FRAGMENTS

TÖREDÉKEK

Fordította BAYER ANTAL

A SZERZŐ MAGYARUL MÁR MEGJELENT MŰVEI

Nem vagyok sorozatgyilkos-trilógia.

Nem vagyok sorozatgyilkos Szörnyeteg úr

Részlegesek-trilógia Partials - Részben ember

ELŐKÉSZÜLETBEN A Nem vagyok sorozatgyilkos- és a Részlegesek-trilógia harmadik kötete

FRAGMENTS

TÖREDÉKEK

DAN WELLS

BUDAPEST, 2013

Fragments Copyright © 2013 by Dan Wells Translation Copyright © 2013 by Fumax Kft. Published by arrangement with HarperCollins Publishers

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2013

A kötetben idézet olvasható az alábbi műből:

William Butler Yeats: Második eljövetel (Nagy László fordítása)

Szerkesztő: Németh Vladimír Korrektor: Ősz Emili Tördelő: Szabó Tamás Nyomdai előkészítés: Benes Attila Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Nyomta: Kinizsi Nyomda, Debrecen Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-9861-56-5

Borítóillusztráció: Craig Shields Borítóterv és tipográfia: Alison Klapthor ♦

Első kiadás

Ezt a könyvet mindazoknak ajánlom, akik akár csak egyszer is elismerték a tévedésüket. Ezzel nem gyengeségről vagy az elkötelezettség hiányáról adtak tanúbizonyságot, hanem az egyik legnagyobb erényről, amellyel bárki is rendelkezhet - legyen az akár ember, akár Részleges.

1. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

E

melem poharam - mondta Hector - Új Amerika legjobb tisztjére.

A terem poharak csengésétől és száz torok kiáltásától elevenedett meg.

- Cornwell! Cornwell!

A férfiak megemelték korsóikat és üvegeiket, egybehangzó hörpintéssel döntötték magukba az alkoholt, majd amikor kifogyott poharukból az ital, keményen lecsapták az asztalra, vagy egyszerűen lehajították a földre. Samm csendben figyelte őket, szinte észrevehetetlenül finomított a távcsöve beállításán. Bár az ablak homályos volt, látta a katonák vigyorgását és fintorgását, ahogy hátba veregették egymást, nevettek a pajzán tréfákon, és igyekeztek nem nézni az ezredesre. A kapcsolás úgyis elmond nekik mindent Cornwellről.

A völgy túlsó végén álló fák között, messze a kapcsolás hatótávolságán kívül megbújó Samm nem támaszkodhatott rá.

Megtekert egy gombot a háromlábú állványon, amitől a mikrofon egy tized milliméterrel balra fordult. Ebből a távolságból még a legkisebb szögváltoztatás is jelentős hatással volt arra, hogy a terem melyik részéről vette a hangokat. Beszédhangok vibráltak a fülhallgatójában, szavak és mondatok peregtek gyorsan összemosódva, aztán sikerült kivennie egy másik, Hectoréhoz hasonlóan ismerős hangot - Adria-nét, a volt őrmesteréjét.

- ...fel sem fogták, hogy mi történt velük - mondta éppen Adrian. - Az ellenség sorai megroppantak, pont úgy, ahogy terveztük, de az első pár percben épp ettől volt még veszélyesebb a helyzet. Nem tudták, merre figyeljenek, egyszerre minden irányba lövöldöztek, mi pedig túlságosan is le voltunk kötve ahhoz, hogy erősítést nyújtsunk neki. Cornwell végig tartotta azt a sarkot, egy pillanatig sem hátrált meg, és az őrkutya egész idő alatt úgy üvöltött, hogy majdnem bele-süketültünk. Neki volt a leghűségesebb őrkutyája. Egyenesen imádta a gazdáját. Ez volt az utolsó nagy csatánk Vuhanban, és pár nappal később már miénk volt a város!

Samm emlékezett arra a csatára. Szinte pontosan tizenhat évvel azelőtt vették be Vuhant, 2061 márciusában, a város az utolsók között esett el az Elszigetelési Háborúban. De Samm számára ez volt az egyik első bevetés. Még most is fel tudta idézni a hangokat, a szagokat, a lőpor keserű ízét a levegőben. A feje berregett az emlékektől, kapcsolási adatok fantomja rohant át az agyán, és ez elég is volt ahhoz, hogy megnövekedjen az adrenalinszintje. Szinte azonnal felszínre kerültek az ösztönök és a kiképzés hatása, és a sötét domboldalban kuporgó Samm önkéntelenül is felkészült a csak az elméjében létező csatára. Szinte azonnal követte az érzést egy ellentétes reakció - az ismerős helyzet megnyugtató hulláma. Napok óta nem kapcsolt senkivel, és a hirtelen érzés, akár valós volt, akár nem, szinte fájdalmas kényelemérzetként járta át. Lehunyta a szemét, belekapaszkodott az érzésbe, az emlékekre koncentrált, akarta, hogy újra, még erősebben jelenjenek meg, ám pár múló pillanat után elszálltak. Egyedül volt. Kinyitotta a szemét, és újra belenézett a távcsőbe.

Most ételt hoztak elő, nagy fémtálcákat rogyásig telepakolva füstölgő disznóhússal. Connecticutban eléggé gyakoriak voltak a vaddisznó csordák, de főleg az erdő mélyén, távol a Részlegesek lakhelyétől. Jó messzire kellett elmenniük vadászni, hogy egy ilyen ünnepet ülhessenek. A látványtól megkordult Samm gyomra, de nem mozdult.

A távolban a katonák megdermedtek, csak egy pillanatra, de mindannyian egyszerre. Valami olyasmire figyelmeztethette őket a kapcsolás, amit Samm nem érezhetett. Az ezredes, villant át az agyán, és a távcsövet elfordítva Cornwellre nézett. Ugyanolyan rossz állapotban volt, mint addig, csontvázszerű és rothadó, de a mellkasa még mindig emelkedett, nem úgy tűnt, mintha hirtelen rosszabbra fordult volna az állapota. Talán belenyilallt a fájdalom. A teremben a katonák nem vettek róla tudomást, így Samm sem foglalkozott vele. Úgy tűnt, még nem jött el az ideje, a buli folytatódott. Samm belehallgatott egy másik beszélgetésbe, egy újabb visszaemlékezésbe az Elszigetelési Háborúról, majd egy másik, a forradalomról szóló történetbe, de egyik sem kavarta fel olyan mélyen az emlékezetét, mint az őrmester meséje. Végül az oldalasok látványa és a csámcsogás hangja túl soknak bizonyult a számára, és óvatosan előbányászott a zsákjából egy kis szárított marhahúst. Csak halvány utánzata volt a régi bajtársai által élvezettel fogyasztott, zaftos falatoknak, de több a semminél. Ismét belenézett a távcsőbe, pont, amikor Wallace őrnagy emelkedett szólásra.

-Richard Cornwell alezredes ma nem tud szólni hozzátok, de számomra megtiszteltetés, hogy helyette beszélhetek. - Wallace mozgása lassú volt. Nem csak a járása, hanem a gesztusai és a beszédmodora is, minden egyes mozdulata kimért és megfontolt. Ugyanolyan fiatalnak látszott, mint Samm, egy tizennyolc éves emberre hasonlított, de a valódi életkorát tekintve már közelített a húszhoz - a lejárati idejéhez. Még néhány hónap, vagy talán csak pár hét, és ő is elkezd rohadni, mint Cornwell. Sammet kirázta a hideg, szorosabbra húzta a vállán a zubbonyát.

A társaság elhallgatott. Wallace hangja erőteljesen csengett a teremben, fémesen visszhangozva Samm fülhallgatójában.

- Abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy egész életemben az alezredessel szolgálhattam. Személyesen húzott elő a keltetőtartályból, ő irányította a kiképzésemet. A legjobb ember, akivel valaha is találkoztam, és kiváló parancsnoka minden katonájának. Nekünk nincs apánk, de szeretem azt gondolni, hogy ha lenne, az enyém Richard Cornwellre hasonlítana.

Miközben az őrnagy hatásszünetet tartott, Samm a fejét ingatta. Cornwell valóban az apjuk volt minden tekintetben, éppen csak biológiai értelemben nem. Tanította, vezette, megvédte őket, megtett értük mindent, amit egy apának illik. Mindent, amit Sammnek sosem lesz alkalma megtenni. Maximálisra állította a távcső nagyítását, hogy a lehető legközelebbről láthassa az őrnagy arcát. Könnyeket nem látott, de a tekintete komor és fáradt volt.

- Minket arra gyártottak, hogy meghaljunk - folytatta az őrnagy. - Hogy öljünk, és aztán meghaljunk. Az életünknek csak két célja létezik, és az egyiknek tizenöt évvel ezelőtt eleget tettünk. Néha azt gondolom, hogy nem a lejárati idő a legnagyobb kegyetlenség, hanem az, hogy tizenöt év után értesültünk róla. A legfiatalabbaknak lesz a legrosszabb közületek, mert ti mentek el utoljára. Háborúban születtünk, megdolgoztunk a dicsőségért, most pedig itt ülünk, egy omladozó teremben, és nézzük egymást, ahogy meghalunk.

A Részlegesek ismét megdermedtek, ezúttal még látványosabban, néhányan fel is ugrottak. Samm vadul lendítette oldalt a távcsövét, az ezredest keresve, de az őrnagyra koncentrált nagyítás miatt elvesztette a támpontokat, pár másodpercig pánikszerűen keresgélt, miközben hallotta a katonák „Az ezredes!” és „Eljött az idő!” kiáltásait. Végül hátrahúzódott, újra beállította a távcsövet, és a jó mérföldnyi távolságból újból ránagyított a teremre. Megtalálta az ezredes ágyát, amely a díszhelyet foglalta el a terem közepén, és látta, hogy az öregember rázkódik és köhög, fekete vércseppek csordulnak ki a szája sarkán.

Máris úgy nézett ki, mint egy hulla, a sejtjei degenerálódtak, a teste szinte Samm és a többi katona szeme láttára rohadt el. Rángatódzott, eltorzult az arca, csapkodott, majd nem mozdult többé. A terem elcsendesedett.

Samm falfehéren figyelte, ahogy a katonák előkészítették a rituális halotti szertartást. Egyetlen szó nélkül tágra nyitották az ablakokat, elhúzták a függönyöket, bekapcsolták a ventilátorokat. Az emberek sírással, szónoklatokkal, nyöszörgéssel és fogcsikorgatással fogadják a halált. A Részlegesek pedig úgy, ahogy csak ők tudják: a kapcsoláson át. A szervezetüket harcmezőre tervezték. Amikor meghaltak, kibocsátottak magukból egy adathalmazt, amely figyelmeztette a bajtársaikat a veszélyre, és ezt észlelvén, ők is újabb adatkibocsátással terjesztették a hírt. A ventilátorok csattogtak a levegőben, és szétfújták az adatokat a világba, hogy mindenki hozzájuk kapcsolódhasson, és megtudhassa, hogy egy nagy ember halt meg.

Samm feszülten várt, érezte, hogy a szellő simogatja az arcát. Akarta is érezni, meg nem is. Kapcsolat és fájdalom, közösség és bánat. Elkeserítő közelségben álltak ezek egymáshoz újabban. Nézte a falevelek rebbenését lent, a völgyben, nézte az ágak finom ingadozását a szélben. Nem érkeztek adatok.

Túl messze volt.

Samm elrakta a távcsövet és a direkcionális mikrofont, a zsákjába helyezte mindkettőt a kis napelemmel együtt. Kétszer is átkutatta a helyet, nehogy maga után hagyjon valamit - ellenőrizte, hogy az élelem a műanyag zacskóval együtt a táskában van, a fülhallgatók a helyükön a zsákban, a puskája a vállán. Még a háromlábú állvány nyomát is elkotorta a csizmájával. Semmi sem jelezte, hogy valaha is ott járt.

Még egy utolsó pillantást vetett ezredesének búcsúztatására, felhúzta a gázálarcát, és visszatért a száműzetésbe. Abban a raktárban nem volt hely dezertőröknek.

MÁSODIK FEJEZET

A

nap keményen sütött át a réseken, szaggatott sárga háromszögeket rajzolva ki odalent, a töredezett utcákon. Kira Walker gondosan figyelte az utat egy mély, belvárosi kanyon alján rozsdásodó taxi mögé kuporodva. A fű, a cserjék, a facsemeték mozdulatlanul álltak a repedt aszfalton, nem érte őket a szél. A város tökéletesen megdermedt.

De most valami megmozdult.

Kira a vállához emelte a puskáját abban a reményben, hogy a teleszkópos irányzókkal jobban lát, majd eszébe jutott - immár sokadszorra - hogy a múlt héten letörött az irányzók, amikor rászakadt egy barlang. Káromkodott, és leeresztette a puskát. Amint itt végeztem, keresek egy másik fegyverboltot, és szerzek egy újat, mondta magában. Végignézett az úton, próbálta különválasztani a formákat és az árnyakat, majd újra felemelte a puskáját, mielőtt megint halkan megeresztett egy újabb szitkot. A szokás hatalma. Lehúzta a fejét, és a taxi túlsó végéhez sietett. Vagy harminc méterrel arrébb egy szállító furgon félig belógott az útra, az elfedheti a mozgását bárki - vagy bármi - elől. Kitekintett, közel egy percen át bámult a mozdulatlan utcára, majd a fogát összeszorítva futni kezdett. Nem dördültek fegyverek, nem csattogott, nem üvöltött fel semmi. A teherautó bevált. Kira bekocogott mögé, fél térdre ereszkedett, és kikandikált a lökhárító mögül.

Egy jávorantilop haladt át a bozótban, hosszú szarva az ég felé kunkorodott, nyelvével a törmeléken áttolakodó hajtásokat és kisebb növényeket kóstolgatta. Kira nem mozdult, feszülten figyelt, túlságosan erős volt benne az üldözési mánia ahhoz, hogy elhiggye, az imént is ezt a jávorantilopot látta mozogni. A magasban egy kardinálispinty rikoltozott, pillanatokon belül csatlakozott hozzá egy másik, élénkvörös villámként cikázva üldözték egymást a villanydrótok és a közlekedési lámpák között. A jávorantilop békésen, önfeledten majszolgatta egy juharpalánta zöld leveleit. Kira addig nézte, amíg meg nem győződött róla, hogy nincs semmi más látnivaló, aztán egy kicsit tovább, hátha mégis van. Manhattanben az ember sosem lehet eléggé óvatos - amikor legutóbb itt járt, Részlegesek támadtak rá, ezúttal pedig már egy medve és egy párduc is megkergette. Az emlék hatására, megfordult és hátranézett. Semmi. Lehunyta a szemét, és koncentrálva próbált „megérezni” egy Részlegest a közelben, de nem ment. Ahogy korábban sem, úgy nem, hogy tudott volna róla, még akkor sem, amikor egy egész hetet töltött Samm közelében. Kira is Részleges volt, de másmilyen - úgy tűnt, nincs meg benne a kapcsolás és néhány más rájuk jellemző vonás, valamint ugyanúgy látszott rajta az idő múlása, mint egy emberen. Nem tudta pontosan, hogy micsoda, és nem volt kihez fordulnia a válaszért. Még beszélni sem tudott volna róla, egyedül Samm és az őrült Részleges tudós, dr. Morgan tudta a titkát. Még a párjának - egyben a legjobb barátjának - Marcusnak sem mondta el.

Végigfutott rajta a hideg, és fintorogva gondolt arra a kényelmetlen zavarodottságra, amely minden alkalommal jelentkezett, amikor kérdéseket tett fel önmagával kapcsolatban. Ezért jöttem ide. Hogy választ kapjak a kérdéseimre.

Megfordult, leült a töredezett aszfaltra, a teherautó leeresztett kerekének támaszkodva megint elővette a noteszét, bár mostanra már kívülről tudta a címet: az 54. utca és a Lexington sarka. Hetekbe telt, mire kinyomozta, és még további napokba, amíg eljutott idáig a romokon keresztül. Talán túl óvatos...

Megrázta a fejét. Olyan nincs, hogy „túl óvatos”. A lakatlan területeken túl nagy a veszély ahhoz, hogy kockáztatni merjen, és Manhattan mindnél veszedelmesebb. Elővigyázatosan járt el, és még mindig életben volt, nem fog felborítani egy bevált stratégiát.

Ismét a címre nézett, majd fel a viharverte utcatáblákra. Igen, ez az a hely. Visszadugta a noteszt a zsebébe, és felemelte a puskáját. Ideje bemenni.

Ideje felkeresni a ParaGent.

Az irodaház ajtói és a padlótól a plafonig érő ablakai üvegből voltak, de a Szakadás után az üveg nem bírta sokáig, és most a teljes földszint védtelenül ki volt téve az elemeknek. Nem ez volt a központja a ParaGennek - az valahol nyugatra, az ország túlsó végében helyezkedett el - de most ez is megtette. Egy pénzügyi osztály, amelyet csak azért telepítettek Manhattanbe, hogy kapcsolatban legyen más óriásvállalatok pénzügyi osztályaival. Több heti kutatásba került egyáltalán kideríteni ennek az irodának a létezését. Kira óvatosan lépkedett a pozdorjává tört biztonsági üveg darabkái és az épület felsőbb szintjeiről lezuhant oldalfalak és homlokzati elemek halmai között. A tizenegy évnyi elhanyagoltság alatt a padlón olyan vastagon telepedett meg a por, hogy már apró gazok kezdtek kinőni belőle. Az egykor elegáns műanyag borítású padokat kikezdte a nap és az eső, és mintha macskakarmok tépték volna szét őket. Egy széles íróasztal, ami valószínűleg a recepció lehetett, most viharverten, megdőlve, szétszóródott sárga műanyag névtáblák epicentrumaként állt. A falon egy tábla több tucat céget sorolt fel. Kira végignézte a koszos listát, amíg meg nem találta a

ParaGent: huszonegyedik emelet. A recepció mögötti falban három lift ajtaja kínálkozott, bár az egyik elgörbülve lógott a keretében. Kira elment mellettük, egyenesen a hátsó sarokban található lépcső ajtajához tartott. A falon egy sötét panel jelezte a mágneszár érzékelőjének a helyét, de áram nélkül nem szolgált semmire - a legnagyobb problémát a zsanérok jelentették. Kira nekifeszült, először csak finoman próbálta erőltetni, aztán határozottabban, mivel az elöregedett zsanérok ellenálltak. Végül az ajtó megadta magát, Kira belépett, és felnézett az előtte emelkedő lépcsőkre.

- A huszonegyedik emeleten - sóhajtott fel. - Naná.

A régi épületek nagy része kiszámíthatatlan volt, a Szakadás utáni első tél túl veszélyessé tette őket: az ablakok kitörtek, a csövek felrobbantak, tavaszra a szobák falait és padlóját átjárta a nyirkosság. Tíz fagyás-és olvadásciklussal később a falak meggörbültek, a plafonok megereszkedtek, a padlók darabokra estek szét. A fát és a szőnyegeket megtámadta a penész, a résekbe rovarok ásták be magukat, és az egykor szilárd szerkezet ingatag, porladozó törmeléktoronnyá vált, egyetlen rúgás, egyetlen lépés, egyetlen hangosabb kiáltás elég volt ahhoz, hogy az egész összedőljön. A nagyobb épületek azonban tartósabbnak bizonyultak, főleg az ennyire újak - ezeknek a csontvázát acélgerendák, az izmaikat betontömbök és karbonszálak jelentették. Bár az üvegből, vakolatból, glettelésből és szőnyegekből álló bőr, hogy a hasonlatnál maradjunk, így is gyengének bizonyult, maga az épület robusztus volt. Ez a lépcső különösen jó állapotban maradt meg, poros volt ugyan, de nem koszos, és a levegő furcsa pállottságából Kira arra gondolt, hogy talán a Szakadás óta el van zárva. Ettől valami kísérteties, kriptaszerű hangulat fogta el, bár eddig nem látott senkit, aki itt lett volna eltemetve. Átvillant az agyán, hogy hátha feljebb van valaki - valaki, aki éppen a lépcsőházban tartózkodott, amikor az RM utolérte, és azóta be van ide zárva - de lassan felért a huszonegyedikre, és nem látott egyetlen holttestet sem. Eszébe jutott, hogy talán jobban körül kellene néznie, hogy levezesse a huszonegy emeletnyi feszültséget, de aztán meggondolta magát. Elég hulla volt így is ebben a nagyvárosban, az utcán rekedt autók felében voltak csontvázak, a lakásokban és az irodákban meg további milliók. Eggyel több vagy kevesebb tetem egy rég elfelejtett lépcsőházban nem változtat semmin. A zsanérok sikoltottak, ahogy Kira feltépte az ajtót, és belépett a ParaGen irodájába.

Persze, ez nem a központi irodájuk volt, azt pár héttel korábban egy fényképen látta Kira. Ott állt ő, gyerekként, az apjával és a befogadójával, Nanditával, egy nagy üvegépület előtt, a háttérben havas hegyorommal. Nem tudta, hogy hol készülhetett a kép, nem is emlékezett rá, ahogy arra sem, hogy ismerte volna Nanditát a Szakadás előtt - ám mégis ott volt ez a kép. Kira alig volt ötéves, amikor véget ért a világ, a képen talán még csak négy. Mi következett ebből? Ki volt Nandita valójában, és milyen kapcsolatban állt a ParaGennel? Ott dolgozott? És az apja? Annyit tudott róla, hogy egy irodában dolgozott, de ahhoz túl kicsi volt még, hogy ennél többre is emlékezzen. Ha Kira valóban Részleges, valami laboratóriumi kísérlet eredménye lenne? Egy véletlen baleseté? Vagy egy prototípus? Miért nem beszélt erről soha Nandita?

Bizonyos tekintetben ez volt a legnagyobb kérdőjel. Kira közel tizenkét éven át élt Nanditával. Ha Nandita tudta, hogy ő kicsoda valójában, ha egész idő alatt tudta, és sosem szólt róla egy szót sem - ez nagyon nem tetszett Kirának.

A gondolattól elborzongott, ahogy az előbb az utcán is. Hamisítvány vagyok. Mesterséges teremtmény, amely csak hiszi magáról, hogy ember. Ugyanolyan hamis vagyok, mint az a márványerezetet utánzó burkolat az íróasztalon. Belépett az előszobába, és megérintette a hámló íróasztalt a recepción. Festett műanyag, préselt műanyag alapon. Még csak nem is természetes anyag, nemhogy valódi. Felnézett, erőt vett magán, hogy elűzze a kényelmetlen érzéseket, és csak a feladatra koncentráljon. A recepció széles volt manhattani viszonylatban, a tág teremben osztott párnás bőrkanapék álltak egy sziklaszerkezet mellett, amely valószínűleg ivókút lehetett valamikor. Az íróasztal mögötti falon ott feszített masszívan a ParaGen fémlogója, ugyanaz, mint azon az épületen, a fényképen. Kira kinyitotta a táskáját, elővette a gondosan összehajtott fotót, és összehasonlította a két képet. Azonosak voltak. Eltette a fotót, megkerülte az íróasztalt, és óvatosan átlapozgatta a szétszórtan rajta fekvő papírokat. A lépcsőházhoz hasonlóan ennek a teremnek sem volt kapcsolata a külvilággal, így el volt zárva az időjárás viszontagságaitól. A papírlapok már megsárgultak, de épek és rendezettek voltak. A többségük lényegtelen információkat tartalmazott: telefonkönyvek, cégbrosúrák, és a regény, amit a recepciós olvashatott. Szeretlek a halálig, a címlapon egy véres késsel. Talán nem éppen politikailag korrekt olvasmány világvége idején, de a recepciós nem is lehetett itt, amikor a Szakadás megtörtént. Nyilván evakuálták, amikor az RM masszívan terjedni kezdett, vagy talán már akkor, amikor elszabadult, sőt, talán már a Részleges Háború kezdetekor. Kira megütögette a könyvet az ujjával, és észrevette, hogy a könyvjelző a kötet háromnegyedénél van. Sosem tudta meg, hogy ki és kit szeretett a halálig.

Kira ismét belenézett a telefonkönyvbe, és észrevette, hogy a négy számjegyű mellékek némelyike egyessel kezdődött, mások kettessel. Talán két szintet foglalt el az iroda? Átpörgette a lapokat, és hátul látott hosszabb, tízjegyű számokat is. Több is 1303-mal kezdődött, aztán meg 1312-vel. A felnőttektől tudta, azoktól, akik emlékeztek a régi világra, hogy az ország különböző területeinek más és más előhívójuk volt, de arról fogalma sem volt, hogy melyik minek felel meg, és ez a telefonkönyvből sem derült ki.

