt hiszem.

A maguk mögött hagyott öböl hosszú és keskeny volt, és addig nem merték kipróbálni a motort, amíg mindkét oldalon el nem távolodott a part, és a sötétkék tengerszoros meg nem nyílt körülöttük. Kihagyásokkal ugyan, de működött, így hát a lehető legegyenesebb irányt tartva északnak hajóztak, aztán egyszer csak az ég világosodni kezdett, és az addig kivehetetlen horizontot a kontinens zöldjei és barnái színesre festették. Nyugatra kanyarodva a part felé vették az irányt. Kira remélte, hogy kitart a motor, amíg odaérnek, túlságosan is fáradt volt már az evezéshez.

– Mamaroneck? – kérdezte Jayden. – Ez talán még hülyébb név, mint Asharoken.

– Mamaroneck jó hely a mi szempontunkból – mondta Samm. – Egy kicsit délebbre fekszik, mint szeretném, de nem állomásozik ott senki. Valószínűleg partra tudunk szállni anélkül, hogy észrevennének.

– Mennyire fontos, hogy ne vegyenek észre? – kérdezte Marcus. – Ezek a különböző frakciók... csak más filmeket kedvelnek, vagy szent háborút folytatnak egymás ellen?

– Ha meglátnak minket, ránk támadnak – jelentette ki Samm. – Engem fogságba vetnének, és felhasználnának nyomásgyakorlásra valamilyen vitás ügyben, magukkal pedig fogalmam sincs, hogy mit tennének.

Kira felnézett a csillagokra.

– Ha jól értem, nem minden frakció olyan barátságos, mint a magáé.

– Az enyém sem kifejezetten barátságos – javította ki Samm gyorsan. – Az, hogy békét ajánlottak, még nem jelenti azt, hogy tárt karokkal fogadnának bármilyen emberi lényt. Az ellentétek a többi frakcióval hevesek, és ezért vagyunk óvatosak, sőt az idők folyamán gyanakvóvá váltunk. Mindenképpen megfontoltan kell közelednünk.

– Hogy tudjuk megkülönböztetni egymástól a frakciókat? – kérdezte Xochi. – Más az egyenruhájuk, vagy... mit tudom én, más színű sapkát viselnek?

– A kapcsolás nélkül nem tudom, hogy lehet-e – válaszolta Samm. – Az én csoportom neve D Szakasz, és a többség még ezt a jelzést viseli, de őszintén szólva, mire annyira közel jutunk hozzájuk, hogy meglássák, már valószínűleg késő. Ez háborús övezet.

A motor ismét elakadt, majd köpködve lefulladt. Jayden felállt, párszor eredménytelenül rántotta meg az indítózsinórt, majd egy franciakulccsal rácsapott, és újra megrántotta. A motor ismét beindult, de a hangja még a korábbinál is gyengébb volt.

– Öreg a benzin – állapította meg Jayden, azzal visszadobta a franciakulcsot a hajó aljába. – Vagy tönkreteszi a motort, vagy kezd kifogyni. Akárhogy is legyen, az utolsó egy-két kilométeren eveznünk kell.

– Kibe futhatunk bele? – kérdezte Kira Sammtől. – Mennyire kiterjedt ez a háborús övezet?

– A lázadók zöme északon van – mondta Samm –, egy White Plains nevű helyen, és azon túl, Indian Pointban. Ők működtetik a reaktort.

– Hűha – szólt közbe Xochi. – Nukleáris reaktort?

– Hát persze – válaszolta Samm. – Hogyan másképp juthatnánk energiához?

– Napelemekkel. Mi azt használjuk.

– És az valószínűleg elég is a maguk szükségleteihez. Az Indian Point-i nukleáris erőmű a háború előtt több százmillió otthont látott el árammal. Most, hogy már alig vagyunk többen egymilliónál, még mindig többet állít elő, mint amennyi valaha is kellhet nekünk. A lázadók tartják fenn. A D Szakasz pár éve megtalálta a módját, hogy elszívjon belőle energiát, és még mindig nem vették észre.

– De a nukleáris energia veszélyes. És ha történik valami? Mi van akkor, ha szivárog, vagy leolvad, vagy valami ilyesmi?

– Sokkal meg is történt – magyarázta Samm. – Amikor beütött az RM, és az emberek elkezdtek meghalni... amikor valóban elkezdtek eltűnni, és mi tudtuk, hogy semmit sem tehetünk ellene, a lehető legtöbb nukleáris erőművet megkerestük, és biztonságosan lezártuk. Van egy Connecticutban is, úgy hatvan mérföldre onnan, ahol maguk átjöttek a szoroson. – Északkelet felé mutatott. – Ha az leolvadt volna, valószínűleg már mind halottak lennének.

– Hát persze – mondta Jayden gúnyolódva. – A nemes Részlegesek próbálták megmenteni az emberiséget.

Samm biccentett.

– Elgondolkoztak valaha azon, hogy miért nincs még nagyobb katasztrófa a világban? Hogy miért nem égnek a városok, miért nem fekete a levegő a radioaktív esőtől? Túl gyorsan haltak meg! Néhányuknak még volt annyi idejük, hogy a haláluk előtt leállítsák az erőműveket és a gyárakat, de nem mindenkinek, és elég egyetlen magára hagyott reaktor ahhoz, hogy halálos baleset következzen be. Még azt követően sem tudtuk mindet lezárni, hogy rájöttünk, mi történt, elvesztettünk egyet New Jersey-ben, egyet Philadelphiában, és egyre többet, a kontinensen nyugatra haladva. Ezért szoktunk inkább a Hudsontól keletre tartózkodni. A világ más részein még több reaktor volt, de mivel nekik nem volt Részleges hadseregük, amely leállíthatta volna azokat, úgy véljük, sokkal többnél következhetett be a kritikus állapot. Akár a reaktorok felénél is.

Senki sem szólalt meg. A motor köhögő berregése betöltötte a hajót. Mindig is azon gondolkodtunk, hogy vannak-e még túlélők, merengett el Kira. Az RM-immunitásnak köszönhetően ugyanolyan százalékban kellett életben maradniuk embereknek más országokban is, mint nálunk. Lehetséges, hogy tényleg meghalt mindenki más?

– Végül azon különböztünk össze, hogy mit tegyünk magukkal – folytatta Samm halkan. – Egyesek azt akarták, hogy egyszerűen intézzünk el mindenkit, de a többség, ahogy mondtam, meg akarta menteni az embereket. De még annak a legjobb módjában sem tudtunk megegyezni. A vita... hevessé vált. Finoman szólva. És aztán a vezetőink első hulláma elkezdett meghalni, és akkor minden szétesett. Gyakorlatilag már csak a D Szakasz maradt meg a valóban engedelmes Részlegesek közül. Mi vagyunk az egyetlenek, akik közvetlen kapcsolatban állnak a Tröszttel.

– És mi az a Tröszt? – kérdezte Kira.

– A legfelső vezetés. A Részleges hadsereg tábornokai, akiket valószínűleg fejlettebb genetikai sablonok alapján hívtak életre, mert még egyikük sem halt meg. Illetve... egyikük sem halt meg a lejárati ideje miatt. Nyolcan voltak, férfiak és nők, de azt hiszem, a lázadók megöltek közülük kettőt, vagy legalábbis foglyul ejtették őket. – A hanghordozása megváltozott, miközben beszélt, és az arckifejezése is elborult. – A Tröszt parancsolta meg a D Szakasznak, hogy hol hozzuk létre a bázisunkat, és hogy mikor keressük fel az embereket.

– Kezd egy olyan benyomásom kialakulni, hogy a D Szakasz viszonylag kis létszámú – mondta Marcus. – Remek. Végre szövetségesekre találunk, de egy szakadár, üldözött csoport személyében, akik pont olyan nagy kakában ülnek, mint mi. Ettől a többi Részleges még elszántabban akar majd végezni velünk.

A motor ismét lefulladt, és ezúttal hiába húzgálták, püfölték és szidalmazták, nem indult újra. Elsőként Samm és Marcus vették kézbe az evezőket, keményen húztak a part felé, és nemsokára a zöld vonalat fehér pontok pöttyözték: egy széles, hajókkal tele kikötőt pillantottak meg. Fél óra múlva elérték az első sort, a parttól távolabb horgonyzó nagy jachtokat, amelyeket az orruktól a farukig befedett a sirályürülék. Kira undorodva húzta az orrát.

– Reméltem, hogy itt egy újabb hajóra tudunk váltani, de ezekkel nincs mit kezdeni.

– Egyébként is túl nagyok – mondta Samm. Behúzta az evezőket, mert a hajójuk finoman nekiütközött egy másik oldalának. – Ezeket nem lehet evezővel hajtani, és feltételezem, hogy egyikünk sem ért a vitorlázáshoz. – Mindenki a fejét rázta. – De legalább megállhatunk utánpótlásért.

– Rendben, de nem ennél – jelentette ki Kira. – Nem akarom, hogy madárinfluenzát... vagy madárhasmenést, vagy mit tudom én mit kapjunk ezektől.

Samm bólintott.

Eleveztek a következő hajóhoz, aztán a következőhöz, egyre mélyebben behatolva a kikötőbe, amíg egy olyan jachtra nem találtak, amely elég tisztának tűnt ahhoz, hogy felszálljanak rá – ez is koszos volt, de nem annyira, és már kezdtek kifogyni a lehetőségekből. A végéhez manővereztek, ahol fakult betűkkel rá volt pingálva a Virítsd a lóvét III név. Marcus megragadta a hajó farát, amíg Samm felmászott.

– A többiek maradjanak itt – mondta Samm. Azzal eltűnt a jacht mélyében.

Marcus közelebb hajolt Kirához.

– Mit szólsz? – kérdezte súgva. – Még mindig bízol benne?

– Nem tett semmit, ami megváltoztatta volna a véleményem – mondta Kira.

– Közvetlenül nem – ismerte el Marcus –, de az a történet... hát, nem tudom. Sok ez így egyszerre.

– De legalább hihető – kapcsolódott be Jayden is. – Sosem értettük, miért fordultak vissza a Részlegesek, és tűntek el tizenegy évvel ezelőtt, és miért nem támadtak ránk azóta. Ha túlságosan lekötötte őket, hogy egymással harcoljanak, ez legalább értelmes magyarázat.

– Én még mindig gyanakszom – mondta Marcus. – Van egy rossz érzésem ezzel a hellyel kapcsolatban.

Samm egy rakás dologgal a kezében bukkant elő a jachtról.

– Rossz hírem van. A hajó kikötői iratai szerint nem Mamaroneck-ben, hanem Echo Bay-ben vagyunk, vagyis jóval nyugatabbra, mint gondoltam. Van itt egy térkép, az segíthet visszajutni a jó irányba. – Leadogatta a tárgyakat Kirának, az meg gondosan elhelyezett mindent a saját hajójukban: egy térképet, egy látcsövet, egy csomag kártyát, és egy rakás ruhát és takarót. – Azóta nem tudtam átöltözni, hogy foglyul ejtettek – mondta Samm, és azzal levetette magáról a gyűrött egyenruháját. – Meg aztán ez a hajó is koszos.

Kira nem tudta megállni, hogy ne bámulja meg a mellkasát és a karját. Sokkal kevésbé látszott elgyötörtnek, mint hitte volna, miután két hetet lekötözve töltött. Egy másodperc után elfordult, bután érezte magát. Közben Samm alsónadrágra vetkőzött, és beleugrott a vízbe. Marcus Kirára pillantott az Ezt nem gondolhatod komolyan nézésével, Xochi viszont nyilvánvaló elismeréssel figyelte, ahogy az atletikus felépítésű Részleges felbukkan a vízből. Samm visszamászott a hajójukra, megszárítkozott az egyik takaróval, amennyire csak tudott, és új ruhát vett magára.

Kira kihajtogatta a térképet, kereste a szoros mentén Echo Bay-t.

– Igaza van – állapította meg. – Sokkal nyugatabbra vagyunk, mint gondoltam. Merre van a D Szakasz?

Samm Kira válla felett egy pontra mutatott a part mentén.

– Greenwichben. Ahogy maguk, mi is egy kórház körül építettük ki a városunkat. Úgy látom, tizenkét vagy tizenhárom mérföldre lehet innen.

– Az nem vészes – mondta Jayden.

– Valóban nem, de az út a lázadók területén keresztül vezet. Itt – mutatott rá egy pontra, nagyjából félúton. – Kereshetünk egy másik hajót, és megpróbálhatunk a part mentén haladni, de nem javaslom. A motorunk alig bírta ki idáig, és vihar közeleg.

– Viszont nem igazán szeretnék ellenséges területen át utazni – mondta Kira. – A kapcsolás miatt nem tudunk elrejtőzni, mert amint közelítenek hozzánk, azonnal tudni fogják magáról, hogy hol van.

– Ez is igaz – ismerte el Samm.

– Van még benzinünk – szólalt meg Jayden, miután ellenőrizte a motort. – Ez viszont azt jelenti, hogy magával a gépezettel van baj.

– Akkor keressünk egy másikat – mondta Kira. – Minél messzebb jutunk, mielőtt gyalogolni kell, annál jobb. Az a kilenc mérföldes rohanás az éjjel majdnem végzett velünk.

Áteveztek a kikötőn, kerestek egy olyan hajót, amellyel boldogulnak, és végül találtak egyet, egy jóval nagyobb jacht oldalához kötve – talán mentőcsónak lehetett, vagy egy vészhelyzetekre fenntartott tartalékhajó. Samm felmászott a fedélzetére, lefejtette róla a repedezett vásznat, és kipróbálta a motort. A negyedik próbálkozásra beindult, és sokkal egyenletesebben dorombolt, mint az első. Marcusszal és Jaydennel együtt sikerült leválasztaniuk a jachtról és bedobniuk a vízbe, majd az öt utas átpakolta a holmiját az egyik hajóból a másikba. Ez sokkal kisebb volt – motoros evezőcsónak, nem pedig olyan előkelő motoros hajó, amiben addig utaztak –, de elfértek benne, és a motor működött. Marcus kikormányozta őket a kikötőből, majd északnak, a D Szakasz irányába.

– Menjünk messzebb a parttól – mondta Samm. Marcus elkanyarodott a szárazföldtől, mélyebben be a szorosba. Samm idegesen nézte a partot. – Messzebb.

– Ha sokkal messzebb megyünk, nem fogjuk látni a partot – jegyezte meg Marcus. – És akkor megint eltévedünk.

– Én tökéletesen látom a partot. Ami azt jelenti, hogy más pedig ugyanolyan jól lát minket a partról. Menjen messzebb.

Marcus összeráncolta a homlokát, és Kirára pillantott, de beljebb kormányozta a hajót a vízen. A szárazföld most már csak egy távoli vonal volt a horizonton, éppen csak látták. Samm feszülten figyelte, és időnként apró iránymódosításokra kérte Marcust. Kira, Xochi és Jayden a csónak orrában feküdtek, kényelmetlenül elhelyezkedve az üveggyapot padokon, próbáltak egy kicsit aludni.

Marcus vette észre elsőként a vihart.

– Mióta vagyunk idekint? – kérdezte, miközben a kezét a kormányrúdon tartotta. – Normális az, hogy ilyen korán ennyire sötét legyen az ég?

– A szél is megélénkült – tette hozzá Samm. – Hűvösebb a levegő, mint pár perce.

– Láttam pár ilyen vihart a szoroson, a partról – mondta Jayden. Felült, nyugtalannak látszott. – Igen komolyak tudnak lenni, legalábbis kívülről mindig úgy tűnt.

– A part felé fordulok – mondta Marcus, de Samm közbeszólt.

– Pont most haladunk el a lázadók területe mellett. – A térképre nézett, majd a távolba, északra. – Nem biztonságos.

– Látta az eget? – mutatott rá Marcus a kövér, szürke felhőkre. – Azt sem nevezném éppenséggel biztonságosnak.

– Alig férünk el a csónakban – mondta Kira. A víz most már erősen fodrozódott, finoman dobálta a hajót, ahogy szelték a hullámokat. – Ha túl vadra vált az időjárás, fel fogunk borulni.

– Nem mehetünk közelebb – ismételte Samm. – Túl veszélyes.

– Akkor mindenki kapaszkodjon – mondta Marcus. – Mostantól sokkal izgalmasabb lesz, mint terveztük.

A vihar rohant feléjük, ők pedig a vihar felé. Kira kövér esőcseppeket érzett az arcán keveredni a tenger sós spriccelésével. Előhúzták a takarókat, és bebújtak alájuk, hogy védjék magukat, de az esőt mintha vízszintesen sodorta volna a szél. Felettük elsötétedett az ég, kísérteties, halvány fényben játszott, a kis csónakot görgetni kezdték a hullámok.

– Közelebb megyek a parthoz! – jelentette ki Marcus, és elfordította a kormányrudat, mielőtt Samm tiltakozhatott volna. – Amúgy is lehetetlen bármit is látni ebben a viharban, senki sem fog észrevenni minket.

A vihar még erősebbre váltott, a cseppek helyét vékony, szúrós esőtőrök vették át. Kira szorosan megragadta a csónak oldalát, a másik kezével Xochit fogta, és biztosra érezte, a következő hullám kiborítja őket. Bőrig ázott. Már majdnem olyan sötét volt, mint előző este.

– Vigyél minket közelebb a parthoz! – kiáltotta Marcusnak, miközben még szorosabban fogta Xochi karját.

Egy újabb hullám felkapta és kicsit oldalra döntötte a csónakot.

– Már így is egyenesen arra megyünk! – üvöltötte Marcus. – Legalábbis úgy volt, amikor legutóbb láttam. Attól tartok, hogy az óceán megfordít minket!

– Túl nehezek vagyunk! – ordította Jayden. – Csökkenteni kell a terhet!

Kira kidobta a hátizsákját a csónakból, csak a fegyvereit tartotta meg, az orvosi táskáját pedig szorosan a vállára szíjazta. Xochi belekotort a saját zsákjába és Marcuséba, kimentett belőlük annyi lőszert, amennyit csak tudott, a többit pedig Kiráé után hajította. A csónak vadul táncolt, míg aztán Kirának már úgy tűnt, szinte véletlenszerűen dobálja őket a tenger. Fogalma sem volt, melyik irányba néz a hajó, vagy merre mennek, amikor hirtelen megjelent előttük egy hatalmas szikla az esőben. Marcus káromkodott, oldalra fordult, próbálta kikerülni, de egy újabb esőhullám lesújtott, ismét eltakarta előlük, visszamerültek ugyanabba a szürke káoszba. Kira mintha balra látott volna egy fát – egy fát, az óceán kellős közepén –, de túl gyorsan tűnt el ahhoz, hogy biztos legyen benne. A part közelében járhatunk, gondolta Kira, ez az egyetlen magya... És akkor felbukkant mellettük a vízből egy hatalmas fehér alakzat, és nagy csattanással hozzájuk vágódott, amitől majdnem felborult a csónak. Egy másik jacht volt, a horgonyát rángatta, mielőtt visszahúzták a hullámok. Felkapta őket egy nagy hullám, majdnem a levegőbe repültek, és Kira azon vette észre magát, hogy sikít, fulladozik az esőtől és az oldalról becsobbanó tengervíztől. A csónak aljában vadul lötyögött a víz, de még mindig nem süllyedt el.

– Kapaszkodjatok! – kiáltotta Kira feleslegesen és hiábavalóan, de annyira tehetetlennek érezte magát, hogy muszáj volt mondania valamit.

A szél üvöltött a fülében, és őrült formákat fújt körülöttük az esőben. Egy újabb jacht emelkedett elő, alig kartávolságnyira kerülte el őket, és aztán ismét elvesztek a nyílt tenger háborgó poklában.

Marcus ordított valamit, de Kira nem tudta kivenni a szavakat. A fiú gesztikulált, mire Kira megfordult. Az eső olyan vadul zuhogott, hogy alig látott valamit, sandítva, alig résre nyitotta a szemét, hogy ne verjenek bele a kőkemény esőgolyók. Túl későn vette észre, de amúgy sem valószínű, hogy bármit is tehetett volna ellene – egy hatalmas, épületnyi magas fekete hullám zuhant rájuk oldalról. Annyi lélekjelenléte maradt, hogy vegyen egy nagy levegőt, aztán lecsapott rájuk a hullám, és a világ megszűnt létezni.

A tér fogalma értelmét vesztette, nem volt többé fent és lent, jobbra és balra, csak erő, nyomás és gyorsulás, jéghideg semmi szippantotta be Kirát. Xochi karja kicsúszott a kezéből, majd újra rátalált, és megfogta, kétségbeesetten kapaszkodott az egyetlen szilárd tárgyba az univerzumban. A hullám messzebbre sodorta, átrántotta az alaktalan űrön, és amikor már azt hitte, szétrobbant a tüdeje, hirtelen a levegőben bucskázva találta magát. Vett egy nagy levegőt, pont időben, mielőtt nekivágódott egy vízfalnak, amely egyből ki is ütötte belőle. Elszántan kapaszkodott a karba, soha el nem engedte, azzal az irracionális bizonyossággal, hogy ez az egyetlen, ami életben tarthatja. A második hullám is elvonult, Kira kibukkant a vízből, hosszan, elszántan szívta magába a tengeri vízzel keveredő levegőt. Fulladozott, újra levegőt vett. Lecsapott egy újabb hullám, és Kira eszméletét vesztette.

Kövek. Hőség. Kira felriadt, próbálta megállapítani, hogy hol van, megzavarta a hirtelen váltás a dühös óceánról a szilárd talajra. Köhögött, slejmes, sós vizet köpött.

– Életben van – szólalt meg egy hang. Samm.

Kira körbenézett, valami mocsár közepén találta magát, egy alacsony kőfal közelében. Samm azon térdelt, és a látcsővel kémlelt. A falon túl a tenger csendesen, békésen terült el.

– A szárazföldön vagyunk. – Kira még mindig próbálta feldolgozni a helyzetet. – Mi történt? – Hirtelen pánik fogta el. – Hol vannak a többiek?

– Ott – mutatott Samm egy pontra a vízen túl.

Kira mellé kúszott. A lába még túl gyenge volt, hogy ráüljön.

Nekitámaszkodott a falnak.

– Abban a nagy épületben, pont jobbra. – Samm átadta a látcsövet. – Először nem voltam biztos benne, hogy ők azok, de most már igen.

Kira kereste a nagy épületet, majd jobbra nézett, lassan pásztázva végig a tájat. Mozgást látott, azonnal odavitte a látcsövet, és alaposan megnézte: három ember volt ott. Nem bírta tisztán kivenni őket, de viszonylag biztos volt benne, hogy felismerte a ruházatukat.

– Tehát mindannyian túléltük – mondta, miközben azt figyelte, akiről úgy gondolta, hogy Marcus lehet. – Valakibe belekapaszkodtam a víz alatt. Azt hittem, Xochi.

– Én voltam az – válaszolta egyszerűen Samm, aki még mindig a horizontot kémlelte.

Kira közelebb kúszott hozzá.

– Mi az ott, egy sziget?

– Az öböl másik oldala. Úgy látom, a vihar pont ott pottyantott le minket, ahova el kellett jutnunk, csak két külön csoportban. Azt hiszem, nem igazán panaszkodhatunk.

– Ez itt Greenwich?

– Majdnem. Ha jól állapítottam meg a helyet, a barátai valamivel közelebb is vannak hozzá.

– Jeleznünk kell nekik – mondta Kira. – Folyamatosan figyelik a tengert, nem tudják, hogy itt vagyunk!

– Az túl veszélyes lenne. Még ha el is tudna kiabálni odáig, ha van a környéken Részleges, hamarabb meghallja, és el is kapna minket.

– Nem hagyhatjuk, hogy csak úgy kóboroljanak!

– Ha van eszük, elindulnak befelé, és keresnek valamit, amiből meg tudják állapítani, hogy hol vannak. Mi pedig megkerüljük az öblöt, és megtaláljuk őket.

– Kereshetnénk egy másik csónakot, hogy odaevezzünk...

– Nem – szögezte le Samm. – Közel vagyunk ugyan Greenwichhez, de délről, vagyis a lázadók területén. Itt figyelik a tengert, keresik a D Szakaszt. Csak azért nem látták az érkezésünket, mert a vihar elfedett minket. Ha átevezünk az öblön, egészen biztosan észrevesznek.

– És a mieinket nem fogják észrevenni?

– Nem, ha megjön az eszük, és eltűnnek a nyílt színről. Valójában nagyobb biztonságban vannak, mint mi, mert én automatikusan rákapcsolok bármelyik Részlegesre a hatótávolságunkon belül, de maguk, emberek gyakorlatilag láthatatlanok. Senki sem számít arra, hogy emberek jönnének a kontinensre, ezért nem is figyeljük őket, túlságosan is a kapcsolásra hagyatkozunk. Ha azok ott hárman okosan csinálják, végigmehetnek az egész területen úgy, hogy nem fogják el őket.

– Jó nekik. – Kira még mindig a barátait nézte a látcsővel. – És mi hogyan jutunk el a lázadók mellett?

Samm felemelt egy csuromvizes takarót, amit még a régi jachtról hozott el, és elkezdte csíkokra tépni.

– A kapcsoláshoz az adatokat elsősorban a leheletünk továbbítja. Ha elég szorosan elfedem a szájamat és az orromat, képes lehetek álcázni a jelenlétemet. Némileg. – Összeráncolta a homlokát.

– Kap majd elég levegőt?

– Ezért nem tökéletes megoldás. A gázálarc sem tökéletes, de sokkal jobb. Nem tudom, mennyit tudnak a lázadók a manhattani küldetésünkről, de elképzelhető, hogy azóta elfajultak a dolgok, és akkor az ő felderítőik felveszik a gázálarcot. Rájuk kell különösen ügyelnünk, mert csak akkor fogom észlelni őket, amikor már késő.

Samm az arca köré tekerte a nedves fekete rongyot, eltakarta vele a száját és az orrát, és szorosan megkötötte a tarkóján. Vett egy nagy levegőt, hogy kipróbálja, majd még egy csíkot kötött az első fölé, hogy tartósabb legyen.

– Egy ideig ennek elégnek kell lennie. – A szavai tompán, alig hallhatóan hangzottak.

Kira biccentett, követte Sammet egy régi udvarház kertjén át, és azt kívánta, bárcsak sikerült volna megtartania a puskáját a hajótörés során. Nem örült annak a kilátásnak, hogy fegyvertelenül kelljen találkoznia más Részlegesekkel.

A ház egy kisebb, lekerekített dombon állt, amelyet több keskeny aszfaltút kötött össze a szárazfölddel. Futva átszelték mindet, lekuporodtak, beugrottak a legközelebbi lombozat mögé, és figyeltek, hátha jelét látják annak, hogy észrevették őket. Ha figyelték is őket más Részlegesek, nem mutatták magukat. Kira újra meg újra visszanézett a kikötőre, hátha megpillantja elvesztett barátait, de ők is elrejtőzködhettek. Gyorsabbra vette a lépteit, alig várta, hogy eljussanak az öböl túloldalára, és ismét találkozhasson velük, mielőtt túl messzire vetődnének.

Samm egy kisebb hajógyáron vágott át, tele száraz, repedt hajókkal, és a vízhez vezető rozsdás sínpárokkal. Mögötte egy régi park állt, a fák és a fojtóbab már benőtték, de eredetileg elfért volna rajta több kukoricamező is. Kira meglepődött, hogy a Részlegesek nem használták, nem vetették be, de aztán belegondolt, hogy egy harci övezet talán nem a legalkalmasabb hely ehhez, és ha jól értette, amúgy is itt húzódott a Részleges civilizáció határa. Talán északabbra volt valamennyi tanyájuk? Vagy valamilyen más, előtte ismeretlen módon jutottak élelemhez? Hirtelen zavarta, milyen keveset tud a Részlegesekről. Most itt áll, idegen területen, és minden bizalmát egy olyan ellenségbe helyezte, akinek a gyűlöletére nevelték gyerekkora óta. Aki miatt árva volt. Aki miatt nyolcévesen megtanult bánni a lőfegyverekkel.

Tudom én egyáltalán, hogy mit teszek?

Samm távolabb vezette a víz szélétől, be az erdős parkba, ahol nehezebb őket észrevenni. Gyorsan, de óvatosan mozgott, a szeme állandóan hátra és előre járt, nemcsak a közvetlen környezetüket tanulmányozta, hanem a földet és magasban a fákat is. Kira tartotta a tempót, figyelt, hátha tőrbe csalják őket, elkerülte a lehullott ágakat. Egy halottasház mellett mentek el. Megrendülten nézte. A halál a levegőben lebegett.

A fákon túl egy országúthoz értek, amelynek a túloldalán megint csak sűrű erdősor húzódott. Az út folyosóként szelte át az erdőt. Samm mindkét irányba végigtekintett – nyugatra lapos volt a terep, keletre egy kisebb dombra tartott felfelé.

– Erre gyorsabban tudunk haladni – mondta. – Nem visz át a városon, csak a szélén, így talán senki sem figyel.

– Elvisz Marcushoz és a többiekhez?

– Nekik is át kell kelniük rajta – bólintott Samm. Az út egyik kanyarjára mutatott, messze keleten. – Az ott a félsziget csúcsa, ha jól emlékszem. Ha még nem jutottak át, ott utolérjük őket.

Gyorsan futottak, hogy behozzák az elvesztegetett időt. Az országút meg volt emelve, több réteg aszfaltot építettek be a föld fölé, és nem ütötte át a növényzet. Senki sem keresztezte az útjukat, sem elöl, sem hátul. Egy idő után emelkedni kezdett az út, és Kira döbbenten tapasztalta, hogy a környék nem magasodott vele együtt – nem domb volt, hanem felüljáró. Már látott is alatta néhány kisebb utat.

– Álljunk meg! – mondta. – Talán már el is mentünk mellettük.

– Én is pont erre gondoltam.

– Meg kell találnunk őket!

– Már majdnem a támaszpontunknál vagyunk – ingatta a fejét Samm. – Egyenesen oda kéne tartanunk, és aztán ki kéne küldeni egy csapatot a keresésükre, ők könnyebben megtalálják a barátait, mint mi magunk.

– Hacsak nem talál rájuk előbb valaki más. – Kira lenézett a felüljáróról, próbált átlátni alul, a fák közötti réseken. – Nem hagyhatjuk, hogy a lázadók elkapják őket!

– Nem hiszem, hogy ez bekövetkezne. – Samm megtapogatta az álarcát.

A kapcsolás.

– Akkor maga csak menjen, és én megkeresem Marcust. Az a csapat meg majd ugyanolyan könnyen megtalál engem is, mint őket.

– Nem válhatunk szét már megint – ellenkezett Samm.

A hangja mély volt, alig hallatszott a rögtönzött álarcon át. Most először látszott izgatottnak, és Kira érezte, hogy őrá is átragad az érzés.

– Valami baj van?

Motor búgását hallotta, távoli visszhangot a fákon át. Kira elsápadt.

– Maguk autókat is használnak?

– Főként elektromosakat, de igen. Északabbra van egy olajfinomító.

Kira fel-alá nézegetett az úton, próbálta beazonosítani a hang irányát.

– Mögöttünk vannak?

– Azt hiszem, igen. – Samm futni kezdett előre. – Rohannunk kell.

– Arra már nincs időnk. – Kira lenézett a támfal szélénél. Legalább hat méter magas volt, de a fák közel hajoltak, és úgy érezte, el tudja érni az egyiket. – Le kell itt másznunk.

– Nem mehetünk lefelé – mondta Samm hevesen. Visszasietett, és karon fogta Kirát. – Előre kell tartanunk!

– A motorhangok közelednek, nincs annyi időnk, hogy...

– Odalent lázadók vannak – súgta Samm sürgetőn.

Kira letérdelt, a fal mögé kuporodott.

– Kapcsol velük?

– Nem tudom megakadályozni.

Ami azt jelenti, hogy tudnak a jelenlétünkről. Kira Sammre nézett, próbált olvasni a tekintetéből. Nincs fegyverünk. Nem tudjuk felvenni a harcot. Az ellenség már tudja, hogy itt vagyunk.

Tudnak a barátaimról is?

– Milyen közel járnak? – kérdezte sugdolózva.

Samm grimaszolt.

– Nem tudom olyan precízen megmondani, ha ennyire el van nyomva, de úgy érzem, közel vannak. Hatvan, hetven méterre talán.

– Ez azért eléggé precíz. Hallották a beszélgetésünket is?

Samm a fejét rázta.

– Készenlétben vannak, de nem biztos, hogy miattunk. Nem tudhatjuk, amíg közelebb nem érnek, és ha tévedtünk, már késő lesz.

Kira a tenyere élével rácsapott a betonra, halkan szitkozódott. Nem hagyom, hogy elfogják őket! Vett egy mély lélegzetet, ingatta a fejét a saját butasága miatt, és felállt.

– Lemegyünk.

– Nem mehetünk le.

Odaszaladt, ahol a legközelebb volt egy fa, lenézett a két méter magasságú bozótra, majd felkapaszkodott a támfalra. Samm visszahúzta, de ő lerázta a kezét.

– Nem hagyom el a barátaimat! – jelentette ki határozottan. – Maga meg vagy jöjjön velem, vagy hozzon segítséget! – Visszamászott, óvatosan egyensúlyozott, próbálta felmérni a távolságot. Jó két méter. Talán három. Sima távolugrásnak sok, de a lefelé esés segít növelni a távot.

Ami nem valami biztató.

– Ne tegye, Kira!

Leugrott.

Szélesre tárta a kezét, átkarolta a legvastagabb ágat, a könyökével kapta el, majd vadul kilengett alatta. Fennakadt a fán, a nyers gallyak mélyen beleszúródtak a bőrébe és a ruházatába. A fa megrázkódott egy második puffanástól, ekkor látta, hogy Samm is követte. Elmosolyodott.

– Köszönöm.

– Magának elment az esze – motyogta Samm.

– Mindenki folyton ezzel jön.

Gyorsan másztak lefelé, hallották, hogy a motor búgása egyre erősödik. Ahogy közelebb ért, a hang szétvált, előbb két motorhangot észleltek, aztán hármat, majd négyet. Az utolsó métert már leugorva tette meg Kira, befutott az aluljáróba, és egy vastag betonoszlop árnyékába kuporodott le. Samm ledobta magát mellé, együtt hallgatták az autók morajlását odafent, ahogy kelet felé dübörögtek, majd elhalkultak a távolban.

Kira füttyentett.

– Ezt éppen csak megúsztuk.

– De még nincs vége. – Samm hangja merev, erőltetett volt.

– Megsebesült?

– Nem – morogta. – Csak... most mi a terv?

– Engem nem érzékelnek, ugye? Akkor hátulról ráugrok az egyikre, és elveszem a fegyverét.

– A kapcsolás révén nem észlelik, Kira, de ez még nem teszi láthatatlanná magát.

– Mi mindent érzékelnek magából? A gondolatait? Az indítékait?

– Nem pontosan. Inkább az egészségi állapotomat, a közelségemet, az érzelmeimet. Ilyesmiket. Nem tudok semmit sem megérezni tőlük, ami segítene elfogni az egyiküket.

– Nem arra akarom kérni, hogy olvasson a gondolataikban – mondta Kira, és azzal kinézett a széles, kusza gyepre. – Hanem csaléteknek kell.

– Hűha. – Samm feltette a kezét. – Komolyan gondolja?

– Ne izguljon. Elkapom őket, mielőtt bántani tudnák. – Kira elvigyorodott. – Azt mondta, túlságosan is a kapcsolásra hagyatkoznak. Ha tehát a kapcsolás azt üzeni nekik, hogy az egyik sarkon túl egy Részleges rejtőzik, meg sem fogják nézni, mi van a másik mögött.

Samm a fejét rázta. Kira látta, hogy felgyorsult a légzése, az arca eltorzult és ráncolódott.

– Mihelyst rátámad az egyikre, a kapcsolás miatt a többiek tudni fogják, hogy bajban van.

– Hát akkor gyorsan cselekszünk, és eltűnünk, mielőtt a többiek előkerülnek. – Kira mélyebben húzódott be a pillér mögé. – Tudom, hogy veszélyes, de a barátaim ugyanilyen veszélyben forognak, sőt nekik rosszabb, mert maga nincs velük. – Lágyabbra fogta a hangját. – Meg tudjuk csinálni.

– Remek, csakhogy maga egy olyan felderítőről beszél, akit kiképeztek és kellőképpen felszereltek ahhoz, hogy ne találjanak rá. Nem fog sikerülni.

– Halkabban – suttogta Kira. – Már itt is van. – Intett a pillér mellől, Samm pedig óvatosan kikukucskált. Azonnal visszaugrott, és a lány füléhez nyomta a száját.

– Harmincöt méterre van.

– Feltehetően hallotta, ahogy leestünk a fáról – suttogta Kira. – Nem hinném, hogy észrevett volna minket, nem próbál rejtőzni, csak ellenőrzi, amit hallott. – Az aluljáró túloldalára mutatott. – Maga kússzon át oda. Meg fogja látni, és elmegy mellettem.

Samm szinte teljesen lemerevedett a feszültségtől, mintha minden egyes izmát összeszorította volna, már jó ideje látszott rajta. Túl közel van a másik Részleges, gondolta Kira. Nincs idő megnézni, hogy megsebesülte.

– Biztos, hogy jól van?

– Persze – morogta Samm.

Megfordult, átkúszott a bozóton a távolabbi oszlophoz, aztán meg át keresztbe a következőhöz. Kira biccentett, lenyűgözte a taktikája. Így a lázadó felderítő nem kerül annyira közel az én pilléremhez, vagyis kevésbé valószínű, hogy benéz mögé. Samm mereven, szinte fájdalmasan mozgott, és Kira megint arra gondolt, hogy megsebesülhetett a leugrásnál. De nem, már odafent is furcsán viselkedett. Mi folyik itt?

– Állj! – Kira döbbenten hallotta, hogy a hang egy nőé.

Mozdulatlanná merevedett, remélte, hogy a terve beválik, és a Részleges nem veszi észre. Samm is megtorpant, négykézláb, a híd alatti ritkás gazok között. Nem szólalt meg. Kira lépteket hallott oldalt, aztán visszatartotta a lélegzetét, miközben a Részleges elhaladt mellette, egyenesen Samm felé tartva. Közelebbről nézve egyértelműen nőnemű volt, a dereka keskeny, a csípője és a melle gömbölyűbb, szénfekete haja a gázálarc pántja mögött kontyba volt fogva. A szeme határozottan ferde volt, mintha kínai lenne, amit Kira egyáltalán nem értett – az Elszigetelési Háborúban a kínaiak voltak az ellenségek. Miért állítottak elő olyan Részlegest, akit a többi katona ellenségnek nézhet? A nő fenyegetően Samm hátára fogta a puskáját, a csövön egy hangtompító fekete hengere díszelgett. Kira felismerte, hogy orvlövész fegyver.

A nő pár méterre állt meg, Kira talán két jó nagy lépéssel odasprintelhet, és akkor nem lesz ideje reagálni. Kira bólintott maga elé, felkészült a támadásra. Az iskolában tanult valamennyi közelharcot, de nem sokat – a Védelmi Hálózat azon a véleményen volt, hogy ha egy Részleges közel kerül hozzád, már eleve ráfaragtál, hisz sokkal erősebbek. Kira remélte, hogy ez nem igaz, és lábujjhegyre állt.

– Ne mondj semmit – szólalt meg Samm. A hangja erőltetett volt, mintha teljesen összeszorított fogakkal próbálna megszólalni. – Ne beszélj. – Kezét az arcához emelte, elfedte vele a száját és az orrát.

Kira gondosan előkészült, megfeszítette az izmait, hogy lerohanja a nőt.

A háta alsó felénél kell elkapni. Mélyen, keményen. Leszorítani a karját. A koponya tövénél lesújtani, hogy kiverjem belőle a...

– Samm – mondta a nő.

Kira megdermedt.

Tudja a nevét? Ez is része a kapcsolásnak? Vagy ő is a szakaszához tartozik?

– Ne beszélj! – mordulta Samm, de Kira gondolatai már repkedtek, összefüggések csatlakoztak az elméjében. Ha ez a lány ismeri Sammet, akkor ugyanannak a frakciónak a tagja, vagyis a közelben lévő katonák Samm saját társai. Samm saját tisztjei. Mondta, hogy a kapcsolást a szolgálati sorrend betartására is alkalmazták: érzékelték Samm jelenlétét, és azt parancsolták neki, hogy válaszoljon. Ezért mozgott annyira mereven, minden erejét meg kellett feszítenie, hogy ellen tudjon állni.

De miért rejtőzik a sajátjai elől?

– Mondj már valamit, Samm. – A nő előbbre lépett, miközben a puskáját továbbra is a fiú hátára fogta. – Azt hittük, hogy foglyul ejtettek.

Samm lehajtotta a fejét, majdnem összeesett a porban. Ezt már nem bírja sokáig, gondolta Kira. Indulás! Előrevetette magát kitárt karokkal, leszorított vállal, hogy a háta aljánál kapja el a Részlegest.

És akkor a Részleges megperdült.

Kira már annyira közel volt, hogy a hosszú puskának lőfegyverként nem vehette hasznát az ellenfele. Helyette dorongként csapott le vele, keményen eltalálta oldalról Kira arcát, amikor az éppen elkapta a derekát, és ledöntötte a lábáról. A földre zuhanva mindkét lány fájdalmasan zihált, de a másik szedte össze magát hamarabb. Eldobta a fegyverét, jéghideg hatékonysággal birkózott Kirával, egyik karját a háta mögé csavarta, miközben térddel gyomron rúgta. Kira vadul küzdött, megkarmolta a Részleges arcát és nyakát, és majdnem kiszabadult a fogásból, annyira sikerült kifordulnia, hogy ne fektesse két vállra. Hirtelen egy kés hideg fémes élét érezte a torkán, és a nő higgadtan beszélt hozzá, egyenesen a fülébe.

– Ne mozdulj.

Kira megdermedt, nem tehetett semmit. Talán ha lett volna még két másodperce... de a Részleges valahogy tudta, hogy ott van.

– Engedd el, Heron, velem van – mondta Samm.

– Nem kapcsol.

– Mert ember.

Heron hangján meglepetés érződött, de nem lazított a szorításán.

– Elfogtál egyet? Sikerrel járt a küldetésed? Hol van a csapatod többi tagja?

Elfogtál egyet? Kira lazított a szorításán Heron nyakán, és ráüvöltött mindkét Részlegesre.

– Mi a fene folyik itt?

– Meghaltak – válaszolt Samm Heronnak, és közelebb lépett hozzá –, de nem az a helyzet, amit gondolsz. Elengedheted, nem jelent számunkra veszélyt. A mi oldalunkon áll.

Kira nem hitt a fülének.

– Mindvégig ezt tervezte? Az egész csak egy trükk volt, hogy idecsaljon engem?

– Ennél bonyolultabb a dolog – vágta rá Samm gyorsan. Most már előtte állt, letépte a maszkját. – A francba, Heron, engedd el, önszántából jött!

– Tehát akkor nem is volt békeajánlat? – kérdezte Kira követelőző hangon. Érezte, hogy felhevül, a szemébe könnyek tolulnak, szégyent és dühöt érzett, amiért megbízott ebben a lényben. – Sem fegyverszünet?

Heron elmosolyodott.

– Fegyverszünet? Gratulálok, Samm, szép jövő áll előtted titkos ügynökként.

Kira a szeme sarkából látott egy villanást, ahogy ráesett a fény egy hipodermikus injekciós tűre. Felkiáltott, de már érezte is a szúrást a nyakán. A hatás szinte azonnali volt. A szemhéjának a súlya elviselhetetlenné vált, az elméje összezavarodott, elborult. A világ sötét kásává vált, és Kirának már csak egy gondolatra volt ideje, mielőtt eszméletét vesztette.

Megfogok halni.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Csip. Pssssss.

Csip. Pssssss.

Kira nehéz volt. Mielőtt bármi mást észlelt volna, a saját súlyát érezte, a teste túl gyenge ahhoz, hogy az izmai megmozduljanak. Fekvő helyzetben volt.

Csip. Pssssss.

Ritmusos, halk zaj hallatszott a fejéhez közel. Közel? Igen, ebben biztos volt. Akármi is legyen az a zaj, közel van. Megpróbálta elfordítani a fejét, de a nyaka nem volt hajlandó engedelmeskedni. Megpróbálta felnyitni a szemét, de a szemhéja mintha ólomból lett volna.

Csip. Pssssss.

Egy másik zaj is hallatszott, amolyan fehér zörejféleséget érzékelt a háttérben. Megpróbált fókuszálni, kiszűrni, megérteni. Beszédhangok. Halk morajlás.

– ...az alany....

– ... égési seb...

– ...pozitív vizsgálati eredmény...

Őróla beszéltek. De hol lehet most?

Csip. Pssssss.

Kórházban. Eszébe jutott, hogy egy híd alatt volt. Samm elárulta, az a lány, Heron beinjekciózott neki valamit. Meggyógyítják? Vagy tanulmányozzák?

– ...teljesen normális, kivéve...

– ...készen állunk...

– ...az első bemetszés...

Kira emberfeletti erőfeszítéssel megmozdította a kezét, a tíz tonnányinak érzékelt húst és csontot tíz centire emelte az asztal felett. A hangok elhallgattak. A keze beleütközött valamibe, egy bőrszíjba. Érezte, hogy a másik kezén is van. Lekötözték.

– Megmozdult. Nem szedálták?

Kira felnyitotta az egyik szemét, majd hunyorogva be is csukta a brutálisan élénk fény miatt. Zörgést hallott, majd egy fülsértő, fémes csattanást.

– Vegye már ki azt az arcából, ébredezik! – Ez Samm hangja volt.

Kira kinyitotta a száját, és hirtelen érzett egy műanyag csövet a nyelve mellett, egészen a torkáig. Fuldokolni és köhögni kezdett, próbált nem öklendezni, és a cső hosszú, nyirkos kígyóként kicsúszott a szájából. Megint köhögött, nyelt egyet, és egészen picit kinyitotta az egyik szemét.

Samm ott állt mellette.

– Rohadt szemétláda! – köhögte Kira.

– Kezdenünk kell – szólt egy hang.

– Ne! Ébren van! – mondta Samm.

– Akkor megint elaltatjuk. Most nagyobb dózist kap.

– Rohadt... – megint köhögött – rohadék.

Most már jobban látott, a szeme kezdett alkalmazkodni a fényhez. Körülötte kórházi köpenyt és orvosi maszkot viselő nők álltak. Valami műtőfélében voltak, de olyanban, amilyet Kira még nem látott.

Fémkarok lógtak le a plafonról, mint egy óriási rovar csápjai, szikék, fecskendők és tucatnyi más eszköz alig pár centire lebegtek Kira arcától. A falak tompított, többszínű fényben csillogtak – számítógépes képernyők. Igen, a falak számítógépes képernyők voltak, tele mozgó grafikonokkal és táblázatokkal, futó számsorokkal. Kira látta a saját szívverését, a mellkasa emelkedésével tökéletes összhangban ugráló vékony vonalat, a testhőmérsékletét, a véroxigén-szintjét, a magasságát és a testsúlyát, három tizedesnyi pontosságban. Ismét elfordította a fejét, és meglátta a saját, tisztán fénylő arcát, fején egy műanyag sapkával. Lecsupaszított teste a lapos fémasztalhoz volt szíjazva. A szeme tágra nyílt a rettegéstől. Zihált, mire a kép is zihálni kezdett vele együtt, a falnagyságú arca riadt vicsorításba torzult, egy kamera élő adásban közvetítette utolsó perceit, valóságos horrorfilmként töltve meg a termet. Pánikba esett, a légzése felgyorsult, a szíve veszettül vert, a grafikonok vadul ugráltak, félméteres vonalak cikáztak a falon.

– Sajnálom – mondta Samm. – Próbáltam elmagyarázni nekik, hogy önként jött...

– Nem az volt a feladata, hogy önkéntest hozzon magával – mondta egy szigorú hang. Egy nő lépett elő. Kék maszkja eltakarta az arcát, de a szeme színe olyan volt, mint valami fényesre csiszolt fém, hideg, érzéketlen. – Sikerrel járt, miközben a teljes osztaga kudarcot vallott. Ne tegye kockára az elismerését azzal, hogy most beavatkozik.