A brosúrák szépen, rendezetten álltak az íróasztal egyik sarkán, a címlapon egy stilizált kettős spirállal és a Kira fotóján is látható épülettel, bár más szögből fényképezve. Kira felemelt egyet, hogy közelebbről megnézze. Hasonló épületeket látott a háttérben, amelyek közül kiemelkedett egy magas, robusztus, látszólag hatalmas jégkockákból emelt épület. Az oldal alján folyóbetűkkel egy mottó: „Felülmúljuk önmagunkat”. A belső oldalakon mosolygós arcképek és genetikai módosítások reklámjai - kozmetikai módosítások a szem vagy a haj színének megváltoztatására, egészségügyi módosítások a veleszületett betegségek eltávolítására vagy más betegségek elleni rezisztencia növelésére, illetve esztétikai módosítások, hogy laposabb legyen az ember hasa, nagyobb a melle, vagy legyen erősebb, gyorsabb, javuljanak az érzékszervei vagy a reakcióideje. A Szakadás előtt annyira elterjedtek már a genetikai módosítások, hogy szinte minden Long Island-i túlélő részesült néhányban. Még a pestisbébik is, akik túl kicsik voltak a Szakadás idején, hogy emlékezzenek a korábbi életre, kaphattak génmódosításokat a születésük előtt. Világszerte szokványos beavatkozásnak számítottak minden kórházban, és számos módosítást a ParaGen fejlesztett ki. Kira mindig azt hitte, hogy a szabványos gyerekkori módosításokat végezték el rajta, és időnként eszébe jutott, hogy hátha valami többet is kapott: a szülei DNS-ének köszönhette vajon, hogy olyan jó futó, vagy valami korai génmódosításnak? Most már tudta, hogy azért ilyen gyors, mert Részleges. Egy laboratóriumban előállított ideális ember.

A brosúra utolsó részében közvetlenül a Részlegesekről esett szó, bár ott BioSynth néven említették őket, és sokkal több modell létezett, mint Kira gondolta volna. Elsőként a katonai Részlegeseket mutatták be, inkább sikertörténet formájában, mint megrendelhető termékként: a vezető biotechnológiai megoldást egymillió sikeres tesztelés igazolta a gyakorlatban. A katonai modellt természetesen nem lehetett „megvenni”, de a füzetben több, kevésbé humanoid változata is volt ugyanannak a technológiának: hiperintelligens őrkutyák, dús sörényű, szelíd oroszlánok, akiket háziállatként is lehetett tartani, de még egy MyDragon™ nevű modell is, amely úgy nézett ki, mint egy házimacska méretű nyakigláb, szárnyas gyík. Végül az utolsó oldal új Részleges fajtákat reklámozott, köztük a katonai modellen alapuló biztonsági őrt, továbbiakat pedig online lehetett megtekinteni. Hát ez lennék én? Biztonsági őr, szerelmi rabszolga, vagy valami más beteg szemét, amit ezek az alakok árusítottak? Kira újra átolvasta a brosúrát, keresett benne valami nyomot vagy jelet, ami őrá utalhat, de nem volt benne semmi más. Eldobta, és felvett egy másikat, de az ugyanaz a tartalom volt, másik címlappal. Azt is eldobta, és káromkodott egyet.

Nem egy egyszerű termék vagyok egy katalógusban, gondolta Kira. Valamilyen célból hoztak létre. Nanditának valamilyen oka volt rá, hogy maga mellett tartson, hogy megfigyeljen. Alvó ügynök lennék? Lehallgató berendezés? Gyilkos? Az a Részleges tudós, aki foglyul ejtett, dr. Morgan... amikor megtudta, hogy mi vagyok, majdnem felrobbant az idegességtől. Az a nő a legijesztőbb személy, akivel valaha találkoztam, és már a gondolattól is, hogy mi lehetek én, rettegni kezdett.

Valamilyen célból hoztak létre. De mi ez a cél? Jó vagy rossz?

Akármi legyen is a válasz, nem egy cégbrosúrából fogja megtudni. Megint megfogott egyet, beledobta a zsákjába, hátha jól jön még, aztán felkapta a puskáját, és a legközelebbi ajtó felé indult. Ilyen magasságban aligha találkozhat bármilyen veszéllyel, de... annak a sárkánynak a képétől ideges lett. Sosem látott ilyet az életben, sem a sárkányhoz, sem az oroszlánhoz, sem máshoz hasonlót, de egy kis óvatosság nem árt. Az ellenség barlangjában tartózkodott. Mesterséges fajok, amelyeket engedelmes háziállatnak terveztek meg, gondolta magában. Azért nem láttam ilyeneket, mert mind meghaltak, levadászták őket az igazi állatok, akik tudják, hogyan kell túlélni a vadonban. Ez a gondolat valamiért lesújtotta, és egyáltalán nem nyugtatta meg. Még mindig előfordulhatott, hogy az egyik teremben tetemek egész sorát találja. Annyi ember halt meg itt, hogy a város gyakorlatilag olyan volt, mint egy kripta. Az ajtó felé nyúlt, összeszedte a bátorságát, és belökte.

A túlsó oldalról nekirontott a légáramlat. Frissebb és gazdagabb volt, mint a halott levegő a hallban és a lépcsőházban. Az ajtó egy rövid folyosóra nyílt, tele irodákkal, Kira látta a végében a kitörött ablakok sorát. Bekukkantott az első iroda ajtaján, amelyet egy fekete gurulós székkel támasztottak ki, és egy pillanatra elállt a lélegzete, amikor három sárgásbarna színű fecske hirtelen felröppent az egyik könyvespolcon rakott fészkéről. Arcát megérintette az üvegtelen ablakokon át betóduló meleg szél, és felborzolta azt a pár hajszálát, amely nem volt hátrakötve lófarokban. A terem ablakai a padlótól a plafonig értek egykoron, ezért most úgy nézett ki, mint egy sziklába vésett barlangmélyedés. Kira óvakodva nézett ki a város benőtt romjaira.

Az ajtón a DAVID HARMON név állt. Az iroda néhai tulajdonosa spártai módon rendezte be a szobáját: egy világos műanyag íróasztal, egy madárürüléktől elfedett könyvespolc, egy kifakult tábla a falon. Kira a vállához szorított puskával lépett be, azt nézte, hogy van-e valamilyen nyilvántartás, amit átböngészhetne, de nem volt ott semmi - még számítógép sem, bár azon úgysem tudott volna keresgélni áram nélkül. Közelebb lépett a könyvespolchoz, próbálta elolvasni a címeket anélkül, hogy hozzá kelljen érnie az ürülékhez, és látta, hogy pénzügyi szakkönyvek sorakoznak egymás mellett. David Harmon könyvelő lehetett. Kira még egyszer utoljára körülnézett egy váratlan felismerésben reménykedve, de az iroda üres volt. Visszalépett a folyosóra, és próbálkozott a következővel.

Tíz iroda áttekintése után még mindig nem talált semmit, ami segített volna a rejtélyek megoldásában, csak néhány főkönyvet, egykét iratszekrényt, de ezek is vagy üresek voltak, vagy csak nyereség-kimutatásokat tartalmaztak. A ParaGen undorítóan gazdag volt, ennyit már biztosan tudott, de szinte semmi mást.

A valódi információk a számítógépeken lehetnek, de mintha egyetlen gép sem lett volna az irodában. Kira zavarodottan ráncolta össze a homlokát, hiszen állandóan azt hallotta a régi világról, hogy minden tekintetben a számítógépekre támaszkodtak. Miért nem volt ebben az irodában egyetlen olyan lapos képernyő vagy fémes torony sem, amit szinte mindenhol látott? Sóhajtott egyet, és frusztráltan csóválta a fejét, hiszen tudta, még ha meg is találná a számítógépeket, nem tudna mit kezdeni velük. Persze, használt gépeket a kórházban, medikompokat és vizsgálókészülékeket, amikor szükség volt rájuk egy kezelés vagy egy diagnózis miatt, de azok többnyire egyedi, egyetlen célra alkalmas eszközök voltak. A régi világ számítógépei egy világszerte azonnali kommunikációra képes hatalmas hálózat részét képezték. Mindent számítógépeken tároltak, a könyvektől és a zenéktől kezdve egészen a ParaGen nagyszabású terveiig. Csakhogy ezekben az irodákban nem voltak számítógépek...

De ebben volt egy nyomtató. Kira megállt az emelet utolsó irodájában, és egy kis asztalt bámult. Az iroda nagyobb volt a többinél, az ajtón a GUINEVERE CREECH név állt, valószínűleg a helyi igazgatóhelyettes lehetett, vagy minek is hívták ezeket. A padlón szanaszét szórva üres papírlapok, amelyek összegyűrődtek és kifakultak a kitört ablakon bezúduló viharok hatására, az íróasztal mellett pedig egy kisebb asztal. Kira felismerte, hogy nyomtatóról van szó - otthon, a kórházban, tucatjával látott ilyeneket, bár a tintahiány miatt használhatatlanok voltak. Egyszer pont őt bízták meg azzal a feladattal, hogy helyezze azokat át az egyik szekrényből a másikba. A régi világban arra szolgáltak, hogy közvetlenül a számítógépről ki lehessen nyomtatni a dokumentumokat, ha tehát van nyomtató a szobában, az azt jelenti, hogy kell itt lennie egy számítógépnek is, vagy legalább kellett lennie valamikor. Felemelte, hogy jobban megnézze. Nem volt zsinórja, de még helyet sem látott a csatlakoztatáshoz, tehát drót nélküli lehetett. Visszatette, letérdelt a földre, és benézett a kis asztal alá - semmi. Miért szedte össze és vitte el valaki az összes számítógépet? Hogy elrejtse az adatokat, amikor a világ darabokra hullott? Nyilván nem ő az első, akinek eszébe jutott eljönni ide. Elvégre a ParaGen állította elő a Részlegeseket, ők voltak a világ vezető szakértői a biotechnológia terén. Még ha a Részleges Háborút nem is lehetett a nyakukba varrni, a kormány biztos felvette velük a kapcsolatot az RM gyógymódjának ügyében. Feltéve, persze, hogy a kormánynak nem volt arról tudomása, hogy a Részlegesek magukban hordozzák a gyógymódot. Kira elhessegette ezt a gondolatot. Nem azért jött, hogy összeesküvés-elméleteken agyaljon, hanem azért, hogy kiderítse a tényeket. Talán elkobozták a számítógépeiket?

Négykézláb állva nézett körül a teremben, és ebből a szemszögből észrevett valamit, amit addig nem: egy csillogó fekete kört az íróasztal fekete fémkeretében. Ahogy megmozdította a fejét, a fekete kör pislogott, hol érte a fény, hol nem. Kira összeráncolta a homlokát, felállt, és csóválni kezdte a fejét, annyira hihetetlennek találta, hogy ilyen buta és egyszerű a megoldás.

Az íróasztalok voltak a számítógépek.

Most, hogy már látta, nyilvánvalónak tűnt. A világos műanyagasztalok szinte tökéletes másai voltak a medikomp képernyőknek, amelyeket ő is használt a kórházban, csak nagyobban. A gép agya - a processzor, a merevlemez és maga a számítógép - bele volt építve a fémkeretbe, és amikor bekapcsolták, az egész íróasztal életre kelt, érintőképernyőkkel, billentyűzettel és mindenfélével együtt. Ismét letérdelt, ellenőrizte a keret fémlábainak talapzatát, és diadalittasan felkiáltott, amikor megtalálta a padlóba süllyesztett konnektorhoz illeszkedő rövid, fekete zsinórt. A hangra újabb verébcsapat riadt fel és repült el. Kira elmosolyodott, bár győzelemről aligha lehetett beszélni - hiába találta meg a számítógépeket, ha nem tudja bekapcsolni azokat. Szüksége lenne egy töltőegységre, márpedig nem hozott magával, amikor sietve elhagyta East Meadow-t. Ostobának érezte magát, amiért nem gondolt erre, de most már nem volt mit tenni. Meg kell próbálnia szerezni Manhattanben, esetleg egy elektronikai szakboltból. A Szakadás óta a szigetet túl veszélyesnek tartották, ezért a nagy részét még nem rabolták ki. De nem lelkesedett attól a gondolattól sem, hogy a huszonegyedikre kelljen felcipelnie egy huszonöt kilós generátort.

Kira lassan, hosszasan fújta ki a levegőt, igyekezett összeszedni a gondolatait. Meg kell tudnom, hogy ki vagyok. Meg kell tudnom, hogyan kapcsolódik mindehhez az apám és Nandita. Meg kell találnom a Trösztöt. Ismét elővette a képet, amelyen apjával és

Nanditával együtt a ParaGen épületegyüttese előtt állnak. Valaki ráírta: Találd meg a Trösztöt. Kira még azt sem tudta pontosan, hogy mi az a Tröszt, azt meg pláne, hogy merre keresse. De még azt sem, hogy ki hagyta neki ott a fotót, és ki írta rá az üzenetet, bár a kézírásból feltételezte, hogy Nandita volt az. Hatalmas súlyként nehezedett rá mindaz, amit nem tudott. Behunyta a szemét, próbált mély levegőt venni. Minden reményét ebbe az irodába helyezte, a ParaGen egyetlen olyan részére, amelyhez hozzáférhetett, és most szinte elviselhetetlennek érezte, hogy nem talált ott semmi használhatót, még csak valami újabb nyomot sem.

Felállt, gyorsan az ablakhoz ment, hogy levegőhöz jusson. Alatta terült el Manhattan, félig város, félig erdő, feltörekvő fák és indák karjaiban omladozó épületek zöld tömege. Olyan nagy volt, olyan nyomasztóan nagy - és ez még csak egy város volt, azon túl további városok, államok és országok terültek el, más kontinensek, amelyeket még csak nem is látott soha. Kira elveszettnek érezte magát, leteperte a tudat, hogy egy ilyen nagy világban egyszerűen lehetetlen rátalálni akár csak egyetlen apró titokra is. Nézte, ahogy elrepül egy madárraj, tudomást sem véve róla és a gondjairól - véget ért a világ, és nekik még csak fel sem tűnt. Hiába tűnik el az utolsó gondolkodó faj, attól a nap még mindig felkel, a madarak még mindig repülni fognak. Mit számít valójában, hogy sikerrel jár, vagy kudarcot vall?

Aztán felemelte a fejét, összeszorította a fogát, és hangosan megszólalt.

- Nem adom fel - jelentette ki. - Nem számít, hogy milyen nagy a világ! Ez csak azt jelenti, hogy több helyen tudok kutakodni.

Kira visszafordult az irodába, az irattartó szekrényhez lépett, és kihúzta az első fiókot. Ha a Trösztnek köze volt a ParaGenhez, ha talán valamilyen titkos projekt kapcsolatban állt a Részlegesek vezetésével, ahogy azt Samm feltételezte, akkor ennek a pénzügyi irodának valamilyen kifizetéseket kellett eszközölnie, és arról lehetne találni egy nyilvántartást. Kira letörölte a port az asztallapról, és mappákat vett elő az irattartóból. Sorról sorra, tételről tételre, kifizetésről kifizetésre nézte át az iratokat. Amikor végzett egy mappával, ledobta a földre, az egyik sarokba, és egy újabba kezdett. Teltek az órák, és Kira csak akkor hagyta abba az olvasást, amikor már túl sötét lett. Az éjszakai levegő hideg volt, és bár eszébe jutott, hogy gyújthatna egy kisebb tüzet - az egyik íróasztalon, ahol meg tudja akadályozni a tovaterjedését -, végül elvetette az ötletet. Az utcán a tábortüzeket könnyű volt elrejteni az esetleges figyelők elől, de innen akár mérföldekre is látható lenne a fény, így hát inkább visszahúzódott a lépcső tetején található hallba, becsukta az összes ajtót, a hálózsákját a recepció által védett területen helyezte el. Felnyitott egy tonhalkonzervet, és csendben megette a sötétben. Kézzel evett, elhitette magával, hogy szusit falatozik. Nem aludt mélyen, és mihelyt reggel felébredt, azonnal munkához látott ismét, átfésülte a mappákat. Már rendesen a délelőtt közepén járt, amikor végre talált valamit.

-Nandita Merchant - olvasta fel. A hosszú kutatás után izgatott borzongás futott végig rajta. - 51 112 dollár kifizetve 2064. december 5-én. Átutalás folyószámlára, a Colorado állambeli Arvadába. - Bérszámfejtés volt, egy hosszú lista, amelyen a teljes multinacionális cég alkalmazottai szerepeltek. Kira felhúzta a szemöldökét, miközben újra elolvasta ezt a sort. Nem derült ki belőle, hogy mi volt Nandita munkája, csak az, hogy fizettek neki, de még az sem volt világos, hogy havi vagy éves bérről volt szó. Netán egyszeri kifizetésről, egy konkrét feladatra? Visszatért a főkönyvekhez, és miután megtalálta az előző hónapit, gyorsan átlapozta, amíg rá nem lelt megint Nandita nevére. - 51 112 dollár kifizetve november 27-én - olvasta fel Kira, és ugyanezt látta november 7-ére is. Tehát a kétheti bére volt ennyi, ami egy évre kivetítve... mintegy egymillió kétszázezer dollár. Egész soknak hangzik. Kira nem rendelkezett összehasonlítási alapokkal a régi világ bérezését illetően, de ahogy végigfutott a listán, látta, hogy az 51 112 dollár a legmagasabb összegek egyike.

- Tehát nagykutya volt a cégnél - morogta maga elé Kira, hangosan gondolkodva. - Többet keresett az átlagnál, de mi volt a munkája?

Meg akarta keresni az apját is, de nem tudta a családnevét. Őt azok a katonák keresztelték el Walkernek, akik rátaláltak a Szakadás után, mivel rengeteget gyalogolt a kihalt városban, ételt keresve. Kira, a gyalogló. Olyan kicsi volt még akkor, hogy nem emlékezett a családnevére, sem az apja munkahelyére, de még arra sem, hogy melyik városban éltek...

- Denver! - kiáltott fel, ahogy hirtelen a tudatába hasított a név. - Denverben laktunk! Az Colorado államban van, ugye? - Ismét ránézett a Nandita nevét tartalmazó sorra. Arvada, Colorado. Közel van az Denverhez? Gondosan összehajtotta a kitépett lapot, és a zsákjába tette, miközben megfogadta, hogy majd keres egy atlaszt valamelyik könyvesboltban. Újra átvizsgálta a bérlistát, apjának a keresztnevét, az Armint keresve, de a listát családnév szerint rendezték, és a több tízezer név között megtalálni egyetlen Armint eléggé reménytelennek tűnt. Amúgy is csak annyit érne el vele, hogy megerősíti, amit a fénykép sugallt, miszerint Nandita és az apja ugyanott dolgoztak, ugyanannál a cégnél. De abból még mindig nem derülne ki, hogy mit csináltak és miért.

Egy újabb, kutatásokkal töltött nap, amely nem hozott semmi használhatót. Kira ingerültségében felhorkant, és az utolsó mappát kihajította az egyik kitört ablakon, de már abban a pillanatban korholni kezdte önmagát, amiért felkelthette ezzel a városban esetlegesen portyázók figyelmét. Amire persze nem volt sok esély, de akkor sem okos dolog kihívni maga ellen a sorsot. Hátralépett az ablaktól, és remélte, ha valaki mégis látta a kizuhanó papírokat, a szélnek vagy valami kóbor állatnak a számlájára írja, majd továbbment a második szintre.

Pontosabban a huszonkettedikre, emlékeztette magát Kira, miközben felvánszorgott a lépcsőn. Ennek a szintnek az ajtaja furcsa módon nem volt alaposan bezárva, és ahogy belépett rajta, munkafülkék egész tengerének a közepén találta magát. Itt nem volt recepció, csak néhány iroda, azokon kívül pedig mindenhol csak alacsony válaszfalak és megosztott munkaterületek. A kabinok nagy részében számítógépeket látott, vagy pedig hordozható számítógépek befogadására alkalmas helyeket - ezen a szinten nem voltak olyan előkelő asztalnyi képernyők -, de leginkább azokra a fülkékre figyelt fel, amelyekben kóbor zsinórok lógtak. Ahol számítógépeknek kellett volna lenniük, de mégsem voltak.

Kira megdermedt, és alaposan végigpásztázta a termet. Szelesebb volt, mint az eggyel alatta levő szint, a kitörött ablakok hosszú sora és a levegő áramlását megtörő irodafalak hiánya miatt. A munkafülkék közötti válaszfalakon átrepült egy-egy papírlap vagy pormacska, de Kira nem vett róluk tudomást, inkább a hozzá legközelebb eső hat íróasztalt vette szemügyre. Ezek közül négyben nem volt semmi különleges - monitor, billentyűzet, mappák, családi fotók -, de kettőből hiányoztak a számítógépek. Nem egyszerűen csak hiányoztak, hanem kitéphették őket, valaki félrelökte vagy a padlóra borította a dossziékat és a fotókat, mintha annyira sietett volna, hogy semmi mással nem is törődött. Kira lekuporodott, hogy megvizsgálja a hozzá legközelebb esőt, ahonnan lefelé fordulva esett le egy képkeret. Rajta és körülötte is felgyűlt a por, és az idő múltával a koszban elkezdődött a gombásodás is. Ami aligha volt meglepő - tizenegy éve akadálytalanul áramlott be a szabad levegő, Manhattan épületeinek a felében már termőtalaj képződött -, de Kirának különösen feltűnt egy kis sárga tő, ami egy fűszálhoz hasonlóan kunkorodott ki a fénykép alól. Kinézett az ablakon, próbálta felmérni a szöget, és úgy vélte, hogy igen, minden nap néhány órán keresztül rendesen besüt arra a pontra a napfény, ami elegendő egy növény táplálásához. Körülötte is voltak fűszálak, de nem ez volt az érdekes. Hanem az, ahogy ez kinőtt a fénykép alól. Kira felemelte és megfordította a fényképet, amivel több bogarat és gombát, valamint rövid, halott fűszálakat fedett fel. Leült, és a megdöbbenéstől kitátotta a száját, ahogy felfogta, mi következik ebből.

A fényképet azt követően lökték le az asztalról, hogy a fű már elkezdett nőni.

Nem a közelmúltban történt. A fénykép keretén és a szélén már elegendő piszok és mocsok volt ahhoz, hogy több éve heverjen ott. De nem tizenegy éve. Bekövetkezett a Szakadás, elhagyták az épületet, felgyűlt a kosz, kinőttek a gazok, és csak ez után fosztották ki a fülkét. Ki lehetett az? Ember vagy Részleges? Kira megvizsgálta az íróasztal alatti helyet, ahol további kábeleket talált, de semmit, ami arra utalt volna, hogy ki vitte el onnan az eredetileg hozzájuk kötött egységet. Átmászott a következő fülkébe, amelyet szintén kifosztottak, és ott is hasonló nyomokra lelt. Valaki felmászott a huszonkettedik emeletre, ellopott két számítógépet, és lecipelte.

De vajon miért? Kira ismét leült, és találgatni kezdett. Ha valakinek információra volt szüksége, valószínűleg egyszerűbb volt a számítógépeket levinni, mint felvonszolni a lépcsőn egy generátort. De miért ezt a kettőt, és nem a többit? Mennyiben voltak ezek mások? Megint körülnézett és csodálkozva vette észre, hogy ez a két fülke van a legközelebb a lifthez. Ennek aztán még kevésbé volt értelme: a Szakadás után nem volt már áram a lift működtetéséhez. Ez nem lehetett az oka. A munkafülkéken még nevek sem voltak kiírva, ha tehát valaki pont ezt a két számítógépet nézte ki magának, belső értesülésekkel kellett rendelkeznie.

Kira felállt, és lassan végigment az egész szinten, figyelte, hátha lát valamit, ami nincs a helyén, vagy amit kiraboltak. Egy helyről hiányzott a nyomtató, de nem tudta megállapítani, hogy a Szakadás előtt vagy után vitték el. Amikor végzett a központi teremmel, átkutatta a hátsó fal melletti néhány irodát, és meghökkenten tapasztalta, hogy az egyiket teljesen kifosztották: eltűnt a számítógép, és kiürítették a polcokat is. Annyi szemét még maradt, hogy úgy nézzen ki, mint egy valaha működő iroda - telefon, papírkosár, néhány kisebb kupacnyi papír, meg hasonlók -, de semmi más. Ebben az irodában jóval több polc volt, mint a többiben, de mind üres, és Kira azon tűnődött, hogy pontosan mennyi mindent lophattak el innen.

Az üres íróasztalra meredt. Valahogy különbözött a többitől, de nem tudta volna megmondani, hogy miért. A földön feküdt egy kis iratrendező, amelyet lelöktek az asztalról, ahogy a többi fülkében is - ez arra utalt, hogy ugyanolyan izgatott sietséggel ürítették ki ezt is. A tolvajnak rettenetesen sürgős lehetett a dolga. A kábelek ugyanúgy árválkodva lógtak, bár ebben az irodában ezekből is jóval több volt, mint a fülkékben. Kira kétségbeesetten erőltette az agyát, hogy rájöjjön, mi zavarja, míg aztán végül leesett neki: egyetlen fénykép sem volt benne. Az elmúlt két napban átnézett íróasztalok többségén legalább egy családi fotó állt, sokukon pedig több is, mosolygó párok, egyforma öltözéket viselő gyerekcsoportok, régen halott családok megőrzött képei. Ebben a helyiségben azonban nem volt egyetlen fénykép sem. Ez két dolgot jelenthetett: vagy azt, hogy az itt dolgozó embernek nem volt családja, illetve nem volt fontos számára, hogy képeket tegyen ki róluk. Vagy pedig azt - ami sokkal izgalmasabb volt -, hogy a berendezésekkel együtt a fényképeket is elvitték. Erre pedig a legésszerűbb magyarázat abban állt, hogy az vitte el a képeket, aki valamikor ebben a teremben dolgozott.