Samm ismét Kira felé fordult.

– Megkértek, hogy legyek itt, és beszéljek magával, így van itt valaki, akiben megbízik...

– Nem bízom meg magában! – ordította Kira. Szavai nyersen és érdesen visszhangoztak a műtőben. – Segítettem magának! Megmentettem az életét! Elhittem mindent, amit mondott! Minden egyes szavát a közös túléléséről vagy a közös kihalásról... mindez hazugság volt?

– Igazat mondtam! Amikor a kontinensre értünk, megpróbáltam távol tartani tőlük, amíg el tudom magyarázni... hogy segíteni jött.

– Akkor eresszenek el! – zokogta Kira. Az arc a falon együtt zokogott vele, mintegy kigúnyolva a kétségbeesését. Próbálta mozgatni a lábát, küszködött a béklyóival, húzogatta a karját, hiábavalóan próbálta eltakarni a mellét és az ágyékát. Kiszolgáltatottnak, sebezhetőnek és tehetetlennek érezte magát. – Szabadítson ki innen!

– Én... – Samm arca megmerevedett, ugyanaz a koncentráló kifejezés ült ki rá, mint már korábban. Kira szinte látta, ahogy küzd a teste, miközben a kapcsolás fogva tartja, és rákényszeríti, hogy engedelmeskedjen elöljárói utasításának. – Nem tehetem. – Kifújta a levegőt, a feszültség oldódott, az izmai ellazultak. – Nem tehetem – ismételte. – Engedelmeskedem a parancsnak. – Az arckifejezése elkomorult.

– Nagyon helyes – mondta a nő. Előrelépett, az egyik fémkar vele együtt lendült, és Kira arcába világított, amitől ismét elvakult. – Samm azt állítja, hogy önként jött.

– Igen. Segíteni jöttem maguknak.

– És azt hiszi, hogy a maguk ósdi technológiája bármilyen értéket is képviselhet a számunkra? Maguk alig értik a saját genetikai felépítésüket, nemhogy a miénket.

– Most már nem érdekes. Minden hazugság volt.

– Egy része igen – ismerte el a nő –, egy része nem. Meglep, hogy Samm beszélt magának az átkunkról, a „lejárati időnkről”, de ez legalább igaz. Ezért van most itt.

– Orvos vagyok – mondta Kira. – Kifejezetten patológiával és szaporodással foglalkozom, próbálok találni egy gyógymódot az RM-re. Ezt a tudást fel tudom használni a maguk segítségére is.

– Az embereken végzett tanulmányai értéktelenek. Biztosíthatom, hogy a mi szükségleteink egészen más területre vonatkoznak.

– Sammet is tanulmányoztam, de nem így. – Hirtelen elhallgatott, belegondolva, mennyire hasonlíthattak erre Samm élményei. – A népem nem bánt jól vele – folytatta lassan –, és én ezt őszintén sajnálom, de én segítettem rajta. Nem invazív módon vizsgáltam. Emberhez méltó módon.

A nő gúnyosan nézett rá.

– Emberhez méltó? Már a kifejezés is sértő.

– Rendelkeznek egy genetikai hiányossággal, amivel mi nem. Immúnisak az RM-re, miközben a kisbabáink nem. – Könyörgőre fogta a hangját. – Szükségünk van egymásra.

– Amikor a Részlegesek és az emberek legutóbb megpróbáltak összedolgozni, nem sült el valami jól a dolog – zárta le a beszélgetést a nő. – Azt hiszem, inkább egyedül vágunk bele.

Egy másik fémkar is előrelendült, a hegyén megcsillant egy hipodermikus tű. Kira tiltakozni próbált, de a tű úgy csapott le rá, mint egy skorpió farka.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

A tű belefúródott Kira mellkasába, az éles döfést szinte azonnal eltompította a helyi érzéstelenítő bénítóan terjedő hatása.

– Nem altathatnak el már megint! – követelőzött Kira. Próbált erősebbnek mutatkozni, mint amilyennek érezte magát. Az acéltekintetű orvos a fejét rázta.

– Nem altatjuk el, kislány, csak előkészítjük ehhez. – Fehér kesztyűs kezével felemelt egy fecskendőt, amely sokkal nagyobb volt a másiknál, a tű közel tízcentis. Kira megborzongott a látványától, igyekezett eltávolodni tőle, amennyire csak a béklyói engedték. – Ne aggódjon – az orvos hangjában nyoma sem volt az együttérzésnek –, ez egy kiváló érzéstelenítő, semmit sem fog érezni. Fontos, hogy eszméleténél legyen ennél a vizsgálatnál, és meg tudjuk figyelni a reakcióit. Eredetileg várni akartunk, és egy másik kísérletet végeztünk volna el, de ha már egyszer korábban magához tért, akár hozzá is láthatunk. – Az orvos elfordult, a pókszerű orvosi robot egy másik karja lefelé lendült, megszúrta Kira combját, és egy tiszta üvegfecskendővel vett tőle egy fiolányi vért.

Kira szíve hevesen vert.

– Mi volt ez?

Az orvos közömbösen válaszolt a válla felett, miközben az egyik fali képernyőt tanulmányozta.

– Mivel némileg ellenállónak bizonyult az altatókkal szemben, megvizsgáljuk a vérét, és előállítunk egy személyre szabott keveréket. Most szükségünk van arra, hogy ébren legyen, de senkinek sem lenne jó, ha a következő vizsgálat alatt magához térne.

Kira küzdött a könnyeivel, irracionálisan ragaszkodott hozzá, hogy ezek a szörnyetegek ne lássák sírni. A megpróbáltatásaim erősebbé tesznek. Mozgást vett észre a szeme sarkából, és megrezzent, amikor hirtelen egy szétfolyó alakzat elfedte előle a fényt. Elfojtott egy kiáltást, de az árnyék tovább mozdult az arcáról, és a testére tevődött át. Samm volt az, lefedte a testét egy takaróval.

– Az injekciónál hozzá kell férnünk a mellkasához! – csattant fel az orvos.

– Akkor majd elmozdíthatja – mondta Samm. – Ha már ébren van, legalább egy kis méltóságot nyújtsanak neki.

Az orvos egy pillanatig hallgatott, összeszűkített szemmel vizsgálta Sammet, majd biccentett.

– Rendben.

Samm közel hajolt Kira arcához.

– Megpróbáltam elérni a századosomat rádión, de dr. Morgan kívül esik a szolgálati rendszeren, a Tröszt speciális megbízását teljesíti. Nehéz lesz megállítani.

– Menjen a pokolba! – mordult rá Kira.

Samm maga elé nézett, kerülte Kira tekintetét, és csendben eltávolodott.

Kira hallotta, hogy a többi orvos halkan tanácskozik, miközben ujjaikkal az egyik fali képernyőt manipulálják.

– ...más alanyok... feromon... RM...

Kira a fülét hegyezte, minden energiáját arra koncentrálta, hogy pontosan hallja, mit mondanak az orvosok. Az útjában álltak, így nem látta a képet, amelyet néztek, de rájuk fókuszálva világosabbá váltak a szavaik.

– ...akkor beadjuk neki, és meglátjuk, hogy reagál. Azt kell megtudnunk, hogy mennyi idő alatt szívódik fel a részecske, milyen területet ér el, és bekövetkezik-e bármilyen mértékű üszkösödés.

Ez az, amit most kotyvasztottak ki, gondolta Kira. De mit akarnak ezek belém injekciózni?

Dr. Morgan felemelte a nagy fecskendőt, és Kira felé fordult. A többiek is vele tartottak, szétszóródtak az asztal körül. Az orvosi pók felvette a megfelelő pozíciót, fogók, csipeszek, lámpák és szikék forogtak felette fémes rémálomként. Ahogy az orvosok elléptek a fali képernyőtől, Kira meglátta, hogy mit nézegettek – azonnal felismerte a képeket a Sammen végzett saját vizsgálataiból. Felnagyítva látszott a Ragadozó, az RM-nek az újszülöttek vérében jelentkező fázisa, és mellette a Leselkedő, amelyet Sammben talált, és amely oly nagy mértékben egyezett a Ragadozó szerkezetével.

Dr. Morgan felhúzta a takarót, amivel szabaddá tette Kira mellkasának a felső részét.

– Okunk van hinni, hogy ettől nagyon hamar nagyon rosszul fogja érezni magát. – Kira szíve fölé helyezte a fecskendőt. – Természetesen követni fogjuk az életjeleit, de el kell mondania minden mást, amit tapasztal, legyen az ízületi fájdalom, légszomj, látás-vagy hallászavar. Mindazokat az érzékszervi részleteket, amelyeket a műszereink nem tudnak észlelni vagy értelmezni.

– Belém injekciózzák a Leselkedőt – állapította meg Kira. Érezte, hogy a teste máris pánikol, és minden erejével igyekezett egyenletesen és nyugodtan lélegezni. – Azt a részecskét, amit a maguk szervezete állít elő, az RM semleges változatát. Milyen hatást várnak tőle?

– Az RM változatát? Mondtam, hogy a maga tudása használhatatlan a számunkra. – Belenyomta a tűt Kira mellkasába.

A lány érezte, ahogy becsúszik, érezte a fájdalmat, a nyomást, és a behatolás okozta borzalmat. Nem hat az érzéstelenítő! Dr. Morgan lenyomta a tolószerkezetet. Kira zihálni kezdett a mellkasában keletkező tűztől, amely közvetlenül a szívébe hatolt, és onnan át a teste többi részébe. Pillanatok alatt megtöltötte. Elakadt a lélegzete, az ujjai akaratlanul megragadták a műtőasztal szélét, bármit, ami szilárd, ami kézzel fogható. A befecskendezés a végtelenségig tartott, és amikor dr. Morgan végre visszahúzta a tűt, Kira nyöszörögni kezdett, elképzelte, ahogy még mindig átjárja a folyadék.

– Egyelőre semmi reakció – mondta az egyik maszkos orvos, a szemét a falra szegezve. Egy másik nő lámpával belevilágított Kira szemébe, egyik kezével a pupilla tágulását, a másikkal a pulzusát ellenőrizte. – Minden normális.

– Nem tudjuk, milyen gyorsan hat – mondta dr. Morgan, miközben közelről figyelte Kirát. – A Részleges Háború óta nem végeztünk kísérletet emberen.

Kira mélyeket lélegzett, igyekezett összeszedni magát az injekció okozta behatolás után. A részecske még mindig lassan forgott az egyik képernyőn. Meg fogok halni? Azt mondta, a Leselkedő nem az RM egy új verziója... hát akkor micsoda? És mit várnak ettől?

Eszébe jutottak az elkapott suttogásfoszlányok, és újra a falon látható képekre nézett: a vírusra és a Leselkedőre, amely annyira hasonlított rá, és mégis annyira más volt, mint egy vírus. Ezen mindig is értetlenkedett, a saját hiányos információi alapján, de itt, a Részlegeseknél most már többet tudott. Hallotta, hogy beszélnek róla.

– Feromonnak nevezte – szólalt meg Kira.

Dr. Morgan meglepődötten nézett rá. Követte a tekintetét a falon, majd ismét ránézett.

– Ismeri ezt a részecskét?

– Azt hittük, az RM egy újabb fázisa, mert annyira hasonlított a másikra, de maga azt mondta, hogy feromon. Ezért állítja elő Samm szervezete. Része a kapcsolási adataiknak.

Dr. Morgan a terem túloldalára pillantott, oda, ahová Kira nem látott el, és a lány meg tudta állapítani a szeméből, hogy az orvos a homlokát ráncolja. Visszanézett Kirára.

– Az ismeretei kiterjedtebbek, mint gondoltam. Bevallom, hogy amikor maga, emberként azt mondta, hogy orvos, nem igazán vettem komolyan.

Kira elfojtott egy öklendezési hullámot, még mindig reszketett a fájdalmas injekció hatásától. Ismét összeszedte magát, és dr. Morganre nézett.

– Mi a funkciója?

– Épp ezt próbáljuk megállapítani.

– Része a kapcsolásnak? – kérdezte Kira. – Lehet, hogy az RM vírus egyszerűen csak a maguk képességeinek egy mellékhatása?

– Az elmúlt tizenkét év alatt katalogizáltam a Részlegesek által előállított valamennyi feromont – mondta dr. Morgan. – Izoláltam valamennyi részecskét, kiderítettem, hogy melyik szerv állítja elő, és milyen ingerek váltják ki az előállítását, meghatároztam a pontos rendeltetését és funkcióját. Mindegyiknek. – A falon látható kép felé biccentett. – Kivéve ennek az egynek.

Kira a fejét rázta.

– Miért lenne egy rendeltetés nélküli feromonjuk? Mindent céltudatosan építettek bele magukba.

– Ó, biztosan van rendeltetése. A ParaGennél mindennek van célja, ahogyan mondja. Az egyik cél a halál idejének az előzetes rögzítése, és azt gyanítjuk, hogy ennek a feromonnak valahogy ehhez lehet köze. Bizonyos reakciók tanulmányozásával talán képesek lehetünk felvenni ellene a küzdelmet. – A háta mögötti képek felé intett. – Ahogy láthatja a fali képernyőn, a feromon nem vált ki reakciót a többi Részlegesből, és az emberekből sem. Az RM-mel lép reakcióba.

Kira hirtelen új megvilágításban látta a két képet: nem egymásnak a variánsaiként, hanem kombinációként. A Ragadozó nem egyszerűen csak úgy nézett ki, mint a Részleges feromon, hanem megegyezett azzal, köré tekerődve a levegőben terjedő RM Spórával. Így vált Ragadozóvá a Spóra – nem a vérrel történő kapcsolat révén, hanem a feromonnal kapcsolatba kerülve. Ha vérrel kerül kapcsolatba, a Spóra Pacává alakult át. Kira elméjében megjelent az újszülött csecsemő vérének a képe, a furcsa Ragadozó vírus őrült szaporodása, miközben nem okozott semmilyen kárt a sejtekben. Ott volt Samm, négy napon át lélegezte ki a Leselkedőt a levegőbe. Az meg bejutott a mintába, hozzátapadt a Spórához, és semlegesítette a vírust.

Ez volt az RM titka. Ez volt a gyógymód. Egy apró részecske a legnagyobb ellenségük szervezetében.

– Amikor az emberek elhullottak, elkezdtük kutatni a Részlegesek sterilitását, hátha változtatni tudnánk rajta. – Dr. Morgan látszólag nem vett tudomást Kira döbbenetéről, vagy egy tanulatlan egyén csodálkozásának tudta be. Kira igyekezett elrejteni az érzelmeit, miközben az orvos beszélt. Hirtelen rémületet érzett attól a gondolattól, hogy ez a hideg, számító nő egy ilyen titok birtokosa legyen. Dr. Morganen nem látszott, hogy bármennyire is törődne Kira reakciójával. Odasétált a falhoz, megérintette a képernyőt, és előhívott egy sor más állományt, más arcokat, más emberi lányokat, akik ugyanolyan sápadtak voltak, mint Kira, ugyanolyan tágra tárták a szemüket, és ugyanehhez az asztalhoz kötözve ugyanezeket a kísérleteket szenvedték el. – Szükségünk volt egy nem steril kontrollcsoportra a kísérleteinkhez, így jutottunk el természetesen az emberek tanulmányozásához. Csak az utolsó lány halála után vettük észre a kapcsolatot a saját feromonunk és az RM között: valahogy a vírus magába szívja a feromont, de nem tudjuk, hogyan és miért. Idővel aztán... más gondok kötöttek le minket, de amikor felszínre került a lejárati idő problémája, felismertük a kutatások folytatásának szükségességét. – Visszafordult Kira felé, a keze unottan játszadozott az üres fecskendővel. – És akkor most itt van maga.

Kira biccentett. Majdnem kibuggyant belőle a titok. Igyekezett nem elárulni magát. Ki kell jutnom inneni Haza kell mennem! Meg tudom menteni Madison kisbabáját! Meg tudom menteni mindet!

– Még mindig nincs változás – mondta egy másik orvos, aki a monitoron követte Kira életjeleit. – Ha be is következett valamiféle reakció, nincs semmilyen mérhető hatása.

– Nem következik be – szólalt meg egy harmadik orvosnő, egészen más hanghordozással. – És nem is fog. – Mindenki a nő felé fordult, még Kira is. Az orvos megérintett egy táblaképet, mire az megtöltötte az egész falat, és mozaikszavak és rövidítések listáit sorolta, amelyekről Kira azonnal felismerte, hogy egy vérképről van szó. – Nincs vírus a vérében.

– Ez lehetetlen! Még a tünetekre immúnis emberek is magukban hordozzák a vírust!

– Igaza van. – Az orvos hatásszünetet tartott. – Benne van a kódolás.

Mindenki elnémult a teremben. Kira észlelte a döbbenetet az orvosok arcán. A háta mögötti térből hallotta Samm zavarodott hangját.

– Micsoda?

– Hadd nézzem meg. – Dr. Morgan átsietett a termen az óriás képernyőhöz. Szélsebesen nyomogatta, táblázatokat rángatott elő a falon, nagyítgatta és kicsinyítgette a képeket. Megállt egy DNS-fonalnál, nem egy mikroszkopikus képnél, hanem egy grafikus ábrázolásnál, és olyan intenzíven bámulta, mintha lyukat akarna égetni a burkolatba. – Ki végezte el ezt a vizsgálatot?

– A számítógép, automatikusan – válaszolta a másik orvos. – Teljes vérképelemzést kértünk, és ez is része a csomagnak.

– Nem kapcsol – mondta Samm.

Kira szíve majdnem kiugrott a helyéről, ahogy kezdtek megvilágosodni a hallottak következményei.

– Miről beszélnek itt maguk? – kérdezte. Próbált erősnek mutatkozni, de a hangja elcsuklott.

Dr. Morgan szembefordult vele, letépte a maszkját, és lávakőként forrongva tornyosult Kira ágya felett.

– Ki küldte ide?

– Tessék?

Morgan ismét ráüvöltött.

– Ki küldte? – Kira nem válaszolt, mire dr. Morgan áthajította a termen az üres fecskendőt, amely a DNS képénél tört darabokra. – Ki próbál most beépülni a terveimbe? Cronus? Prometheus? Mit terveznek? Vagy nem is engem akarnak elkapni... – Elfordult, vad tekintettel. – Talán valami mást terveznek, és most, hogy ebbe belebotlottam, fel tudom használni ellenük!

– Fogalmam sincs, hogy miről beszél! – tiltakozott Kira.

– Az emberekkel volt, amíg Samm ide nem hozta. – Dr. Morgan szinte rádőlt Kirára, tágra nyílt szemekkel, vicsorogva. – Mondja el, hogy mit csinált ott! Mi volt a küldetése?

– Fogalmam sincs, hogy miről beszél!

– Maga egy Részleges! – üvöltötte dr. Morgan. – Ott áll tisztán a falon! Nincs RM a véráramában, bionaniták tisztítják ki az altatóinkat a véréből, bele vannak kódolva a ParaGen kurva termékcímkéi a kurva DNS-ébe! Maga Részleges. – Hirtelen elhallgatott, Kirára bámult. A mögötte lévő képernyőn Kira a saját megdöbbent és zavarodott arcát látta. Az orvos arckifejezése apránként dühből csodálkozásra váltott, és a hangja suttogássá halkult. – De maga ezt nem tudta, ugye?

Kira kinyitotta a száját, de nem jöttek ki rajta a szavak. Tiltakozások, rádöbbenések és kérdések özöne futott át vadul az agyán, keresztezték, megállították, újraindították és kiütötték egymást, míg aztán az elméjében nem maradt más, mint a rettenetes félelem fehér zaja. Hangos dörrenést hallott, látta, hogy dr. Morgan a zűrzavarban kiabált, majd hallott egy újabb dörrenést, és Samm hangja áthatolt a káoszon.

– Robbanások! Megtámadtak!

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Dr. Morgan felkapta a fejét. A csukott ajtón túlról kiáltások és lövések visszhangoztak. A doktorok kapkodni kezdtek, az orvosi pók felemelkedett, a kések és az egyéb életveszélyes eszközök kattanva-pörögve ugrottak a helyükre. Samm az ajtóhoz rohant, biztonságosan bezárta, majd hátralépett.

– Kiráért jöttek! – mondta.

– Hát persze, hogy érte jöttek – csattant fel dr. Morgan. – De kik? Melyik frakció?

– Ki kell jutnunk innen – mondta egy másik orvos.

– Nincs fegyverünk – ingatta a fejét Samm. – Nem vagyunk támadásra felkészülve. A legjobb terv idebent maradni, és remélni, hogy a többi katona visszaveri.

– Ez a terem nem zár hermetikusan – intett az egyik orvos a fejével az ajtó felé. – Aki elmegy mellette, mind ránk kapcsol.

– Rólunk tudhatják, hogy itt vagyunk – jegyezte meg dr. Morgan –, de róla nem. Ezzel értékes időt nyerhetünk.

– De ez teljesen érthetetlen – mondta Samm. – Hogy lehet Kira Részleges, ha nem kapcsol?

– Csak a katonai típusok kapcsolnak – jelentette ki dr. Morgan. – Legalábbis úgy, mint régen. Ez részét képezte a harci felhasználású csomagnak. De a ParaGen előállított más Részlegeseket is, más célra.

Kira a fejét rázta, alig fogta fel, amit a többiek mondtak. Nem vagyok Részleges. Ahogy máskor is, ha problémával találta szemben magát, az elméje mintha kettészakadt volna: az egyik oldalon a tudós állt, és végigvette az okokat, amelyek miatt nem lehet Részleges. Én öregszem, ők nem. Én nem kapcsolok, ők igen. Nincs olyan erőm vagy reflexeim, mint nekik, és egészen biztosan nem gyógyulok olyan csodálatos sebességgel, mint ők. Ám itt már meg kellett állnia, hirtelen elbizonytalanodott. A lábam természetellenes gyorsasággal gyógyult meg az égés után, nem jelentkeztek a regeneráló doboz használata következtében várható mellékhatások.

Megint megrázta a fejét. Ami még lényegesebb, nem emlékszem arra, hogy Részleges lennék – emberi otthonban nőttem fel, ember az apám. Éveken át jártam iskolába East Meadow-ban. Sosem vették fel velem a kapcsolatot Részlegesek, még csak meg sem kerestek. Ez semmiképp sem áll össze.

Ám már az élete elemzése közben végig jelen volt a másik énje, az érzelmi oldal, a sötétben pityergő elveszett gyerek: ez azt jelenti, hogy nem is volt soha anyukám?

A harci zaj egyre közeledett.

– Ez nevetséges! – mondta az egyik orvos. – Miért ágyaznának be egy Részleges ügynököt az emberek közé? Aki még azt sem tudja, hogy kicsoda? Milyen oka létezhet ennek?

– Talán véletlen baleset volt – vélte egy másik. – Talán elveszett a kavarodásban, csatlakozott a menekültekhez, és a végén a szigeten találta magát úgy, hogy azt sem tudta, mit keres ott.

– A ParaGennél mindennek volt célja – ismételte dr. Morgan. – Mindennek. Ez a lány nem véletlen baleset műve. – Felnézett. – Ha ki tudjuk deríteni, hogy mit kellene tennie, felhasználhatjuk ellenük.

A terem megrázkódott az ajtónak eresztett lövés hangjától. A doktorok felkiáltottak és hátraugrottak, csak Samm és dr. Morgan maradt a helyén, mint a cövek.

– Itt vannak – pánikolt az egyik orvos. – Mit csináljunk?

– Szedjenek le innen! – kiabálta Kira. Még mindig egy asztalhoz volt kötözve, és nemsokára egy harcmező közepén találhatja magát. – Vegyék le rólam a szíjakat!

– A pók mögé! – sziszegte egy másik orvos, és átsietett a terem túlsó végébe.

A többiek követték a terem szélére húzódva, miközben gyanakodva méregették az éles és szúrós karokat.

– Nincs senki a folyosón – mondta Samm értetlenkedve.

– De igen – jelentette ki dr. Morgan. – Emberek.