Kira az ajtóra nézett. Az AFA DEMOUX név állt rajta, alatta pedig vastag nagybetűkkel az, hogy IT. Az meg mi lehet? El sem tudta képzelni, de nagyon hiányosak voltak az ismeretei a régi világ kultúrájáról. Ellenőrizte a többi ajtót, és megállapította, hogy ugyanazt a mintát követik, előbb egy név, utána egy szó, bár ezek többnyire hosszabbak voltak: üzemeltetés, értékesítés, marketing. Mik ezek? Beosztások? Osztályok? Az IT volt az egyetlen, amit csupa nagybetűvel írtak, így hát rövidítés lehetett, de Kira nem tudta, mié. Invenciók Tesztelése. Kira nemet intett a fejével. Ez nem egy laboratórium, így Afa Demoux nem lehetett tudós. Mit csinált itt? A saját felszereléséért jött vissza? Annyira lényegbe vágó volt a munkája, vagy annyira veszélyes, hogy valaki más jött el érte? Nem véletlenszerű fosztogatásról volt szó, kizárt, hogy valaki megmásszon huszonkét emeletet pár számítógépért, hiszen rengeteget talált volna már a földszinten is. Akárki vitte is el, oka volt rá - valami fontosat tárolhattak rajtuk. De ki volt az? Afa Demoux? East Meadow-ból valaki? Egy Részleges?

Ki más járt erre?

HARMADIK FEJEZET

A bizottság ezennel megkezdi ülését.

Marcus a terem végében állt, nyakát nyújtogatva próbált átlátni a tömeg felett. A színpadon egy hosszú asztal mögött ülő szenátorokat - Hobbot, Kesslert, Tovart és azt az újat, akit nem ismert - elég jól látta, de a két vádlott a látóterén kívül esett. A sportcsarnokot, amelyet az ilyen ülésekhez használtak, két hónapja lerombolta a Hang támadása, még azelőtt, hogy Kira felfedezte az RM gyógymódját, és a Hang újra betagozódott a társadalomba. Ezért újabban East Meadow régi, pár hónappal korábban bezárt középiskolájának a nagytermét használták. Miért is ne? Hát persze, az épület változott a legkevésbé azóta, gondolta Marcus. A Hang idős vezetője ma már szenátor volt, míg a korábbi szenátorok közül kettő a vádlottak padján ült. Marcus lábujjhegyre állt, de a nagyterem tele volt, csak állóhely jutott mindenkinek. Mintha egész East Meadow eljött volna megnézni az ítélkezést Weist és Delarosa felett.

- Mindjárt elhányom magamat - mondta Isolde Marcus karjába kapaszkodva. A férfi abbahagyta a nyújtózkodást, elmosolyodott Isolde reggeli rosszullétén, majd fájdalmasan grimaszolt, amikor a lány szorítása megkeményedett, és körme a húsába vájódott.

- Ne nevess ki! - mordult rá.

- Nem nevettem hangosan.

- Terhes vagyok. Olyanok az érzékszerveim, mint a szuperképességek. Még a szagát is érzem a gondolataidnak.

- A szagát?

- Korlátozott szuperképesség - mondta Isolde. - Most komolyan, szerezz nekem valahonnan friss levegőt, különben még undorítóbbá teszem ezt a termet.

- Menjünk ki hátul?

Isolde a fejét csóválta, lehunyta a szemét, és lassan lélegzett. Még nem látszott rajta a terhesség, viszont a reggeli rosszullétek szörnyűek voltak, fogyott, ahelyett, hogy hízott volna, nem maradt meg benne az étel, és Hardy nővér már megfenyegette, hogy be kell feküdnie a kórházba, ha nem javul gyorsan az állapota. Kivett egy hét szabadságot, hogy ellazulhasson, és az segített is egy kicsit rajta, azonban túlságosan is függője volt a politikának ahhoz, hogy kihagyjon egy ilyen meghallgatást. Marcus körbenézett a terem hátsó felében, észrevett egy széket egy nyitott ajtó mellett, és arrafelé húzta Isolde-ot.

- Bocsánat, uram - szólalt meg halkan - leülhetne a barátnőm erre a székre?

A férfi még csak nem is ült a széken, csak állt előtte, de bosszúsan bámult Marcusra.

- Jöttek volna korábban - mondta mély hangon. - Most pedig maradjon csendben, mert nem hallok semmit.

- Terhes - jelentette ki Marcus, és önelégülten bólintott, amikor a férfi viselkedése egy pillanat alatt megváltozott.

- Miért nem ezzel kezdte? - Azonnal félrelépett, felkínálta Isolde-nak a széket, és arrébb is ment, keresett magának másik állóhelyet. Ez mindig bejön, gondolta Marcus. Még a kötelező terhességet előíró Remény törvény eltörlése után is szinte szentként kezelték a terhes nőket. Most, hogy Kira felfedezte az RM gyógymódját, és valós re-meny nyílt arra, hogy az újszülöttek ne csak pár napig maradjanak életben, ez a hozzáállás még markánsabbá vált. Isolde leült, legyezgette az arcát, Marcus pedig a szék mögött helyezkedett el, ahonnan ügyelni tudott arra, hogy ne állják el a levegő útját. Felemelte a fejét, és újra a terem másik vége felé nézett.

- ...éppen ez az, amit eleve meg akartunk akadályozni - mondta éppen Tovar szenátor.

- Ezt nem gondolhatja komolyan - mondta az új szenátor. Marcus koncentrált, hogy jobban hallja, amit mond. - Maga a Hang vezetője volt! Polgárháború kirobbantásával fenyegetőzött, és egyes értelmezések szerint ki is robbantotta!

- Attól, hogy az erőszak néha szükséges, még nem tekinthetjük jó dolognak - válaszolta Tovar. - Mi az atrocitások megelőzéséért küzdöttünk, nem pedig az utólagos megbüntetésükért.

- A halálbüntetés lényegében megelőző intézkedés - mondta a másik szenátor. Marcusnak tágra nyílt a szeme, még csak nem is sejtette, hogy felmerült Weist és Delarosa kivégzése. Ha már csak harminchatezer ember van életben, nem sietünk kivégezni egyet sem, legyen az bármennyire is bűnös. Az új szenátor a foglyok felé intett. - Ha ezek ketten meghalnak az elkövetett bűneik miatt, az mélyen megérinti ennek a szűk közösségnek minden egyes tagját, és így aligha fordulhatnak elő megint hasonló bűnök.

- A bűneiket a szenátori hatalmuk közvetlen gyakorlásával összefüggésben követték el - érvelt Tovar. - Kinek akar ezzel üzenni valójában?

- Mindenkinek, aki egyszerű zsetonként kezeli az emberi életet, mintha pókert játszana. - Marcus érezte, hogy a szenátor szavaitól tapinthatóvá válik a feszültség a teremben. Az új szenátor hűvösen tekintett Tovarra, és Marcus még a terem végéből is ki tudta olvasni a fenyegető hátsó gondolatot: ha tehette volna, Tovart is kivégeztette volna Delarosával és Weisttel együtt.

- Azt cselekedték, amit a legjobbnak tartottak - mondta Kessler, a régi szenátorok egyike, akinek sikerült megúsznia a botrányt és megtartania a helyét. Mindabból, amit látott, illetve amit Kirától bizalmasan megtudott, Marcus úgy vélte, Kessler és a többiek pont ugyanannyira bűnösek voltak, mint Delarosa és Weist: magukhoz ragadták a hatalmat, szükségállapotot hirdettek ki, és az apró Long Island-i demokráciából totalitáriánus államot hoztak létre. A nép védelmében tették, legalábbis ezt állították magukról, és eleinte Marcus is egyet értett velük. Elvégre is az emberiség a kihalás szélére került, és ekkora kockázat esetén nehéz azzal érvelni, hogy a szabadság fontosabb a túlélésnél. De Tovar és a többi Hang fellázadt, a Szenátus erre reagált, amire pedig a Hang is reagált, és így tovább, míg aztán egyszer csak hazudni kezdtek a saját népüknek, felrobbantották a saját kórházukat, és titokban megölték az egyik saját katonájukat csak azért, hogy egy kitalált Részleges-invázióval felélesszék a félelmet, és újra egységet teremtsenek a szigeten. A hivatalos ítélet szerint Delarosa és Weist voltak az értelmi szerzők, mindenki más csak az ő parancsaiknak engedelmeskedett - nem lehetett Kesslert megbüntetni csak azért, mert engedelmeskedett a vezetőjének, ahogy a Hálózat katonáját sem azért, mert engedelmeskedett Kesslernek. Marcus még mindig nem tudta eldönteni, hogy mit gondoljon erről az ítéletről, de az világosan látszott, hogy ez az új alak egyáltalán nem értett egyet.

Marcus lehajolt, és Isolde vállára tette a kezét.

- Mondd, ki is ez az új figura?

- Asher Woolf - suttogta Isolde. - Ő vette át Weist helyét a Védelmi Hálózat képviseletében.

- Akkor már érthető - húzta ki magát ismét Marcus. Aki megöl egy katonát, halálos ellenségévé teszi a hadsereg valamennyi katonáját.

- Azt cselekedték, amit a legjobbnak tartottak - visszhangozta Woolf. A tömegre nézett, majd ismét Kesslerre. - Ebben az esetben azt tartották a legjobbnak, hogy meggyilkoljanak egy katonát, aki már feláldozta a saját egészségét és biztonságát az ő titkaik védelmében. Ha ugyanazt az árat fizettetjük meg velük, mint amit a fiúnak kellett, talán a következő szenátorcsapat nem fogja azt hinni, hogy egy ilyen döntés „a legjobb” lehet.

Marcus Hobb szenátorra nézett, nem értette, hogy miért nem szólalt még meg. Ő volt a Szenátus legjobb szónoka, de Marcus már arra is rájött, hogy egyben a legsekélyesebb is, manipulatív és opportunista. Ráadásul ő ejtette teherbe Isolde-ot, és Marcus úgy érezte, soha többé nem tud iránta tiszteletet érezni. Annyi biztos, hogy semmilyen érdeklődést nem mutatott születendő gyermeke iránt. Most pedig ugyanilyen tartózkodó módon viszonyult az ítélethez is. Miért nem döntötte még el, hogy melyik oldalra áll?

- Azt hiszem, a témát lezártuk-mondta Kessler. - Weist és Delarosa vád alá került, a bíróság elítélte őket, meg vannak bilincselve, úton vannak egy büntetőtábor felé, megfizetnek a...

- Egy idilli vidéki telepre mennek, ahol marhasültet ehetnek, és magányos tanyasi fiatalokkal enyeleghetnek - mondta Woolf.

- Ezt kikérem magamnak! - kiáltott fel Kessler. Marcusnak megrándult az arca az asszony hangjából kicsengő dühtől. Kessler fogadott lánya, Xochi is a barátai közé tartozott, így hát túl sokszor volt már alkalma hallani ezt a dühös hangot. Nem szívesen cserélt volna Woolffal. - Bármennyire is nőellenes véleményt táplál a tanyai közösségeink iránt, a vádlottak nem üdülni mennek! - folytatta Kessler. - Foglyok, büntetőtáborba mennek, és keményebben fognak dolgozni, mint maga valaha!

- És nem fognak enni adni nekik? - kérdezte Woolf.

- Természetesen adunk nekik enni - sisteregte Kessler.

Woolf értetlenséget tettetve ráncolta a homlokát.

-Vagy nem engedik őket a szabad levegőre, nem láthatják a napot?

-Egy börtönfarmon fognak dolgozni. Hol máshol dolgoznának, mint a mezőn?

- Hát akkor nem értem - kötekedett tovább Woolf. - Ez egyelőre egyáltalán nem úgy hangzik, mint egy büntetés. Weist szenátor parancsot adott az egyik saját katonája hidegvérű meggyilkolására, egy tizenéves fiúéra, aki saját alárendeltje volt, amiért büntetésként kap egy puha ágyat, napi három étkezést, frissebb ételt, mint amihez mi East Meadow-ban hozzájuthatunk, és annyi lányt, amennyit csak akar...

- Mindig a „lányokat” emlegeti - szólt közbe Tovar. - Hová akar ezzel igazából kilyukadni?

Woolf egy ideig csak nézett Tovarra, aztán felemelt egy papírlapot, és azt nézte, amíg beszélt.

- Talán félreértem a halálbüntetés tiltásának természetét. Azért nem ölhetünk meg senkit, hogy önt idézzem, „mert csak harmincötezer ember van ezen a bolygón, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy továbbiakat is elveszítsünk”. - Felnézett. - így van?

- Most már van gyógymódja az RM-nek - szólt közbe Kessler.

-Ami azt jelent, hogy van jövőnk. Nem engedhetjük meg

magunknak, hogy bárkit is elveszítsünk.

- Mert a fajnak túl kell élnie - bólintott Woolf. - El kell szaporodnia a földön. Hát persze. Elmagyarázzam önöknek, hogyan lesznek a kisbabák, vagy szerezzek egy táblát, és rajzoljak is fel egy ábrát?

- Ez nem a szexről szól - mondta Tovar.

- Hát rohadtul nem.

Kessler feltette a kezét.

-És ha nem engedjük meg, hogy szaporodjanak? - kérdezte. - Azzal megelégszik?

- Ha nem szaporodhatnak, semmi okunk életben tartani őket - vágott vissza Woolf. - Ezen logika szerint meg kellene ölnünk őket, és az ügy le van zárva.

- Tudnak dolgozni - érvelt Kessler - meg tudják művelni a földet, meg tudják őrölni a gabonát, amivel az egész szigetet ellátjuk, és...

- Nem a szaporodásunk biztosítására tartjuk őket életben - szólalt meg halkan Tovar - és nem is rabszolgaként. Azért nem öljük meg őket, mert az helytelen lenne.

Woolf a fejét csóválta.

- A bűnösök megbüntetése nem...

- Tovar szenátornak igaza van - állt fel a helyéről Hobb. - Ez nem a szexről vagy a szaporodásról vagy a munkáról vagy bármiféle más érvről szól. Még csak nem is a túlélésről. Az emberiségnek van jövője, ahogy mondtuk, és az élelem és a gyerekek és sok minden más is fontos a jövőnk szempontjából, de nem ez a legfontosabb. Ezek a létezésünk eszközei, de nem válhatnak a létezésünk okaivá. Az emberi lét sosem szűkíthető le, és mi sem szűkíthetjük le önmagunkat a tisztán fizikai fennmaradás szintjére. - Hobb Woolf szenátor felé indult. - A gyerekeink többet örökölnek tőlünk a génjeinknél, többet az infrastruktúránknál. Megöröklik tőlünk az erkölcsünket. A jövő, amit az RM gyógymódjával elnyertünk, értékes ajándék. Ezt az ajándékot napról napra, óráról órára igazolnunk kell azzal, hogy méltónak bizonyulunk a jövőre. Azt akarjuk, hogy a gyerekeink öljék egymást? Persze, hogy nem. Ezért tehát a saját példánkkal tanítjuk meg nekik, hogy minden élet értékes. A gyilkos megölése nem tiszta üzenet.

- A gondoskodás a gyilkosokról semmivel sem tisztább - vágta rá Woolf.

- Nem a gyilkosokról fogunk gondoskodni, hanem mindenkiről, legyen az öreg vagy fiatal, fogoly vagy szabad, férfi vagy nő - mondta Hobb. - És ha az egyikük éppenséggel gyilkosnak bizonyul, vagy kettő, vagy három, vagy akár száz is gyilkosnak bizonyul, mi akkor is gondoskodunk róla. - Hobb örömtelenül mosolygott. - Természetesen nem hagyhatjuk, hogy másokat is megöljenek, nem vagyunk ostobák. De nem is öljük meg őket, mert mi jobbak igyekszünk lenni. Mi magasabbra törekszünk. Most már van jövőnk, ne gyilkossággal induljunk felé!

A teremben elszórt taps hallatszott, bár Marcus úgy érezte, részben kötelező jelleggel. Néhányan ellenkezve kiabáltak, de a terem hangulata megváltozott, és Marcus tudta, hogy a vita lezárult. Woolfon látszott, hogy nem örül, de Hobb szavai után már nem volt kedve kivégzést követelni. Marcus próbálta megnézni, hogy reagálnak a foglyok, de nem látta őket. Isolde morgott valamit, Marcus lehajolt hozzá.

- Mit mondtál?

- Azt, hogy egy ömlengő barom - csattant fel Isolde. Marcus grimaszolva lépett hátra. Nem akart ebben részt venni. Isolde mindig állította, hogy akarta a viszonyt Hobbal, hónapokon át dolgozott az asszisztenseként, és a férfi vonzó és sármos volt, de az elmúlt időszakban jelentősen megkeseredett az attitűdje.

- Azt hiszem, lezártnak tekinthetjük a vitát - jelentette ki Tovar. - Szavazásra bocsátom a kérdést. Marisol Delarosát és Cameron Weistet életfogytiglani kényszermunkára ítéljük a Stillwell tanyán. Aki egyetért, tegye fel a kezét!

Tovar, Hobb és Kessler felemelte a kezét, majd kisvártatva Woolf is követte a példájukat. Egyhangú döntés. Tovar előrehajolt, hogy aláírja az előtte fekvő papírt, és oldalról négy katona lépett elő a foglyok elvezetésére. A terem megelevenedett, több száz kis beszélgetés alakult ki egyszerre, vitatkoztak az ítélethozatalról és drámai körülményeiről. Isolde felállt, Marcus kisegítette az előtérbe.

-Menjünk ki a szabadba - kérte a lány. - Levegőre van szükségem. - Közelebb voltak az ajtóhoz a tömeg többségénél, és hamarabb értek a kijárathoz. Marcus talált egy padot, amelyre Isolde grimaszolva ült le. - Sült krumplit akarok - mondta. - Olajosat, sósat, hatalmas adagot. A világ minden sült krumpliját meg akarom enni.

-Úgy nézel ki, mint aki mindjárt elhányja magát, és képes vagy ételre gondolni?

- Ne mondd azt, hogy „étel” - mondta Isolde gyorsan, és lehunyta a szemét. - Nem ételt akarok, hanem sült krumplit.

- Fura egy dolog ez a terhesség.

- Fogd be.

A tömeg kezdett ritkulni, ahogy a bejárat előtti pázsithoz ért. Marcus nézte, hogy kisebb csoportok elsétálnak vagy megállnak, halkan vitatkoznak a szenátorokról és a döntésükről. A „pázsit” szó talán félrevezető lehetett: a középiskola előtt valamikor valóban volt pázsit, de már évek óta nem gondozta senki, így inkább mezővé alakult át, néhány fával díszítve, amelyet felhólyagosodott járdák szeltek át. Marcusnak eszébe jutott, hogy talán éppen ő nyírta le utoljára a füvet két évvel azelőtt, egy iskolai tréfáért kirótt büntetésből. Lenyírta egyáltalán később bárki is? Nyírt valaki füvet egyáltalán bárhol is azután? Kétes egy hírnév: az utolsó ember, aki füvet nyírt. Vajon hány olyan dolog lesz még, amit ő csinál utoljára?

Megrezzent, és átnézett az utcán, egyenesen a kórházépületekre és az autókkal teli parkolóra. A város nagy része üres volt, amikor véget ért a világ - nem valami sokan ültek étteremben vagy moziban, amikor a pestis az áldozatait szedte - , de a kórház rogyásig megtelt. A parkolót túltelítették az öreg, rozsdásodó és roskadozó autók, az ablakaik megrepedtek, a fényezésük felkarcolódott, több száz ember, több száz pár és család hiába reménykedett abban, hogy az orvosok meg tudják menteni őket az RM-től. Eljöttek a kórházba, és a kórházban is haltak meg, ahogy az orvosok is velük együtt. Mihelyt letelepültek East Meadow-ban, a túlélők megtisztították a kórházat - kiváló kórház volt, éppen ez volt az egyik oka annak, hogy East Meadow-t választották -, de a parkolót sosem tekintették fontosnak. Az emberiség utolsó reménységét három oldalról rozsdásodó fémhulladék vette körül, félig roncstelep, félig temető.

Marcus hangoskodást hallott, és megfordulva látta, hogy Weist és Delarosa hálózati katonák kíséretében lép ki az épületből, egy kisebb tömeg pedig tiltakozik az ítélet ellen. Nem tudta megállapítani, hogy keményebb vagy enyhébb ítéletet akartak volna, de feltételezte, hogy valószínűleg mindkét nézetnek voltak hívei köztük. Asher Woolf járt az élen, lassan vágott utat a tömegben. Egy szekér várt a foglyokra - páncélozott kocsi, szabadon forgó tengelyekkel, négy erős lóval. A lovak türelmetlenül dobogva és fújva várakoztak, miközben a tömeg moraja közelebb ért.

-Úgy nézem, ezek zavargást készülnek kirobbantani - mondta Isolde, és Marcus egyetértőén bólintott. A tiltakozók közül néhányan elállták a kocsi ajtaját, mások megpróbálták elrángatni őket onnan, miközben a katonák hasztalan igyekeztek fenntartani a rendet.

Nem! Marcus összeráncolta a homlokát, és előrehajolt. Nem a rendet próbálják fenntartani, hanem... mit csinálnak ezek? Nem megállítani akarják a verekedést, csak arrébb terelni. Láttam már, hogyan választják szét a harcoló feleket, és akkor sokkal hatékonyabbak voltak. Sokkal koncentráltabbak. Most mi... ?

Weist szenátor a földre zuhant, a mellkasán sötét vörös virág nyílt, majd azonnal fülsüketítő csattanás hallatszott. A világ egy pillanatra megállt, a tömeg, a Hálózat katonái és a mező megdermedtek az időben. Mi történt? Mi az a vörös? Mi volt az a zaj? Miért esett el? A darabok egyenként álltak össze Marcus agyában, lassan, rendszertelenül, összezavarodva: a zaj puskalövés volt, a vörös folt Weist mellén vér. Lelőtték.

A lovak nyerítettek, rémülten ágaskodtak, majd nekifeszültek a nehéz kocsinak. Éles hangjuk megtörte a pillanatot, és aztán kirobbant a tömeg zaja, kitört a káosz, mintha mindenki egyszerre kezdett volna futni - egyesek fedezékbe, mások a lövészt keresve, de mindenki a lehető legtávolabb igyekezett kerülni a holttesttől. Marcus a pad mögé húzta, és a földre nyomta Isolde-ot.

- Meg ne mozdulj! - szólt rá, és azzal sebesen sprintelni kezdett az elesett fogoly felé.

- Találják meg a lövészt! - üvöltötte Woolf szenátor. Marcus látta, hogy a kabátjából előhúz egy pisztolyt, egy csillogó, fekete félautomata fegyvert. A civilek menedéket keresve rohantak, ahogy a Hálózat egyes katonái is, de Woolf és néhány embere a foglyok mellett maradtak. Repeszek repültek szét a hátuk mögötti téglafalból, és egy újabb hangos csattanás gördült végig az udvaron. Marcus a földön fekvő Weisten tartotta a szemét, ledobta magát mellé, és szinte még a levegőben volt, amikor már a pulzusát nézte. Nem érzett szinte semmit, de a férfi mellkasából felbugyogó vérhullámból tudta, hogy még ver a szíve. Marcus két kézzel leszorította, amennyire csak bírta, és felkiáltott, amikor valaki hátulról megrántotta.

- Próbálom megmenteni az életét!

- Már késő - mondta a katona mögötte. - Fedezékbe kell mennie!

Marcus lerázta magáról, és visszamászott Weisthez. Woolf megint

kiáltozott, a mezőn át a kórházépületek felé mutatott, de Marcus nem törődött semmivel, csak a sebesült vérzésének az elállításával. A keze már csúszott a vörös folyadéktól, a karját elfedte az ütőérből kifröccsenő meleg vér, segítségért kiáltott.

-Valaki adjon ide egy inget vagy zubbonyt! Elől és hátul is vérzik, puszta kézzel nem tudom megállítani!

- Maga megőrült! - szólt rá hátulról a katona. - Muszáj fedezékbe mennie! - De ahogy Marcus felé fordult, meglátta a még mindig megbilincselt Delarosa szenátort. Az asszony kettőjük között kuporgott.

- Inkább őt mentse meg! - kiáltott rá a katonára Marcus.

- Arra van! - ordította Woolf, és megint a kórház mögötti épületek felé hadonászott. - Onnan lőttek, valaki kerítse be!

A vér vastagon ömlött át Marcus ujjain, megfestette a kezét, és teljesen befedte a fogoly mellkasát, a hátán a kimeneti sebből is megállás nélkül folyt a vér, pocsolyát képzett, Marcus térdét és nadrágját áztatva. Túl sok volt a vér, túl sok ahhoz, hogy Weist túlélhesse, de Marcus nem enyhítette a szorítást. A fogoly nem lélegzett. Marcus ismét segítségért kiáltott.

- El fogom veszíteni!

-Hagyja már! - kiáltotta a katona, hangosan és dühösebben. Mintha az egész világot eláztatta volna a vér és az adrenalin, és Marcusnak nehezére esett megőriznie az önuralmát. Amikor végre más kezek is előrelendültek, hogy segítsenek a vérzés elállításában, Marcus meglepetten látta, hogy nem a katona, hanem Delarosa volt az.

- Valaki jöjjön már ide! - ordította Woolf. - Gyilkos van a romok között!

-Túl veszélyes! - mondta egy másik katona a bokrok között lekuporodva. - Nem rohanhatunk be csak úgy, amikor az orvlövész sakkban tart minket!

- Nem tart az sakkban senkit, a foglyokat veszi célba!

- Túl veszélyes - ismételte a katona.

- Akkor hívjon erősítést! - utasította Woolf. - Fogják körbe! Csináljon már valamit, ne csak tébláboljon!

Marcus már szívverést sem észlelt. Az áldozat mellkasán megállt a vér folyása, a holttest mozdulatlan volt. Marcus mégsem engedett a szorításból. Tudta ugyan, hogy felesleges, de túlságosan is a hatása alá vonta a helyzet ahhoz, hogy bármi más az eszébe jusson.

- Miért érdekli magát egyáltalán? - kérdezte a katona. Marcus felnézve látta, hogy Woolf szenátorhoz beszél. - Öt perccel ezelőtt még a kivégzését követelte, most pedig, hogy meghalt, el akarja fogni a gyilkosát?

Woolf megperdült, az arca alig pár centiméterre állt meg a katonáétól.

- Mi a neve, közlegény?

A katona meghunyászkodott.

- Cantona, uram. Lucas Cantona.

- Cantona közlegény, mire esküdött fel?

- De hisz...

- Mire esküdött fel?

- A nép védelmére, uram. - Cantona nyelt egy nagyot. - És a törvényekére.

-Ebben az esetben lesz szíves jobban meggondolni, mielőtt arra akarna rávenni, hogy mindkettő védelméről mondjak le, közlegény!

Delarosa Marcusra nézett. Kezét és karját elborította fogolytársa vére.

- Ez lesz a vége, tudja.

Hónapok óta ezek voltak az első szavak, amelyeket Marcus hallott tőle. A sokktól visszanyerte a tudatát, rádöbbent, hogy a karjával még mindig leszorítja Weist élettelen mellkasát. Felült, lihegve bámult.

- Minek lesz ez a vége?

- Mindennek.

NEGYEDIK FEJEZET

A

zt hiszem, a Hálózat tehette - mondta Xochi.

Haru felmordult.

- Szóval szerinted a Védelmi Hálózat ölte meg azt az embert, aki korábban a szenátusi képviselője volt.

-Ez az egyetlen magyarázat - szögezte le Xochi. A nappaliban ültek, a vacsora utolsó maradékán nyammogtak. Roston sült tonhal és frissen párolt brokkoli volt Nandita kertjéből. Marcus elgondolkodott ezen egy kicsit, megjegyezve magában, hogy még mindig Nandita kertjének nevezte, noha az asszony már hónapokkal korábban eltűnt, és még csak nem is ő ültette azt a növényt, hanem Xochi. Már csak Xochi és Isolde lakott a házban, ám Marcus fejében ez még mindig „Nandita kertje” volt.

Persze, a fejében még mindig „Kira otthona” is volt, pedig a lány már két hónapja elment. Azóta Marcus még több időt töltött itt, mint azelőtt, abban a reményben, hogy egy nap egyszerűen csak beállít. De sosem jött.

- Gondoljatok csak bele - folytatta Xochi. - A Hálózat nem talált semmit, igaz? Két napon át keresgéltek, és egyetlen nyomot sem találtak, ami elvezethetné őket az orvlövészhez, sehol egy töltényhüvely, sehol egy lábnyom, még csak egy megtaposott fűszál sem. Nem vagyok rajongója a Hálózatnak, de ezek nem bénák. Ha keresnek valamit, megtalálják. Tehát nem is keresték. El akarják tusolni.

- Vagy pedig az orvlövész rendkívül ügyes - jegyezte meg Haru.

- Ez is a lehetőségek közé tartozik, vagy muszáj egyből az összeesküvés-elméleteket hangoztatni?

-Persze, hogy ügyes - vonta meg a vállát Xochi. - A Hálózat képezte ki.

- Ez a vita nem vezet sehova - szólt közbe Isolde.

-Weist a Hálózat tagja volt - érvelt Haru. - A képviselőjük a tanácsban. Ha azt hiszed, hogy egy katona képes megölni egy másik katonát, akkor nem ismered a katonákat. Vadul reagálnak, ha valaki rátámad az egyikükre, nem hagyják annyiban a dolgot. Nem tusolnák el az ügyet, hanem felkoncolnák a tettest.

-Pontosan erre gondolok - mondta Xochi. - Minden egyéb tette mellett Weist hidegvérrel ölt meg egy katonát. Még ha nem is személyesen, de a parancsot ő adta ki. Ő szervezte meg egy olyan katonának a halálát, aki a saját alárendeltje volt. A Hálózat sosem hagyna megtorlás nélkül ilyesmit, te magad mondtad: levadásznák és felkoncolnák. Az az új szenátor a Hálózattól, Woolf, vagy, hogy is hívják, Isolde szerint gyakorlatilag üvöltve követelte a halálbüntetést, de mivel nem kapták meg, elővették a B tervet.

- Vagy pedig, ami sokkal valószínűbb, pontosan úgy történt, ahogy a Hálózat állítja - vágott vissza Haru. - Merényletet akartak végrehajtani Woolf vagy Tovar vagy valaki hasonló ellen. Az egyik még hivatalban lévő szenátor ellen. Nem létezik semmi ok egy elítélt fogoly megölésére.

- Vagyis az orvlövész egyszerűen célt tévesztett? - kérdezte Xochi.

- Ez a csodálatosan ügyes szuper-mesterlövész, aki képes kijátszani a teljes Hálózat nyomozását, valójában az egyik szenátort vette célba, de tulajdonképpen pocsékul lő? Ugyan már! Vagy profi, vagy nem. El kell döntened, Haru.

Marcus igyekezett kimaradni az ilyen vitákból - az „ilyen vita” alatt bármilyen vita értendő, amelyben Haru részt vett - méghozzá pont ezért. Első kézből tapasztalta a katonák reakcióját a támadásra, és továbbra sem volt fogalma arról, hogy összeesküvés volt-e. Az a katona megpróbálta elráncigálni Weisttől, de vajon azért, mert őt akarta megmenteni, vagy azért, mert nem akarta, hogy megmentse Weist életét? Woolf szenátorról úgy tűnt, hogy szinte személyes sértésnek tekinti a támadást, mintha a fogoly meggyilkolása ellene irányult volna, de valódi volt ez a sértődés, vagy csak megjátszotta magát? Haru és Xochi szenvedélyesen vitatkoztak, de túl hamar jutottak végletes következtetésekre, és Marcus tapasztalatból tudta, hogy ez így folytatódhat közöttük még órákon, akár napokon át is. Otthagyta hát őket, és inkább Madison és Isolde felé fordult, akik halkan gügyögtek Madison kisbabájával, Arwennel.

Arwen, a csodagyerek - az első emberi csecsemő közel tizenkét éve, aki túlélte az RM pusztítását, annak köszönhetően, hogy Kira gyógymódja önmagát sokszorozta a vérében. Most Madison karjában aludt, szorosan bebugyolálva egy gyapjútakaróba, miközben az anyja halkan beszélgetett Isolde-dal a terhességről és a vajúdásról. Sandy, Arwen személyes gondozója csendben figyelt a sarokból - a Csodagyerek túlságosan is értékes volt ahhoz, hogy ne álljon minden pillanatban orvosi felügyelet alatt, így hát Sandy mindenhová követte őket, azonban sosem illeszkedett be igazán a társaságukba. A kíséret több tagból is állt: a Szenátus két testőrt jelölt ki a gyerek védelmére. Amikor egy elmeháborodott asszony - tíz halott gyerek anyja - megpróbálta elrabolni Arwent, pont aznap, amikor Madison először vitte ki magával a piacra, megkettőzték az őrséget, és Harut visszavették a Védelmi Hálózathoz. Most, este, ketten őrködtek, egy a ház előtt, egy a hátsó udvarban. A Haru övére szerelt rádiókészülék halkan pittyent, akárhányszor az őrök bejelentkeztek.

-Hogy haladtok vele? - kérdezte Madison, amivel visszazökkentette Marcust.

- Mivel?

- A gyógymóddal. Van már valami eredmény?

Marcus elhúzta a szája szélét. Isolde-ra pillantott, és a fejét ingatta.

- Semmi. Pár napja azt hittük, hogy áttörést értünk el, de aztán kiderült, hogy a D csapat azt már kipróbálta. Ez is behalt. - Ismét grimaszolt, amiért ilyen kifejezést használt, ám ezúttal sikerült megállnia, hogy Isolde-ra nézzen. Csendben szégyellte magát, nem akarta még jobban felhívni a figyelmet az ügyetlen szóválasztásra.

Isolde lefelé nézett, a hasát simogatta, ahogy Madison is szokta. Marcus keményen dolgozott, minden tőle telhetőt megtett, ahogy valamennyien, akik a gyógymódon dolgoztak, de még mindig nem jártak közelebb az RM gyógymódjának szintetizálásához. Kira kitalálta, hogy mi lehet a gyógymód, és sikerült szereznie egy mintát a Részlegesektől a kontinensen, de Marcus és a többi orvos még mindig távol álltak attól, hogy képesek legyenek saját maguk is gyártani.

- Megint meghalt egy a hét végén - mondta Isolde halkan. Felnézett Sandyre megerősítésért, és az ápolónő szomorúan bólintott. Isolde egy ideig hallgatott, kezét a hasán tartva, majd Marcus felé fordult. - Most még többen vannak, tudod... A Remény törvényt eltörölték, most már nincsenek kötelező terhességek, és mégis többen vállalják, mint valaha. Mindenki gyereket akar, abban bízva, hogy mire kihordják, ti kidolgozzátok a szer megbízható előállítását. - Ismét lehajtotta a fejét. - Furcsa. Azelőtt mindig csak „újszülöttnek” hívtuk őket a Szenátusban, még a gyógymód előtt, mintha próbáltuk volna elkerülni a „gyerek” szót. Amikor csak a halotti jegyzőkönyveket olvastuk, sosem akartunk úgy gondolni rájuk, mint csecsemőkre, mint gyerekekre, hanem csakis úgy, mint egy sikertelen kísérlet alanyaira. Most pedig, hogy én... szóval, most már, hogy énbennem is alakul egy új emberi lény, egészen más nekem. Sehogy másképp nem tudok gondolni rá, mint a kisbabámra.

Sandy biccentett.

- Mi is ugyanazt csináltuk a kórházban. És még most is. Túl közel vannak még a halálesetek, ezért igyekszünk távol tartani magunktól a halált.

-El sem tudom képzelni, hogy vagytok képesek erre - jegyezte meg Isolde halkan. Marcusnak úgy tűnt, hogy elcsuklott a hangja, de nem látta az arcát, így nem tudta, hogy kicsordultak-e a könnyei.

- Valamilyen előrehaladást kell, hogy tudjatok felmutatni - fordult Madison Marcushoz. - Négy csapat dolgozik...

- Öt - mondta Marcus.

-Tehát már öt csapat próbálja szintetizálni a Részlegesek feromonját. Megvan az összes szükséges felszerelés, a minták, amikből dolgozhattok, minden. Nem lehet... - Egy pillanatra elhallgatott.

- Nem lehet, hogy zsákutca legyen!

- Mindent megteszünk, ami tőlünk telik - válaszolta Marcus - de meg kell értened, hogy mennyire összetett dologról van szó. Nem egyszerűen interakcióba lép az RM-mel, hanem valahogy része az RM életciklusának. Még mindig próbáljuk megérteni a működését. Mármint... még mindig nem értjük, hogy működik. Miért lenne a Részlegesek birtokában az RM gyógymódja? Miért része a leheletüknek, a vérüknek? Amennyire Kira képes volt elmondani távozása előtt, a Részlegesek még csak nem is tudják, hogy rendelkeznek vele, egyszerűen része a genetikai összetételüknek.

- Teljesen érthetetlen - csóválta a fejét Sandy.

- Hacsak nem valami nagyobb terv része - állapította meg Marcus.

- Nem érdekes, hogy létezik-e valami hatalmas, feltétezett terv - csattant fel Madison. - Nem érdekes, hogy honnan jön a feromon, vagy honnan jutott oda, ahogy az sem, hogy miért kék az ég. Nektek csak annyi a dolgotok, hogy lemásoljátok.

-Először meg kell ismernünk a működését... - kezdett bele Marcus, de Isolde a szavába vágott.

- Elvesszük magunk. - Volt valami él Isolde hangjában, amit Marcus még sosem hallott tőle. Meglepetten húzta fel a szemöldökét.

- Mármint a Részlegesektől?

- A Szenátusban minden nap szó esik róla - mondta Isolde. - Létezik egy gyógymód, de mi magunk nem tudjuk előállítani, miközben minden héten kisbabák halnak meg, és az emberek kezdik elveszíteni a türelmüket. Miközben az öböl túlsó partján egymillió Részleges nap, mint nap állítja elő a gyógymódunkat, minden erőfeszítés nélkül. Nem az a kérdés, hogy „megtámadjuk-e a Részlegeseket”, hanem az, hogy „meddig várunk még”.

- Én jártam az öböl túloldalán - mondta Marcus. - Láttam, mire képesek harcban a Részlegesek. Esélyünk sem lenne ellenük.

- Nem feltétlenül háborúra kell gondolni - folytatta Isolde. - Csak egy egyszerű rajtaütés. Bemegyünk, kijövünk, elfogunk egy fickót és kész. Ahogy Kira és Haru csinálta Sammel.

Erre már Haru is felfigyelt, és abbahagyta a vitatkozást Xochival.

- Mi van velem és Sammel?

- Arról beszélnek, hogy a Hálózat el fog-e rabolni még egy Részlegest - világosította fel Madison.

- Hát persze, hogy megteszik - mondta Haru. - Elkerülhetetlen. Ostobaság, hogy idáig is vártak vele.

Remek, gondolta magában Marcus. Most belekeveredtem egy beszélgetésbe Haruval, akár tetszik, akár nem.

- Nem muszáj elrabolni - szólt közbe Xochi. - Elég, ha beszélünk velük.

-Legutóbb rátok támadtak - ellenkezett Haru. - Olvastam a jelentéseket. Alig úsztátok meg élve, pedig veletek volt egy olyan Részleges, akiben megbíztatok. Rossz belegondolni is, hogy mi lenne, ha egy olyan Részleges csoportba botlanánk, akikről nem tudunk semmit.

- Mindegyikükben nem bízhatunk meg - ismerte el Xochi - de azt is látnod kellett a jelentésben, hogy Samm megtagadta az engedelmességet a parancsnokának, és segített nekünk. Talán más Részlegesek is osztoznak az ő nézeteiben.

- Ha valóban megbízhatnánk bennük, nem kellene arra az egyetlen engedetlenre támaszkodnunk - vágott vissza Haru. - Akkor kezdek el hinni a béke lehetőségében a Részlegesekkel, ha a saját szememmel látom, hogy akár csak a kisujjukat is megmozdítják a segítségünkre!

- Most nagy a szája, de ő akkor sem bízna meg a Részlegesekben

- mondta Madison.

- Ha emlékeznél a Részleges Háborúra, te sem bíznál meg bennük

- replikázott Haru.

- Akkor megint visszatértünk a kiindulópontra - állapította meg Isolde. - Egyetlen vezetőnk sem akar békét kötni velük, a kórházban képtelenek vagyunk előállítani a gyógymódot nélkülük, így hát az egyetlen választásunk a háború.

- Egy kisebb támadás - helyesbített Haru. - Behatolunk, elkapunk egyet, észre sem fogják venni.

- Vagyis háború - sóhajtott fel Marcus, hogy mégis csak képesek voltak belevonni őt is a vitába. - Most éppen egymással háborúznak, valószínűleg ez az egyetlen oka annak, hogy még nem támadtak ránk. Az a csoport, amelybe beleszaladtunk az öböl túlsó partján, tanulmányozni kezdte Kirát a saját problémájuk, a beépített lejárati idő megoldásának az okából, és az már nyilvánvaló, hogy szerintük az emberekben rejlik a kulcs. Semmitől sem fognak visszariadni, mindnyájunkat kísérleti alannyá fogják változtatni. Abban a pillanatban, hogy felülkerekednek a polgárháborújukban, már indulnak is ide kivont fegyverrel, és mindenkit megölnek vagy rabul ejtenek.

- Vagyis a háború elkerülhetetlen - állapította meg Haru.

- Majdnem annyira elkerülhetetlen, mint az, hogy te az „elkerülhetetlen” szót használd - mondta Marcus.

Haru figyelmen kívül hagyta a döfést.

-Akkor valóban semmi okunk késlekedni az akcióval. Sőt, jobb is most véghez vinni, amikor elvonják a figyelmüket. Elkapunk egy párat, kivonunk belőlük eleget, amennyi csak kell nekünk a gyógymódhoz, aztán megöljük őket, és eltűnünk Long Islandről, még mielőtt utánunk tudnának jönni.

Sandy megrezzent.

- Úgy érti, hogy hagyjuk el teljesen Long Islandet?

- Ha a Részlegesek ismét megszállásra készülnek, ostobaság lenne nem elszökni előlük - felelte Haru. - Ha nem lenne szükségünk rájuk a gyógymódhoz, már meg is tettük volna.

- Csak még egy kis időt kérünk - mondta Marcus. - Tudom, hogy már közel járunk a megoldáshoz.

Marcus azt várta, hogy Haru fog ellenkezni, de Isolde megelőzte.

- Megadtuk nektek az esélyt - mondta hűvösen. - Nem érdekel, hogy szintetizáljátok, ellopjátok, szerződést köttök, vagy bármi mást csináltok, de én nem akarom elveszíteni a kisbabámat. Az emberek nem hajlandók visszatérni a korábbi állapothoz, most, hogy tudnak a gyógymód létezéséről. És nagyon nem úgy tűnik, hogy a Részlegesek sokáig szándékoznak várakozni. Szerencsések vagyunk, hogy még nem indult meg a Részlegesek inváziója.

- Versenyt kell futnotok az idővel - tette hozzá Haru. - Állítsátok elő a gyógymódot, különben elkerülhetetlen lesz a háború.

-Na ja - állt fel Marcus. - Ezt már említetted. Szükségem van egy kis levegőre. Hirtelen túl soknak bizonyult, hogy az én vállamon nyugszik a teljes emberiség jövője. - Kiment a házból, és örült, hogy senki sem állt fel, hogy kövesse. Nem haragudott, legalábbis rájuk nem. Igazság szerint az emberiség jövője valóban az ő vállán nyugodott, mindnyájuk vállán. Minthogy alig harminc-ötezer élő ember maradt a földön, nem is nagyon nyugodhatott másén.

A hátsó ajtón lépett ki a hűvös esti levegőre. Tizenkét évvel korábban, a Szakadás előtt, a város minden pontján elektromos fények gyúltak volna, olyan fényesen világítottak, hogy a csillagok elhalványultak mellettük, de most ragyogó csillagképek töltötték meg az eget. Marcus felnézett, mélyeket lélegzett, ujjával mutogatta azokat, amelyekre emlékezett az iskolából. Az Orion volt a legkönnyebb, az övével és a kardjával, amott pedig a Göncölszekér. Becsukta az egyik szemét, megrajzolta a rúdját, és kereste a Sarkcsillagot.

-Nem jó irányba indult - szólalt meg egy lány hangja. Marcus hátrahőkölt a meglepetéstől.

- Nem tudtam, hogy van itt még valaki - mondta Marcus, abban reménykedve, hogy nem nézett ki túl hülyén, amikor megrezzent. Megfordult, hogy lássa ki az, ki bújhatott meg Xochiék hátsó udvarában, és rémülten felhorkant, amikor egy nő lépett elő az árnyékból, kezében egy rohamkarabéllyal. Hátrafelé araszolt, a hangja elakadt, próbálta feldolgozni a váratlan jelenséget - de a nő a saját ajkához emelte az ujját. Marcus a ház oldaláig hátrált, nekitámaszkodott a falnak. A nő mozdulata és a fegyver csillogó csöve arra késztette, hogy ne nyissa ki a száját.

A nő közelebb lépett, úgy mosolygott rá, mint egy macska. Marcus most látta, hogy fiatalabb, mint elsőre gondolta. Magas és karcsú volt, a mozdulatai erőt és magabiztosságot sugalltak, de valószínűleg nem lehetett több tizenkilenc vagy húsz évesnél. Az arcvonásai ázsiaiak voltak, koromfekete haja szoros lófarokba volt kötve. Marcus idegesen mosolygott rá vissza, nem csak a puskát figyelve, hanem a két kést is, amelyeket a derekán pillantott meg. Nem egyet - kettőt. Kinek van szüksége két késre? Mennyi mindent kell neki egyszerre elvágnia? Nem volt sürgős megtudnia a választ.

-Beszélhet - mondta a lány - csak ne sikoltson, ne kiáltson segítségért, semmi ilyesmi. Szeretném, ha ma este nem kellene rohangálnom, sem pedig, tudja, bárkit is megölnöm.

- Ezt jó tudni - nyelt egy nagyot Marcus idegesen. - Ha bármit tehetek annak érdekében, hogy ne kelljen senkit se megölnie, csak szóljon.

- Keresek valakit, Marcus.

- Tudja a nevemet?

A nő elengedte a füle mellett a kérdést, és feléje nyújtott egy fényképet.

- Ismerős?

Marcus rábámult a fotóra, amelyen hárman álltak egy épület előtt, majd kinyújtotta érte a kezét. Kérdőn a lányra nézett, hogy elveheti-e, az meg bólintott, és közelebb tartotta. Marcus átvette, és felemelte, hogy jobban lássa a csillagok fényében.

- Kissé...

A lány bekapcsolt egy kis zseblámpát, és a képre irányította. Marcus biccentett.

-...sötét volt. Köszönöm. - Alaposabban megnézte a fotót, miközben érezte a lány fegyverének kényelmetlen közelségét. Három ember volt a képen, egy férfi, egy nő, köztük egy kislány, aki nem lehetett több három vagy négy évesnél. A hátuk mögött egy nagy üvegépület. Marcus döbbenten vette észre, hogy az oldalán a PARAGEN felirat áll. Mondani készült erről valamit, amikor újabb sokk érte. Rájött, hogy az a nő a képen olyan valaki, akit évek óta ismer.

- Az ott Nandita.

-Nandita Merchant - mondta a lány. Kikapcsolta a lámpát. - Gondolom, nem tudja, merre lehet?

Marcus hátrafordult, hogy szembe nézzen vele. Még mindig nem értette, mi folyik itt.

- Senki sem látta Nanditát már hónapok óta. Ez az ő háza, de... rendszeresen eljárt mentőakciókra meg hasonlókra, mindenféle füveket keresett a kertjéhez, és amikor legutóbb elment, nem jött vissza. - Ismét a képre nézett, majd megint a nőre. - Mkele embere?

Illetve, az lényegtelen is, inkább az érdekel, kicsoda maga? Honnan tudja a nevemet?

- Már találkoztunk, de maga nem emlékszik rám. Engem nagyon nehéz észrevenni, ha nem akarom, hogy meglássanak.

-Kezdem sejteni. Ahogy azt is gyanítom, hogy nem éppen az East Meadow-i rendőrség kötelékéhez tartozik. Miért keresi Nanditát?

A lány ravaszul és hamiskásan mosolygott.

- Mert eltűnt.

- Igen, hát ez valóban hülye kérdés volt - ismerte be Marcus. Hirtelen feltűnt neki, hogy mennyire vonzó is ez a lány. - Átfogalmaznám. Miért fontos megtalálnia?

A lány megint bekapcsolta a zseblámpát, amely először elvakította Marcust, de aztán a kezében tartott fényképre irányult. Újra megnézte.

- Nézze meg alaposabban. Felismeri?

- Nandita Merchant, ahogy már...

- Nem őt. A mellette álló lányt.

Marcus ismét a képre nézett, közelebb tartotta magához, megvizsgálta a középen álló kislányt. A bőre halványbarna volt, a copfjai koromfeketék, a szeme élénk és kíváncsi. Világos színű ruhát viselt, amilyet kislányok a nyári napokon szoktak, ha a parkba mennek. Amilyet már tizenkét éve nem látott. Boldognak és ártatlannak látszott, az arca kicsit ráncolódott, ahogy hunyorgott a nap miatt.

Volt valami ismerős ebben a hunyorgásban.

Marcusnak leesett az álla, és a meglepetéstől majdnem kihullott a kezéből a fotó.

-Ez Kira! - A titokzatos lányra nézett. Még jobban meg volt zavarodva, mint azelőtt. - Ez Kira, a Szakadás előtt. - Megint a fotót nézte, tanulmányozta az arcát. Fiatal volt még nagyon, arca kikerekedett, mint minden gyereknek, de az arcvonásai már ott voltak. Az ott Kira orra, az ott Kira szeme, és Kira ugyanígy hunyorgott a naptól.

Marcus a fejét csóválta. - Miért van Nanditával? Nem is találkoztak a Szakadás előtt!

- Pontosan - mondta a lány. - Nandita tudott erről, és nem szólt róla senkinek.

De furcsán fogalmaz, gondolta Marcus. Nem úgy mondta, hogy „Nandita ismerte Kirát”, hanem hogy „Nandita tudott erről”.

- Miről tudott Nandita?

A lány kikapcsolta a zseblámpát, becsúsztatta az egyik zsebébe, és kirántotta a fényképet Marcus kezéből.

- Tudja, hogy hol van?

- Kira vagy Nandita? - kérdezte Marcus. Tehetetlenül megvonta a vállát. - Mindkettőre nem a válasz, úgyhogy mindegy. Kira elment, hogy... - Kira elment, hogy megkeresse a Részlegeseket, és ezt még óvakodott bárkinek is elárulni, de úgy érezte, ebben az esetben ez nem számít. - Maga Részleges, ugye?

- Ha beszélne Kirával, mondja meg neki, hogy Heron üdvözli.

Marcus biccentett.

- Maga volt az, aki elkapta. Aki elvitte dr. Morganhez.

Heron nem válaszolt, eltette a fényképet, és hátrapillantott az árnyékok felé.