Egy újabb lövés rázta meg az ajtót, és lerobbantotta a zsanérjairól. Az ajtónyílásban megjelent Marcus, kezében puskával. Kira felkiáltott.

– Vigyázz! – Ugyanabban a pillanatban az orvosi pók egy félelmetes sebészpengével vágott Marcus nyaka felé.

Marcusnak sikerült elhajolni a penge elől, majd felemelte a fegyverét, és közvetlen közelről beleeresztett egy golyót a pókba. Kira felsikoltott, érezte a lőpor forróságát és a sérült robotból aláhulló repeszeket. A lövés hangjától majdnem megsüketült.

– Itt van! – kiáltotta Marcus hátrafelé a válla felett, majd visszafordult, és biccentett. – Szia, Kira!

Xochi lépett be Marcus mögött, lekuporodott, és két félautomata fegyvert szegezett a sarokban álló orvosokra.

– Most töltöttem újra – mondta –, úgyhogy csak bátran mozduljanak, ha mernek.

– Kapja el őket! – üvöltötte dr. Morgan, de Samm dermedten állt.

Utolsóként Jayden érkezett, elhajolt a pók újabb szikéje elől, és lekuporodott az ajtónyílásban. Marcus megint rálőtt a pókra és megbénította, majd Kirához szaladt, és elkezdte lefejteni róla a szíjakat.

– Nem könnyű téged megtalálni – mondta Marcus erőltetett mosollyal.

– A nyomunkban vannak! – kiáltotta Jayden. – Ne vesztegessük az időt semmi feleslegessel!

– Lelőhetem az orvosokat? – kérdezte Xochi, a pisztolyait fel-alá mozgatva előttük.

Jayden a folyosó felé lőtt.

– És már itt is vannak. Nem véletlen mondtam, hogy siessünk! Beszorultunk!

– Samm, fogja el őket! – utasította dr. Morgan, de Samm még mindig nem mozdult, a teste megfeszült, az arca megdermedt valami intenzív, láthatatlan erőfeszítéstől.

– Hogy jutottatok el ide? – kérdezte Kira.

Marcus kiszabadította az egyik karját, mire a lány azonnal hozzálátott a másikhoz, miközben Marcus a lábával foglalkozott.

– Láttuk, hogy elfognak – mondta Marcus, gyilkos tekintetet vetve Sammre. – Követtünk idáig, nem volt ötletünk, és aztán egy másik Részleges csapat megtámadta a kórházat. Amikor a külső védelmi vonal elesett, mi csak egyszerűen... beosontunk hátul.

– Hallottuk őket beszélgetni – mondta Xochi. – Samm hazudott: a D Szakasz nem csinál semmi mást, csak ilyen őrült kísérleteket, embereken és Részlegeseken egyaránt. A másik csoport valami Trösztnek a követője.

– Mi vagyunk a Tröszt követői – mondta az egyik orvos.

Kira egy pillantást vetett dr. Morganre, de a jéghideg nő néma maradt, az arca nem árult el semmit.

Marcus végzett Kira lábával, mire Kirának sikerült kiszabadítania a másik kezét. A melléhez szorította a takarót, és felült. Jayden ismét lőtt egyet a folyosó felé.

– Van menekülési tervetek? – kérdezte Kira.

– Őszintén szólva már az is megdöbbent, hogy idáig eljutottunk – válaszolta Marcus. – Te jól vagy? – A lány csupasz vállára nézve összeráncolta a homlokát. – Jól...

– Igen. – Kira a ruháit kereste, de a teremben nem volt más, csak egy tálca fecskendőkkel és az összetört pók romjai. Intett az egyik orvosnak. – Maga! Adja ide a köpenyét!

– Közelednek! – kiáltotta Jayden.

Az orvos nem mozdult, de Xochi vészjósló mozdulata a pisztolyával rávette, hogy megszabaduljon az orvosi köpenyétől. Dr. Morgan dühösen kiáltott.

– A fenébe is, Samm, kapja el őket!

Samm keze lecsapott Marcus puskájára, amelyet az asztalra tett, amíg segített Kirának kiszabadulni. Kira káromkodott, az asztal túloldalára vetődött, távol Sammtől, de a Részleges katona csak állt, és nézett maga elé.

– Samm – szólította meg ismét dr. Morgan, és ekkor Samm hirtelen felemelte a puskát, és tüzet nyitott...

De nem Kirára vagy a barátaira, hanem Morganre. A nő elhajolt, meghökkentően fürgén, miközben a háta mögött a fali képernyő szikrázva ripityára tört. Xochi is lőni kezdett, de Morgan túl gyorsnak bizonyult. Minden sorozat a képernyőket találta el, miközben a többi orvos sikoltozott és a földre borult. Dr. Morgan eltáncolt a golyók elől, túl gyorsan haladt az ajtó felé. Samm átvetette magát a termen, lőtt, megint nem talált, harmadszorra pedig üresen csattant a fegyvere. Megfordította, üvöltve megragadta a csövét, és lesújtott vele Morgan tarkójára, amikor az éppen készült kiugrani a folyosóra. Az orvos a földre rogyott, Xochi pedig combon lőtte.

– És maradjon is ott!

– Túl erős volt – mondta Samm, miközben levette a lőszeres hevedert Marcus válláról. – Elnézést, hogy ilyen sokáig tartott. Hányan vannak odakint? – Becsúsztatott egy lövedéket a tárba, majd még egyet és még egyet, gyorsan és módszeresen.

Kira feltápászkodott, csodálkozva nézte Sammet. Tényleg a mi oldalunkon áll? Jayden gyanakodva megfordult, végigmérte, majd visszanézett a nyitott ajtóra.

– Csak négyen, annál a közeli fordulónál – mondta. – A többséget lekötik az ellenséges Részlegesek.

Samm gyorsan megvizsgálta a puskáját, ellenőrizte, hogy ki van biztosítva.

– Fedezzen!

Jayden tüzelt, amire kitisztult a folyosó, és Samm kivetődött mellette, szinte elmosódva, átgurult a túlsó falig, majd végigrohant az ellenség állásai felé. Jayden abbahagyta a tüzelést. A Részlegesek kidugták a fejüket, pont akkor, amikor Samm nekik ugrott, és lőni kezdett.

Kira átvette a doktornőtől az orvosi köpenyét, felhúzta, megkötötte hátul a derekánál. A biztonság kedvéért elvette az orvos maszkját és hajhálóját, és végül a cipőjét is.

Samm visszatért, az arca és a válla vérzett.

– A folyosó tiszta! Azt hiszem, kijuthatunk a terepjárókig, de most kell indulnunk.

– Már kezdem nagyon unni, hogy ebben a fickóban kell bíznunk – mondta Xochi.

– Velünk jön – jelentette ki Kira. Beszélnem kell vele valamiről, amiről senki mással nem beszélhetek. Hosszasan nézett rá, nem tudta, hogy mit jelent most ez az egész. Vajon valóban Részleges, vajon valóban ügynök, vajon valóban mindaz, amit állítanak róla?

– Mennünk kell – sürgette Marcus.

– Egyszerre csak egy dolgot – mondta Kira.

Felkapta az utolsó fecskendőt a sarokban álló tálcáról, benne a Részleges feromon mintájával.

Az RM ellenszerével.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Samm vezetett, mint egyetlen az öt közül, aki egyáltalán tudott. Marcus megvizsgálta Kira sebeit a hátsó ülésen: úgy látta, a Részlegesek csak pár injekciót adtak be neki, vettek tőle egy kis vért, és előkészítették egy műtétre, amit viszont nem hajtottak végre. A lábán az égés már majdnem teljesen begyógyult, de Kirának hirtelen furcsának és idegennek tűnt a saját, szinte sebhelymentes lábszára – nem annak a jele, hogy a regeneráló a szokásosnál jobb munkát végzett, hanem annak, hogy a teste messze a normális emberinél gyorsabban gyógyul. Mint Sammé.

Kira Sammre nézett, látta, hogy ő is hátranéz a visszapillantó tükörben. Egy pillanatra némán összeforrt a tekintetük. A többiek nem tudták, és sem Kira, sem Samm nem mondott semmit.

Valóban Részleges vagyok? Hogyhogy én erről nem tudtam? A Részlegesek gyorsan gyógyulnak, de ez volt az első komolyabb sérülésem, így eddig még sosem tapasztaltam meg a saját öngyógyító képességemet. Beteg sem voltam soha igazán – jelent ez valamit? Lázasan kutatott az agyában, hogy mi mást tud még róluk. A Részlegesek sterilek, de erről nem esett szó. A Részlegesek gyorsak, erősek és fürgék, de ez nem csak a katonákra igaz? Eszébe jutott dr. Morgan, ahogy őrülten üvöltözik titkos Részleges tervekről és valami frakciók közötti háborúról. Ha nem katona vagyok, akkor mi? Hány csoportjuk létezik, és mit akarnak? És miért bújtatna el bármelyikük is egy Részleges ügynököt emberi menekültek egy csoportjában?

– Olyan szótlan vagy – mondta Marcus.

– Bocsánat. Sok mindenen kellett gondolkodnom.

Ezúttal Marcus pillantott Sammre, némán tanulmányozta, elmerengett. Visszanézett Kirára, majd le a lábára.

– Úgy látom, kifejezetten jól vagy. Biztos, hogy nem csináltak veled semmi mást?

Kira úgy érezte, mintha rajtakapták volna valamin, klausztrofóbia fogta el az autó hátuljában, noha le voltak húzva az ablakok, és a szél vadul fújt be a kocsiba.

– Hogy érted ezt?

Xochi felvonta a szemöldökét.

– Anyaszült meztelenül találunk, egy asztalhoz kötözve. Mégis, mit gondolsz, hogy érti?

– Semmi ilyesmi nem történt – vágta rá Kira gyorsan.

– Azt mondod, elkábítottak, honnan tudod, hogy nem csináltak veled semmit, amíg...

– Nem történt semmi – szólt közbe Samm. Az arckifejezése kemény volt, a szeme jéghideg. – Egy pillanatra sem tágítottam mellőle. Nem csináltak vele semmit, ami kárt tett volna benne.

– De arra készültek – erősködött Marcus –, és maga nem tett valami sokat ellene, amíg mi meg nem jelentünk a színen.

– Megtettem, amit csak tudtam!

– Hagyjátok abba a vitát – szólt rájuk Kira. – A kapcsolás tehet róla. Képtelen megtagadni az engedelmességet.

– Ez nem igazán nyugtat meg abban a tekintetben, hogy most is velünk tart – mondta Jayden, aki a másik első ülést foglalta el, puskáját lövésre készen tartva figyelte a romokat, amelyek mellett elhajtottak.

– Segítettem – protestált Samm. – Segítettem a szökésben. Mit akarnak még tőlem?

– Mindenki higgadjon le – csattant fel Kira. – Biztos vannak most ennél aggasztóbb problémáink is.

– Aggasztóbb annál, hogy megbízhatunk-e egy ellenséges katonában, aki fene se tudja, hová visz minket? – kérdezte Xochi.

– Keletre tartunk, távolodva az irányításuk alatt álló zónáktól – mondta Samm.

– És egyenesen a senki által sem kontrollált területekre – állapította meg Marcus. – Nagyon biztonságosnak hangzik.

– A mieink nem olyanok, mint maguk – mondta Samm. – Nálunk nincs Hang, meg banditák, meg mindenféle különélő... nonkonformisták. Ha valahol nincs valamelyik katonai frakció, akkor ott nincs semmi. Innentől nyugatra minden tele van a minket kereső csapatokkal, ezért keletre megyünk, amíg azt nem érzem, hogy leráztuk őket. Utána pedig... Nem tudom, hogy utána mit csinálunk.

Elrejtőzünk.

– Keresünk egy hajót, és visszamegyünk East Meadow-ba! – jelentette ki Kira.

Marcus meglepetten nézett rá.

– Komolyan beszélsz? Azok után, amiket tettünk, mielőtt eljöttünk. – Ingatta a fejét. – Megölnek minket.

– Nem ölnek meg, ha megtudják, mit viszek magammal. – Kira az ölében nyugvó fecskendőre pillantott.

Marcus szeme követte a tekintetét. Összeráncolta a homlokát, majd meghökkenten ismét Kirára nézett.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy...

Kira bólintott.

– Kilencvenkilenc százalékig biztos.

– Micsoda? – kérdezte Xochi.

– Az RM ellenszere – mondta Kira. Jayden hátrafordult, a szeme tágra nyílt, és még Samm is elvesztette egy másodperc töredékrészére az uralmat az autó felett, de azonnal korrigált. Kira felemelte a fecskendőt. – Samm leheletében találtam egy részecskét, amely hasonlít az RM-hez, de nem vírus. Kiderült, hogy ez az egyik feromonjuk, amelyet nem használnak semmire, illetve az egyetlen funkciója abból áll, hogy megköti az RM-et. Az újszülött vérében talált RM-részecskék valójában az RM-nek egy semlegesített formája, amelyet a feromonnal történő interakció hoz létre.

Marcus homlokán elmélyültek a ráncok.

– Tehát azért halnak meg a csecsemők, mert nincsenek a környezetünkben Részlegesek?

– Pontosan. De ha elég korán be tudjuk ezt juttatni a szervezetükbe, a születésük percében, talán már a születés előtt, valamilyen méhen belüli injekció révén, rezisztenssé válnak a vírussal szemben, és meg tudjuk menteni őket! – Kira szorosan fogta a fecskendőt. – Madison már közel állt a szüléshez, amikor elhagytuk East Meadow-t, és Arwen talán már a halálán van. De megmenthetjük.

Marcus bólintott, és Kira látta az agyában forgó fogaskerekeket, ahogy feldolgozza a kapott adatokat. Egy idő után felnézett.

– Ez lehetséges. – Még egyszer biccentett. – Azok alapján, amit láttam a kutatásaidból, ami, elismerem, igencsak kevés... lehetségesnek tűnik. De rátennéd az életedet?

– Rátennéd a fajunk fennmaradását az ellenkezőjére?

Marcus lenézett. Xochi elkapta Kira tekintetét, de nem szólt semmit.

Vége szakadt az erdőnek, az út a tengerszoros egy szűkebb öblét átszelő hídra emelkedett.

– Odalent vannak hajók – mondta Jayden, de Samm a fejét rázta.

– Tovább kell mennünk. Utánunk fognak küldeni valakit, amint végeztek a Részlegesek másik csoportjával, illetve akár mindkét csapat is a nyomunkba eredhet. A lehető legnagyobb távolságra kell eljutnunk, mielőtt képesek annyira összeszedni magukat, hogy kövessenek.

– Leginkább az kell, hogy kiszálljunk ebből az autóból – mondta Jayden. – Persze, jussunk el egy darabon először, de aztán rejtsük el valahol, és felejtsük is el. Túl hangos. A fél kontinensen át hallanak minket.

– Heron akkor is megtalál minket – mondta Samm.

Marcus felnézett.

– Az meg ki?

– Heron, a különleges akciócsoporttól. Akárhogy is rejtjük el a nyomunkat, ő megtalál.

Az autó jól haladt, nem túl gyorsan, mert az utak tele voltak alattomos kátyúkkal, de így is jóval gyorsabban, mint amire gyalog képesek lettek volna. A hídon átkelve egy nagyobb autópályára értek. Hátranéztek, hogy nem üldözik-e őket, de nem láttak semmit. Néhány mérföld után az út élesen északra kanyarodott, mire ők délnek fordultak, egy falusiasan zöld külvároson át. Az utcák szűkek voltak, összevissza kanyarogtak, néha áttekinthetetlen útvesztőként, így elég hamar lemondtak az autózásról, és egy mellékutcában a lelógó lombozat alá rejtették a járművet. Kira megállt a legközelebbi háznál, hogy keressen magának némi ruhát, de a területet vastagon megülte a nedvesség, odabent minden szétrohadt, használhatatlanná vált.

Samm érezte az óceán illatát, de az emberek egyike sem – Kira meg mert volna esküdni, hogy ő is érzi, az érzékelése szélén bizsergett valami sós. Nem szólt róla senkinek. Délnyugatnak vették az irányt, óvatosan haladva, eleve ritkán lakott, mostanra pedig a természet által szinte teljesen visszakövetelt környékeken át. A facsemeték nemcsak a házak mellett, hanem azokon belül is nőttek, a fojtóbab, a penész és a nyirkosság pedig annyira átjártak mindent, hogy a tetők beszakadtak, a falakon pedig szabadon terjedt a növényi élet minden formája. A tornácokon virágok nyíltak, a betört ablakokon át látni lehetett a bútorokból fakadó gazokat. Amikor a kikötőhöz értek, Kira vett egy mély lélegzetet, mint aki kiszabadult egy levegőtlen barlangból.

– Rossz oldalon vagyunk – mutatta Marcus. – A házak itt, a rakpart ott.

– Mintha délen nagyobb házak lennének – állapította meg Jayden. – Az egyiknek kell, hogy legyen magánkikötője.

Követték a vízpartot, egyszerre kerestek hajót és figyeltek hátrafelé, rajtaütéstől tartva. Kira látta, mire képes Heron, másodpercek alatt legyőzte kézitusában. Nem akart még egyszer szembekerülni vele.

– Ott! – kiáltott fel Xochi.

Futni kezdtek. A partról egy hosszú, fehér stég nyúlt be. Az elemek megrongálták, és már szinte úszott a vízben, de a végében egy széles motorcsónak billegett, a vászonponyva cafatokban lógott rajta. Jayden beugrott, a kulcsokat kereste a vezetőpult alatti rekeszekben, Samm pedig a dokkot nézte át, hátha talál tartalék benzinkannákat. Egyikük sem járt sikerrel, mire szitkozódva továbbfutottak a következő parti házhoz. Ennek egy kisebb vitorlása volt, amelyet egyikük sem tudott kezelni, de volt egy kis motorja, és a kulcs be volt dugva. A hetedik próbálkozásra beindult. Samm talált benzinkannákat, de üresek voltak.

– A biztonság kedvéért szükségük lesz tartalékra – mondta. – Jóval keletebbre vagyunk, mint amikor átkeltünk idefelé, és itt kétszer-háromszor szélesebb a szoros.

Fogta a kannákat, és elindult a ház felé, hogy az autókból szerezzen benzint, de Kira megállította.

– Hogy érti azt, hogy „szükségük lesz”? – kérdezte. – Maga nem jön velünk?

Samm a fejét rázta. Kinézett a vízre, felpillantott a házra, csak Kirát kerülte a szeme.

– A maguk népe megölne.

– A Részlegesek is megölik. Most már árulónak tekintik. Velünk legalább barátok között lenne. Azt hiszem. Segíthetnénk egymásnak.

– Maga egy körözött terrorista. Sokra mennénk egymással. – Samm elindult a házhoz.

Kira nézte, aztán visszafordult a többiekhez.

– Megyek, segítek neki a benzinnel. – Marcus mogorva képet vágott a dokkon, de nem szólt semmit.

Samm és Kira felgyalogoltak a házhoz vezető kis dombon, tengerparti üdülő lehetett valamikor. A parkoló tele volt autókkal, az egyikben még ült is egy csontváz. Samm bemászott a kocsik alá, munkához látott, kilyukasztgatta a benzintartályukat, belefolyatta a kannákba a lebomlott, üledékes üzemanyagot. Kira beszélni akart volna vele, meg akarta tőle kérdezni, hogy kicsoda is ő – egyszerűen ki akarta mondani hangosan, hogy Részleges vagyok, de nem merte. Hasznavehetetlenül járkált fel-alá, hümmögött, a kezét tördelte, meg-megállt, annyira félt megszólalni, hogy gondolkodni is alig volt képes. Végül feladta, és felülkerekedtek a régi szokások – megvizsgálta a régi autókat, hátha ki tud menteni belőlük valamit. Az autók többsége meg volt rakodva csomagokkal – talán a vírus elől próbáltak menekülni, el az országból? – és a gondosan lezárt bőröndökből sokkal jobb állapotban lévő ruhák kerültek elő, mint az imént talált rongyok. Talált tiszta fehérneműt, pár gyűrött farmert, amely nagyjából passzolt rá, és felnyalábolt egy csomó inget és zoknit, minden eshetőségre felkészülve.

– Szóval – mondta Samm. A földön ült, körülötte benzinkannák.

Kira megállt, karján a ruhákkal.

– Szóval. – Sammre nézett, az arcára, a szemére.

Annyira közel érezte magát hozzá korábban, és most... A kapcsolás tenné? Talán tényleg képes rá ő is, kisebb mértékben, és ezt érezte. Megrázta a fejét, elveszett az ellentmondásos érzelmei között. Semmi más nem kötötte össze őket, csak valami Részlegesekre jellemző biológiai furcsaság, vagy mégis volt valami igazi is benne?

Ha a kapcsolás tette, attól kevésbé igazi? És ha ilyen mélyen meg tudja érinteni valaki más, számít egyáltalán, hogy mi módon történik?

– Valóban nem tudta? – Samm hunyorogva nézett rá a fakuló napfényben. – Valóban azt hitte, hogy... – Elakadt a szava, és Kira hálás volt, amiért nem mondta ki hangosan.

– Fogalmam sem volt. Még mindig nem vagyok meggyőződve róla.

– Az biztos, hogy nem olyan, mint én, de... – Kira barátai felé intett a fejével – nem is olyan, mint ők. Nem tud kapcsolni, de mégis majdnem úgy érzem, mintha képes lenne rá, mintha lenne valami köztünk... Nem tudom. Nem tudom, hogy micsoda maga.

Kira szólásra nyitotta a száját, de ő sem tudta megmondani.

– Kira Walker vagyok – jelentette ki végül. – Mi más számít?

Samm nem szólt semmit, csak összeszedte a benzines kannákat.

– Velünk jöhetne. Elrejtenénk valahol, a tanyákon, vagy egy kisebb közösségnél. Ott biztonságban lenne.

Samm most ránézett, barna szeme mély volt, mint egy kút.

– Valóban ezt akarja? Elrejtőzni és biztonságban lenni?

Kira sóhajtott.

– Hogy most mit akarok, még annyira sem tudom, mint hogy ki vagyok. Biztonságban akarok lenni. Meg akarom tudni, hogy mi történik. – Érezte, hogy erősödik az elszántsága. – Meg akarom tudni, hogy ki tette ezt, és miért.

– A ParaGen. Ők állítottak elő minket, magát, és ha a feromonokkal kapcsolatos elmélete igaz, az RM-et is.

Kira kínosan mosolygott.

– Mindig is állította, hogy nem maguk hozták létre.

Samm szája sarka kicsit felfelé mozdult, éppen csak valami mosolyfélére utaló módon.

– Mikor kezdett hinni nekem?

Kira a földre nézett, cipője orrával egy követ rugdosott.

– Én elmondtam, hogy mit akarok. – Felnézett. – És maga?

– Hogy én mit akarok? – Samm jellemző komolysággal gondolkodott el a kérdésen. – Gondolom, ugyanazt, amit maga. Megtudni, hogy mi történik itt, és miért. És rendbe akarom hozni. Mindazok után, ami történt, egyre inkább meg vagyok róla győződve, hogy a béke...

– Nem lehetséges?

– Azt akartam mondani, hogy az egyetlen esélyünk.

Kira szárazon nevetett.

– Igazán hihetetlenül ért hozzá, hogy pontosan azt mondja ki, amit hallani akarok.

– Tudjon meg mindent, amit csak lehet, és én is ugyanezt teszem. Ha pedig valaha még találkozunk, megosztjuk egymással.

– Megosztjuk egymással, amit megtudtunk.

– Igen.

Egy ideig még vártak, figyelték egymást, megjegyezték egymást, és Kira egy pillanatig még érezte is, hogy a kapcsolás valami láthatatlan drótként köti őket össze. Lementek, vitték a ruhákat és a benzint. Samm behajította a kannákat a hajóba.

– Ennyinek elégnek kell lennie az útra. Feltéve, hogy a motor kitart.

Jayden ismét beindította, és a hajó berregve életre kelt. Megszorította Samm kezét.

– Köszönöm a segítségét. Elnézést, ahogy azelőtt bántam magával.

– Felesleges, de köszönöm.

Xochi is kezet fogott vele, aztán Marcus is, bár nem nézett a szemébe. Kira felmászott a hajóra, és körbekínálta az ingeket és a zoknikat, hátha valaki át akar öltözni. Utolsóként Marcus lépett fel, menet közben kioldozva a köteleket.

– Merre tart innen? – kérdezte Sammtől.

– Eleinte azt gondoltam, hogy elbújok, de úgy vélem, ehhez már késő. – A fák felé pillantott. – Heron már itt van. – Kira és a barátai megdöbbentek, és a fegyvereik után nyúltak, de Samm megvonta a vállát. – Nem támadott meg minket, úgyhogy nem tudom, mire készül.

– Biztos, hogy nem lesz semmi baja? – kérdezte Kira.

– Ha meg akar ölni, már megtette volna.

Jayden gázt adott, és a hajó kihúzott a kikötőből.

Kira addig nézte Sammet, amíg az el nem oldalgott a távolban, majd lassan eltűnt szem elől.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

A motor hamarabb adta meg magát, mint az odafelé úton, és a tartalék benzin ellenére kénytelenek voltak szinte végig evezni. Az áramlat keletre sodorta őket, és jóval azelőtt meglátták a szigetet, mint hogy sikerült közelebb evickélniük és partra szállniuk. Leereszkedett az éj. Egy régi üdülőben találtak menedékre, aludtak pár órát, mielőtt ismét útra keltek. Mihelyt felkelt a nap, Kira körbekutatott, ennivalót keresve, de a kamrában minden konzerv felfúvódott, és bűzlött bennük az étel, amikor kinyitották. Félretették, és inkább térképet kerestek, végül az egyik összedőlt könyvespolc mellett találtak egy atlaszt. Long Island nem volt külön részletezve, csak New Yorkról volt egy nagyobb térkép, de ez is jobb volt a semminél – Kira elég sok nevet felismert ahhoz, hogy tudja, merre kell menniük, és remélte, odakint az útjelzések segítenek megállapítani, hogy hol vannak.

Szétosztották egymás közt a maradék lőfegyvereket – egy karabély, egy puska és két pisztoly –, és csendben elindultak, óvakodva a Hang és a Védelmi Hálózat járőreitől. Kira a lehető legóvatosabban vitte a fecskendőt, betekerte néhány felesleges ingbe, és a biztonság kedvéért a derekához erősítette. Némán imádkozott, hogy még időben érjenek vissza Arwen megmentéséhez, és figyelte, nem leselkedik-e rájuk veszély valamelyik árnyékból.

Alig egy óra gyaloglás után Kira kezdte felismerni a terepet – a sziget nagy része egyformán nézett ki, omladozó, fojtóbab alá temetett és fáktól körülvett házak, de valahogy maga az út ismerősnek tűnt. Ahogy kanyarodott, vagy ahogy emelkedett, nem tudta volna megmagyarázni az érzést. Egy idő után megállt, és a homlokát ráncolva végigpásztázta az erdei utat.

– Itt már jártunk.

– Még egyszer sem kanyarodtunk el – mondta Jayden. – Hogy járhattunk volna már itt?

– Nem ma reggel. Hanem... ott! – Egy házra mutatott, kicsit távolabb az úttól. – Felismeritek?

A többiek odabámultak, és Marcus szeme kerekedni kezdett a meglepetéstől, amikor rádöbbent.

– Annak a csavargónak a rejtekhelye? Tovaré?

– Egészen biztos vagyok benne – mondta Kira. – Talán van egy kis élelmiszerraktára.

Ahogy közelebb értek, egyre nyilvánvalóbbá vált – a homlokzatot ugyan csak éjjel látták, esőben, de a hátulját alkalmuk volt jobban megfigyelni, és azonnal fel is ismerték. Kira megpróbálta kinyitni az ajtókat, igyekezett felidézni, hogy melyeket hagyta szabadon az idős csavargó, de megdermedt egy kattanástól – valaki felhúzta egy lőfegyver kakasát.

– Maradjanak ott, ahol vannak! – szólalt meg egy hang. Egyértelműen Tovar volt az.

Kira levette a kezét a kilincsről, és felemelte, hogy mutassa, nincs benne semmi.

– Owen Tovar! – szólította meg Kira. A többiek csendben álltak, felemelt fegyverrel, keresték, hogy merről jöhet a hang. A csavargó ügyesen tudott elbújni.

– Én vagyok az, Kira Walker! Felismer minket?

– Long Island négy legveszélyesebb körözött bűnözőjét? – kérdezte. – Ja, persze hogy felismerjük magukat.

Felismerjük? Ki van még ott vele?

– „Legveszélyesebb”, mi? Anyám mindig mondta, hogy egyszer híres leszek – mondta Marcus. – Legalábbis gondolom.

– Kérem, tegyék le a fegyvereiket! – szólította fel őket Tovar. – Szépen, lassan, a lábukhoz.

– Azért jöttünk ide, mert azt gondoltuk, a barátunk – mondta Kira. – Élelemre van szükségünk, nem rabolni jöttünk!

Tovar hűvösen válaszolt.

– Ezért vették elő a fegyvereiket, és ezért próbáltak kopogtatás nélkül benyitni?

– Nem akartuk felébreszteni Dollyt – mondta Marcus.

Rövid csend után Tovar felnevetett. Mintha a fal csúcsánál, egy résből jött volna, de Kira nem tudta pontosan bemérni.

– Már el is felejtettem, hogy mennyire kedvelem magukat – mondta. – Úgy látom, nem követte magukat senki, úgyhogy rajta, tegyék le azokat a fegyvereket, és bejöhetnek egy kicsit csevegni.

Kira Jaydenre nézett, aki megvonta a vállát, és óvatosan letette a puskáját a lábához. Marcus és Xochi követték a példáját, majd Kira is. Ha most kifosztanának... Megrázta a fejét. Nincs nálunk semmi, ezt nyilván látja. Az egyetlen értékünk az ellenszer, arról pedig nem tud senki.

– Nos, akkor rendben – mondta Tovar. – Most köszönjenek szépen a barátaimnak.

Balra megmozdult egy bokor. Kira megriadt. Aztán egy másik bokor is megmozdult, tágra nyílt egy bedeszkázott ablak, és hirtelen a hátsó udvar megtelt férfiakkal és nőkkel, a legkülönbözőbb álcákban és házilag gyártott páncélban, mindannyian fegyverrel a kezükben.

– Csak lassan – mondta az elöl álló nő. Kira úgy vélte, ismeri ezt a hangot. – Fel a kezekkel, és lépjenek hátra a fegyverektől!

– Gianna! – kiáltott Kira, amikor rádöbbent, ki az. – Velünk volt, amikor legutóbb itt jártunk, azon a kármentő akción, a bombával!

– Kira Walker – mosolygott rá Gianna. Jaydenre pillantva savanyúbb képet vágott. – És a fasiszta pestisbébi. Tartsák úgy a kezüket, hogy lássam.

– Mi ez? – kérdezte Kira. – Maguk... a Hang?

– Személyesen – válaszolta Tovar. Kilépett a hátsó ajtón, csípőjénél egy fekete puskát tartva. – Az új rezsim nagy erőkkel gyűjti be a menekülteket és a szökevényeket. Nem tudom, mennyire szerencsés magukra nézve, hogy mi találtuk meg előbb magukat.

– Maguk a Hang. – Marcus még mindig képtelen volt felfogni. Elnevette magát. – Ez a legbizarrabb dolog, amit valaha is hallottam. És... maga? – Gianna felé fordult. – Maga is velük volt, már akkor is?

– Csak utána – válaszolta a nő. – Hajlamos vagyok felkapni a vizet, ha ok nélkül fogva tartanak.

– De már akkor is szimpatizált velük – mondta Jayden. – Igazam volt, hogy nem bíztam magában.

– Még egy paranoiás faliórát is naponta kétszer követnek – mondta Tovar, és azzal a nyitott ajtó felé intett. – Jöjjenek be, hogy újra felállíthassuk a csapdát. Ha a Hálózat betoppanna, nem akarom, hogy itt a szabadban kapjanak el, amint éppen szájalok.

Libasorban bevonultak a házba, míg a Hangosok ismét elrejtőztek. Tovar végigvezette őket egy folyosón, miközben Gianna bezárta az ajtót, és egy másikon bevitte a fegyvereiket. Odabent a ház nagyjából olyan volt, mint Kira emlékeiben, beleértve a szófukar tevét a nappaliban.

– Helló, Dolly – üdvözölte Marcus. – Rég nem találkoztunk.

Xochi kezet nyújtott Tovarnak.

– Úgy látom, mindenki mást már ismer. Xochi vagyok.

– Xochi Kessler. – Tovar nem vett tudomást a kinyújtott kézről, élelmiszereket keresett a kocsiján. – Illetve: „a hírhedt Xochi Kessler”. Szegény anyja betegre aggódja magát.

– Szegény anyám felőlem fel is kötheti magát.

– Inkább magát kötné fel – nyújtott át neki Tovar egy raviolis konzervet. – A konzervnyitót még keresem. – Visszafordult a kocsihoz.

– Mondtam, ugye, hogy körözött bűnözők? Jutalmat tűztek ki a fejükre, ki vannak plakátozva a város főterén, meg minden. Tessék. – Visszafordult, Kira felé bökött egy guminyelű konzervnyitóval. – Ő a nagy áruló, a Részleges-imádó, a legfőbb felbujtó. Ezek meg a balekok, akik követték. – Ismét Xochira mutatott. – Maga a hálátlan lány, személyében jelképezi mindazokat, akik elhiszik a Hang hazugságait, és árulóvá válnak. – Kezébe adta a konzervnyitót. – Keresek kanalakat is.

– Ki most a főnök? – kérdezte Kira. – Mi történt azután, hogy elmentünk?

– Mármint azután, hogy anarchiába taszították a szigetet? – kérdezett vissza Tovar, és azzal átnyújtott neki egy össze nem illő ezüst étkészletet.

– Mit tettek közzé rólunk?

– Hogy összejátszanak a Hanggal, az pedig a Részlegesekkel. Hogy erőszakkal behatoltak a kórházba, és kiszabadítottak egy Részleges ügynököt a Hálózat fogságából, és most vagy a vadonban rejtőznek, vagy a kontinensre menekültek, ahol segítenek előkészíteni a Részlegesek invázióját. Mennyit kell ebből elhinnem?

Kira óvatosan szólalt meg.

– Azt hiszem, ez attól függ, hogyan érez a Részlegesek iránt.

Tovar leült vele szemben egy kanapéra, és alaposan szemügyre vette.

– Túl azon, hogy meggyilkoltak mindenkit, akit csak ismertem, a Részlegesek nem igazán játszottak nagy szerepet az életemben. Mondjuk, hogy a véleményem róluk „általában nagyon rossz”. Ugyanakkor úgy vélem, hogy ha meg akartak volna ölni minket, már nem élnénk, ha tehát meg tud osztani velem valami más szempontot, hallgatom.

Kira bólintott.

– Nyitott gondolkodású embernek tartja magát, Mr. Tovar?

– Igen, szeretem ezt hinni magamról.

– Hát, nagyon tágra kell nyitnia az elméjét annak a befogadására, amit mesélni fogunk – szólt közbe Marcus. – Az első: nem a Részlegesek hozták létre az RM-et.

– És nem akarnak elpusztítani minket. Legalábbis nem mindannyian – tette hozzá Kira. – És legalábbis még nem. Amivel eljutunk a második ponthoz: igen, összejátszottunk egy Részlegessel. Kiszabadítottuk, és elvittük a szigetről, aztán meg ő segített nekünk visszajönni.

– Szent ég – mondta Tovar. – És ez okozta a zavargást?

– Fordítva történt – vallotta be Kira szégyenlősen. – Mi kezdeményeztük a zavargást, hogy eltereljük a figyelmet a szöktetésről.

Tovar elismerően füttyentett.

– Maguk aztán nem viccelnek.

– Hát, nem.

– Ennyi? – kérdezte Tovar.

– Egyelőre – mondta Jayden. – Most maga jön.

– Hol is kezdjem – merengett Tovar. – Két nappal ezelőtt elterjesztették a híreszteléseket, beindították a zavargást, és pont akkor mentek el, amikor kezdett érdekessé válni az egész. A sportcsarnok leégett, ha nem is porig, a városháza is leégett, benne jó néhány szenátorral.

Kira elsápadt, eszébe jutott Isolde. Azt hittük, ott biztonságban lesz. Ő is meghalt odabent?

– És a kórház?

– A kórházat nem gyújtották fel, ami viszont nem mondható el a sorompón túli házakról. Ellenben a kórház volt a helyszíne az éjjel legjelentősebb lázongásának, és magas volt az áldozatok száma, ahogy mondani szokták.

– A kismamák jól vannak? Hány ember halt meg?

– A szülészethez nem nyúltak, és pontos számokat nem tudok. Valószínű kevesebb, mint amit a Szenátus állít, és több, mint gondolnánk.

– Mennyit mond a Szenátus? – kérdezte Kira.

– Kétszázat. – Tovar hangja kőkeményen csattant. – Nagyon magas ár egy Részleges életéért.

Megérte, esküdözött magában Kira, bár összetört a szíve. Kétszáz. Felnézett Tovarra. Még mindig nem tudta, hogy megbízhat-e benne, és elmagyarázza-e neki, miért vállalták ezt a szélsőséges megoldást. Elvégre még mindig a foglyai voltak – információkon kívül nem adott, és nem is ígért nekik semmit.

– Ki maradt életben a szenátorok közül? – kérdezte Xochi. – A jelek szerint anyám igen, de még ki más?

– Pontosabb lenne azt kérdezi, hogy mi maradt meg a Szenátusból – válaszolta Tovar. – Az a néhány szenátor, aki túlélte azt az éjszakát, szükségállapotot hirdetett ki, bejelentette a statáriumot, és az egész várost és a környékét megtöltötte a Hálózat katonáival. Az elesett szenátorok pótlására a választásokat elhalasztották „a béke és az egyensúly helyreállításáig”, ami feleslegesen sok szótag arra, hogy „mindörökre”. Egyszerűen diktatúra, csak nem hívják annak.

– Értem, de konkrétan mégis kikről van szó? Melyik szenátorok?

– kérdezte Kira.

– Hát, az igazán keményvonalasak, mint Kessler és Delarosa – vonta meg a vállát Tovar. – Hobb egy görény, úgyhogy ő is benne van, meg az az alak a Hálózattól, Weist szenátor. Ezért szerezték meg ilyen gyorsan a katonaság támogatását.

– Pont azok, akik az eleje óta irányítják ezt az egészet – állapította meg Kira. Végigfutott rajta a hideg, megfogta Xochi kezét, hogy erőt merítsen belőle. – Mindent megterveztek... Sammet, a robbantást, és még a zavargásokat is. Nem ideiglenes kormányt hoztak létre egy országos katasztrófa után, hanem számító módon megterveztek egy államcsínyt.

– Sammet nem tervezhették meg előre – jegyezte meg Marcus. – Fogalmuk sem volt róla, hogy a szigetre hozod.

– Ki az a Samm? – kérdezte Tovar.

– A Részleges – válaszolta Kira. – És nem az elfogását tervezték meg, persze, hanem csak azt, hogy utána mi történjen vele. Valószínűleg már jó ideje tervezgethettek egy ilyen hatalomátvételt, és amikor megjelentünk Samm-mel, tálcán kínáltuk nekik az indokot.

– Csak addig maradnak hatalmon, amíg a város újra a lábára áll – mondta Jayden. – És ezt is csak azért, mert mi zavargást keltettünk. Mi mást tehettek volna?

– Te komolyan elhiszed, amit mondasz? – kérdezte Xochi.

– Túl gyorsan reagáltak – ellenkezett Jaydennel Kira. Érezte, ahogy felgyűlik benne a düh. Most már ismerős volt az érzés, ez is a lényéhez tartozott. – Kellett lennie egy előzetes tervüknek pont egy olyan helyzet kezelésére, amelyre rákényszerítettük őket. Zavargást keltettünk, mire ők foganatosították az F tervet vagy valami hasonlót, és magukhoz ragadták a hatalmat az egész sziget felett. Amikor azt hittük, hogy keresztülhúztuk a számításaikat, éppen hogy a kezükre játszottunk.

– Próbálják megmenteni az emberi fajt – mondta Jayden. – Igen, extrém eszközöket alkalmaznak, de talán ez az egyetlen lehetséges módja. Határozott kézzel irányítani a szigetet, egységes akarattal, és katonai biztosítással.

– Ne feledje, hogy kihez jött látogatóba – szólt közbe Tovar.

– Ugyanannyira nem tetszik nekem sem, mint maguknak, de talán nincs más... – Jayden elhallgatott, Kirára nézett, majd újrakezdte.

– Lehet, hogy ez az egyetlen menekülési út az RM elől: a végletekig fokozni a Remény törvényt, és addig tenyészteni minket, amíg valaki immúnisnak születik.

– Delarosa állatkerti gondozó volt – jegyezte meg Kira halkan, a városban rekedt barátaira gondolva.

Tovar felhorkant.

– Komolyan?

Kira bólintott.

– Veszélyeztetett fajokat mentett meg. Gondolom, az ő szemében mi is pont olyanok vagyunk, mint a fehér rinocéroszok. – Visszanyelte a mérgét, és vett egy hosszú, mély levegőt. – Mr. Tovar – felnézett, kereste a férfi tekintetét. – Vissza kell jutnunk East Meadow-ba!

– Akkor teljesen megőrült – mondta Tovar.

– Akár igen, akár nem, muszáj. És magának segítenie kell nekünk.

– Akkor nemcsak őrült, hanem ostoba is. Három nap múlva, amikor összegyűlt valamennyi csapatom, elindítjuk az eddigi legnagyobb támadásunkat. Ahogy a barátja mondta, ha egy teljes faj léte forog kockán, az emberek hajlandóak elmenni a végletekig. Eltávolítjuk a kormányt, és jobban teszik, ha nincsenek a közelben, amikor ez megtörténik.

– Három nap múlva? – Kira agyában cikáztak a gondolatok. – Lehet, hogy annyi elég is. Ha bejuttat a városba úgy, hogy senki sem lát meg minket, talán nem is lesz szükség háborúra.

Tovar a homlokát ráncolta.

– Nem vagyok orgyilkos, Kira, ha erre gondol.

– Persze, hogy nem.

– És mártír sem. Bárkit is bejuttatni East Meadow-ba hihetetlenül veszélyes lenne. Ha meghalok, annak egy átkozottul jó ügy érdekében kell megtörténnie.

– A jó ügy adott – mondta Kira, és felemelte a fecskendőt. – Nálunk van az RM ellenszere.

Tovar rábámult, leesett az álla, majd hangosan felnevetett.

– És most azt várja, hogy higgyem is el?

– Elhitte az összes rossz őrültséget – mondta Xochi –, miért nem hiszi el a jó őrültségeket is?

– Mert a rossz őrültségek tökéletesen egybevágnak a tapasztalataimmal – válaszolta Tovar. – Az RM meggyógyítása a varázsló manók és a whiskey-t pisáló beszélő kutyák rokonságához tartozik. Vagyis lehetetlen.

– Nem az – mondta Marcus, Kirára nézve. – Az életünket tesszük rá.

– Tételezzük fel, hogy igaz – mondta Tovar. – Mégis, hogyan gondolják? Bemennek a városba, feltartják a levegőbe, és várják, hogy jöjjenek a varázsló manók, és minden rendbe jöjjön megint?

– Egy dolgot megtanultam a Szenátustól – mondta Kira. – A hatalom az emberektől fakad. Csak azért van a kezükben az irányítás, mert az emberek megadták nekik.

– És mert vannak fegyvereik – tette hozzá Marcus.

– Nem fegyvereik vannak – igazította ki Xochi –, hanem fegyvereseik. Emberek, akik bizalmat szavaztak nekik.

– Pontosan – foglalta össze Kira. – Ha ezen képesek leszünk változtatni, mindenkit felszabadíthatunk a városban, sőt az egész szigeten! Ha fel tudunk mutatni egy élő emberi csecsemőt, a legtisztább, legegyszerűbb bizonyítékát annak, hogy a mi megoldásunk működik, a Remény törvény pedig nem, az emberek szélsebesen fel fognak kelni. Helyreállíthatjuk a szabadságot, és egységesíthetjük a szigetet, egyetlen puskalövés nélkül!

– Tegyük fel, hogy működik az ellenszer, és valóban fel tudunk nekik mutatni, a maga szavaival élve, egy élő emberi csecsemőt. – Tovar hangja majdnem elcsuklott, Kira szinte látta, ahogy átfutnak rajta az érzelmek, miközben ezeket a szavakat kimondta. – Maga már összejátszott a Részlegesekkel, átkelt a szoroson, és találkozott velük személyesen. Nem fogják azt hinni az emberek, hogy ez csak egy Részleges trükk? Egy Részleges csecsemő, vagy egy mesterségesen előállított... hasonmás, vagy ilyesmi?

– Az anyának olyan valakinek kell lennie, akit jól ismernek East Meadow-ban, akiről tudják, hogy közéjük tartozik. – Marcus Jaydenre pillantott. – Az ő húga éppen szülni készül. Talán már meg is történt.

Kira bólintott.

– Nem elég egyszerűen csak megjelennünk egy kisbabával. Bemegyünk, fogjuk Madisont, és kihozzuk. A Hálózat orra előtt.

Tovar Kirára nézett.

– Kezd kialakulni egy olyan benyomásom, hogy magával semmi sem könnyű.

– Üdvözlöm az életemben – mondta Kira. – Hány katonája van?

– Tíz.

Kira felvonta a szemöldökét.

– Csak ott, abban az udvarban többet láttam tíznél.

Tovar hangneme megkeményedett.

– Katonákról beszélünk, vagy fegyveres civilekről, akikben nagyobb az elszántság, mint amennyi kiképzésben részesültek?

– Jogos – ismerte be Kira.

Tovar gondosan végigmérte őket, hol az egyik, hol a másik arcát vizsgálta gondolkodás közben.

– Talán... van egy mód arra, hogy bejuttassuk magukat. Biztosan meg tudják csinálni?

Kira pajkosan elmosolyodott.

– Hát nem hallotta? Én vagyok a legveszélyesebb körözött bűnöző a szigeten. Ideje felnőni ehhez a hírnévhez.

– Már hogy a fenébe ne! – helyeselt Xochi.

Tovar egy ideig hallgatott, összeráncolt homlokkal nézte Kirát. Végül elmosolyodott.

– Hát, ha innen nézzük a dolgot, egész biztos vagyok benne, hogy a múlt héten hallottam egy beszélő kutyát. Bár nem ittam meg a pisijét. – Felállt. – Még dél sincs, és az időjárás nekünk kedvez. Ha most indulunk, vacsora előtt már a rendőrség fogságában lehetnek, miután jól megverték magukat. De azért az én tarsolyomban is van pár trükk. Összehívom a csapatot.

HARMINCHATODIK FEJEZET

Mint kiderült, Tovar tervezett cselfogása az a tucatnyi egyenruha volt, amit a Védelmi Hálózat raktárából loptak az East Meadow-i középiskola kifosztásakor.

– Rengeteg lőszert és konzervet is elhoztunk – mondta ravasz tekintettel –, hogy elhitessük, a tartalékaikra vadászunk, de ez volt a fő célpont. Ezer lőszert is megér, ha tudja használni. – Kira bólintott, és felrángatott egyet az utcai ruházatára.

A már amúgy is csordulásig megtelt nappaliba most bezsúfolódtak a Hang különféle vezetői is. Az értekezlet közben Kira tanulmányozta az arcukat, ahogy a szigetet ábrázoló rögtönzött térképek fölé hajolnak. Elszántak voltak, annyi biztos, és a képességekben sem lehetett hiány, de nem volt meg bennük az a gyakorlottság, amit a Védelmi Hálózatnál látott. A Hálózat jobban volt megszervezve, még az egyszerű mentőakciók esetében is. Egyvalaki elmondta a tervet, míg a többiek figyelmesen hallgatták. A Hangnál egészen másképp folytak a dolgok.

– Ez itt Farad – mutatott rá Tovar egy szigorú arcú, meghökkentően vörös hajú férfira. – Az egyenruhák is jól jönnek, de ő az igazi titkos fegyverünk: a Hálózat katonája, aki nemrég csatlakozott az ügyünkhöz. Annyira új nálunk, hogy reményeink szerint a Hálózat vezetői még nem is tudják, hogy eljött.