- Érdekes dolgok fognak történni a szigeten, méghozzá hamarosan - mondta. - Tisztában van a lejárati idővel, amiről Samm beszélt?

- Sammet is ismeri?

- Kira Walkerre és Nandita Merchantre elengedhetetlenül szükség van a lejárati idő problémájának megoldásához, és dr. Morgannek feltett szándéka, hogy megtalálja őket.

Marcus értetlenül ráncolta a homlokát.

- Mi közük van nekik ehhez?

-Ne akadjon fenn a részletkérdéseken. Nem érdekes, hogy dr. Morgan miért akarja megtalálni őket, csak az, hogy meg akarja és meg is fogja találni őket, márpedig a Részlegesek csak kétféle módon intézik a dolgaikat. Az én módszeremmel és mindenki más módszerével.

- Nem különösebben lelkesedem a maga módszeréért - nézett le Marcus a karabélyra. - Kíváncsi vagyok én egyáltalán a mindenki más módszerére?

- Már megtapasztalhatta. Úgy hívják, hogy Részleges Háború.

- Ebben az esetben jobban tetszik a maga módszere.

- Akkor segítsen. Találja meg Nandita Merchantet. Itt van valahol a szigeten. Megkeresném én magam, de máshol van dolgom.

- Vagyis nem a szigeten. - Marcus próbálta kitalálni. - Kirát keresi.

Heron ismét elmosolyodott.

- Mit csináljak, ha megtaláltam? - kérdezte Marcus. - Feltéve, hogy... feltéve, hogy egyáltalán keresni fogom, elvégre maga nem a főnököm.

- Csak találja meg. - Heron hátralépett. - Higgye el, hogy nem akarja kipróbálni az ő módszerüket. - Azzal megfordult, és eltűnt az árnyak között.

Marcus megkísérelte követni, de már nyoma veszett.

ÖTÖDIK FEJEZET

K

ira lekuporodott a bozótban, a puskájához szerzett új távcsővel az elektronikai bolt ajtaját bámulta. Ez már a negyedik volt, és eddig mindegyiket kirabolták. Ebben önmagában nem lett volna semmi furcsa, de a ParaGen irodában látottak gyanakvóvá tették, és az alaposabb vizsgálódás mindenhol ugyanazt bizonyította: akárki is volt a rabló, a közelmúltban járt ott. Ez nem egyszerűen tizenegy évvel ezelőtti fosztogatás volt a világ másik végéről - Manhattan vad vidékén valaki az elmúlt pár hónapban kezdett el összegyűjteni számítógépeket és generátorokat.

Már közel másfél órája figyelte a boltot, erősen koncentrálva, igyekezett ugyanolyan elővigyázatosan nyomozni, mint amennyire a fosztogató próbálta elrejteni a nyomait. Várt még pár percet, a bolt kirakatát, a szomszédos üzletek kirakatát, a felettük lévő négy emelet ablakait vizslatta - semmi. Még egyszer megvizsgálta az utcát, mindkét irányban üres volt. Nem volt ott senki, biztonsággal bemehetett. Ellenőrizte a zsákját, szorosan magához szorította a rohamkarabélyát, és átfutott a töredezett úton. Az ajtó régen üvegezett volt, Kira megállás nélkül ugrott át a szétrepedt nyíláson, majd felemelt puskával, tettre készen ellenőrizte a sarkokat, és valamennyi polcot gondosan végignézte a távcsővel. A bolt kicsi volt, főleg hangfalakat és zenelejátszó rendszereket árult, de ezek is nagyrészt eltűntek az első fosztogatásban. Az egyetlen emberi nyom a pénztárosnak a pult mögé becsúszott csontváza volt. Miután meggyőződött róla, hogy biztonságban van, Kira a vállára vetette a karabélyát, és munkához látott, a lehető legalaposabban megvizsgálta a padlót. Nem tartott soká, mire megtalálta a lábnyomokat a porban, olyan tisztán, hogy azok csak a kirakat felrobbanása, a kosz és a törmelék felgyülemlése után keletkezhettek. Itt még egyértelműbben kivehetőek voltak, mint a korábbi helyeken. Kira fél kézzel lemérte az egyik nyomot - ugyanaz a nagy cipőméret, mint máshol, 46-os, talán 47-es. Ráadásul meghökkentően jó állapotban voltak a nyomok. A szélnek és a víznek idővel természetszerűleg el kellett volna koptatnia ezeket, különösen a bolt közepén, de szinte még egyáltalán nem kezdtek eltűnni. Kira letérdelt, és a lehető legóvatosabban megvizsgálta a lábnyomokat. A többit az elmúlt év folyamán hagyhatta maga után valaki, ezeket viszont lehet, hogy csak egy hete.

A generátortolvaj folytatta a tevékenységét.

Kira most a polcokra irányította a figyelmét, az állapotukból és a lábnyomok elhelyezkedéséből próbálta kikövetkeztetni, hogy pontosan mit is vitt el a fosztogató. Ahogy az várható volt, a nyomok leginkább arra a sarokra koncentrálódtak, ahol a generátorok álltak, de minél jobban vizsgálta, annál nyilvánvalóbban rajzolódott ki egy eltérés ettől a mintától. A tolvaj legalább kétszer ment át a bolt túlsó végébe, egyszer lassan, mintha keresne valamit, és egyszer határozott léptekkel, amiről a mélyebb nyomok tanúskodtak, mintha valami nehezet cipelt volna. Kira végigmérte a polcokat, tekintete átsiklott a még mindig fémkeretekhez rögzített poros műanyag telefonokon, a hordozható számítógépeken és az apró zenelejátszókon, amelyeket

Xochi szokott gyűjteni. Gondosan követte a nyomokat a törmeléken keresztül. Egy alacsony, üres polchoz vezettek, majdnem az üzlet leghátulján. Innen egészen biztosan elvitt valamit. Kira lehajolt, hogy letörölje a port a polc címkéjéről, és nagy nehezen kisilabizálta a viharvert feliratot: HAM. Sonka? Elektronikai boltban nem árultak sonkát. Közelebb hajolt, és meglátta a következő, elfakult, koszos szót is: rádió. HAM rádió, az első szó csupa nagybetűvel. Még egy olyan rövidítés, mint az IT, amellyel még sosem találkozott.

Számítógépek, generátorok, és most rádiók. A titokzatos fosztogató szép kis gyűjteményt állított össze a régi világbeli technológiából, és nyilvánvalóan szakértő volt, hiszen pontosan tudta, mit talál azon a polcon, nem kellett letörölnie a port a címkéről, mint Kirának. De még ennél is többről volt szó, mert a ParaGen irodájában nagyon is konkrét berendezéseket vitt el, ami nem lehetett véletlen egybeesés, vagyis nem egyszerűen bizonyos technológiákra vadászott, hanem konkrét darabokra. A ParaGentől régi számítógépeket zsákmányolt, valamint az azok működtetéséhez szükséges generátorokat. Most pedig rádiózásra alkalmas rendszereket. De kit akart felhívni?

Manhattan a senki földje volt, egy üres, nem hivatalosan katonai tevékenységektől mentes ütköző zóna a Részlegesek és a túlélő emberek között. Elvileg nem tartózkodott itt senki, nem azért, mert tilos volt, hanem mert veszélyes. Ha itt bármi is történt veled, bármelyik fél elfoghatott, és egyik fél sem tudott megvédeni. Még kémkedésre sem volt igazán alkalmas, hiszen nem maradt itt semmi megfigyelnivaló, semmi érdekes, amiről jelenteni lehetett - kivéve a ParaGen iratait, gondolta Kira. Ő azokat kereste, ez a fosztogató úgyszintén - és az ért oda hamarabb. Most pedig neki köszönhetően nem volt ott egyetlen generátor sem, amit felvihetett volna a ParaGenhez, és semmi sem garantálta, hogy a megmaradt számítógépek tartalmazzák a szükséges adatokat. Remélte, hogy talál egy generátort, amivel beindíthatná a felső vezető számítógépét, és megnézhetné, hogy rajta van-e, amit keres, de a titokzatos gyűjtögetőnek nyilvánvalóan ugyanaz kellett, és még csak nem is törődött a főnöki géppel. A fosztogatónál nagy valószínűséggel megvolt minden, ami után Kira kutatott. Ha el akarja olvasni azokat az iratokat, magát a fosztogatót kell előkerítenie.

Meg kellett tudnia, hogy mit csinált a ParaGen a Részlegesekkel, az RM-mel, és vele, de volt egy másik oka is, hogy itt legyen. Nandita utolsó üzenetében azt írta neki, hogy keresse meg a Trösztöt - a Részlegesek vezetőit, a legfelső parancsnokokat, akik az összes többit irányították - és bár őket biztosan nem itt fogja megtalálni, talán rábukkanhat valami nyomra, amiből kiderül, hogy merre kutasson. De... megbízhat Nanditában? Kira a fejét ingatta, és a homlokát ráncolta a kirabolt üzlethelyiséget elnézve. Egykor mindenkinél jobban bízott benne, de amikor megtudta, hogy ismerte az apját a Szakadás előtt, hogy ismerte őt is, és hogy erről sosem szólt neki... Nandita becsapta, és Kira most nem tudhatta, milyen szándékok vezették, amikor megmondta neki, hogy mit csináljon. De ez volt az egyetlen nyom a kezében. Muszáj volt tovább keresnie a ParaGennel kapcsolatos információkat, ijesztő és rejtélyes fosztogató ide vagy oda - mert csak itt találhatja meg a válaszokat, és most ezzel az új idegennel kell kezdenie. Mindegy, hogy Részleges, ember, kettős ügynök vagy bármi más, meg kell találnia, és ki kell szednie belőle mindent, amit tud.

Újabb gondolat villant át az agyán, egy füstoszlop mentális képe. Akkor látta, amikor legutóbb itt járt Jaydennel, Haruval és a többiekkel, egy vékony füstnyomot, amely egy kéményből vagy egy tábortűzből származhatott. Elindultak megnézni, hogy mi az, ekkor futottak bele Samm Részleges-csapatába, aztán a nagy sietségben, amikor menekültek, kiment a fejükből, hogy végül nem tudták meg, honnan is jött az a füst. Feltételezte, hogy a Részlegesek táborából, de a későbbi tapasztalatai ráébresztették, hogy ez szinte nevetséges ötlet volt - a Részlegesek túl okosak ahhoz, hogy ilyen nyilvánvaló jelét adják a jelenlétüknek, és eleve nem is volt szükségük rá. Valószínűbbnek tűnt, hogy az a füst valaki mástól származhatott, és a

Részlegesek pont ugyanakkor mentek felderíteni, amikor az emberek.

A két csoport elintézte egymást, mielőtt bármelyikük is eredményre jutott volna. Talán. Puszta találgatás, de még mindig jobb, mint bármi más, ami az eszébe jutott. Annál biztosan, hogy lesben álljon elektronikai boltok előtt abban a hiú reményben, hogy a fosztogató pont akkor lép ott akcióba.

Azon a környéken kell elkezdenie, amelyet akkor vizsgáltak át, és ha az illető azóta továbbállt - ami valószínűnek tűnt az alig pár sarokkal arrébb folytatott komoly tűzharc után - nyomokat kell keresnie, hogy merre indulhatott. Volt valaki a városban, és Kirának feltett szándékában állt rátalálni.

A füstcsík forrásának megtalálása nehezebbnek bizonyult, mint Kira tervezte. Először is most már nem látszott, így az emlékezetére kellett támaszkodnia, márpedig a város olyan nagy és áttekinthetetlen volt, hogy nem tudta pontosan felidézni vizuális segítség nélkül. Vissza kellett mennie egészen délre, a hídig, amelyen átkeltek, meg kellett találnia ugyanazt az épületet, hogy kinézhessen ugyanabból az ablakból. Onnan végre ismerősnek látszott a terep. Megvolt a hosszú fasor, a három bérház, mindazok a jelek, amelyek elvezették őket a Részlegesekhez hónapokkal ezelőtt. Ott találkozott először Sammel - illetve, a pontos kifejezés nem annyira a „találkozott vele”, mint a „leütötte és foglyul ejtette”. Furcsa, mennyit változott azóta minden. Ha most itt lett volna vele Samm... Nos, akkor először is minden sokkal egyszerűbben menne.

Azonban ahogy belegondolt, tudta, hogy többről van szó. Kinézett az ablakon a növények fedte városra, és immár századszor merengett el azon, hogy az a kapcsolat, amelyet érzett kettőjük között, vajon pusztán a Részleges kapcsolásból fakad, vagy esetleg valami mélyebb. Honnan tudhatná meg? Van ennek egyáltalán jelentősége? A kapcsolat, az kapcsolat, és olyan kevéssel rendelkezett ebből mostanában.

Ám nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy Sammre gondoljon. Kira elmerült a városkép tanulmányozásában, igyekezett pontosan rögzíteni az elméjében a füst helyét, és megjegyezni, hogyan is juthat oda. Még a jegyzetfüzetét is elővette, felrajzolt egy vázlatos térképet, de mivel nem érezte egyértelműen, hogy hány utcát lát, és nem tudta, mi lehet a nevük, kétségei voltak afelől, hogy mennyire veszi majd hasznát. Az épületek olyan magasak voltak, az utcák meg olyan szűkek, hogy a város szinte labirintusnak látszott, téglából és fémből készült útvesztőnek. Legutóbb felderítők vezették őket, ám attól tartott, hogy egyedül el fog tévedni, és nem talál semmit.

Igyekezett a lehető legprecízebb lenni, bejelölte a térképen azokat a tereptárgyakat, amelyek segítségére lehetnek, majd legyalogolt a hosszú lépcsőn, és elindult a városban. Az utcán nehéz volt a terep, tele felborult autókkal és tekergő fákkal, a leveleket enyhe szél reptette. Elment egy régi baleseti helyszín mellett, bő tucatnyi jármű rohant egymásba, amikor kétségbeesetten el akartak menekülni a pestis sújtotta városból. Nem emlékezett erre a halomra. Ettől ideges lett, hogy talán nem is jó úton jár, de aztán egy sarkon befordulva észrevette az egyik megjegyzett tereptárgyat, és onnantól magabiztosabban ment tovább. Mindegyik utcának a közepén lehetett a legkönnyebben haladni, ahol kevesebb volt a törmelék, mint a széleken és a járdákon, de egyben az is volt a legjobban látható, márpedig Kira túlságosan is félt ahhoz, hogy el merje hagyni a sűrű fedezéket. Falak és kerítések mentén lopakodott, óvatosan lépegette át a tornyosuló házakról lehullott, könnyen elmozduló törmelékhalmokat. Lassan haladt, de biztonságosabban, legalábbis ezzel nyugtatgatta magát.

Néhol felfigyelt egy golyó ütötte lyukra egy autón vagy egy postaládán, ezekből is tudta, hogy jó irányba tart. Amikor erre futottak, egy orvlövész üldözte őket, Jaydennek még a karját is átlőtte. Jayden emléke kijózanította, és megállt hallgatózni: madarak. Szél. Két macska nyávogva verekszik. Butaság volt arra gondolni, hogy most is lehet odakint egy mesterlövész, de nem bírta megállni.

Beugrott egy omladozó lépcső alá, nagyokat szuszogott, igyekezett elhitetni magával, hogy csak az idegei játszanak vele, de képtelen volt bármi másra gondolni, mint Jaydenre, akinek átlőtték a karját - akinek átlőtték a mellkasát az East Meadow-i kórházban, aki ott vérzett el a padlón, amikor feláldozta érte az életét. Ő volt az, aki erővel átsegítette a félelmén, aki azt mondta, hogy keljen fel, amikor nem mert megmozdulni sem. Kira összeszorította a fogát, megint feltápászkodott, és elindult előre. Bármennyire is fél, nem szabad megállnia.

Már magasan járt a nap, amikor elért a bérházakhoz, az öt épület a felhőkarcolóból még csak háromnak látszott. Ez volt az a hely. Széles pázsit az épületek mellett és között, mostanra cserjékkel benőve, amelyeket Kira óvatosan hajtott félre útközben. Először emellett haladtunk el, és ez az, amibe bementünk... A ház oldalához érve felnézett, és látta a hatalmas lyukat, amelyet a harmadikon robbantottak a falban. Egy lógó födémgerenda köré inda tekeredett, egy elgörbült vasbeton szilánkon madár trónolt. A harc elmúlt, a természet visszakövetelte magának a helyszínt.

Itt keresték a füst eredetét, és azért választották ezt az épületet, mert feltehetően innen lehetett rálátni a másik házra. Kira készenlétben tartotta a fegyverét, ahogy befordult az egyik sarkon, aztán a következőn. Ez lesz az az utca, és ha jól mérte fel a térképen, a hatodik ház az, amit keres. Egy, kettő, három, négy... nem. Kirának leesett az álla, ahogy döbbenten nézte a hatodik házat a sorban.

Üres kráter tátongott a helyén. Felrobbantották.

HATODIK FEJEZET

A

Szenátus ülését ezennel megnyitom - mondta Tovar szenátor. - Hivatalosan is üdvözöljük valamennyi vendégünket, és nagy várakozással tekintünk a jelentéseik elé. Mielőtt elkezdjük, megkértek egy bejelentésre. A parkolóban álló zöld Ford Sovereignnek bekapcsolva maradt a lámpája, kérjük, hogy a tulajdonosa... - Faarccal nézett fel, mire a teremben ülő felnőttek nevetni kezdtek. Marcus zavarodottan húzta fel a szemöldökét. Tovar kuncogott. - Elnézést valamennyi pestisbébitől. Ez egy régi világbeli vicc volt, méghozzá nem is valami jó. - Leült. - Kezdjük a szintetizálással foglalkozó csapattal. Dr. Skousen?

Skousen felállt, Marcus pedig az ölébe helyezte a mappáját, hátha az orvos kér tőle valamit. Skousen előrelépett, megköszörülte a torkát, megállt, elgondolkodott, majd még egyet lépet előre.

- A tétovázásából arra következtetek, hogy nincsenek jó hírei - állapította meg Tovar. - Hát akkor talán kérjük a következőt, aki nem szeretne rossz hírekkel szolgálni.

- Hadd beszéljen - mondta Kessler szenátor. - Nem kell minden egyes pillanatnyi szünetben elsütni egy viccet.

Tovar felhúzta a szemöldökét.

- Elsüthetném a vicceimet akkor is, amikor éppen beszélnek, de az udvariatlanság lenne.

Kessler nem vett róla tudomást, és Skousenhez fordult.

- Doktor úr?

- Sajnos, igaza van Tovar szenátornak - mondta Skousen. - Nincsenek jó híreink. Rossz híreink sincsenek, eltekintve attól, hogy nem értünk el előrehaladást... - Bizonytalanul hebegett. - Úgy értem... nincsenek jelentős kedvezőtlen fordulatok.

- Tehát semmivel sem állnak közelebb a gyógymód szintetikus előállításához, mint legutóbb - állapította meg Woolf szenátor.

- Néhány lehetőségről bebizonyítottuk, hogy zsákutca. - Skousen arca fásult és barázdált volt, és Marcus hallotta, hogy elcsuklik a hangja. - Ez nem valami nagy eredmény, de csak ennyit tudunk felmutatni.

- Ez így nem mehet tovább - fordult Woolf a többi szenátorhoz. - Megmentettünk egy gyereket, de közel két hónap után nem állunk semmivel sem közelebb a többi megmentéséhez. Csak a múlt héten négyet vesztettünk el. Ezek a halálesetek önmagukban is tragédiák, és nem akarok ezeken lovagolni, de még csak nem is ez a legsürgősebb problémánk. Az emberek tudják, hogy rendelkezünk egy gyógymóddal, tudják, hogy képesek vagyunk megmenteni csecsemőiket, és azt is tudják, hogy mégsem tesszük. Tisztában vannak ennek az okaival is, de ettől még nem lesznek elnézőbbek. Az, hogy ennyire közel van a gyógymód, ám mégis elérhetetlen, csak növeli a feszültséget a szigeten.

- Mit javasol? - kérdezte Tovar. - Támadjuk meg a Részlegeseket, és szerezzünk tőlük további feromonokat? Ezt nem kockáztathatjuk meg.

Lehet, hogy nemsokára már nem lesz választásuk, gondolta Marcus. Ha igaz, amit Heron mondott... Fészkelődött a helyén, próbálta nem elképzelni a Részleges invázió pusztítását. Nem tudta, hogy hol van Nandita, hogy hol van Kira, és természetesen esze ágában sem lett volna átadni őket a Részlegeseknek még akkor sem, ha tudta volna, ugyanakkor... egy Részleges invázió az emberiség végét jelentené. Nem lassú kihalást a szaporodásképtelenség miatt, hanem véres, brutális népirtást. Tizenkét évvel ezelőtt a Részlegesek bebizonyították, hogy nem riadnak vissza a háborútól, de hogy népirtást kövessenek el? Samm annyira határozottan állította, hogy nem ők a felelősek az RM-ért. Hogy bűntudatot éreznek, amiért tudtukon kívül ők idézték elő a Szakadás borzalmait. Annyit változott volna a helyzet? Készen álltak egy egész faj feláldozására csak azért, hogy önmagukat mentsék?

Tólem is ugyanezt kérik, gondolta. Áldozzam fel Kirát vagy Nanditát, hogy megmenthessük az emberiséget. Ha úgy alakulna a dolog, megtenném? Az lenne a helyes?

- Küldhetnénk hozzájuk követséget - javasolta Hobb szenátor. - Beszéltünk róla, ki is választottuk a csapatot... Tegyük meg.

- Kikhez küldjük őket? - kérdezte Kessler. - Egészen pontosan egy Részleges csoporttal létesítettünk kapcsolatot, és azok majdnem megölték a srácokat, akik megkeresték őket. Mi megpróbáltuk megölni azt a Részlegest, aki velünk vette fel a kapcsolatot. Halvány lila gőzöm sincs, hogyan lehetne elérni egy reménybeli békés megoldást.

Marcus rájött, hogy ugyanazok az érvek hangzanak most el, mint amelyekkel ő és a barátai dobálóztak Xochi nappalijában. Ugyanazok a körbeérő felvetések, ugyanazok a maguktól értetődő reakciók, ugyanaz a végtelen civakodás. A felnőttek is ugyanolyan tanácstalanok, mint mi? Vagy tényleg nem létezik megoldás?

- Orvosi szempontból sajnos, meggyőződésem ellenére támogatnom kell egy... - kezdett bele dr. Skousen, de elakadt. - Egy friss minta beszerzését. Egy újabb Részlegesét, vagy legalábbis egy nagyobb adagot a feromonjukból. Még maradt valamennyi az Arwen Satónál használt adagból, és megvannak a feromon szerkezetéről és működéséről készült vizsgálati eredmények és feljegyzések, de semmi sem helyettesíthet egy friss mintát. A probléma megoldásához legutóbb elmentünk a forráshoz, a Részlegesekhez, és meggyőződésem, hogy amennyiben ismét meg akarjuk oldani, megint ugyanúgy kell eljárnunk. Hogy ez erővel vagy diplomáciai úton történik, nem annyira lényeges, mint az a puszta tény, hogy szükségünk van rá.

Suttogáshullám töltötte meg a termet, falevelek zörgéséhez hasonló halk mormogás. Nem „mi ” oldottuk mega problémát, hanem Kira, és dr. Skousen volt az egyik legfőbb ellenzője, gondolta Marcus. Most ugyanazt a megoldást javasolja, és még csak meg sem említi a nevét?

- Azt akarja, hogy egy újabb Részleges Háborút reszkírozzunk - állapította meg Kessler.

- A kockázat máris valós - jegyezte meg Tovar. - Már felpiszkáltuk a medvét, csak még nem evett meg minket.

- Az, hogy egyszer szerencsénk volt, még nem jelenti azt, hogy biztonságban vagyunk - mondta Kessler. - Ha van esély ennek a gyógymódnak a mesterséges előállítására katonai akció nélkül, meg kell próbálnunk. Ha még jobban provokáljuk a Részlegeseket...

- Már így is túlságosan provokáltuk őket! - csattant fel Woolf. - Olvasták a jelentéseket. Hajókat láttak az északi partnál, Részleges haj ók j árőröznek a határon...

Hobb szenátor a szavába vágott, miközben a közönség moraja felerősödött.

-Nem ez a megfelelő hely ezeknek a jelentéseknek a megvitatására.

Marcus úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Részlegesek járőröznek az öbölben. Tizenegy éven keresztül békén hagyták őket - legfeljebb csak gyors felderítő akciókat hajtottak végre, ahogy most Heron, de mindig titokban, és az emberek még csak nem is tudtak ezekről. Most pedig nyíltan járőröznek a határon. Észrevette, hogy tátva maradt a szája. Gyorsan becsukta.

- Az embereknek tudniuk kell - érvelt Woolf. - Úgyis értesülni fognak róla. Ha a hajók közelebb jönnek, minden farmer látni fogja őket az északi parton. Lehet, hogy kisebb csoportok már partra is szálltak, a parti védelmi rendszerünket nem nevezném áthatolhatatlannak.

- Tehát a hidegháború felforrósodott - mondta Skousen. Öregnek és törékenynek látszott, mint egy hulla az út mentén. Nyelt egyet, és tisztán hallható puffanással leült.

-Elnézést - szólalt meg Marcus. Döbbenten vette észre, hogy felállt. A kezében szorongatott mappára nézett, nem igazán tudta, mit kezdjen vele, aztán egyszerűen csak becsukta, és maga elé tartotta, és azt kívánta, bárcsak páncél lenne. A Szenátusra nézett, és azon gondolkodott, hogy igaza lehet-e Heronnak? Az egyikük, vagy valamelyikük egyik segéde a Részlegesek ügynöke lenne? Meg merjen szólalni? Megengedheti magának, hogy nem beszél? - Elnézést - kezdte újból - a nevem Marcus Valencio...

- Tudjuk, hogy kicsoda - vágott közbe Tovar.

Marcus idegesen biccentett.

- Azt hiszem, nagyobb tapasztalattal rendelkezem a Részlegesek tekintetében, mint bárki ebben a teremben...

- Innen tudjuk, hogy kicsoda. - Tovar tett egy siettető mozdulatot. - Elég a bemutatkozásból, térjen a lényegre.

Marcus nyelt egyet, hirtelen nem is értette, miért állt fel - úgy érezte, valakinek mondania kellene valamit, de azt nem, hogy ő erre bármennyire is alkalmas lenne! Még azt sem tudta pontosan, hogy mit kellene mondani. Körbenézett a teremben, végigmérte az összegyűlt szakértők és politikusok arcát. Vajon van köztük áruló? És ha igen, ki az? Heronra gondolt, arra, hogy Nanditát keresi, és ekkor ráébredt, hogy ő az egyetlen, aki eleget tud annak a valaminek a kimondásához. Ő az egyetlen, aki hallotta Heron figyelmeztetését. Csak azt kell kiokoskodnom, hogy mondjam el anélkül, hogy engem is árulónak nézzenek.

- Csak azt akarom mondani - bökte ki végül - hogy azok a Részlegesek, akikkel találkoztunk, kísérleteket folytattak. Van egy lejárati idejük, ami azt jelenti, hogy mind meg fognak halni, és nekik pont ugyanolyan fontos ennek a megoldása, mint nekünk az RM gyógymódja. Talán még fontosabb, mert ők hamarabb fognak ebbe belehalni.

- Van tudomásunk a lejárati időről - mondta Kessler. - Ez a legjobb hír, amit az elmúlt tizenkét évben kaptunk.

-Leszámítva persze az RM gyógymódját - tette hozzá gyorsan Hobb.

- Egyáltalán nem jó hír - vette vissza a szót Marcus. - A lejárati idejük olyan a számunkra, mintha csöbörből... egyenesen az óceánba kerülnénk. Ha ők meghalnak, mi is meghalunk, a gyógyuláshoz szükségünk van a feromonjukra.

- Ezért próbáljuk mesterséges úton előállítani - mondta Woolf.

- De nem vagyunk rá képesek - mondta Marcus a mappát felemelve. - Órákon át magyarázhatnánk, hogy mi mindennel próbálkoztunk, és hogy miért nem sikerült, és maguk még a felét sem értenék meg a tudományos magyarázatoknak, már elnézést, de nem is ez a lényeg, hanem csak az, hogy nem sikerült. A „miért nem” érdektelen. - Ledobta a háta mögötti asztalra a mappát, és visszafordult a szenátorok felé. Ahogy meglátta a csendben őt bámuló arcokat, Marcus hirtelen kényelmetlenül érezte magát. Mosollyal próbálta leplezni. - Ne lelkendezzen mindenki egyszerre, vannak rossz híreim is.

Tovar lebiggyesztette az ajkát.

- Hát, nem tudom, hogy tudja ezt felülmúlni, de izgatottan várom.

Marcus érezte az egész terem figyelmének a súlyát, és sikerült

megállnia, hogy elsüssön még egy poént. Ha ideges volt, reflexszerűen viccelődött, márpedig ennyire ideges még sohasem volt. Nem nekem kéne ezt csinálnom, gondolta. Én orvos vagyok, nem előadó. Nem tudok nyilvánosan érvelni. Nem vagyok vezető, nem vagyok...

... nem vagyok Kira. Neki kellene itt lennie.

- Mr. Valencio? - sürgette Woolf szenátor.

Marcus biccentett. Eltökélten erőt vett magán.

-Nos, ha hallani akarják, hát mondom. Annak a Részleges csoportnak a vezetője, amelyik elrabolta Kirát, valami orvos vagy tudós volt, egy doktor Morgan nevű nő. Azért küldték Manhattanbe hónapokkal ezelőtt azt a Részleges szakaszt, és azért rabolták el Kirát, mert dr. Morgan szerint a Részlegesek meggyógyításának titka valahogy összefügg az RM-mel, vagyis összefügg az emberekkel. Úgy tűnik, már korábban is kísérleteztek emberekkel, még a Részleges Háború idején, és ha azt hiszik, hogy ezen a módon tudnak megmenekülni, további embereket is el fognak rabolni. Lehet, hogy megint csak Kirát, de lehet, hogy mindannyiunkat. Valószínűleg ők is éppen egy ugyanilyen tanácskozást tartanak az öböl túloldalán, próbálják eldönteni, hogyan tudnának elrabolni pár kísérleti alanyt, illetve, ha igazak azok a jelentések, amelyeket említettek, már meg is tartották a tanácskozásukat, és működésbe hozták a tervüket.

- Ez bizalmas információ - mondta Hobb szenátor. - Meg kell...

- Összefoglalnám, ha megengedi - szakította félbe Marcus a kezét felemelve. - Van egy csapat szuperkatona (itt behajlította az egyik ujját), akiket kifejezetten katonai hódításra képeztek ki (második ujj), akik mintegy harmincszor annyian vannak, mint mi (harmadik ujj), akik annyira el vannak szánva, hogy bármire képesek (negyedik ujj), és akik úgy vélik, hogy a „bármi” jelen esetben annyit tesz, mint elrabolni embereket invazív kísérletezés céljából. - Marcus behajlította az utolsó ujját is, és csendben felemelte az öklét. - Szenátorok, lehet, hogy ez bizalmas információ, de fogadni merek, hogy a Részlegesek jóval hamarabb fogják feloldani a titkosítást, mint azt önök hiszik.

A terem elcsendesült, minden szem Marcusra szegeződött. Hosszú, súlyos percek teltek el, mielőtt Tovar végre megszólalt.

- Tehát maga úgy gondolja, hogy meg kell védenünk magunkat.

- Én azt gondolom, hogy halálra vagyok rémülve, és hogy meg kell tanulnom befogni a számat, amikor mindenki engem bámul.

-Az önvédelem nem járható út - mondta Woolf, mire a többi szenátor döbbenten megdermedt. - A Védelmi Hálózat jól van kiképezve, és emberi hadsereghez képest a lehető legjobban van felszerelve. Járőrözünk minden partszakaszon, aknákat helyeztünk el minden megmaradt hídon, vannak terveink csapdák állítására, amelyeket bármikor működésbe tudunk hozni valamennyi valószínűsíthető partraszállási ponton. De bármennyire jól is vagyunk felkészülve, ha a Részlegeseknek egy jelentősebb csoportja megindul felénk, velük szemben a teljes védelmi rendszerünk nem több fekvőrendőrnél. Ez tagadhatatlan tény, és kizárt, hogy ebben a teremben bárki számára is újdonságként hasson. Járőrözünk a szigeten, mivel ez az egyetlen, amit tehetünk, de ha a Részlegesek rászánják magukat az invázióra, pár nap, de lehet, hogy pár óra leforgása alatt meghódítanak minket.

- Az egyetlen picikét is jó hír az - tette hozzá Marcus - hogy az ő társadalmuk még töredezettebb, mint a miénk, már elnézést az összehasonlításért. Amikor odaát jártunk, a kontinens gyakorlatilag egy összefüggő háborús zóna volt, és valószínűleg ez az egyetlen oka annak, hogy még nem támadtak.

- Hát akkor öljék meg egymást, és a problémánk megoldódik magától - mondta Kessler.

- Kivéve az RM-et - javította ki Hobb.

- Figyelembe véve mindazt, amit Mr. Valencio mondott - foglalta össze Woolf - valójában egyetlen olyan tervünk van, amelynek van esélye. Első lépésként titokban behatolunk abba a háborús zónába a kontinensen, reménykedünk, hogy senki sem vesz észre minket, és elfogunk pár Részlegest, akin dr. Skousen kísérletezhet. Második lépésként pedig evakuáljuk az egész szigetet, és a lehető legtávolabbra szökünk innen.

Mindenki elcsendesedett. Marcus leült. Elhagyni a szigetet őrült ötlet volt - ez az otthonuk, ez az egyetlen biztos menedékük, eleve ezért is jöttek ide - csakhogy ez most már nem igaz, ugye? A Részleges Háború végén valóban menedékként szolgált a sziget, elszöktek a Részlegesek elől, új életre leltek, és elkezdték az újjáépítést. De most, hogy Marcus jobban belegondolt, a biztonságnak semmi köze sem volt a szigethez. Azért voltak biztonságban, mert a Részlegesek nem vettek tudomást róluk, és most, hogy a Részlegesek visszatértek, hogy hajók cirkáltak az öbölben, hogy Heron előbújt az árnyak közül, és hogy az a perverz dr. Morgan mindenkit kísérleti alannyá akart változtatni, a biztonság illúziója egyszerűen tovatűnt. Nem kellett hangosan kimondani, nem kellett hivatalos döntést hozni, de Marcus tudta, hogy már megtörtént. Látta a többiek arcán a teremben. Abban a pillanatban, hogy az evakuálás lehetősége felmerült, már bizonyossággá is vált.

Kinyílt az oldalsó ajtó, és Marcus megpillantotta a túlsó oldalt őrző hálózati katonákat. Félrehúzódtak, hogy beengedjenek egy nagydarab embert: Duna Mkelét, a „felderítő tisztet”. Marcusnak eszébe jutott, hogy még mindig nem tudja pontosan, kinek dolgozik Mkele. Úgy tűnt, hogy szabad bejárása van a Szenátushoz, és rendelkezik valamilyen hatalommal a Hálózat felett, de amennyire meg tudta állapítani, valójában egyik csoportnak sem tartozott felelősséggel. Marcus nem kedvelte, a kapcsolatuk alakulásától függetlenül. Mkele felbukkanása szinte mindig rossz hírt jelentett.

Mkele Woolf szenátorhoz lépett, és valamit a fülébe súgott. Marcus megpróbált a szájukról olvasni, vagy legalábbis felmérni a reakciót az arcukon, de hátat fordítottak a tömegnek. Egy pillanattal később mindketten Tovarhoz léptek, és most neki súgtak oda valamit. Tovar komoran meghallgatta őket, majd a rábámuló tömegre nézett. Visszafordult Woolfhoz, és hangosan, színpadiasán szólalt meg, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy az egész teremben hallják.

- Az első részét már tudják, ezzel az erővel akár a többit is elmondhatják nekik.

Marcus figyelmét nem kerülte el a Mkele arcára kiülő rosszalló tekintetet. Woolf a bánkódás legkisebb jele nélkül nézett vissza, majd a közönség felé fordult.

- Úgy tűnik, felgyorsult a menetrendünk - mondta. - A Részlegesek partra szálltak Long Islanden, a Sinai Harbor hegy mellett, mintegy öt perccel ezelőtt.

A nagyteremben hangzavar tört ki, és Marcus érezte, hogy valami hirtelen, rettenetes félelem markol bele a gyomrába. Mit jelent ez? Hogy itt a vég? Ez egy inváziós sereg, vagy egy vakmerő akció emberi kísérleti alanyok elragadására? Dr. Morgan csoportja, dr. Morgan ellenségei, vagy egy egészen más társaság?

Vajon Samm velük van?

Ez azt jelenti, hogy Heron terve kudarcba fulladt? Mivel titkos nyomozással nem leltek Kira és Nandita nyomára, eljött az idő a teljes megszállásra? Egy pillanatig rémisztő bűntudatot érzett, mintha ő személyesen tehetne az invázióról, amiért nem fogadta meg Heron figyelmeztetését. De Kirát már hónapok óta nem látta, Nanditát pedig több mint egy éve. Mit tehetett volna? Ahogy a tömeg rettegő és zavarodott moraja erősödött, és felfogta a helyzet realitását, Marcus rájött, hogy mindegy is. Nem lenne hajlandó senkit sem feláldozni, inkább vállalja a harcot, mintsem hogy eladja a lelkét a béke érdekében.

Ma már másodszor kapta azon magát, hogy szólásra emelkedik.

-Önként jelentkezem a csapatba, amely felveszi velük a kapcsolatot! - mondta. - Szükségük lesz orvosra. Én vállalom.

Tovar szenátor ránézett, biccentett, majd visszafordult Mkeléhez és Woolfhoz. A terem tovább nyüzsgött riadtan, folytatódtak a találgatások. Marcus visszazuhant a székébe.

Muszáj lesz megtanulnom befogni a számat.

HETEDIK FEJEZET

K

ira átvizsgálta a ház romjait. Teljesen a káosz hatása alá került: a falak ledőltek, a padlók és a plafonok leszakadtak, a bútorok szakadtan szóródtak szét és képeztek véletlenszerű halmokat. Faszilánkok, könyvek, papírok, edények, elgörbült fémdarabok töltötték meg a krátert, a robbanás erejétől messze kiömlöttek az utcára is.

Egyértelmű, hogy lakott valaki a házban, méghozzá nem is régen. Kira rengeteg régi világbeli romot látott már, gyakorlatilag azok között nőtt fel, és már megszokta a látványt: régóta halott családtagok bekeretezett fényképei, médialejátszók és játékkonzolok kis fekete dobozai, töredezett szárakkal teli virágvázák cserepei. A részletek házról házra változtak, de az érzés ugyanaz volt - elfelejtett emberek elfelejtett emlékei. Ám ennek a háznak a romjai másmilyenek voltak, és nyilvánvalóan frissebbek is: szétrobbant és a törmelék között rothadó konzervdobozok tömege, bedeszkázott ablakok és megerősített ajtók, lőfegyverek, lőszer és rögtönzött álcázás. Valaki itt élt, hosszú idővel a világ vége után, és amikor valaki más - a Részlegesek? - rátámadt a menedékére, felrobbantotta a saját otthonát. A pusztítás túlságosan is teljes és túlságosan is koncentrált volt ahhoz, hogy külső támadás eredménye lehessen. Egy ellenség kevesebb robbanószerrel döntötte volna le a falat, vagy éppen többel, amely lerombolta volna a szomszédos épületeket is. Ezt a házat pragmatikusan, pusztító alapossággal tarolták le.

Minél jobban belegondolt, a kráter arra a robbanásra emlékeztette, amelyet tavaly látott - a gyógymód előtt, Samm előtt, minden más előtt. Kármentőakcióra indult Marcusszal és Jaydennel, valahol Long Island északi partján, és valaki robbanóanyagot rejtett el az épületben. Robbanó csapda volt, nagyon hasonló ehhez - nem gyilkolás volt a célja, hanem bizonyítékok megsemmisítése. Hogy is hívták azt a kisvárost? Asharoken, már emlékszem, hogy Jayden viccelődött a nevével. És mit is kerestek abban az épületben? Megjelölte egy előzetes kármentő csapat, és a katonák visszamentek ellenőrizni, szakértők is voltak velük, például egy számítógépes fickó vagy hasonló. Elektronikai szakember talán? Kirának elakadt a lélegzete, ahogy visszatért az emlék: rádióállomás volt. Valaki rádióállomást létesített az északi parton, aztán pedig felrobbantotta, hogy megőrizze a titkát. És most valaki ugyanazt tette itt is. Ugyanaz a valaki?

Kira ösztönösen hátralépett, mintha a lerombolt épületben lehetne még egy bomba. Nézte a roncsokat, összeszedte a bátorságát, és belépett, óvatosan kerülgette a labilis romokat. Az első holttestet hamar megtalálta. Egy szürke egyenruhát viselő katona - Részleges - egy ledőlt fal alatt, egy roncsolt hulla egy összegyűrődött, kompozit testpáncélban. Mellette hevert a puskája, Kira meglepően könnyen húzta ki a törmelékből. A szerkezete kicsit mereven, de még mozgott, és volt egy töltény a csőben. Kiemelte a tárat. Tele volt. A katona egyetlen lövést sem adhatott le, mielőtt meghalt, és a bajtársai nem vitték el a felszerelését, nem temették el a holttestét. Ami azt jelenti, hogy a robbanás váratlanul érte őket, és mindnyájukat megölte, gondolta Kira. Nem maradt senki, aki elvihette volna az elesetteket.

Kira tovább keresgélt, óvatosan emelgette a ledőlt gerendákat és téglákat, és végre rálelt egy ismerős tárgyra: egy rádiós adókészülék elszenesedett darabjára, ahogy Asharokenben is. A két eset túlságosan is hasonló volt ahhoz, hogy véletlen legyen: felderítők egy csapata megvizsgál egy gyanús helyszínt, talál egy megerősített házat, tele kommunikációs berendezésekkel, és a védőcsapda megöli őket. Kira és a társai azt feltételezték, hogy az asharokeni ház a Hangé volt, de Owen Tovar ezt mindig tagadta. A következő logikus gyanúsítottak a Részlegesek voltak, de itt éppen egy Részleges csapat esett csapdába. Akkor egy másik Részleges frakció, gondolta Kira. De melyik lehet dr. Morgané - a rádiós kémek vagy a támadó felderítők? Vagy egyik sem? És mi köze mindennek a ParaGenhez? Ugyanaz vitte el az irodából a számítógépeket és a boltokból a rádiókat, és most mindegyiknek a darabkáit ugyanott találta. Kellett léteznie valamilyen összefüggésnek. Valószínűnek tűnt, hogy ugyanaz a csapat gyűjtötte a rádiókat, mint amely rádióállomásokat létesített a romok között. De mi volt a céljuk ezzel? És miért ölnek ilyen könnyen miatta?

- Szükségem van egy nyomra - mondta Kira, beleremegve a pusztításba. Mostanában egyre gyakrabban beszélt hangosan önmagával, és buta érzés volt hallani saját hangjának csengését az üres városban. Ugyanakkor a sajátja volt az egyetlen beszédhang, amit hallott már hetek óta, ezért volt valami furcsán megnyugtató is abban, hogy megszólalt. Megrázta a fejét. - Valakivel csak kell beszélnem, nem? Még ha szánalmasnak tűnök is emiatt. - Lehajolt a törmelékben szétszóródott néhány papírfecniért. Akárki is létesítette ezeket a védett házakat és helyezte el a bombákat, még mindig itt volt valahol, de szinte lehetetlen megtalálni, miután felrobbantotta az összes bizonyítékot. Kira szárazon felnevetett. - De nyilván ez is volt a célja.

Kihúzta az egyik papírt a lába előtt fekvő romok közül. Egy régi világbeli, gyűrött, elsárgult újság volt, alig lehetett kibetűzni a szalagcímet. erőszakos zavargások detroitban. A cikk kisebb betűit még nehezebb volt elolvasni, de Kira kisilabizálta a „rendőrség” és „gyár” szavakat, és több utalást is talált a Részlegesekre.

- Tehát azok, akik összeszedik a rádiókat, a Részleges lázadásról szóló újságcikkeket is gyűjtik? - Összeráncolta a homlokát, majd az égre nézett, és ledobta az újságot. - Vagy pedig a Szakadás előtti időben minden újság a Részlegesekről írt, és ez nem jelent semmit. - A fejét csóválta. - Valami kézzelfogható kell nekem. És most nem a romokra gondolok. - Elrúgott egy törmelékdarabot, az átgurult a kráteren, és kisebb csattanással nekiütközött egy letört rádióantennának.

Az antennához lépett, hogy megvizsgálja. Hosszú, valószínűleg több méteres volt, amikor még állt, de olyan vékony, mint egy kábel. Robusztusnak kellett lennie, hogy egyenesen tudjon állni, de a robbanás és a zuhanás több helyen elferdítette, meggyűrte. Kira megpróbálta kihúzni a szétszóródott téglák és burkolatdarabok alól, amelyek félig betemették. Egy méternyit mozdult, mielőtt beakadt valamibe. Kira erőltette, de az antenna nem volt hajlandó tovább jönni. Eldobta, lihegett az erőfeszítéstől, és keresett tovább. Bármit. Talált még néhány újságkivágást, három további Részleges rothadó holttestét és az egyik lezuhant napelem alatt megbújva egy fészeknyi vörös szalagoskígyót, de semmi olyat, amiből kiderült volna, hogy merre mentek a robbantgatók, illetve van-e máshol is rádióállomásuk a városban. Leült pihenni egy másik napelem mellé, kortyolt egy kis vizet a kulacsából, majd hirtelen eszébe jutott valami.

Miért volt itt kétsornyi napelem?

Ezt a típust Zoble-nak hívták. Kira jól ismerte, Xochi ilyet szerelt fel a házuk tetejére a zenelejátszóihoz, a kórházban meg több is volt belőle. Jelentős mennyiségű energiát termelnek, nagy hatékonysággal, és hihetetlenül ritkák. Xochi is csak az „anyjának” köszönhetően tudott hozzájutni, a tanyákon és a friss élelmiszerek piacán szerzett kapcsolatai révén. Az még önmagában nem volt feltétlenül furcsa, hogy találjon egyet Manhattanben - elvégre itt kisebb volt a kereslet, hisz nem kellett más fosztogatókkal versenyezni - de kettőt, ugyanarra az épületre szerelve... Ez szokatlanul nagy energiaigényt jelentett.

Még egyszer átkutatta a krátert, ezúttal négykézlábra ereszkedve, az energiát tároló kondenzátort kereste, ám helyette egy harmadik Zoble napelem töredezett darabjait találta meg.

-Három Zoble - suttogta maga elé Kira. - Mire kellett ennyi energia? A rádióhoz? Lehetséges, hogy ennyire legyen szüksége? - Kira használt otthon kis adóvevőket, amelyek elfértek a markában, és apró újratölthető elemekkel működtek. Miféle rádióhoz kell három Zoble napelem és egy ötméteres antenna? Ez sehogy sem állt össze.

Kivéve, ha nem csak egy rádiót láttak el energiával. Hanem például egy rakás, a ParaGentől lopott számítógépet is.

Kira körbenézett. Nem a kráterben, hanem hátra, az utcára, és azon túl a hideg, élettelen épületekre. Védtelennek érezte magát, mintha ráirányítottak volna egy reflektort. Belépett egy omladozó fal árnyékába. Ha volt itt bármi igazán értékes, a hely védelmezője mostanra már kiásta innen, gondolta. A sok energia a rádió és a számítógépek üzemeltetéséhez kellett, és az, aki most rádiókat és számítógépeket gyűjt, az elmúlt pár hónapban látott hozzá -jóval ennek az épületnek a felrobbanása után. Még mindig itt van, és valami furcsa dologra készül.

Felnézett a tetőkre és a mögöttük kirajzolódó sötét égre. Ha meg akarom találni őket, azt kell keresnem, amire szükségük van: egy óriási antennát és a rádió üzemeltetéséhez szükséges napelemeket. Amennyiben vannak ilyen helyek a városban, innen lentről nem látom meg azokat.

- Ideje felmenni.

Kira terve egyszerű volt: felmászik a legmagasabb épület tetejére, ahonnan jó kilátás nyílik, és körülnéz. Egy kis szerencsével megint észrevehet egy füstnyomot, bár feltehetően az illetők okultak az előző esetből. Ettől függetlenül a lehető legalaposabban kell végigpásztáznia a várost, minden irányban, különböző napszakokban, hátha valamikor visszaverődik a fény egy óriási antennáról és egy-vagy többsornyi napelemről.

-Aztán feljegyzem, hogy merre láttam, megkeresem a térképemen, és oda is megyek - mondta ki hangosan Kira, ahogy elindult felfelé egy újabb lépcsőn. - És reménykedem benne, hogy nem robbantanak fel engem is.

Az épület, amit kiválasztott, viszonylag közel esett a ParaGen irodájához, talán másfél kilométerre délnyugatra. Egy masszív gránit felhőkarcoló volt, amely nagy büszkén Empire State Buildingnek hirdette magát. A külső falakat indák és mohák nőtték be, ahogy a város nagy részét, de a belső szerkezet elég stabilnak tűnt, és csak egy zárat kellett szétlőnie, hogy bejusson a főlépcsőhöz. Most már a 32. emeletnél tartott, lassan felkapaszkodott a 33-ra, az előtérben látott jelzések szerint még ötvenhárom volt hátra.

- Három liter vizem van - sorolta fel magának a készleteit lépcsőmászás közben -, hat tonhal konzervem, két babkonzervem és egy utolsó készételadagom abból a katonai boltból, a Hetedik sugárúton. Egy olyat kell még szereznem. - Közben felért a 34. emelet lépcsőfordulójára, lihegett, majd ment tovább. - Remélem, eltart egy ideig ez az ennivaló, mert nem akarok túl sokszor lemászni innen és vissza.

Úgy érezte, órák teltek el, mire nagy sóhajjal lerogyott a 86. emeleten, és ivott még egy kis vizet, mielőtt megnézte magának az úgynevezett „obszervatóriumot”. A kilátás remek volt, de a falak többnyire ablakokból álltak, és szinte mind kitört, amitől az egész szint huzatos és hideg lett. Visszament a lépcsőházba, és nemsokára felért a 102. emeletre, egy hatalmas csúcs aljára, amely még vagy ötvenhatvan méternyi lehetett. Az ajtón egy kis tábla gratulált neki, amiért megmászta az összesen 1860 lépcsőfokot. Levegőt kapkodva biccentett maga elé.

- Ilyen az én szerencsém - sóhajtotta. - Nekem lesz a legfeszesebb fenekem az egész bolygón, és senki sem láthatja.