Farad idegesen nézett körbe a szobában, láthatólag kényelmetlenül érezte magát ennyi ember között, akik nemrég még az ellenségei voltak.

– A zavargás után próbáltam túltenni magamat a dolgokon, és alkalmazkodni az új szabályokhoz – mondta halkan –, de... már nem megy. Túl messzire mentek.

– Farad sofőr volt – folytatta Tovar –, és történetesen épp mostanában, hmm, szabadítottunk fel egy terepjárót a Hálózat egyik előőrsétől. – Kira felé fordult. – A jármű valószínűleg azok közé tartozott, amelyekkel üldözőbe vették magukat a lázongás után. Jó állapotban van, fedett, hátul a Hálózat hivatalos logójával, és Farad ismeri a jelszavakat, amelyekkel át lehet jutni a határon.

– Illetve ismerte a jelszavakat – mondta egy nagydarab ember a fal mellett. Idősebb volt, a haja és a szakálla szürke, de a karján vastag izmok feszültek. – Azóta megváltoztathatták, és meg is változtatták őket, ha csak egy kis eszük van.

– De nem tudják, hogy eljöttem – mondta Farad. Elhaló, fáradt hangon beszélt. – Mármint, nem tudhatnak róla, ugye? Ilyen gyorsan nem jöhettek rá, ugye?

– Ők úgy tudják, még mindig felderítői feladatot teljesít – mondta Gianna. – Persze ha olyan valakivel fut össze, aki tudja, hogy felderítésen kéne lennie, nem számít, hogy hány jelszót ismer.

– Még ezekben az egyenruhákban is fel fognak ismerni minket – jegyezte meg Jayden. – Legalábbis Kirát és Marcust biztosan, amint bejutunk a kórházba. Őket mindenki ismeri ott.

– Csakhogy pont ők ismerik a kórházat – szegezte le Tovar. – Közülünk pedig senki, legalábbis nem elég jól. Íme a terv: Farad visszaviszi és átjuttatja magukat a határon, a banda hírhedtebb tagjai a kocsi hátuljában maradnak, és lehajtják a fejüket. Kockázatos, de kellő óvatossággal sikerülhet. Aztán a kórházhoz hajtanak, ahhoz a hátsó személyzeti bejárathoz, amiről beszéltek.

– Ugyanahhoz, amin a zavargás éjszakáján kiosontunk – tette hozzá Kira. – Egy nagy rámpa vezet le oda, amely el is takar minket. Igaz, hogy az épület melletti őrök tudni fogják, hogy valaki odaérkezett, viszont azt nem fogják tisztán látni, hogy ki száll ki a terepjáróból.

Tovar biccentett.

– Az alsó szinten keresztül bejutnak, felmennek a szülészetre, és elhozzák a barátnőjüket. Ez lesz a leghúzósabb.

– És ezért megyek én is velük – szólalt meg Gianna. – Miután bevezettek a hátsó folyosón, én feltűnés nélkül be tudok jutni a szülészetre. Engem nem ismer senki, és az egyenruhának köszönhetően azt hiszik majd, hogy hivatalos ügyben járok ott.

– Reméljük – mondta a szakállas.

– Ugyan már, Rowan – csitította Tovar –, komolyan ez a megfelelő hozzáállás? A terv minden egyes apró lépésén vitatkozni kell?

– Ez az úgynevezett terv nem több, mint „sok szerencsét, és ne viselkedjetek feltűnően” – vetette oda a szakállas. – Az ellenséges terület kellős közepébe küldöd őket. Jó lenne tudni, hogy valami működőképesebb ötleted is van.

– Én nem is akarom, hogy menjenek – tette fel a kezét megadóan Tovar. – Totális támadást tervezek a város ellen, és ennél jobbra nem futotta ennyi idő alatt és ennyi forrással.

A szakállas Rowan Gianna felé fordult.

– Maga hajlandó az életét kockáztatni egy „ennél jobbra nem futotta” tervre?

– Mi hajlandóak vagyunk vállalni a kockázatot ezért – emelte fel Kira a fecskendőt. – Ez nem valami elvont fogalom, hanem egy tényleges ellenszer, egy tényleges injekció, amely meg fogja menteni egy gyermek életét. El tudja ezt egyáltalán képzelni? Egy élő, lélegző gyerek életét, aki egy hétig, egy hónapig, egy évig életben marad, aki nevet, csúszik-mászik, és aztán megtanul beszélni. – Elcsuklott a hangja. – Ezért én gondolkodás nélkül az életemet adnám.

Csend ült a nappalira.

Elsőként Rowan mozdult meg.

– Az, hogy megéri a kockázatot, nem igazolja a kockázatos tervet.

– A terv be fog válni! – jelentette ki Tovar szenvedélyesen. – Farad ismeri a kódokat, a városi informátorainktól pedig mindent tudunk a kórház védelméről. Képesek leszünk bejuttatni őket, és képesek leszünk kihozni Madison Satót. Aztán elvisszük egy keleti tanyára, ott megszülhet, és a csecsemő élni fog!

– Három dózisra osztom az ellenszert – jelentette ki Kira. – Az egyik itt marad Tovarnál, hogy beadják Arwennek, Madison kisbabájának. A másodikat magunkkal visszük, arra az esetre, ha Arwen már megszületett volna, és a vírus előrehaladottsági állapotától függően lehet, hogy ott helyben be kell oltanunk vele.

Tovar Rowanra mutatott.

– A harmadikat te viszed magaddal, keletre, Flandersbe, Riverheadbe, vagy bárhová, ahol a leggyengébb a Védelmi Hálózat. Add be minden újszülöttnek, akit csak találsz. – A Kira kezében lévő fecskendőre nézett. – Az ellenszer túl fontos ahhoz, hogy egyetlen küldetésen kockáztassuk meg az egészet.

Kira bólintott, de valahol az elméje mélyen egy hang noszogatta a kérdéssel: Bennem is megvan a feromon? Ha valóban Részleges vagyok, én is képes lennék semlegesíteni az RM-et! Alig mert belegondolni, alig merte remélni, ez így túl egyszerű lett volna, márpedig eddig semmi sem ment könnyen. Ahogy esélyem nyílik rá, ahogy megfelelő felszereléshez jutok, el kell végeznem magamon a vizsgálatot.

– Óriási reményeket fűzünk ehhez – suttogta Gianna méltóságteljesen.

– Tudom – mondta Kira.

– Tehát akkor ennyi a csapat – foglalta össze Rowan. – Gianna, az új srác és ez a két orvos.

– És mi – tette hozzá Jayden. – Madison a húgom.

Xochi bólintott.

– Kira pedig az én testvérem.

Kira lelkifurdalást érzett, úgy nyilallt bele, mintha szándékosan elárulta volna őket. Mit tennének, ha tudnák, hogy mi vagyok valójában?

Két mérföldre East Meadow-tól, északkeleti irányban az autó megadta magát. Gianna és Farad közel egy órát töltött a motorháztető alatt, káromkodtak, csapkodtak, próbálták újraindítani. Kira és Marcus közben az út szélén ültek, és megtervezték az utat a kórházon belül, merre kell menniük, hogy fognak oda eljutni, és milyen szakkifejezéseket kell betanítaniuk Giannának, hogy segítsen kihozni Madisont az ápolónők elől. Kira a saját felszerelése között tartotta a fecskendőt, gondosan becsomagolva és kipárnázva a derekára kötötte. Ösztönösen is hozzányúlt, ellenőrizte, hogy biztonságban van. Farad kimerülten odament hozzájuk, ledobott melléjük az útra egy olajos fekete fémdarabot.

Marcus ránézett.

– Rossz a benzin?

– A benzin a legtisztább, amit az utóbbi időben láttam – válaszolta Farad. – Az indítóval van baj. Nem repedt meg, nem hajlott meg, nem tömődött el, egyszerűen csak... elöregedett. – Lehuppant melléjük az út szélére. – Annyi minden közbejöhetett volna, de erre az egyre nem számítottam.

– De azért be tud minket juttatni, ugye? – kérdezte Kira.

– Önmagamat bejuttathatnám – ingatta a fejét Farad. – De magukat túlságosan is ismerik, és a terepjáró nélkül, amiben elrejtőzhettek volna, egyszerűen nem tudom, mit csinálhatnánk. És ha én egyedül be is jutnék, egy magányosan ténfergő ember még nagyobb feltűnést is keltene, mint egy járművel érkező csapat. Minden bizonnyal kihallgatnának, talán le is tartóztatnának, és semmiképpen sem juthatnék el időben a barátnőjükhöz. Az pedig biztos, hogy nem tudnám őt kihozni.

– Vegyük végig a lehetőségeket – mondta Jayden. – Nem adhatjuk fel csak úgy, egyszerűen, és arra nincs időnk, hogy visszamenjünk.

– Kereshetnénk egy másik őrjáratot, és ellophatnánk a terepjárójukat – javasolta Xochi.

– Mármint a reális lehetőségeket.

– Valószínűleg be tudnánk indítani egy másik autót – vetette fel Gianna, de Farad a fejét rázta.

– Észrevennék a különbséget egy hivatalos jármű és egy kármentett kocsi között. Talán ha lenne elég időnk és megfelelő felszerelésünk, de most kell megcsinálnunk, ha nem akarjuk, hogy Tovar elindítsa a totális támadást. Nem sok játékteret hagyott nekünk.

– Gyalog kell átkelnünk – jelentette ki Kira. – Ez azelőtt sosem volt nehéz, túl hosszú a határ ahhoz, hogy az egészet járőrök ellenőrizzék.

– Azelőtt sosem volt szükségállapot East Meadow-ban – ellenkezett Gianna. – Vannak informátoraink odabent, és körbejártuk a határt. Szorosan lezárták.

Kira az égre nézett, próbálta kitalálni, hány óra lehet – késő délután volt.

– Megpróbálunk a sötétben átcsúszni. Fogja a rádiója a Hálózati csatornákat?

– Persze, ahogy az övék is a mieinket – mondta Gianna. – De minden fontos rejtjelezve van.

– Én pedig nem ismerem az összes kódot – tette hozzá Farad.

– Hát, akkor lesz, ami lesz – állt fel Kira. – Keressünk egy gyenge pontot a határon.

Délre vágtak, a viharvert utcatábla szerint a Walt Whitman Roadon. Az egyik oldalon egy hosszú bevásárlóközpont mellett haladtak el, pár órával később pedig a másik oldalon egy sűrű, erdős park mellett. Egyszer egy széles parkoló túloldalán megpillantották a Hálózat katonáinak egy csoportját, akik egy magas, betört ablakú irodaházat vizsgáltak át. A katonák integettek és kiáltva üdvözölték őket, a zaj üresen visszhangzott a téren. Farad visszaintegetett, ő is kiabált valamit. A katonák elfordultak, és folytatták a munkát. Kira egyenletes tempóban haladt, amíg el nem tűntek szem elől, majd sürgetni kezdte a csapatot, hogy minél távolabb kerüljenek tőlük. Ahogy közeledtek a város keleti széléhez, egyre több járőrt láttak, a biztonsági háló egyre szorosabb volt, míg aztán megpillantottak a távolban egy autókkal teljesen lezárt utat – nem pusztán a tizenegy évvel azelőtti forgalom romjairól volt szó, ezeket a kocsikat odavontatták, és fa-és fémlemezekkel megerősítették. Kira a fejét ingatva halkan mormogott.

– Elbarikádozták a várost.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

– Az ott a Gardiners Avenue. Közeledünk – mondta Jayden, és körülnézett. – Milyen hosszú lehet ez a fal?

– Annak nem lenne sok értelme, ha csak itt emelték volna, és sehol máshol – vélte Gianna. – Különben akkor csak egy erődöt építettek volna, és az útkereszteződést védik.

– Akárhogy is legyen, valahol át tudunk lopakodni a háztömbök között – mondta Xochi. – Nem jut mindenhova őr.

Ezzel a többiek is egyetértettek, és átkeltek egy szélesen terpeszkedő lakónegyed elburjánzott udvarain. Már félúton jártak két keresztutca között, amikor Kira kikukkantott a fojtóbabbal benőtt kerítésen, és látta, hogy azon a részen alacsonyabb a barikád, csak autókat toltak egymás mellé, nem erősítették meg lemezekkel vagy dobozokkal. Nem volt idejük mindenhol befejezni. Mintegy ennek az ellensúlyozására az utca túlsó oldalán nem egy házsor állt, hanem egy nyitott bevásárlóközpont, hatalmas parkolóval – ha valaki figyeli őket valamelyik kereszteződésnél, jóval hosszabb ideig látja őket átfutni a nagyobb szabad területen.

– Fenébe ezzel a szigettel és az ilyen nyitott bevásárlóközpontokkal – keseredett el Kira. – Minden mást benőttek a fák, hogy lehet itt ekkora nyílt terep?

– Valamennyi bozót azért van – jegyezte meg Xochi –, de valószínűleg nem elég ahhoz, hogy mindvégig fedezzen minket.

– Odanézzenek! – mutatott Gianna dél felé. – A következő katonacsapat legalább két saroknyira van. Az őrök közötti hézag valójában egész nagy, sötétben jók lesznek az esélyeink.

Kira előbb délre nézett, majd vissza északra, próbálta megbecsülni a távolságot.

– Kapcsolgasson körbe a rádión, hátha megtalálja, melyik csatornát használja az az ellenőrzőpont.

Gianna elkezdte tekerni a tárcsát, katt, szünet, katt, szünet, katt, szünet, kereste az aktív frekvenciákat. Amikor csak beszédhangot hallott, megállt, figyelte, milyen utcaneveket mondanak. Kira megkönnyebbült, amikor egy férfihang megemlítette a Gardiners Avenue-t.

– Ezek mi vagyunk. – Kira kopogott az ujjaival a falon. – Figyelje tovább mindhárom csatornát. Őrséget állítunk fel, meghúzzuk magunkat, és kivárjuk, amíg lemegy a nap. – Megint átlesett a kerítésen, megsaccolta a távolságot a két őrhelyhez képest. Éjszaka, lekuporodva, elvileg nem szabad, hogy meglássanak minket.

Minden egyes eltelt órával Kira gyomrában újabb és újabb görcsök keletkeztek. Mi vagyok én? Miért vagyok itt, és ki hozott ide? Megvan bennem a feromon? Vagy valami rosszabb? Kérdések százezrei lökdösődtek az elméjében, kétségbeesetten kereste, várta a válaszokat. Erőt vett magán, hogy megfeledkezzen róluk, és csak az aktuális feladatra fókuszáljon, de az még rosszabb volt. Akárhányszor csak Madisonra és Arwenre gondolt, alig tudta megállni, hogy ne rohanjon azonnal a kórházhoz. Megtapogatta a derekánál a becsomagolt fecskendőt, és türelmet erőltetett magára.

Amikor végre leszállt az éj, Farad elhúzott pár lécet a kerítésből, és kisebb lyukat alakított ki a fojtóbabban. Vállukra vették és szorosan magukhoz szíjazták a felszerelésüket, és libasorba álltak a kerítés szélénél: Farad, Xochi, Jayden, Gianna, Kira, Marcus. Kira megragadta a puskáját, és lassan vett egy mély levegőt.

– Tartsa bekapcsolva a rádiót, amennyire halkan csak lehet – mondta Kira. – Ha a Hálózat meglát minket átkelni, azt azonnal tudni akarom.

Gianna gyér mosolyra húzta a száját.

– Már megtörtént.

– Akkor menjünk. Húzzuk le a fejünket, maradjunk csendben, de ha észrevesznek minket, egyszerűen csak rohanjon mindenki.

Farad rugózott a lábujjain.

– Felkészülni... vigyázz... hasra! – Azzal a földre vetette magát, kikúszott, csendben tolta magát előre a gazokon át a rögtönzött kocsifal felé. A többiek követték, próbáltak zörgésmentesen haladni. Pár hosszú másodpercen át vágni lehetett a csendet, ám egyszerre csak kiáltások és zörejek törtek ki a rádióból.

– Ott! Ott! A huszonhármastól délre!

Egy golyó Kirától alig fél méterre csapódott az aszfaltba.

– Ennyit a lopakodásról – mondta. – Futás!

Talpra ugrottak, és átrohantak az utcán, átvetették magukat a kocsifalon. Kira jobb kezével megtámaszkodott egy széles fém csomagtartón, hogy lendületet vegyen, szinte égette a tenyerét, mert még mindig forró volt a napsütéstől, de azért felugrott rá, két döngő lépést tett rajta, mielőtt leugrott a földre a túloldalán. A rádióból süvöltött a riadó, és Kira eltorzult, visszhangzó golyózáport hallott, először csak a rádión át, majd a valóságban, ahogy eljutottak a füléhez. Farad már átjutott, sprintelt a parkolón át egy rés felé a bevásárlóközpont épületei között, amikor Gianna hirtelen összeesett, sűrű porfelhőt hagyva maga után a levegőben.

– Nem! – Kira felsikított.

Annyira közelről követte Giannát, hogy átesett a testén, és elterült a töredezett aszfalton. Lábra kapott, próbált felállni, Giannához fordult, hogy segítsen neki, de Marcus futás közben megragadta, felrántotta, és húzta magával előre.

– Nyomás tovább!

– Segítenünk kell neki!

– Meghalt, gyerünk tovább!

Kira kirántotta a karját, és visszafordult. Hallotta, hogy egy golyó veszélyesen közel csapódik a földbe. Gianna arccal lefelé feküdt egy vértócsában.

– Bocsáss meg – suttogta Kira, és nem a nőt kapta fel, hanem a rádiój át. Túl fontos ahhoz, hogy hátrahagyjuk.

Kira érezte, hogy egy ütéstől megperdül a teste, de talpon maradt, és továbbrohant Marcus és a többiek felé. Hol találtak el? Számba vette az összes testrészét futás közben, próbálta beazonosítani, hogy hol fáj, de nem érzett semmit. Túlteng bennem az adrenalin, súgta a fejében a tudós énje, aki furcsamód higgadt és analitikus maradt. Elvérzel és meghalsz, pedig nem is érzed a golyó helyét. Elért egy oltalmazó sikátorhoz, és futott tovább, miközben Marcus a háta mögött szitkozódott.

– Meg akarod öletni magadat?

– Fogd be, és fuss – húzta át mindkettőjüket Xochi egy összetört kapun át, amely szomorúan lógott egyetlen rozsdás zsanérján. A kapun túl egy sűrűn benőtt hátsó udvar tárult fel, átküzdötték magukat a gazokon, egy roskadozó ház töredezett hátsó ajtajához, amelyről hosszú, fakult csíkokban vált le a festés. Bár közel jártak a város széléhez, ezek a házak mégis lakatlanok voltak. Lehuppantak egy lerabolt nappali padlójára. Jayden hátrafordult, kezében a puskájával, hogy védje az ajtót.

– Eltaláltak – mondta Kira.

Ledobta a rádiót, hogy végigtapogassa magát, vért keresett. Farad felkapta a rádiót, megnyomta a kapcsolót, és belekiáltott.

– Huszonhármas, itt a negyvenes őrjárat! Itt vagyunk, de a Hang nem jött át a házak között. Ismétlem, nem jött át a házak között. Látjátok őket? Vétel.

– Nem, negyvenes – recsegett a rádió. – Még keressük őket. Vétel.

– Értem, mi is keresünk tovább, vége.

Kikapcsolta a rádiót, és ledobta Kira mellé.

– Ha már ostoba módon kockára tette ezért az életét, vegyük is valami hasznát.

– Mi az a negyvenes őrjárat? – kérdezte Xochi.

– Északon állomásoznak, és egy másik csatornát használnak. Nyertünk vagy tíz percet, amíg rájönnek erre. Most pedig ki kell jutnunk ebből a házból, mielőtt utánunk jön egy igazi őrjárat.

Még be sem fejezte a suttogást, máris lépteket és beszédet hallottak hátul, az udvar felől. Jayden felkapta a fegyverét, és a hátsó ajtóhoz szaladt, majd lekuporodott a roskadozó fal mögé.

– Itt a Long Island-i Védelmi Hálózat! – kiáltotta Jayden, és intett a többieknek, hogy vegyék fel ők is a fegyvereiket. – Azonnal dobják el a fegyvereiket, és adják meg magukat!

Rövid csend. Jayden hátravetett fejjel figyelt. Egy idő után valaki visszakiáltott.

– Ti vagytok azok, negyvenes?

Jayden gonoszul mosolygott maga elé.

– Igen. Ti meg a huszonhármas ellenőrzőpont?

Kira káromkodásokat hallott kintről.

– Nem lehet igaz, elvesztettük őket!

Farad felvette az egyenruhája sapkáját, és óvatosan kilépett a hátsó ajtón, Kira az omladozó fal egy apró résén át figyelte.

– Átfésültük az egész területet – mondta Farad. – Nem jöttek át.

– Hogyhogy nem jöttek át? – kérdezte a katona. – Egészen eddig a sikátorig üldöztük őket!

– Az embereim ott vannak majdnem mindegyik házban – intett körbe Farad –, és egyikük sem látott semmit.

– Hogy engedhettétek, hogy átjussanak mellettetek?

– Ide figyeljen, katona – csattant fel Farad. – Maguk hagyták őket átjönni a határon, a maguk sarát próbáljuk feltakarítani, nem a miénket! Most pedig szóródjanak szét! Mi ezeket a házakat nézzük át, maguk menjenek arra, és ne felejtsen itt hagyni valakit a sikátor őrzésére. Még csak az hiányzik, hogy mások is átjöjjenek a maguk ellenőrzőpontjánál!

A többi katona morgott egy keveset, aztán Kira hallotta őket továbbcammogni a következő házhoz. Kifújta a levegőt, majd folytatta a keresést. Végül megtalálta a golyó nyomát – a hátizsákjában. Őt nem találta el a lövedék, de a felszerelése odaveszett.

Farad visszalépett a házba, és megkönnyebbülten füttyentett egyet.

– És most tűnjünk el innen.

– Nem hiszem el, hogy bejött – mondta Xochi.

– Sokáig nem fog – mondta Jayden. – Előbb-utóbb megtalálják Giannát, és azonnal látni fogják, hogy a Hálózat uniformisát viseli. Lehet vagy hatvan másodpercünk, hogy lelépjünk.

Átmentek a ház elejébe, ahonnan átosontak a szomszéd ház udvarába, majd a következőébe, egyre mélyebben East Meadow belsejébe, és egyre távolabb a behatolási ponttól. Egyre több lakott, jó karban tartott házat láttak, míg aztán végre Kira megpillantotta egy ablaküveg csillogását. Itthon vagyok. Ám bármennyire is ismerősnek látszott a város, valami nem volt rendben: a házban laktak ugyan, de minden ajtó be volt zárva, és a beüvegezett ablakokat elfüggönyözték, néhol még el is spalettázták. Egy ilyen szép nyári estén, még naplemente után is tele kellett volna lenniük az utcáknak beszélgető, csevegő, vidám emberekkel, de még az a néhány is, akit láttak, mind sietett, igyekezett hamar bemenni az otthonába, és kerülte a szemkontaktust mindenki mással. A hálózati katonák és Mkele különleges rendőri osztagai rendszeres őrjáratokat tartottak a városban, és Kira látta, hogy nem egy ijedt, lopakodó gyalogost megállítottak és kikérdeztek az utcán. Minket keresnek, gondolta, de másokat büntetnek meg.

Miután elérték a főutat, egy lepusztult bolt maradványai közt húzták meg magukat, szemben a kórházzal, amely gyakorlatilag erőddé alakult át. Az ajtóknál őrök álltak, de ami még ennél is súlyosabb volt, az egész épületet körbefogták. A hátsó ajtó, amelyen be akartak jutni eredetileg, valószínűleg még mindig szabad volt, de a Hálózati terepjáró nélkül nem juthattak oda biztonságban, arról nem is beszélve, hogy még ki is kellett hozniuk Madisont.

– Ez most érdekes lesz – jegyezte meg Xochi.

– Nem mondod – vetette oda Jayden.

Farad csak a fejét rázta.