Míg a 86. emelet széles és négyszög alakú volt, az épületen körbefutó keskeny terasszal, a 102. kicsi és kör alakú, szinte olyan, mint egy világítótorony. A bámészkodókat mindössze a körben elhelyezett és nagyrészt épen megmaradt ablakok sora védte a lenti utcától, de Kira nem tudta megállni, hogy kihajoljon az egyik kitört ablakon, és érezze a szél süvöltését és az elképesztő magasság őrült izgalmát. Mindig azt képzelte, hogy ilyesmit láthattak a régi világbeliek a repülőgépeikről, amikor olyan magasan szálltak, hogy a világ távolinak és aprónak látszott. Valóban csodálatos kilátást nyújtott a városra - volt ugyan pár még magasabb épület, de egyik sem kínált jobbat. Kira ledobta a földre a zsákjait, elővette a látcsövét, és a déli oldalról kezdve végigpásztázta a városképet, rádióantennákat keresve. Jóval többet talált, mint amennyire számított. Sóhajtott egy nagyot, megrázta a fejét, és azon gondolkodott, hogy képes lesz-e valaha megtalálni a sziget több ezer épülete között azt az egyet, amit keres. Lehunyta a szemét.

- Nincs más hátra, mint előre - mondta halkan. - Elővette a noteszét a hátizsákja zsebéből, megkereste a legközelebbi antennát délen, és elkezdett jegyzetelni.

NYOLCADIK FEJEZET

A

legtávolabbi antenna, amit Kira talált, annyira északon volt, hogy úgy sejtette, túl is lehet Manhattan szigetén, a Bronxnak nevezett területen. Remélte, hogy olyan messzire nem kell elmennie, mert a Részlegesek közelségének gondolatától még mindig ideges lett, de megesküdött magának, hogy ha muszáj, azt is megteszi. A remélt válaszok megértek bármilyen kockázatot.

A legközelebbi antenna annak az épületnek a tornyából tört az ég felé, amelyben ő is tartózkodott, de ott nem volt senki rajta kívül. Illetve... gondolta, hogy nincs ott senki, de hatalmas egy épület volt. Talán üldözési mániám van, mondta magában, amikor felmászott ellenőrizni az antennát. Talán túlzó üldözési mániám van, javította ki magát. Egy kevéske valószínűleg kifejezetten egészséges dolog. Mint kiderült, az antennát nem táplálta semmi, és Kira meglepődve tapasztalta, hogy mennyire megkönnyebbült ettől. Nézte a várost, jegyzeteket készített minden egyes antennáról, és figyelte, hogy a lenyugvó nap újabb és újabb napelemeket fed fel. Ravaszul kacsintottak felé, amikor a fakuló fény a megfelelő szögben esett rájuk, majd visszakúsztak a sötétbe. Éjszakára lejjebb ment pár emelettel, egy zárt terembe, ahol begubózott a meleg hálózsákjába. Itt, a magasban, az épületek feltűnően tiszták voltak, ide nem fújt be port a szél, nem sarjadtak hajtások, nem voltak mancsnyomok a koszban. Az otthonára emlékeztette, azokra az épületekre, amelyeket a többiekkel együtt olyan kemény munkával tartottak tisztán: a házára, a kórházra, az iskolára. Nem először jutott eszébe, hogy vajon látni fogja-e még valaha ezeket.

A negyedik napon elfogyott a vize, le kellett másznia a magasból az utca szintjére, hogy szerezzen. Felkeltette a figyelmét egy park egy hosszú háztömb végében, és ott meg is találta, amit keresett - nem medence vagy tócsa volt, hanem egy metrólejáró, amelynek a lépcsőjét sötét víz mardosta. A régi világban a metró közlekedésre szolgált, de valahogy elárasztotta a víz, az alagutak immár földalatti folyókká változtak, amelyek állandó, bár lassú mozgásban voltak. Kira elővette a tisztítókészülékét, háromliternyi vizet átpumpált rajta, és megtöltötte a műanyag flakonjait, miközben folyamatosan szemmel tartotta a környéket. Talált egy élelmiszerboltot, ahonnan felpakolt több zöldségkonzervet, de elfintorodott, amikor észrevette, hogy az egyik felpuffadt és felrobbant - ezek a konzervek már több mint tizenegy évesek voltak, ami nagyon közel járt a konzervek többsége maximális szavatossági idejéhez. Ha ezek már kezdtek megromlani, jobb nem kockáztatni. Egy sóhajjal visszatette a polcra a konzerveket, és arra gondolt, hogy lesz-e ideje vadászni.

- Legalább néhány csapdát elhelyezek - döntötte el, és fel is állított pár egyszerű kelepcét a metrólejáratnál. A lépcső tetején nyomokat látott, amiből arra következtetett, hogy a helybéli jávorantilopok és nyulak ide járhattak inni. Visszamászott a megfigyelőhelyére, elhelyezett még pár csapdát madaraknak, és visszatért a munkájához. Két nappal később libát vacsorázott, amelyet egy füst nélküli túlélőtűzhelyen, néhány régi vállfából készített nyárson sütött meg. Hetek óta nem evett ilyen jót.

Öt nappal és három vízvételezéssel később talált rá az első komoly nyomra - egy ablakban megvillanó fényre, egy másodpercig vörösen táncoló, majd hirtelen eltűnő apró foltra. Talán jelzés volt? Vagy csak képzelődött? Kira ültében kihúzta magát, feszülten figyelte a pontot a látcsövével. Eltelt egy perc. Öt perc. Már majdnem feladta, amikor ismét meglátta: egy mozdulat, egy láng, egy becsukódó ajtó. Valaki kiengedte a füstöt. Talán kicsit elharapózott a főzéshez használt tűz. Kira igyekezett beazonosítani az épületet a teljes sötétség beállta előtt, és a következő fél órában még háromszor látta a táncoló lángot. Amikor felkelt a hold, füstöt keresett, de nem talált semmit - vagy eloszlatták, vagy a szél fújta el oly mértékben, hogy már nem lehetett látni.

Kira felállt, még mindig az éjszakában már láthatatlan épület felé nézett. Egyike volt annak a számos háznak, amelyet lehetséges célpontnak jelölt meg - a tetejét napelemek fedték be, körbefogva egy nagy központi antennát, ami Kira érzése szerint ténylegesen rádióállomás lehetett. Ha valakinek sikerült újra működésbe hoznia a régi felszereléseket, nyilván van erősebb rádiója is, mint az a kettő, amit felrobbantott.

- Most menjek oda, vagy várjam ki a reggelt? - a sötétségbe bámulva rádöbbent, hogy még mindig nincs pontos terve. Azzal nem sokra megy, hogy megismeri a gonoszok rejtekhelyét, ha odaérve azonnal működésbe hoz egy bombát. Megpróbálhatná elkapni az egyiküket, esetleg a nyúlcsapdáinak egy nagyobb változatával, aztán kikérdezi, vagy olyankor próbál behatolni, amikor a bomba nincs élesítve, amikor minden valószínűséggel a titokzatos robbantok maguk is odabent vannak. Ez nem tűnt valami biztonságosnak.

-A legjobb azt csinálni, amit most - suttogta maga elé, ahogy lejjebb kuporodott az ablaknál - figyelek, várok, és remélem, hogy megtudok valami hasznosat. - Sóhajtott. - így jutottam el idáig is.

De a kérdés továbbra is fennállt: most menjen, vagy várja ki a reggelt? Sötétben veszélyesebb átkelni a városon, de a célpont hihetetlenül óvatosnak bizonyult - ha megtudják, hogy egy fényvillanás és egy füstcsík elárulta őket, akár helyet is változtathatnak, maguk után hagyva egy újabb bombacsapdát, és akkor Kira elveszíti a nyomukat. Balesetből ütött ki a tűz? Elszöknek miatta idegességükben? Kira nem tudhatta, és a bizonyosság hiánya őt is idegessé tette. Ez egy olyan helyzet, amikor a lassú, óvatos megoldás túl kockázatos - már így is öt napja elúszott. Úgy döntött, hogy jobb lesz most odamenni, minthogy elveszítse az egyetlen használható nyomot. Összecsomagolt, ellenőrizte a puskáját, és elindult lefelé a lépcsőház koromsötét gyomrába.

Az alsóbb szinteken elvadult házimacskák portyáztak, világító szemükkel ételt kerestek. Kira hallotta, ahogy mozognak az árnyak közt, várnak, figyelnek, aztán lecsapnak, hallotta a ragadozók sziszegését és a prédák vergődését.

Mielőtt elhagyta az épületet, óvatosan végigpásztázta az utcát, majd halkan egyik autótól a másikig haladt előre, a lehető legjobban fedezve magát. A tábortüzes épület mintegy három mérföldre lehetett északra, a Central Park óriási erdejének kellemetlen közelségében. Városszerte éltek vadállatok, de a park adott otthont a legnagyobbak többségének. Kira olyan gyorsan haladt, amennyire csak mert, nem kapcsolta be a zseblámpáját, a hold fényénél tájékozódott. A halvány megvilágítástól az árnyékok mélyebbek és vészjóslóbbak voltak, a talaj pedig simább, mint valójában, így Kira mindig megbotlott, akárhányszor gyorsítani próbált. A park nyugati szélénél vezetett el az útja, miközben végig állatok után fürkészett, de egyet sem vett észre. Ez rosszat jelentett. Ha lennének szarvasok, a ragadozók inkább azokkal foglalkoznának, nem vele. Távolról sem az elvadult házimacskák lehettek a legveszélyesebb ragadozók a városban.

A látótere szélén árny mozdult. Kira megperdült, de nem látott semmit. Megállt hallgatózni, és... igen... ott volt. Egy mély, alig hallható, monoton hang. A közelben valami nagy lélegzett, nem csak levegőt vett, hanem dorombolt, szinte morgott. Valami olyasmi, ami nagyon jól ért a rejtőzéshez.

Valami, ami Kirára vadászott.

Kira előtt egy széles tér húzódott, a betonja feltöredezett és felgörbült, nagy, sötét gazcsomók tarkították, középen egy szobor állt ünnepélyesen és mozdulatlanul. A szélén autók, a gumijaik már régen leeresztettek. Kira lassan egy fal felé hátrált, hogy elvágja a ragadozó támadásának útját, visszatartotta a lélegzetét is, hogy jobban halljon. Még mindig ott volt a mély levegővétel, az óriási tüdők zihálásának basszushangja. Kira nem tudta megállapítani, hogy honnan jön.

Párducok vannak a városban, gondolta. Láttam őket napközben - párducok és oroszlánok, és esküszöm, hogy egyszer tigrist is láttam. Egy állatkertből vagy cirkuszból szökhettek el, és rendesen táplálkoznak a Central Parkban mászkáló szarvasokból és lovakból. Még elefántok is vannak - tavaly hallottam őket. Vajon azokat is megeszik a nagyvadak?

Koncentrálj. Téged is megesznek, ha nem találsz ki innen valahogy. Az oroszlánok, a párducok, vagy valami még rosszabb.

Párducok. Szörnyű gondolat futott át az agyán. A párducok elvileg éjszaka vadásznak, de én mindig csak napközben láttam őket. Lehet, hogy most éjjel is, nappal is vadásznak, vagy ez a valami a sötétben rosszabb náluk, valami olyan veszedelmes, hogy a párducok megváltoztatták miatta a szokásaikat? Egy éjszakai párduc vadászik rám, vagy a párducok elbújtak, reszketve meghúzzák magukat, hogy elkerüljék azt, ami engem üldöz? Önkéntelenül is eszébe jutottak a ParaGen brosúrái - sárkányok és intelligens kutyák, mesterségesen előállított oroszlánok, és ki tudja, mit gyártottak még. A Részlegeseket tökéletes katonáknak tervezték - lehet, hogy megtervezték a tökéletes ragadozót is?

Kira gyorsan hátrapillantott az utcára, amerről jött, aggódva csóválta a fejét az autóroncsok sorának látványára. A ragadozó bármelyik mögött rejtőzhet, ott várhatja, ha arra megy. Ugyanez a helyzet az előtte kitáruló térrel. A legjobb esély az utca túlsó oldalán mutatkozott, egy egykori bevásárlóközpontnak látszó épület előterében, eldőlt kirakati babák, testeket és arcokat ábrázoló kifakult plakátok, rongyos ruhák sorai között. Az állat odabent is lehetett - még az is elképzelhető, hogy éppen a zsúfolt folyosón ütötte fel a tanyáját - de Kira látott ott ajtókat is, emberméretű, csukott ajtókat, ha be tudna menekülni valamelyik mögé és magára zárja, biztonságban lesz. Biztonságban lesz, amíg az állat el nem megy, akár reggelig is, ha muszáj. Megint hallotta a mély, egyre közeledő morgást. Összeszorította a fogát.

- Most vagy soha. - Talpra pattant, átrohant a töredezett utcán a bevásárlóközpontba, megkerülte az egyik autó sarkát, ám ekkor valami elsuhant mellette. Szinte látta, hogy hatalmas karmok tépnek ki centiméternyi darabokat a hátából, és küszködnie kellett, hogy talpon maradjon, ahogy beszaladt az épület szétzúzott üveghomlokzata mögé. Mögötte törmelék recsegett, hangosabban, mint amennyit ő egyedül okozhatott, de nem mert visszafordulni. A válla fölé emelve a puskát, találomra hátrafelé lőtt, majd ismét bekanyarodott, amikor egy repedező oszlophoz ért. A bevásárlóközpont belseje nagyobb volt, mint gondolta, fénylő fémlépcsők kúsztak felfelé párban, széles udvar tátongott az alatta lévő szinten. Túl sötét volt ahhoz, hogy akár lefelé, akár felfelé bármit is lásson, egyáltalán túl sötét ahhoz, hogy bármit is lásson. Az ajtó, amelyet megcélzott, a túlsó oldalon volt. Jobbra fordult a verem szélénél, előre fordította a puskáját, és bekapcsolta a zseblámpáját. Úgy hallotta, mintha az állat csúszkálna a padlón. Meglátott egy közeli ajtót, és egyenesen arra futott.

A fénycsóva vadul ugrált fel és le futás közben, hol a padló csempéit, hol a fémlépcsőt, hol a falon tükröződő lemezeket világította meg. A visszaverődő fényben a szemközti falon megpillantotta saját magát, mögötte egy masszív fekete formával, majd a fénycsóva megint elugrott, a jelenet tovatűnt, a fény, a sötétség és a félelem villódzó rémálma. Kira az ajtót fixírozta, úgy futott, ahogy még soha, majd pillanatokkal azelőtt, hogy odaért volna, puskájával a kilincsre célzott, és leadott egy félautomata sorozatot. A zár felrobbant, az ajtó kivágódott, Kira megállás nélkül beugrott, kezével a bal oldali falról jobbra lökve magát egy másik nyitott ajtó felé vetődött. Mozgás közben elkapta, bevágta maga mögött, és nekitámaszkodott, pont abban a pillanatban, amikor valami hangosan nekicsapódott a túlsó oldalról, de az ajtó kitartott, Kira kitámasztott, miközben az állat megint nekiveselkedett.

Kétségbeesetten nézett körbe, egyik kezével furcsán célozva a puskával, miközben a lámpáját a teremre irányította, és meglátott egy nagy faasztalt. Az ajtó túlsó oldalát karmok tépték - most már nem betörni próbálta az akadályt, hanem kivájni - mire Kira megreszkírozta, hogy odaugrik az asztalhoz, és nekiveselkedve odatolta az ajtóhoz támasztéknak. A kaparás dobolássá változott, az ajtó megremegett, és Kirát hirtelen elsüketítette egy hatalmas üvöltés. Kiment alóla a lába, elejtette a puskáját, majd megint nekiugrott az asztalnak, nekivágta az ajtónak, pont abban a pillanatban, amikor az állat a túloldalon megint úgy lökte meg, hogy a szoba beleremegett. Az asztal kitartott. Kira hátralépett, bekapcsolta a puska irányzékfényét, és felemelte, hogy megvilágítsa vele az ajtó felső részét, amely szilánkosan kiszakadt a keretéből. Valami mozdult mögötte, majdnem a plafonig ért, a fény visszaverődött egy hatalmas sárga szemen, amely vágásnyira húzódott össze a vakító világítástól. Kira majdnem hátratántorodott a látványtól, legszívesebben eliszkolt volna. Az ajtó rését egy óriási mancs kaparta, a hatalmas karmok ezüstösen csillogtak a halogén fénycsóvában. Kira megeresztett egy sorozatot, és eltalálta a mancsot. A szörny megint felmordult, de most Kira is visszamorgott, akár egy dühös, sarokba szorított állat. Felmászott az asztalra, a széttört ajtóra célzott, és rálőtt a szőrös izomfalra. Az állat felüvöltött a dühtől és a fájdalomtól, vadul verdeste az ajtót. Kira kilökte az elhasznált tárat, betett egy újat, és megint lőtt. A szörny hátat fordított, elmenekült, eltűnt a sötétben.

Kira dermedten állt az ajtóban, az ujjai csontfehérré váltak, ahogy a puskát szorongatták. Eltelt egy másodperc, majd egy perc, majd kettő.

A szörnyeteg nem tért vissza. Az adrenalin-löket hatása elmúlt, Kira reszketni kezdett, először csak finoman, aztán egyre erősebben, gyorsabban, kontrollálhatatlanul. Lemászott az asztalról, majdnem elesett, majd zokogva levetette magát egy sarokba.

A hajnali fény nem sütött át a falak és ajtók útvesztőjén, de Kira meghallotta a reggel hangjait, a napfelkeltét üdvözlő madáréneket, az aszfaltból kinőtt virágok közt zümmögő méheket, és igen, még egy távoli elefánttrombitálást is. Kira lassan felállt, és kilesett a törött ajtón. Még mindig égett a zseblámpája, bár az elemek kezdtek kimerülni. A teremben mindenhol kifröccsent és elkenődött vérfoltok voltak, de maga az állat elment. Kira elhúzta az asztalt, óvatosan kinyitotta az ajtót, és kilépve látta, hogy odakint világosabb van, a bevásárlóközpont törmeléktől zsúfolt padlóján megcsillant a napfény. Vörösesbarna lábnyomok vezettek ki az utcára és a térre, de Kira nem követte azokat. Húzott egyet a kulacsából, majd hideg vizet locsolt az arcára. Már tudta, hogy ostobaság volt kimerészkedni az éjjel, és megfogadta, hogy soha többé nem teszi.

Megrázta a fejét, próbálta oldani a görcsöket a hátán, a karjában és az ujjaiban. Akiket keresett, valószínűleg túl messze voltak ahhoz, hogy hallják a lövöldözést, de ha pechje volt a visszhangokkal, ki tudja, mi történhetett? De nem változtatott a terven. Eddig is sietett megtalálni az épületet, és ez most még sürgősebb lett. Elővette a térképet a hátizsákjából, meghatározta a saját helyzetét és a keresett épületét, megtervezte a legkedvezőbb útvonalat. Sóhajtott, ivott még egy korty vizet, és elindult a városon át.

Kira óvatosan haladt, most már nem csak a Részlegesek őrjárataitól, hanem a hatalmas szőrös, karmos szörnyetegektől is óvakodott, minden árnyékban mozgást látott, nehezen tudott nyugalmat és higgadtságot erőltetni magára. Amikor megérkezett a keresett környékre, órákba telt pontosan beazonosítania az épületet, amelyen az antennát látta, bár főleg azért, mert félt, hogy észrevehetik. Végül felmászott egy másik épület lépcsőjén, hogy madártávlatból lássa, és onnan könnyen meg is találta az antennát. Errefelé alacsonyabbak voltak a házak, többnyire csak három-négy emeletesek. Most, hogy tudta, mit keres, könnyű volt felfedezni az apró nyomokat, amelyek arra utaltak, hogy valaki lakik az épületben - több ablak be volt deszkázva, főleg a harmadikon, és a felgyülemlett porban halvány nyomok jelezték, hogy valaki nemrég bement a főlépcsőn.

Most jött a neheze. Nem mert mozdulni, amíg nem tudta, hogy ki lakik ott bent, hol van most, és vannak-e beélesített bombák. A legvalószínűbbnek az tűnt, legalábbis Kira szerint, hogy ez az egyik Részleges frakció előretolt megfigyelőpontja lehetett, méghozzá nem a dr. Morgannel rokonszenvező frakcióé, hiszen a másik megfigyelőállásnál bekövetkezett találkozó pusztításba torkollott. Amiből azonban nem következett automatikusan, hogy ezek a Részlegesek barátságosan viseltetnének az emberek iránt, és Kira nem akart kelepcébe sétálni. Figyel, kivár, meglátja, mi történik.

Nem történt semmi.

Egész nap és egész éjjel figyelte az épületet egy szemközti lakásba befészkelődve. Hideg babkonzervet evett, és egy molyette pokrócba takarózott, hogy ne kelljen tüzet gyújtania. Senki sem ment be, senki sem jött ki, és amikor leszállt az éj, nem látszottak tűzfények az ablakban, nem szűrődött ki füst a deszkák rései között. Második nap sem történt semmi, és Kirán már kezdett úrrá lenni az idegesség - vagy már azelőtt távoztak, hogy ide ért volna, vagy kiszöktek a hátsó ajtón. Lemerészkedett az utcára, gyorsan körbejárta az épületet, további bejáratokat és kijáratokat keresett, azonban egyikről sem tűnt úgy, hogy használták volna, akár általában, akár mostanában. Ha elmentek, akkor a főbejáraton távoztak. Kira visszament a helyére, és figyelt tovább.

Éjjel kijött valaki.

Kira előrehajolt, vigyázott, hogy ne vetődjön rá a holdfény az ablakban. Magas férfi volt, legalább két méter, a súlya is ezzel arányos lehetett. Valószínűleg száz kilóval is nehezebb Kiránál. A bőre sötét volt, de valószínűleg nem sötétebb az övénél, a felhők közt megbújó hold halvány fényénél ezt nehéz volt megállapítani. Az idegen óvatosan nyitotta ki a bejárati ajtót, kiemelt egy kis kézikocsit az ajtón, levitte a lépcsőn, és gondosan bezárt maga mögött. A kocsi kancsókkal volt megrakva, amiből Kira sejtette, hogy vízért indul. A hátán nehéznek tűnő zsák volt, tele valamivel, amiről Kira nem tudta megállapítani, hogy micsoda, és nem látott nála fegyvert sem. Biztos, ami biztos alapon készüljünk fel a legrosszabbra, gondolta magában, hiszen a férfi simán elrejthetett egy nagy kaliberű pisztolyt vagy géppisztolyt a lazán viselt viharkabátjában.

Kira csendben összeszedte a holmiját, bepakolt a sötétben, és lesietett a lépcsőn, hogy kövesse a férfit. Az már a saroknál járt, mire leért az utcára. Megvárta, amíg befordul, majd utánaosont, a lehető leghalkabban, amennyire csak az utca törmeléke engedte. A sarkon kikandikálva látta, hogy az idegen lassan halad előre, maga után húzva a kézikocsit. Furcsán mozgott, szinte kacsázva, talán a súlya, talán valami más miatt. A háztömb végére érve megállás nélkül lépett ki az utcára, mint akit egyáltalán nem izgat, hogy megláthatják, vagy ami még rosszabb, meg is ehetik. Hogy volt képes ilyen sokáig túlélni anélkül, hogy belefusson az éjszakai szörnybe? A férfi eltűnt egy alacsonyabb fal mögött, Kira utánasietett.

Az idegen egy metróalagút torkolatánál állt, egy Kiráéhoz hasonló, hosszú csövű pumpával töltötte meg a műanyag kancsóit. Munka közben lihegett, mintha túl nagy lenne számára az erőfeszítés, de a viselkedése általában gyakorlottságról és szakértelemről tanúskodott. Elég hosszú ideje csinálta már ezt ahhoz, hogy simán menjen neki.

Részleges lenne? Kira mozdulatlanul állt az árnyékban, figyelte a férfit, próbálta... nem meghallani vagy kiszimatolni, hanem megérezni, ahogy meg tudta érezni Sammet. A kapcsolással. A kapcsolás inkább érzelmeken alapul, mint információkon, ha sikerül egyáltalán rákapcsolnia a férfira, akkor azokat a dolgokat kell megéreznie, amiket ő. Alaposan megvizsgálta a saját érzelmeit: kíváncsiság, fáradtság, céltudatosság. Származhatott ezek bármelyike is az idegentől? Mit érezhet most ő? Maga elé motyogott, nem mérgesen, hanem csak úgy magában beszélve, ahogy újabban Kira is. A szavakat nem tudta kivenni.

Minél tovább figyelte, hogy a férfi módszeresen megtölti a kancsóit, annál világosabban látta, hogy a mérete alapján ember lehet. A Részlegeseket nem egyszerűen katonáknak tervezték, hanem nagyon is specifikus katonáknak: a gyalogság csupa fiatal férfiból állt, a tábornokok idősebb férfiak voltak, és Samm elmondásából tudta, hogy az orvosaik nők, a sofőrök és a pilóták pedig vékony nők, hogy könnyen beférjenek a kisebb járművekbe és a szoros pilótafülkékbe. A fegyvergyárosok több milliárd dollárt takarítottak meg a kisebb méretű repülőgépek gyártásával. Nyilván voltak kivételek - Kirának fogalma sem volt róla, hogy mi lehet Heron szerepe, azé a magas, sudár szupermodellé, aki elfogta és dr. Morgan elé vitte őt - de létezett valamilyen minta ilyen férfira is? Hatalmas volt, pláne így, hogy vele egy szintben állva látta. Valamilyen még szuperebb szuperkatona? A nehézfegyverek szakértője, vagy a közelharc specialistája? Samm nem említett ilyeneket, de sok minden mást sem említett meg. Kira a lehető legkeményebben koncentrált, erőltette, hogy érzékelje az óriást a kapcsolásnak bármiféle módjával, de nem érzett semmit.