– Rossz hír – intette oda őket Marcus a rádióhoz. Körbefogták, és Kira a zörejből ki tudta venni a sürgős figyelmeztetést üvöltő hangot. „Ismétlem, a Hangosok a Védelmi Hálózat egyenruháját viselik! Már bejutottak a városba, és mások is jöhetnek még. Mostantól minden esetben teljes azonosítás szükséges, a Szigma protokoll szerint.” Az üzenet újra meg újra ismétlődött. Marcus a fejét ingatta. – Egyre jobb a helyzet.

– Nem ismerem a Szigma protokollt – járkált fel-alá idegesen Farad a romos épületben. – Egy részét talán igen, de biztos nem eleget. Most már nem enged át minket senki.

Kira a kórházra bámult, minden idegszálával akarta, hogy találjon valamit, aminek a segítségével bejuthatna. Körözött bűnöző vagyok, akinek az arcát mindenki ismeri abban az épületben. Ha bejutok, láncra vernek. Megrázta a fejét, erőt vett magán, hogy átgondolja megint. A megpróbáltatásaim erősebbé tesznek. A saját hasznomra fordíthatom a megpróbáltatásaimat. Sose mondd azt, hogy „nem fog sikerülni”, csak azt kérdezd, „hogyan tudom ezt a helyzetet a saját előnyömre fordítani?” Még alaposabban vizslatta az épületet, megszámolta a látható őröket, igyekezett megbecsülni a nem látható őrök számát, felrajzolta gondolatban, hol állhatnak az egyes katonák a belső folyosókon. Megszámolta az ablakokat, megállapította minden szóba jöhető behatolási pont elhelyezkedését, és bosszankodva tapasztalta, hogy mindegyik elé autókat állítottak, vagy fémlemezekkel és fadeszkákkal erősítették meg. Túl jól védik. Mindenre gondoltak – előre láttak bármilyen tervet, amit el tudunk képzelni.

Felpillantott a tetőn elhelyezkedő mesterlövészekre, ahonnan kiválóan átlátták a kórház egész környékét. Akár Részleges vagyok, akár nem, mindenképpen lelőnek, bármilyen gyorsan is fussak...

A szeme megakadt az egyik ablakban felcsillanó fényen. Az ott a negyedik emelet – ahol csak a Szenátorok tartózkodnak. Most is értekeznek? Hasznomra válhat ez bármilyen módon?

– Még ha be is jutunk, fogalmam sincs, hogy juthatnánk ki Madisonnal együtt – mondta Jayden. – Alig kelhet fel az ágyából, kizárt, hogy elengedjék a kórházból, és még a terepjárónk sincs meg, amiben elrejthetnénk.

– Csupa derű és napfény – állt fel Marcus. – Ez az egész fantasztikus. Nem tudunk eljutni a kórházig, nem tudunk kijönni a kórházból, és valószínűleg East Meadow-t sem tudjuk elhagyni. Az egyenruhánknak sem vesszük már hasznát. Szó szerint semmink sincs.

– Ez nem igaz – nézett vissza Kira a kórháztól. Egyértelmű, hogy fény van a negyediken. – Itt vagyok nektek én.

– Elnézést, hogy nem vágom magamat a földhöz az örömtől – jegyezte meg Farad.

– Látjátok ott azt a fényt? – Kira a felső, megvilágított ablakokra mutatott. – Ott van a Szenátus, és elviszitek nekik azt, amire a legjobban vágynak: engem.

– Nem! – kiáltotta Marcus hevesen, és a többi három társuk is visszhangozta a szavait.

– De igen – mondta Kira. – A tervünknek befellegzett, nem tudjuk Madisont kihozni, de az injekciót még be tudjuk adni neki, feltéve, hogy sikerül bejutnunk. Rám nincs szükségetek ehhez, és én komolyan beszéltem, amikor azt mondtam, hogy kész vagyok az életemet is adni ezért. Ha Arwen életben marad, nem érdekel, mit tesz velem a Szenátus.

– Nem adunk fel téged! – tiltakozott Xochi.

– De igen. Lehúzzátok a sapkátok peremét, odamasíroztok a bejárathoz, és azt mondjátok, hogy elfogtatok, amikor megpróbáltam átosonni a határon. Ez a leghihetőbb sztori, amit kitalálhatunk, mert minden olyan katona, akinek van annyi esze, hogy figyelje a rádióját, tudja, hogy egész nap többen is próbálkoztak a határnál. Még azt sem fogják kérni, hogy azonosítsátok magatokat, hiszen miért adnák át a Hang kémei az egyik társukat?

– Jó kérdés – mondta Xochi. – Miért is? Egyáltalán nem nyerünk vele semmit.

– Bejuttok a kórházba. Csak adjatok át bent az őrségnek, ők majd a Szenátus elé visznek engem, ti pedig már szaladhattok is a szülészetre.

– Nem kell átadnunk téged – mondta Marcus. – Amint bent vagyunk, megpróbálkozhatnánk... futásnak eredni.

– És azzal riasztanánk a teljes őrséget az épületen belül. Ha átadtok engem, ti nyugodtan végezhetitek a munkátokat. – Kira megfogta Marcus kezét. – Ha az ellenszer beválik, az emberiségnek van jövője, és ez az egyetlen dolog, amit valaha is akartam.

Marcus hangja megcsuklott.

– Én meg azt akartam, hogy együtt legyen jövőnk.

– Nem biztos, hogy azonnal megölnek. – Kira egy gyér mosolyt engedett meg magának. – Talán szerencsénk lesz.

Marcus elnevette magát, a szeme nedvesen csillogott a könnyektől.

– Igen, hát eddig is fantasztikus mázlink volt.

– Oda kell szólnunk előre – markolászta Farad a rádiót –, ahogy az ellenőrzési pontnál is tettük. Ha hallanak is, mielőtt meglátnak, több az esélye, hogy bejöjjön.

– Nem kockáztathatjuk meg kétszer ugyanazt a trükköt – ellenkezett Jayden. – Valaki hallgatózni fog, aki pontosan tudja, hogy hány őrjárat van kint, és merre kell éppen lennie. Hamar rájönnének, hogy hazudunk.

– De nem jelenhetünk meg úgy, hogy előtte nem szólunk – erősködött Farad. – Az nagyon gyanús lenne!

Xochi előhúzta a pisztolyát, felcsavarta rá a hangtompítót, és szétlőtte a rádiót. Kira és a többiek egy emberként ugrottak hátra, kiáltásukat elfojtva.

– Probléma megoldva – csúsztatta vissza Xochi a fegyvert a pisztolytáskájába. – Kira Walker, a gonosz terrorista harc közben szétlőtte a rádiónkat. És akkor most: Kira a legjobb barátom az egész világon, de igaza van. Ezzel a tervvel juthatunk be a legbiztosabban és leggyorsabban a kórházba, úgyhogy vegyétek el tőle a fegyvereit, és lássunk hozzá.

Kira előhalászta a fegyvereit és a többi holmiját, szinte minden felszerelést levett magáról. A férfiak egy idő után segíteni kezdtek, miután belátták, hogy a döntés megmásíthatatlan. Marcus nem örült neki, de ő sem tett ellene. Utolsónak a szorosan becsomagolt és régi ingekkel kitömött fecskendő maradt, amelyet legbelül, az összes ruházata alatt, egy övhöz csatolva viselt Kira. Levette, egy pillanatig a kezében tartotta, majd átnyújtotta Marcusnak.

– Vigyázz rá – mondta halkan.

– Nem akarom, hogy ezt végigcsináld.

– Én sem akarom, de muszáj megtenni.

Marcus mélyen a szemébe nézett, nem szólt semmit, majd átvette az övet, és óvatosan felkötötte az inge alá. Ellenőrizte, hogy a ruházata eltakarja, majd némi koszt dörzsölt az arcára, hogy elváltoztassa a kinézetét, így a kórházi ápolónők talán nem fogják felismerni. Talán. Jayden és Xochi követték a példáját, és Kira remélte, ennyi elég is lesz. Egyszerűen el kell érni, hogy mindenki engem nézzen.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Kira próbálta magát kitépni a szorításból, és üvöltött, ahogy az őrök első sorához vitték.

– Engedjenek el! Muszáj elengedniük, én csak segíteni akarok, hát nem értik? Marhák! – Az óvatosságnak már lőttek: mostantól az volt a dolga, hogy a lehető legjobban magára vonja a figyelmet, és így senki se nézze meg alaposan a barátait. Kitépte az egyik karját Farad szorításából, és Jaydennek esett, igyekezett a lehető legmeggyőzőbbnek látszani. Jayden is kivette a részét a színjátékból, keményen megütötte a fejét, majd hátratekerte a karját egy hirtelen fogással, ami teljesen megbénította.

– Au – nyögte. – Ez szép volt.

– Pofa be, Hang! – Jayden magával vonszolta, és rákiáltott Faradra. – Így kell tartani egy foglyot, nagypofájú. El ne engedje még egyszer!

– Eltöri a karomat! – kiáltotta Kira.

– Nagyon helyes – mondta Xochi elég hangosan ahhoz, hogy a legközelebbi katonacsoport is hallja. Azok rájuk kiáltottak, de Xochi félbeszakította őket, még mielőtt tovább beszélhettek volna. – Elkaptuk! – A törött rádiót mintegy trófeát emelte fel. – Gyorsan, a Szenátus elé kell vinnünk, még mielőtt civilek gyűlnek ide, és megpróbálkoznak valamivel!

A másik csapat őrmestere habozott.

– Kit fogtak el?

– Kira Walkert, személyesen! Azokkal volt, akik megpróbáltak átjutni a határon. Nézze csak! – Kira felé intett, aki büszkén állta a tekintetét.

– Hogy az a szentséges... – Az őrmester közelebb jött, és alaposan végigmérte. Kira nem ismerte ugyan, de a katona bólintott. – Ő az, egyértelmű. – Egy pillanatnyi habozás után arcon köpte. – A legjobb barátomat a Hang ölte meg, te kis szuka!

Marcus gyorsan elé lépett.

– Vissza, katona! Fogoly, nem kutya!

– Rátámadt a kórházra! – kiáltotta a katona. – És te még véded?

– A Szenátushoz visszük! Majd ők döntenek a büntetéséről, nem mi! Most pedig félre az útból!

A másik csapat ellenségesen méregette, Kira pedig visszafojtott lélegzettel imádkozott, nehogy felszólítsák őket, hogy azonosítsák magukat. Bokán rúgta Jaydent, igyekezett a lehető legveszélyesebbnek látszani, mire a fiú káromkodott és ismét hátratekerte a karját, méghozzá annyira fájdalmasan, hogy nem kellett tettetnie a reakcióját. Úgy tűnt, a műsor elég jól sikerült.

– Hát akkor vigyétek fel – mondta az őrmester, és a kórház felé vezette őket, át a katonák tömegén.

– Most léptünk be igazán a veszélyzónába – suttogta Jayden. – Ezek közül többel is dolgoztam már együtt.

– Én is – mondta Marcus. Végignézett a gyülekező katonákon, miközben készenlétben tartotta a fegyverét. Balra biccentett, alig láthatóan. – Például azzal ott.

– Akkor tartsunk jobbra – mondta Jayden, és éppen csak egy kicsit arrébb irányította őket.

Engem kell nézniük, nem a kísérőimet, gondolta Kira, és újabb kitörésbe kezdett.

– A Szenátus hazudik! Ők hozták ide a Részlegest, és aztán arra utasítottak, hogy vizsgáljam meg, és én megtaláltam a gyógymódot! Megtaláltam az RM ellenszerét, és a Szenátus megpróbálta megsemmisíteni! Nem kell meghalniuk a gyermekeiteknek! – Bevált. Egyre több katona bámulta, minden szem rászegeződött. Már majdnem a bejáratnál jártak. Még pár lépés, gondolta Kira, még pár lépés.

Az elöl haladó katona megtorpant, az ajtóra bámult, majd Kira felé fordult. A szeme sötét és tiszta volt.

– Valóban megtalálta az RM ellenszerét?

Kira meglepődött, nem tudta, mit gondoljon. Csak kíváncsiskodik? Vagy valóban fontos neki? A kérdés számos jelentést hordozott, apró utalásokat, üzeneteket és jeleket, amelyeket nem tudott értelmezni, mert egyáltalán nem ismerte a férfit. Az ő oldalán áll? A Szenátus támogatója? Elnézett mellette a kórház előterébe, amely tárt karokkal várta őket, a barátainak nem kell mást tenniük, csak belépnek, jobbra fordulnak, és végigmennek egy folyosón. Megmenthetik Arwent. Meg tudják csinálni.

De a valódi hatalom az emberek kezében van, jutott eszébe a Tovarral folytatott beszélgetés. Őket akarom elérni, őket, akik vagy minket követnek, vagy kitartanak a Szenátus mellett. Hány olyan van köztük, mint Jayden vagy Farad, aki lázadni készül, és csak egy utolsó lökésre van szüksége? Megadhatom nekik ezt a lökést?

Visszafordult a katona felé, és egyenesen a szemébe nézett.

– Igen. Megvan az RM ellenszere. De a Szenátus inkább megöl, csak ne juthasson el az emberekhez!

– Adja ide nekem – súgta a katona közel hajolva. – Én fel tudom használni. Magát nem tudom megmenteni, de fel tudom használni az ellenszert, és meg tudom menteni a gyerekeket!

Igazat mond? Blöfföl? Be akarja csapni? Nem adhatja át neki az ellenszert anélkül, hogy elárulja Marcus és az egész csapat kilétét, de ha mégis... akkor mi van? Ki támadna rá a tömegből, és ki ugrana elő a védelmére? Ki hinne neki, és ki hinne neki eléggé ahhoz, hogy beengedje a szülészeti osztályra? Nem elég, hogy a katona segítséget ígér, Kirának látnia kellett, itt és most, különben nem kockáztathat.

Visszasuttogott, a megértés jelét kereste a katona szemében.

– Nem lehet csak félig hős.

– Mindenki igazolja magát! – szólalt meg mellette egy másik katona. Közelebb lépett, és Kira megrettent. – Mindenkit azonosítanunk kell, még a katonákat is, és addig nem lépnek be a kórházba, amíg nem tudom pontosan, hogy kicsodák!

Az összegyűlt katonák izgatottan figyelték a párbeszédet, mindenki hallani akarta, hogy mi lesz. Kira látta, hogy a háttérben egyesek megragadják a fegyverüket, egyik lábukról a másikra állnak, felkészülnek a tűzharcra. Nem tudom, kiben bízhatok. Vadul cikáztak a gondolatai. Ha elkezdenek tüzelni, nem tudom, kitől óvakodjak, kire támadjak, nem tudok semmit. Azt sem tudom, hogy mit akar ez a katona. Jayden a szabad kezével felpattintotta a pisztolytáskája szíját, hogy könnyen kiránthassa a fegyverét. A Kira előtt álló katona ugyanígy tett, és oldalra fordult, ami által a pisztolya Kira ujjainak az ügyébe került.

– Hé, Woolf! – kiáltott annak a katonának, aki igazoltatni akarta őket. – Van nálad bilincs? Sok itt a vele rokonszenvező a tömegben, meg akarom bilincselni, mielőtt felvisszük.

Sok itt a rokonszenvező, gondolta Kira a pisztolyt bámulva. Ez talán üzenet a számomra, nem vesz tudomást az azonosításról, és felkínálja a fegyverét. A mi oldalunkon áll. De mit is csinál valójában? Ha kiáll értünk, miért nem veszi fel ő harcot? Mit vár tőlem? A többi katona feszülten figyelt, a döntésén múlt minden. Ki van velünk? Mit kéne most tennem? Az előtte álló katonára nézett, nem talált más okot rá, hogy miért fordult oldalra. Megadja nekem a választási lehetőséget. Nem harcol egyelőre, mert tudni akarja, hogy mennyire gondolom komolyan, hogy tényleg hajlandó vagyok-e meghalni ezért, vagy csak nagy a szám. Bármi is történjen most, vérengzés lesz belőle. Sokan meg fognak halni közülünk.

Azt várja, hogy én tegyem meg az első lépést.

– Azt mondtam, mindenki azonosítsa magát! – lépett közelebb a másik katona. Már a kezében tartotta a puskáját. Ha túl erős a gyanúja, pillanatok alatt végezhet mindannyiukkal. Kira meghozta a döntését, és élesen balra pillantott, Farad mellett, a tömegre. A katona követte a szemmozgását, mire Kira egyetlen mozdulattal kikapta a várakozó pisztolyt, kibiztosította, és fejbe lőtte a gyanakvó katonát. Az krumpliszsákként rogyott össze, Kira pedig teli torokból kiabálni kezdett.

– Harcoljatok a jövőért!

A tömeg rivalgani kezdett. Kira lebukott, Marcus lerántotta a földre.

– Még lelőnek, ha csak úgy állva maradsz!

– Bárhol lelőhetnek! – kiáltotta vissza Kira, és visszafordult a kórház bejárata felé.

A katona, akitől a pisztolyt kapta, összeesett. Kira gyorsan lekövette a golyó útját, és két lövéssel leterítette azt, aki eltalálta. Előttük tisztulni kezdett a terep, a lány felugrott, magával rántva Marcust, ahogy az ajtók felé rohant, Jayden és Xochi közelről követték őket. Mihelyst beléptek az épületbe, Kira lövéseket hallott visszhangozni a folyosón, és levetette magát a padlóra egy információs pult mögé.

– Ez csak egy furnérlemez! – kiáltotta Jayden. – Nem fogja fel a golyókat!

– És a tömeg odakint nem áll egyértelműen a mi oldalunkon – jegyezte meg Xochi. – Nem szívesen fekszem a földön egy forradalom kellős közepén. Szükségünk van egy stratégiára.

Jayden keserűen felnevetett.

– Folytatjuk a támadást, és reméljük a legjobbakat.

– A remény nem stratégia – mondta Kira.

– Nem éppen az A terv, és nem lenne szabad B tervnek sem lennie, de a legjobb C terv, ami csak eszünkbe juthat – válaszolta Jayden.

Kira biccentett, és visszavette a vadászpuskáját Faradtól.

– Akkor majd én fedezlek titeket. Valakinek le kell lőnie ezeket, aki lőtávolba tud kerülni.

Még mielőtt meggondolhatta volna magát, felugrott, és elkezdett tüzelni a folyosón. Hosszú csövű, egylövetű fegyver volt, közelről hasznavehetetlen, de így, középtávon pusztító sörétesőt árasztott magából, aminek a hatására a lojális katonák fedezékbe vonultak. Jayden odalépett mellé a puskájával, gondosan célzott, és gyors, pontos lövéseket adott le, akárhányszor egy ellenség felemelte a fejét, vagy kidugta a fegyverét. Marcus és a többiek kihasználták az időt, és előreszaladtak, Kira lővonalán kívül, és amikor a lány fegyvere üresen kattant, odakiáltott Xochinak, aki az egyik ajtónyílásból folytatta a zárótüzet. Kira és Jayden előrefutottak a többiek után, és a lány beugrott a terembe, Marcus mellé.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Ahogy mindig – válaszolta a fiú, összeszorított fogakkal, miközben a dörrenések megrázták a falakat és a plafont. – És te?

Kira biccentett.

– Az ellenszer megvan? – megtapogatta Marcus derekánál, az ujjaik egy pillanatra összeértek.

A fecskendő érintetlen volt, a kipárnázás száraz, semmi sem tört el, semmi sem folyt ki. Egy pillanatig még otthagyta a kezét, és Marcus szemébe nézett.

– Sajnálom – mondta halkan.

Xochi kihívóan üvöltött mögöttük, hátrahúzódott újratölteni, miközben Farad átvette a helyét.

– Mit, ezt? – intett körbe Marcus. – Ugyan már, az ilyesmi bármikor előfordulhat.

– Békében akartál élni – mondta Kira, miközben újratöltötte a fegyverét. – Semmi mást nem akartál, csak hogy mi ketten együtt legyünk, és én is azt akartam, de... – Tudom. – Marcus hangjában semmi nyoma nem maradt a tréfálkozásnak. – Én azt akartam, hogy minden maradjon úgy, ahogy van, te viszont azt, hogy legyen jobb. És igazad volt, és jobb is lesz, csak... előbb egy ideig sokkal rosszabb lesz. És azt hiszem, hogy én ezt tudtam, és féltem is tőle.

Farad felnyögött mögöttük, nem hangosan, hanem halk hörgésként, és a teste a földre zuhant. Xochi felkiáltott, Kira elsápadva vonszolta ki a tűzvonalból a férfit. Marcus a pulzusát kereste a nyakánál, közel hajolva figyelte, hogy lélegzik-e, de túl sok vért veszített – kizárt, hogy még éljen. Marcus a fejét rázva megerősítette Kira félelmeit.

– Elment.

– Most mi legyen? – kérdezte Jayden. A folyosó kísértetiesen csendes lett, most, hogy senki sem lövöldözött, bár a távolból erőtlen hangok jutottak el hozzájuk, tompa kiáltások és lövések zaja kívülről. A kórházban rekedt, tehetetlen betegek nyöszörgése, apró csecsemők kétségbeesett bőgése, ahogy a láz élve égette el a testüket. A négy barát reszketve, remegve kuporgott a szobában. Kira kilesett az ajtón, de csak egy méternyit látott a szemközti falból. Vaknak és süketnek érezte magát, hogy nem tudja, mi lehet odakint. Jayden gyorsan, határozottan töltött újra, bár Kira látta, hogy az ujjai remegnek a fáradtságtól és az adrenalintól. – Még egy füstbe ment terv – mondta a fiú. – Nem sikerült beosonnunk, és kurvára biztos, hogy nem tudunk majd kiosonni, és most már semmi értelme felhurcolnunk téged a Szenátus elé. Egyenesen a szülészetre?

– Egyenesen a szülészetre – mondta Marcus. Grimaszolt, a fejét ingatta. – Kira készen állt meghalni azért, hogy beolthassuk Arwent. Azt hiszem, nekünk is készen kell lennünk erre. Már csak két ajtóval arrébb kell eljutnunk. Ha sikerül bemennünk, és beadni neki az injekciót, nyertünk, még akkor is, ha sosem jövünk ki. A csecsemő megmenekül, és a kinti műsorunknak hála, mindenki tudni fogja, hogy kinek köszönhetően.

Xochi vett egy nagy levegőt.

– Úgy gondolod, sikerülni fog?

– Elég, ha az egyikünk bejut – mondta Jayden.

Marcus felállt, kibontotta az ingét, és levette az övét, benne az ellenszerrel. Kirára nézett, majd felemelte a puskáját.

– Ha csak az egyikünk éli túl, azt akarom, hogy te legyél az. Felkészültünk?

– Nem – jelentette ki Xochi –, de ez eddig sem akadályozott meg minket semmiben. – Fogott egy forgószéket, és pont az ajtónál várt, visszanézve.

Kira és a többiek ellenőrizték a fegyvereiket, és bólintottak, mire Xochi kitolta a széket a folyosóra.

Golyózápor töltötte meg a folyosót, mire a négy barát egyszerre kirohant, és vadul lőni kezdtek a meglepett fegyveresekre, akik rossz mozgó tárgyat vettek célba. Xochi haladt elöl, megtántorodott, amikor egy golyó karon találta, de már a szülészeti szobánál volt, és nekirohant az ajtónak. Az nem mozdult, mire Xochi hátralépett, szétlőtte a zárat, és beesett a kinyíló ajtón. Marcus lassabban ment utána, vagy nagyon rosszul célzott, vagy direkt lőtt mellé, próbálta nem megölni, csak fedezékbe ijeszteni az ellenséges katonákat. Úgy tűnt, hogy ez bejön neki, Kira és Jayden pedig minden tőlük telhetőt megtettek, hogy előrefutás közben folyamatosan tűz alatt tartsák a folyosót. Hirtelen Xochi felsikoltott, Kira lövést hallott. Marcus egy pillanat múlva átrohant a szülészet ajtaján, és Kira újabb lövéseket hallott, majd hirtelen a földön találta magát, a combjában olyan éles fájdalommal, amelyhez hasonlót még sosem érzett.

– Állj fel! – mordult rá Jayden, miközben vadul lövöldözött a folyosó vége felé. – Már majdnem kifogytam, nem tudom az örökkévalóságig feltartani őket!

Kira küszködve próbált felállni, de a lábát bénának, használhatatlannak érezte, vér áztatta a nadrágja szárát, és tócsába gyűlt a padlón körülötte.

– Meglőttek!

– Tudom, hogy eltaláltak, csak tűnj már el a folyosóról!

Kira előrelendült, a kezeit használva kúszott, maga után vonszolva a lábát. A fájdalom egyre erősödött, és érezte, hogy elveszíti a tudatát, miközben a vére folyamatosan áztatta a padlót. Jayden káromkodott egyet, és elkezdett ritkábban lőni, pontosabban célozni, egy-egy lövéssel távol tartani a katonákat. Kira kihúzta az ellenszert a hóna alól, és felemelte.

– Fogd, és fuss! – szólította fel. – Hagyj itt, és mentsd meg Arwent!

– Tudod, Kira – mondta Jayden, miután kilőtte az utolsó golyót, és ledobta a puskáját –, azt hiszem, te egyáltalán nem ismersz engem. – Lehajolt, megragadta a vállánál és a csípőjénél, felrántotta a lábára, és előrelendült a szülészet ajtaja felé, mindvégig Kira és az ellenség között maradva. A katonák lőttek, és Kira érezte, hogy Jayden teste megrázkódik egy ütéstől, majd egy másiktól, a légzése szaggatottá válik, a lépései lelassulnak, de meg nem állt volna semmiért. Kira belekapaszkodott, kétségbeesetten szólítgatta a nevén, Jayden pedig nyögött, káromkodott és zihált. Végül oldalvást nekidőlt a szülészet ajtajának, és mindketten a földre zuhantak.

– Jayden! – sikított fel valaki.

Kira megfordult, és látta, hogy Madison védelmezően kuporodik egy inkubátor mellett. Megdermedt. Már megszületett a kislány. Elkéstünk volna?

Madison mellett Haru állt, vérben forgó szemekkel, ziláltan, kezében fegyvert szorongatva. Kirára fogta.

– Dobjátok el a fegyvereiteket!

– Jayden! – Madison ismét felkiáltott, és megpróbált oda menni hozzá, de Haru vasmarokkal visszatartotta a karjánál fogva.

– Maradj itt!

– Megsebesült!

– Azt mondtam, hogy maradj itt! – Haru hangja mennydörgött, Madison rettegve húzódott vissza. – Nem engedjük őket a kisbabánk közelébe!

– Jayden! – súgta Kira a fülébe. – Maradj velem!

Gyorsan körbenézett, látta, hogy Xochi és Marcus a fal mellett állnak, a fegyvereik a földön, a kezük a magasban. Marcus mozdult volna, hogy segítsen neki, de Haru ráordított.

– Meg ne mozdulj!

– A bátyám meghal! – sikította Madison. – Hadd segítsenek neki!

Kira nagy nehezen felült, mit sem törődve a saját sebével, és óvatosan megvizsgálta Jayden hátát. Több lövés is eltalálta. Egy pillanat múlva Marcus is letérdelt mellé, óvatosan levette Jayden hátizsákját, hogy megnézze, milyen súlyosak a sebei. Kira nem látta, hogy Haru megengedte volna neki, hogy odajöjjön, vagy a tiltás ellenére mozdult.

A folyosóról már az ajtóhoz értek a katonák, és rájuk fogták a fegyvereiket.

– Nála van... – mondta Jayden, a hangját alig lehetett hallani – az ellenszer.

– Mit mondott? – kérdezte Madison.

– Ostoba Hangos hazugságokat! – kiáltotta Haru. – Ne is hallgass rá.

– Azt mondta, hogy nálam van az ellenszer – mondta Kira. Fájdalmasan megfordult, maga után húzva a véres lábát. Csak képzelődött, vagy tényleg elkezdett már begyógyulni a sebe? Kezébe szorította az ellenszert, és felemelte. – Itt van a kezemben!

– Nem mehetsz a lányom közelébe – sziszegte Haru.

– Meg fogom menteni – ismételte Kira. A falba kapaszkodva felhúzta magát, centiméterről centiméterre. A jó lábára helyezte a testsúlyát, és igyekezett nem törődni a másikkal, puszta akaraterőből állt fel. – Mindent feláldoztam, amim csak volt, és ami csak vagyok, hogy megmentsem a lányodat. Tényleg éppen te akarsz megakadályozni engem?

– A Részlegesek ügynöke vagy! – kiáltott rá Haru. – Összejátszol velük! Isten tudja, mit akarsz tenni a lányommal, de inkább meghalok, mielőtt megengedem!

– Nekem nincs kifogásom ellene – mondta Xochi.

– Meghalt – jelentette be Marcus. Lerogyott Jayden holtteste mellé, felnézett Harura, és kimerülten zihált. – Az életét adta ezért, Haru. Ne tedd ezt.

Madison kétségbeesetten zokogott, és a gyerek a bölcsőben vele együtt sírt, zavaros jajgatása a számára csak fájdalmat hozó világ ellen irányult. Kira eltökélten nézett Harura.

– Engedned kell, hogy megpróbáljam!

– Hogy megpróbáljad? – kérdezte Haru. – Azt akarod mondani, hogy még csak nem is vagy benne biztos?

Kira elsápadt, végigfutott az agyában, hogy hányféleképpen tévedhetett, és milyen okokból vallhat kudarcot az injekció. Mi van, ha nem lesz semmi hatása? Mi van, ha csak egy elfuserált kísérlet, néhány hibás következtetés és a saját makacs büszkeségem miatt öltem meg a barátaimat és pusztítottam el a világomat? A Szenátus figyelmeztetett: mondták, hogy egyetlen, mindent felülíró rögeszme miatt több ezer életet és az emberiség jövőjét teszem kockára. Azért van ez így, mert Részleges vagyok, aki kényszeresen el akar mindent pusztítani, mert így van összerakva? Miattam uralkodik káosz az egész népem között, ezrek haltak meg, és a gyógymód nélkül sosem állhatunk talpra. A gyógymód nélkül nem is lesz mindennek jelentősége.

De a gyógymóddal...

– Nem tudok adatokkal szolgálni – kezdett bele –, nincsenek tények, a vizsgálati eredményeim elvesztek a labor robbanásával, és magát az ellenszert sosem próbáltuk ki. Semmivel sem tudom bizonyítani neked, hogy helyes, amit mondok. De Madison... – egyenesen fogadott testvérének a szemébe nézett –, te tudod, hogy egy dolgot biztosan el lehet mondani rólam, mégpedig azt, hogy mindig törekszem helyesen cselekedni. És bármennyi fájdalommal járt is mindez, bármilyen poklokat kellett végigjárnunk miatta, és bármilyen sokan haltak is meg érte, ezt helyes cselekedni.

– Hallgass! – üvöltötte Haru, és előrenyújtotta a pisztolyát.

Kira ügyet sem vetett rá, szemét Madisonon tartotta.

– Madison – kérdezte meg ismét –, bízol bennem?

Lassan, a könnyeivel küszködve, Madison bólintott. Kira felemelte a még mindig az övhöz rögzített ellenszert, és Madison előrelépett.

– Madison, menj hátrébb – mordult rá Haru. – Nem hagyom, hogy odaadd a kisbabánkat ennek az árulónak!

– Akkor lőj le – mondta Madison szenvedélyesen. Határozottan beállt Haru és az inkubátor közé. A férje keze megremegett, elbizonytalanodott, majd lehullott az oldalához.

Kira a földre zuhant, Marcus a faliszekrényhez rohant injekciós tűért. Az ajtóban álló katonák nem mozdultak, a földre irányzott fegyverekkel a kezükben figyelték a történéseket. Xochi talpra segítette Kirát, és az inkubátorhoz vezette. Kira úgy érezte, mintha forró parázsként áradna a hő az apró testből. Marcus átnyújtotta neki a tűt, és letörölgette a kisgyerek karját fertőtlenítővel.

Kira előkészítette az injekciót, egy pillanatig tétovázott a vörös, visító test mellett. A Paca vírus vad kutyafalkaként rohant végig a testében, mindent széttépett benne, belülről falta fel. Ez a fecskendő, a feromon, meg fogja menteni az életét.

Kira előrehajolt.

– Fogd le, hogy ne mozogjon.

Madison magához ölelte a kisbabát, Marcus és Xochi mozdulatlanul várt, és még Haru is elnémult a háttérben. Mintha az egész világ erre az egyetlen pillanatra fókuszált volna. Arwen vékonyka, rekedt sírása füstként töltötte be a szobát, mint egy lerobbanni készülő motor utolsó, kétségbeesett szikrája. Kira mély levegőt vett, nem hagyta, hogy remegjen a karja, és beadta az injekciót a csecsemőnek.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

– Felfedeztük az RM ellenszerét.

A sportcsarnok zengett a tapstól és az örömkiáltásoktól. Már nem volt újdonság – egy ilyen földrengető hírt nem lehetett titokban tartani, és Arwen felgyógyulása futótűzként terjedt el –, de attól még kitörő örömmel fogadták az emberek. Hobb szenátor a tömegre mosolygott, óriási, lebegő holografikus fejére is kiült a boldog arckifejezés. Kira ott ült mögötte szerényen a pulpituson, megint elsírta magát, és megint nem merte elhinni, ahogy már ezerszer az elmúlt hét alatt, hogy mindez igaz legyen. Hogy mindez valóban megtörténik. Elkapta Marcus mosolyát a nézőtérről, és visszamosolygott. Igaz volt.

Hobb a kezét felemelve csendet kért, elnézően mosolygott, amikor a tömeg folytatta az ünneplést, ki akarták használni az alkalmat az örömre, és látszott, hogy ő boldogan meg is hagyja ezt nekik. Kirát lenyűgözte a férfi képessége a változásra – alig két hete még segített totalitárius állammá alakítani a szigetet, amely katasztrofálisan összeomlott, ám most mégis ott állt, mosolyogva és tapsolva. Kesslernek is sikerült megtartania a helyét, és Kira egy pillantást vetett rá az emelvény túlsó végén. Az albizottság többi tagja nem volt ennyire szerencsés.

Hobb ismét csitította a tömeget, és ezúttal engedelmeskedtek neki, lassan elnémultak, ahogy Hobb hozzákezdett a szónoklatához.

– Felfedeztük az RM ellenszerét – ismételte meg. – Méghozzá nem máshol, mint a Részlegesekben, a leheletük által kiválasztott vegyi anyagban, amely reakcióba lép a vírussal, és teljesen semlegesíti. Mindezt vizsgálatok egy sorának köszönhetjük, amelyeket hősünk, Ms. Kira Walker végzett el, a Szenátus felügyelete mellett. – Szórványos taps töltötte meg a termet, Hobb türelmesen kivárta, amíg elhal. – Ahogy azt a pletykáknak köszönhetően már megtudhatták, ezeket a vizsgálatokat egy eleven Részlegesen végeztük el, akit a Védelmi Hálózat tagjai egy titkos küldetés során hoztak el. Szégyenkezve, de nyíltan beismerjük, hogy ezeknek a vizsgálatoknak a tekintetében nem voltunk annyira őszinték, mint talán kellett volna. Erőszakos zavargásoktól tartottunk, és ezek végeredményben pontosan be is következtek. Biztosíthatom önöket, hogy a jövőben a Szenátus sokkal átláthatóbb módon fog beszámolni a céljairól, a terveiről, és a végrehajtás módjáról.

Kira idegesen fújta ki a levegőt, figyelte a nyugtalanság jeleit a tömegben. Minden, amit Hobb mondott, technikai értelemben igaz volt, de ahogy mondta, mégis valahogy... csúsztatásnak tűnt, legalábbis Kira számára. Épp annyit ismert be, hogy bűnbánónak látszódjon, miközben a folyamatoknak jóval nagyobb részéért követelt elismerést a Szenátus számára, mint amennyi a valóságban megillette volna. A tömeg nem tapsolta meg, de nem is hurrogták le.

– Arwen Sato jól van – folytatta Hobb –, egészségesebb és strammabb, mint reméltük. Nem akartuk megkockáztatni, hogy kihozzuk a kórházból, ahol a legkiválóbb gondozásban részesítik az orvosok és a saját édesanyja, de elkészítettük ezt a holofelvételt, hogy mindannyian láthassák.

Hobb leült, és a sportcsarnok közepén a holoképen az ő kinagyított feje átadta a helyét a szülészeti központban rögzített jelenetnek.

Bármennyire is ismerte már a megjelenő videót, Kira képtelen volt megállni, hogy el ne sírja magát, ahogy Saladin, a legfiatalabb élő ember ott áll a kórházi bölcsőben fekvő vörös fejű kisbaba mellett, akinek ezennel átadja a dicsőséget. A gyermek látványa áhítathullámot váltott ki a közönségből, és Kira is hagyta magát elragadtatni: az első emberi kisbaba tizenegy év óta, aki nem beteg, nem üvölt, nem haldoklik és nem is halt meg.

A holofelvétel befejeztével Hobb felállt, szemébe könny tolult.

– Arwen Sato a mi jövőnk. – Szavai visszhangozták Kira gondolatait. – Ez a gyerek, ez a drága kicsi lány egy új nemzedék első tagja. Annak a világnak az örökösei ők, amely reményeink szerint jobb lesz az elmúlt tizenegy évben látottnál. Kutatóink folyamatosan dolgoznak az Arwen életét megmentő vegyületek előállításán, de ez önmagában nem elég. Ha azt akarjuk elérni, hogy szebb legyen a holnap, le kell tépnünk a tegnap árnyait. Ezért nagy örömmel jelentem be, hogy a Remény törvényt mától végérvényesen hatályon kívül helyeztük.

A közönség ismét éljenzett, bár nem annyira egyöntetűen. East Meadow-ban sokan még mindig támogatták a Remény törvényt, azzal érvelve, hogy egy valós gyógymód létezése még fontosabbá teszi a lehető legtöbb csecsemő születését, de a Szenátus a visszavonása mellett döntött, mintegy a Hangnak tett békeajánlat részeként. Ugyanez a békeajánlat tartalmazta Alma Delarosa és Oliver Weist lemondását is, rájuk hárult a felelősség oroszlánrésze, amiért olyan gyorsan szükségállapotba süllyedt a város. Skousen is távozott, de nem szégyenkezve, hanem azért, hogy minden idejét az ellenszer előállításának szentelhesse. Helyükre a nép Owen Tovart választotta meg, aki teljes körű kegyelemben részesült a Hanggal elkövetett bűneiért. Az új Szenátusban az East Meadow és a Hang képviselői egyaránt helyet kaptak, így ötvöződtek a két párt elképzelései és gondolkodásmódja, és a szigeten ismét béke honolt. Legalábbis elméletileg. Kira végignézte a Szenátorok sorait az emelvényen, látta a réseket, ahogy egyesek távolabb vagy közelebb ültek a szomszédjaikhoz, az egyik kerülte a másik tekintetét, a harmadik összeesküvő módjára sugdolózott a negyedik fülébe. A sportcsarnok közönsége is ezt a magatartást tükrözte, csak nagyobb léptékben: helyreállt ugyan az egység, ám a felszín alatt még mindig mély árkok húzódtak.

– Még nem döntöttünk a további lépésekről – mondta Hobb, hangjában meggyőződéses őszinteséggel. – Az orvosaink és a kutatóink dolgoznak az ellenszer titkának megfejtésén, és mihelyt sikerrel jártak, elkezdjük nagyobb mennyiségek szintetizálását. Egyelőre ennyi a tervünk, de ha változás következne be, biztosíthatom önöket, hogy a szavazataik fognak dönteni a továbbiakról. A közösségünk összefog, vagy nincs tovább.

– De van még valami, amit el kell mondanom. – Teátrális hatásszünetet tartott. Kira látta, hogy remekül bevált: a tömeg elhallgatott, mindenki előrehajolt. Hobb felemelte az ujját, finoman megütögette vele a levegőt, majd végre folytatta. – Még egy dolgot felfedeztünk a Részlegesen folytatott kísérleteink során. És az megváltoztatja az életünk folyását, sőt az egész világot. – Vett egy mély levegőt. – A Részlegesek kihalnak, méghozzá gyorsan, és képtelenek ezt megakadályozni. Egy éven belül a legnagyobb ellenségünk nem lesz többé.

A tömegből felszakadó éljenzés alapjaiban rázta meg a sportcsarnokot.

– Nem tudjuk szintetizálni – mondta Kira. Marcus hazakísérte a tanácsülés után, és most már a lány nappalijában ültek. Kira tudta az igazságot, amely forró lángként égette belülről: az ellenszert, a Leselkedőt nem lehet mesterségesen előállítani, és a saját magán titokban elvégzett tesztek kimutatták, hogy ő sem választja ki. Ha valóban Részleges, ahogy azt dr. Morgan és a többiek állítják, a rendeltetése és az eredete továbbra is rejtély, amelynek a megoldását legfeljebb találgathatja.

Remélte, hogy nem valami baljós dolog van a háttérben.

– Nem tudjuk előállítani sem természetes, sem mesterséges úton, egyszerűen nincsenek meg hozzá az eszközeink – folytatta. – Még az sem biztos, hogy egyáltalán léteznek ilyen eszközök. Talán a ParaGennek volt valamije, illetve annak, aki eredetileg létrehozta a vírust, de ők már letűntek a színről. Az egyetlen forrása maguk a Részlegesek.

– Isolde azt mondta, a Szenátus előkészíti a kontinens elleni támadás tervét – mondta Marcus.

Kira bólintott.

– Tartaléktervként. – Kira volt a sziget szakértője a témában, és gyakran konzultált vele a Szenátus, de közeli munkakapcsolatban inkább Skousennel állt. Tudta, hogy terveznek valamit, de nem ismerte a részleteket. – Arról mondott valamit Isolde, hogy mikor?

– Talán pár hónap múlva – vonta meg a vállát Marcus. – Az egy dolog, hogy azelőtt csak néztük tehetetlenül, ahogy meghalnak az újszülöttek, de most, hogy létezik egy gyógymód... Három megint meghalt, amióta megmentettük Arwent, és azok a nők, akiknek Tovar beadta a két másik adagot, még nem szültek meg. Nem tudjuk, mi fog történni, de az emberek nem lesznek hajlandók türelmesen várni, amikor a dolgok visszatérnek a szokásos kerékvágásba. És most, hogy tudják, hogy a Részlegesek haldokolnak, csak idő kérdése, hogy mikor kezdik követelni egy új terv megfogalmazását. Léteznek javaslatok béketárgyalásra és küldöttség menesztésére is, nemcsak a háborúra, de tekintettel az általunk ott tapasztalt állapotokra... – A fejét ingatta. – Ha követségbe küldenénk hozzájuk valakit, ugyanannyi esélye lenne, hogy azonnal lelövik, mint hogy átadhatja az ajánlatunkat.

– Ahogy azt mi is tettük velük. – Kira összeráncolta a homlokát. – Talán. – Nem igazán tudta, hova tegye Sammet... lehet, hogy mindvégig hazudott? Volt egyáltalán esély a békére a Részlegesekkel?

– Kira – kezdett bele Marcus, és a lány azonnal kiérezte a hangjából a változást. Mély levegő, finomabb hanghordozás, tétova tónus, amely mély, sokat sejtető jelentésekkel ruházta fel a nevét. Pontosan tudta, hogy mit fog mondani a fiú, és a lehető legkedvesebben szakította félbe.

– Nem maradhatok veled.

Ahogy kimondta, már látta, ahogy Marcus lelohad – először a szeméből tűnt el a fény, a feje lekonyult. Az arca elborult, a vállai összeestek.

– Miért? – kérdezte.

Nem „miért nem”, hanem „miért”, gondolta Kira. Egészen másképp hangzik így a kérdés. Azt jelenti, hogy tudja, van rá egy másik okom – nem olyasmi, ami eltaszít tőle, hanem olyasmi, ami valami más felé húz.

– Mert muszáj elmennem. Meg kell találnom valamit.

– Mármint valakit. – A hangja nyers volt, közel állt ahhoz, hogy elsírja magát. – Sammet.

– Igen – válaszolta Kira – de nem... nem azért, amire gondolsz.

– Meg akarod akadályozni a háború kitörését.

Egyszerűen kimondta, állításként, nem kérdésként, de Kira kiérezte mögüle ugyanazt a kérdést: Miért? Miért hagyja el őt? Miért nem kéri, hogy tartson vele? Miért van szüksége Sammre, amikor itt van neki ő? De nem kérdezte meg, és Kira amúgy sem tudott volna válaszolni neki.

Mert Részleges vagyok. Mert egy kérdőjel vagyok. Mert az életem, az egész világ oly sokkal nagyobb, mint pár hónappal ezelőtt volt, és az egészből nem értek semmit, és minden veszedelmes benne, és valahogy ott vagyok a kellős közepén. Mert olyan csoportok használnak fel számomra érthetetlen tervekre, amelyeknek még a létezéséről sem tudtam. Mert meg kell tudnom, hogy mi vagyok.

És ki vagyok.

Most rajta volt a sor, hogy elsírja magát, a hangja elakadt, a szeme nedvesedni kezdett.

– Szeretlek, Marcus, igazán szeretlek, mindig is szerettelek, de... ezt nem árulhatom el neked. Még nem.

– Hanem mikor?

– Talán nemsokára. Talán soha. Még azt sem tudom, hogy mi az, amit nem mondhatok el neked, csak... csak bízz meg bennem, Marcus, jó?

A fiú a táskájára pillantott, amely bepakolva, útra készen állt az ajtó mellett.

– Még ma elindulsz?

– Igen.

– Most?

Habozott a válasszal.

– Igen.

– Veled megyek. Semmi sem tart vissza.

– Nem jöhetsz velem – mondta Kira ellentmondást nem tűrő módon. – Itt van rád szükségem. – Nem készültem fel rá, hogy te is megtudd rólam mindazt, amit én is csak most készülök megtudni. Nem vagyok felkészülve arra, hogy megtudd, mi vagyok.

– Hát, jó – mondta Marcus. Kurta szavaiban a szomorúság és a harag váltakoztak, és egyiket sem tudta eltitkolni. Lassan felállt, az ajtóhoz ment, és kinyitotta. Várt.

– Köszönöm – mondta Kira. – Mindent köszönök.

– Viszlát – mondta Marcus.

Kira visszapislogott egy könnycseppet.

– Szeretlek.

Marcus hátat fordított, és elment. Kira még sokáig nézte az üres folyosót.

Nandita még mindig nem tért vissza, a ház hideg és üres volt. Kira összeszedte a holmiját, a ruháit, egy hálózsákot és a táborozáshoz szükséges eszközöket, egy új orvosi táskát, egy puskát, amit a vállára vetett, a félautomata pisztolyt pedig a derekára kötötte. Még egyszer utoljára körülnézett az otthonában, kisimította a lepedőt az ágyán, és a szeme megakadt az éjjeliszekrényről visszaverődő fényen. Egy bekeretezett fényképen. Kira felhúzta a szemöldökét, és odament. Ez nem az enyém.

A fényképen három ember állt egy épület előtt. A fotó fejre állt a keretben, Kira lassan megfordította.

Elámult.

Középen ő állt, gyerekkorában, alig négyévesen. Jobbra tőle az apja, pontosan úgy, ahogy az emlékeiben élt. Balra Nandita. Mögöttük, az épület magas téglafalán egyetlen szó.

ParaGen.

A fotó egyik sarkába valaki egy rövid üzenetet írt, szaggatott betűkkel, mintha kétségbeesetten sietett volna.

Találd meg a Trösztöt.

[1]

[2]

JEGYZETEK

[1] John Donne: Szent szonettek, Képes Géza műfordítása nyomán.

[2] Lefordíthatatlan szójáték: „making whoopee” annyit tesz, mint bulizni vagy szeretkezni.

[3] Lefordíthatatlan szójáték az animal (állat) és a Manhattan szavakból.

TARTALOM

1. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIKFEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TlZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

2. RÉSZ HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

3. RÉSZ NÉGY ÓRÁVAL KÉSŐBB

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

JEGYZETEK

Table of Contents

1. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIKFEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TlZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

2. RÉSZ HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

3. RÉSZ NÉGY ÓRÁVAL KÉSŐBB

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

JEGYZETEK