A méretén kívül pedig ott volt az az egyszerű tény is, hogy lihegett. Csak pár saroknyit kellett gyalogolnia, és mégis annyira kimerült, mintha a maratoni távot futotta volna le. Ez teljesen értelmetlen lett volna egy tökéletes fizikumú szuperkatona esetében, ugyanakkor abszolút logikus egy túlsúlyos férfinál.

A kövér holdnak és a felhőtlen égnek köszönhetően elég jól meg volt világítva. Kira halkan előhúzta a látcsövét, hogy alaposabban szemügyre vehesse. Alig huszonöt méterre lehetett tőle, egy rozsdásodó autó mögött, de legalább a fegyverzetéről szeretett volna meggyőződni. A combján és a derekán nem látott semmit, sem pisztolytáskát, sem késeket, és úgy tűnt, hogy a kézikocsin sincs más a kancsókon kívül. A férfi megtöltött egy kancsót, felemelte, és ahogy a kocsira helyezte, Kira felé fordulva egy pillanatra megnyílt a kabátja, így megláthatta a mellkasát és az oldalát. Ott sem volt fegyver, sem a hóna alatt, sem a mellén átvetve. Kira összeráncolta a homlokát. Senki sem megy ki a vadonba fegyver nélkül, így hát elrejthette, de miért rejtené el, ha azt hiszi, hogy egyedül van...

Egy szemvillanás alatt felfogta, hogy csapdába csalták: ezt a nagydarab, lassú és fegyvertelen embert csaléteknek küldték ki, míg a többiek bekerítik, és elvágják előle a menekülési utat. Kira a földre vetette magát, a lehető legkisebb célpontot nyújtva, ha esetleg azonnal le akarnák lőni, és kétségbeesetten körbenézett, hogy hol lehetnek a támadói. Túl sötét volt a városban, akár száz különböző ablakban, ajtóban vagy az árnyékban is meghúzódhattak orvlövészek, de nem látott bele egyikbe sem. Az egyetlen esélye a futás maradt, mint a szörnyeteg elől a téren. A mögötte lévő épületnek volt egy kirakata, talán egy régi pizzázó, annak lehet egy hátsó terme, talán még pincéje is, és némi szerencsével egy lépcsője, amin fel lehet jutni az épület többi részébe. Ha Kira beszalad, megtalálja a másik kijáratot, még kiosonhat, mielőtt bezárul körülötte a csapda.

A férfi nyújtózkodott a metrólépcsőknél, a hátizsákja a földön feküdt mellette. Lecsapni készül? Most kell elindulnia. Kira felpattant, és a kirakat felé rohant, szinte várta, hogy a hátába csapódnak a lövedékek. Hátulról hallott egy vakkantást, mintha ijedtében kiáltott volna valaki, de nem fordult vissza. Az egykori pizzázó végében talált egy vékony faajtót, azon belépve pedig egy irodát. Bevágta maga mögött az ajtót, és felkapcsolta a zseblámpáját, hogy másik kijáratot keressen. De nem volt.

A csapda bezárult.

KILENCEDIK FEJEZET

K

ira karjával végigsöpört az iroda közepén álló fém íróasztalon, amivel évtizednyi port törölt le, és több vastag irathalmazt a földre lökött. A végére maradt a vékony számítógépes képernyő, amelyet visszakézből tolt félre, mielőtt oldalára állította az íróasztalt, és bevágódott mögé, hogy azzal is még egy védőréteget képezzen. Mélyen meghúzta magát, a puskáját az arcához szorította, csövét egyenesen az ajtóra szegezte. Ha a kilincs csak egy picit is megmozdul, ő beleereszti az egész tárat abba, aki mögötte áll. Kira kivárt, még levegőt is alig mert venni.

Várt.

Eltelt egy perc. Öt perc. Tíz perc. Elképzelte, hogy az ajtó túloldalán ugyanolyan óvatosan áll lesben egy másik fegyveres. Melyiküknél szakad el hamarabb a cérna? Ők többen voltak, és előnyösebb volt a helyzetük: nagyobb téren mozoghattak, egyszerre többen is. De nem adja magát ilyen könnyen. Ha el akarják kapni, muszáj lesz bejönniük érte.

Eltelt még tíz perc. Kira fájdalmasan helyezte át testsúlyát egyik lábáról a másikra.. Érezte, hogy vöröslő, kiszáradt szeme verejtéket pislog, de még mindig nem volt hajlandó megmozdulni. Még tíz perc.

A torka kiszáradt, már fájt, az ujjai görcsbe szorultak a markolaton. Semmi sem mozdult. Egyetlen hang sem zavarta meg az éj szakát.

Kira zseblámpája halványsárgán villogott, kezdett kifogyni az elem. Már napok óta gyengén világított, és még nem talált másikat. Tíz perccel később a lámpa véglegesen kialudt, és Kira hasztalan fixírozta a koromsötétet, teljes erejével koncentrált a hangokra: egy kilincs lenyomódására, egy padlódeszka recsegésére vagy egy cipő nyöszörgésére, egy tüzelésre előkészített pisztoly kattanására. Még tíz perc. Húsz. Egy óra. Valóban ennyire türelmesek lennének?

Vagy nincs is ott senki?

Kira megdörzsölte a szemét, és felidézte a támadást. Csapdát tételezett fel - ez volt a leglogikusabb magyarázat - de valójában nem látott senkit. Lehetséges, hogy az az ember odakint, fegyvertelenül és magányosan a szörnyeteggel teli halott városban valóban egyedül lenne? Nagyon valószínűtlen, de igen, lehetséges. Feltenné Kira az életét erre a lehetőségre?

Leeresztette a fegyverét, és halkan nyöszörgött a fájdalmasan merev válla miatt. Teljes csendben átment a terem oldalába, távol az ajtó tűzvonalától, és ismét fülelni kezdett. Csend. A falhoz tapadva kinyújtotta az egyik kezét, és megérintette a kilincset. Senki sem lőtt rá. Vett egy nagy levegőt, erősen megragadta a kilincset, kilökte az ajtót, amilyen gyorsan csak tudta, azonnal visszarántotta a kezét, és félregurult az ajtónyílásból. Nem hallatszott sem fegyverropogás, sem kiáltás, sem más zaj, az ajtó nyikorgását leszámítva. A sötét ajtónyílást bámulva igyekezett összeszedni a bátorságát, hogy átmenjen rajta. Még valamit kipróbált: felemelte az íróasztalról lelökött monitort, lendületet vett, és kidobta az ajtón, abban a reményben, hogy a túloldalt leselkedő rálő. A monitor nagyot csattant a földön, a képernyője megrepedt, és aztán visszatért a csend.

-Kérem, ne lőjenek! - mondta Kira a rend kedvéért, és lassan kibújt az ajtókeretből. A pizzázó ugyanolyan üres volt, mint azelőtt, és az utcán roskadozó fémautókon visszaverődtek a holdfény sugarai. Kira kilopakodott, a fegyverét lövésre készen tartva, minden sarkon benézett, felkészült a csapdára, de egyedül volt. Az utca túlsó oldalán ott tátongott a metrólejáró, és mellette állt a nagydarab ember magára hagyott kézikocsija, nem messze pedig egy oldalra dobott kancsó, amelyből már rég kifolyt a víz. Pár lépéssel arrébb, a metrólejáró falánál feküdt a férfi kidudorodó hátizsákja, ahol hagyta.

Kira körbejárta a kereszteződést, egyik autótól a másikig futva, hogy fedezékben maradjon, mielőtt közelebb ment a hátizsákhoz. Hatalmas volt, majdnem akkora, mint ő maga, és Kirának önkéntelenül is eszébe jutott a korábban látott két ház helyén tátongó kráter. Tényleg ki akarja nyitni a robbantó hátizsákját? Lehet, hogy csapdaként hagyta hátra, és pont őt akarja vele megölni... Viszont... Most őszintén, annyi lehetősége lett volna lelőni, ha igazán végezni akarna vele. Vagy csak robbanóanyaggal dolgozik? Talán nincs is puskája.

Gyanakodva járta körbe a hátizsákot, kézfejével dörzsölgette az arcát, miközben próbált döntésre jutni. Megéri? Az éjszakai szörnyeteg emléke még mindig kísértette - egyszer vállalt nagyobb kockázatot, és majdnem belehalt. De az óvatosság időbe kerül, márpedig az idő nem áll korlátlanul rendelkezésére. Válaszokat kellett kapnia a kérdéseire. Mi az a Tröszt? Mi köti össze a Részlegeseket az RM-mel? Ki vagyok én, milyen tervnek vagyok a része? A válaszok megmenthetik vagy elpusztíthatják az emberiséget. Bármilyen veszéllyel jártak is a döntései, muszáj volt meghoznia őket. Átvetette a puskáját a vállán, a hátizsák felé nyúlt...

...és ekkor meghallott egy hangot.

Kira visszariadt, és beugrott a metrólejáró fala mögé. A hang halk volt, de az éjféli csendben messzire terjedt - egy halvány motyogás egy mellékutcából, talán egy saroknyira, és egyre közelített. Kira megragadta a puskáját, nézte, hogy merre futhatna, de kint ragadt a szabadban. Lassan oldalra kúszott, igyekezett úgy helyezkedni, hogy a metrólejáró mindig közte és a hang között legyen. Ahogy közelebb ért, a motyogás egyre hangosabb lett, míg aztán Kira ki tudta venni a szavakat is.

- Sose hagyd ott a hátizsákot, sose hagyd ott a hátizsákot - újra meg újra ugyanezt mondta. - Sose hagyd ott a hátizsákot. - Kira kipillantott, és meglátta a korábbi férfit, ugyanazzal az imbolygó járással cammogott az utcán. - Sose hagyd ott a hátizsákot. - Az idegen keze reszketett, a tekintete fel-alá cikázott az utcán. - Sose hagyd ott a hátizsákot.

Kira nem tudta volna megmondani pontosan, hogy mi késztette döntésre - talán valami a férfi járásában, vagy a beszédmódjában, vagy ahogy a kezét dörzsölte, valószínűleg mindezek együtt és még más is. Eleget vesztegette az idejét. Muszáj volt csinálnia valamit. Átvetette a hátán a puskáját, kinyújtotta a kezét, hogy látszódjon, nincs benne semmi, és előlépett a rejtekhelyéről. A férfi és a hátizsák közé állt.

- Helló.

Az idegen megtorpant, a szeme elborzadva kikerekedett, majd sarkon fordult, és futni kezdett visszafelé. Kira már indult volna utána, bár nem tudta, jól teszi-e, amikor a férfi hirtelen megállt, lehajolt, mintha megsebesült volna, és vadul rázni kezdte a fejét.

- Sose hagyd ott a hátizsákot - fordult vissza Kira felé. - Sose hagyd ott a hátizsákot. - Ismét meglátta Kirát, és megint elfutott pár lépésnyire, mintha önkéntelenül tenné, de aztán megint megállt, megfordult, és fájdalmas, rettegő arckifejezéssel nézte a hátizsákot. - Sose hagyd ott a hátizsákot.

- Semmi baj - mondta Kira. Fogalma sem volt, hogy mi történik. Egyáltalán nem ezt várta. - Nem fogom bántani! - Próbált a lehető legártalmatlanabbnak látszani.

- Szükségem van a hátizsákra - mondta a férfi, a hangjából szinte sütött a kétségbeesés. - Sosem szabad otthagynom a hátizsákot. Mindenhová magammal viszem, abban van mindenem.

- Ebben vannak a készletei? - kérdezte Kira oldalra lépve, amitől a férfi jobban rálátott a hátizsákra, és ötöt lépett előre. Előrenyújtotta a kezét, mintha tizenöt méterről akarná elragadni tőle. - Nem akarom ellopni - mondta Kira lassan. - Csak beszélni szeretnék magával. Hányan vannak még?

- Ez az egy van - könyörgött az idegen. - Szükségem van rá, nem veszíthetem el, ez mindenem...

-Nem a hátizsákot kérdeztem. Hanem az embereket. Hányan vannak magával a búvóhelyükön?

-Kérem, adja ide a hátizsákomat - óvakodott előre a férfi. Kilépett a fényre, és Kira látta, hogy kicsordultak a könnyei. A hangja rekedtes volt, és kihallatszott belőle a kétségbeesés. - Szükségem van rá, szükségem van a hátizsákomra. Kérem, adja vissza!

- Gyógyszer van benne? Segítségre van szüksége?

- Kérem, adja vissza - motyogta az idegen újra meg újra. - Sose hagyd ott a hátizsákot. - Kira elgondolkodott egy pillanatig, majd oldalra lépett, vagy öt méterre, a vízhordó kocsi túloldalára, hogy a férfi odamehessen a hátizsákért, de mégse érje el őt. Az idegen előrerohant, ráomlott a hátizsákra, magához ölelte és sírt. Kira megint körbenézett, hátha csapda - hátha orvlövészek lesnek rá az ablakokból, vagy valaki egyszerre csak megjelenik a férfi mögött az utcán. De úgy nézett ki, hogy teljesen egyedül van. Mi ez az egész? Ez lenne a robbantó, akit olyan nehéz volt lenyomozni, aki olyan ravasz csapdákat állított, hogy még a Részlegesek is csak akkor vették észre, amikor már túl késő volt?

Mivel azonban úgy látta, nem akar semmi másról sem beszélni, csak a hátizsákról, Kira arra koncentrált.

- Mi van benne?

- Minden - válaszolta a férfi anélkül, hogy felnézett volna.

- Élelem? Fegyver?

- Nincs benne fegyver - rázta határozottan fejét az idegen. - Nincs fegyver. Nem vagyok harcoló fél, nem lőhet le. Nincs fegyverem.

Kira előbbre merészkedett egy lépéssel.

- Akkor élelem?

- Éhes? - ettől egy kicsit felemelte a férfi a fejét.

Kira ezen alaposan elgondolkodott, majd biccentett.

- Egy kicsit. - Kis szünet után a saját hátizsákja felé intett. - Ha kér, van babom, meg egy ananászkonzervem, amit egy vegyesboltban találtam.

- Nekem rengeteg ananászom van - tápászkodott fel lassan a férfi. Leporolta a kezét, és a vállára emelte a hátizsákját. - A gyümölcskoktélt szeretem a legjobban, abban van ananász és barack és körte és cseresznye. Jöjjön el hozzám, megmutatom!

- Menjek el magához? - Kirának eszébe jutott a kráter. Most már majdnem biztos volt benne, hogy nem Részlegessel van dolga, ez az ember inkább úgy nézett ki, mint egy óriásbébi. - Ki lakik ott még magán kívül?

- Senki - válaszolta a férfi. - Senki. Nem vagyok harcoló fél, nem lőhet le. Ehetünk nálam gyümölcskoktélt.

Kira ezen még egy kicsit elgondolkodott, aztán biccentett. Ha ez csapda, akkor a legfurcsább csapda, amit valaha is látott. Kinyújtotta a kezét.

- A nevem Kira Walker.

- Az enyém Afa Demoux. - A férfi feltette a kézikocsira a leesett vizeskancsót és a pumpát, majd elkezdte húzni a védett ház felé. - Maga Részleges, én pedig az utolsó ember a Földön.

Afa búvóhelye egy régi tévéállomás volt, annyira régi, hogy voltak benne még a számítógépesített szórakoztatás kora előttről származó berendezések is. Kira részt vett kármentő akciókban néhány helyi hírállomáson Long Islanden, azoknak a berendezései áttekinthetetlenek, de kisebbek voltak: kamerák, kábelek, és a felhővel kommunikáló apró számítástechnikai eszközök. Mindezek megvoltak ebben az épületben is - ahogy valószínűleg valamennyi tévéállomásban, tekintettel a régi világnak az internet iránti mániájára - de itt látott régebbieket is: széles kézi keverőpultokat, egy rejtélyes közvetítő eszközökkel teli termet, ahonnan mindent az égbe lőttek, majd távoli antennák továbbítottak a közvetlen műholdkapcsolat helyett. Ezért volt meg még mindig ennek az épületnek a hatalmas antennája, és ezért lakott itt Afa. Mindezeket onnan tudta Kira, hogy Afa közel egy órán át ismételgette neki.

- A felhő bedöglött - kezdett bele újra - de a rádiózáshoz nem kell felhő, ez két pont közötti kommunikációs rendszer. Nem kell más, csak egy rádió, egy antenna, és áram, ami működteti. Bárkinek tudok üzenni, és ők is üzenhetnek nekem, nem kell hozzá hálózat vagy felhő vagy bármi más. Egy ekkora antennával a világ bármely tájára tudok adást sugározni.

- Remek - mondta Kira. - De kivel beszél? Ki van ott? - Kellett lenniük túlélőknek Long Islanden kívül is. Mindig reménykedett benne, de sosem merte elhinni.

Afa megrázta a fejét, a széles, barna fejét, és az őszbe hajló, sűrű fekete szakállát. Kira úgy vélte, polinéziai lehet, de nem ismerte elég jól az egyes szigeteket ahhoz, hogy pontosabbat tippeljen.

- Nincs ott senki - válaszolta Afa. - Én vagyok az utolsó ember a Földön.

Egyedül élt, ez mindenesetre igaznak bizonyult. Berendezések zsúfolt raktárává alakította át a tévéállomást: generátorok,

hordozható rádiók, rengeteg élelem és robbanószer, és sok halomnyi papír. Kupacokban álltak az iratok és a mappák, a zsineggel átkötött újságcikk-kötegek, elsárgult számítógépes nyomatok dobozokban, mellettük további újságkivágások, számlák és hitelesített dokumentumok. Vastag irattartókból kibukkanó fényképek, némelyik csillogó papíron, némelyik viharverte fénymásoló papíron, újabb fotók, amelyek dobozokból lógtak ki, egész termeket töltöttek meg padlótól plafonig a nyilvántartások és az iratrendező szekrények, és mindig, mindenhol több fénykép, mint amennyit Kira el tudott képzelni. Azt a néhány falat, amelyet szabadon hagytak az iratrendezők, a könyvespolcok és a magasra feldúcolt dobozok, térképek fedték be: New York és más államok térképe, az Egyesült Államok térképe, a NADI szövetség térképei, Kína, Brazília és az egész világ térképei. A térképeket pedig sűrűn elfedte egy boglyányi térképtű, különböző zsinórok és görbe fémzászlócskák tömege. Kira már a látványtól is szédült, és mindig, mindenhol a sok papír és papír és papír, ami meghatározta és behatárolta Afa életét. Még a lábuk alatt is ropogtak a lapok.

Kira újra megpróbálkozott. Letette a gyümölcskoktél konzervet.

- Mit csinál itt?

- Én vagyok az utolsó ember a Földön.

- Vannak emberek Long Islanden is - mondta Kira. - Ehhez mit szól?

- Részlegesek - söpörte félre Afa a gondolatot egy gyors kézmozdulattal. - Mind Részlegesek. Itt van minden, ezekben a mappákban. - Széles mozdulatokkal gesztikulált, mintha a rendezetlen papírok hegye az univerzális igazság egyértelmű bizonyítéka lenne. Kira bólintott, érthetetlen módon hálás volt ezért az őrült kitörésért. Amikor először Részlegesnek nevezte a férfi, megijedt, és igazán kényelmetlenül érezte magát. Afa volt az első ember, aki kimondta ezt, és a vád, a tudat, hogy valaki ezt biztosan tudja, és ki is mondja, a velejéig rázta meg. De ezt elviselhetőbbé tette, hogy Afa csak képzelődik, és mindenki mást Részlegesnek néz.

Kira folytatta a kérdezősködést, abban a reményben, hogy konkrétabb kérdésekre konkrétabb válaszokat kaphat.

- Maga a ParaGennél dolgozott.

A férfi megállt, a tekintete Kiráéra szegeződött, a teste megfeszült. Aztán kényszeredett nemtörődömséggel folytatta az evést. Nem válaszolt.

- Ott állt a neve az egyik ajtón a ParaGen irodában - folytatta a lány. - Onnan szerezte ezeknek a berendezéseknek egy részét. - A számítógépek és monitorok soraira mutatott. - Mire szolgálnak?

Afa nem válaszolt. Kira ismét elhallgatott, és figyelte a férfit. Abban már bizonyos volt, hogy valami nincs rendben az elméjével, látta a mozgásából, a beszédmódjából, de még a tartásából is, amikor leült. Nem olyan gyorsan, de legalábbis nem ugyanolyan módon gondolkodott, mint bárki, akit Kira ismert. Hogyan volt képes egyedül túlélni? Kétségtelenül óvatos volt, de csak bizonyos dolgokban: az otthonát csodálatosan jól védte, tele volt leleményes csapdákkal és biztonsági intézkedésekkel, amelyeknek a segítségével elrejtőzött, a felszereléseit pedig biztonságban tudhatta, ugyanakkor fegyvertelenül ment ki az utcára. Erre az a legjobb magyarázat, hogy van itt vele még valaki, gondolta Kira. A látottak alapján kizárt, hogy képes legyen egyedül ilyen jól megvédeni magát, és hogy egyedül szerelte volna fel ezeket a berendezéséket. Olyan, mint egy gyerek. Talán segédként alkalmazza a védett ház tulajdonosa? De akárhogy is nézte, nem látott senki mást az épületben. Akárki legyen is az, túl jól rejtőzködött.

Ha a ParaGenről esik szó, egyszerűen bezárkózik, így hát taktikát kell váltanom. Észrevette, hogy a férfi szemez a félig megevett gyümölcs-konzervével. Odanyújtotta neki.

- Kéri a többit?

Afa gyorsan kikapta a kezéből.

- Van benne cseresznye.

- Tényleg. Szereti a cseresznyét?

- Persze, hogy szeretem a cseresznyét. Ember vagyok.

Kira alig állta meg, hogy elnevesse magát. Sok olyan ismerőse volt, aki utálta a cseresznyét. Úgy tűnt, a gyümölccsel sikerült oldania a feszültséget, amelyet a ParaGen megemlítésével okozott, így megpróbált felvetni egy újabb témát.

- Nagyon bátor, hogy kimegy éjszaka - mondta. - Pár napja, éjjel megtámadott valami nagyon nagy, alig sikerült megmenteni az irhámat.

- Valamikor medve volt - mondta Afa gyümölccsel teli szájjal. - Ki kell várni, amíg elkap valamit.

- Mi történik akkor, ha elkap valamit?

- Felfalja.

Kira a fejét csóválta.

- Persze, de hogy érti azt, hogy ki kell ezt várni? Mit akar ezzel mondani?

-Ha éppen eszik, nem éhes - bámult Afa üresen a padlóra. - Kivárom, amíg eszik, és akkor megyek ki vízért, amikor éppen el van foglalva. Így nem fog felfalni. De a hátizsákot mindig magammal kell vinni - bökött rá a kanalával. - A hátizsákot sosem szabad elfelejteni.

Kira csodálta a terv egyszerűségét, de a válasz még így is tucatnyi újabb kérdést vetett fel. Honnan tudta Afa, hogy a szörnyeteg már evett? Mit értett azon, hogy „valamikor medve volt”? Miért olyan fontos az a hátizsák, és ki tanította meg neki ezeket a stratégiákat? Kira úgy döntött, hogy az utóbbi kérdést későbbre halasztja, amikor alkalmasnak tűnik a pillanat a téma újbóli felvetésére.

- Ki mondta magának, hogy sose felejtse el a hátizsákot?

- Senki. Ember vagyok. Engem senki sem irányít, mert már csak én maradtam.

-Persze, hogy nem irányítja senki. - Kirát kezdte bosszantani, hogy mindig ugyanoda érnek vissza. - És a barátja? Az, aki figyelmeztette, hogy sose felejtse el a hátizsákot?

- Nincsen barát - rázta Afa a fejét furcsán, olyan lazán, hogy az egész felsőteste is beleingott. - Nincsenek barátaim. Én vagyok az utolsó.

- Azelőtt voltak mások? Voltak itt mások magával, a védett házban?

- Csak maga. - A hanghordozása megváltozott, ahogy ezt kimondta, és Kirát mellbe vágta a gondolat, hogy Afa valóban teljesen egyedül lehetett, és hogy évek óta ő az első, akivel beszélhet. Az, aki megmentette, aki megtanította a túlélésre, aki felállította ezt a rádióállomást és a többit, és aki alá is aknázta őket, valószínűleg már régen meghalt, elkapták a Részlegesek vagy a vadállatok, betegség vagy baleset áldozata lett, és magára hagyta ezt az ötvenéves gyereket a romok között. Ezért mondja, hogy én vagyok az utolsó, gondolta Kira. Végignézte a többiek halálát.

Gyengéden szólt a férfihoz.

- Hiányoznak?

- A többi ember? - Megvonta a vállát, a feje szinte visszapattant róla. - Most csendesebb. Szeretem a csendet.

Kira összeráncolta a homlokát, és hátradőlt. Afa minden mondata csak még jobban összezavarta, és úgy érezte, egyre kevésbé érti a helyzetet. A legzavaróbb az a név volt a ParaGennél - Afa Demoux-nak irodája volt a cégnél, ki volt rá írva a neve, márpedig a ParaGen aligha biztosított saját irodát egy értelmi fogyatékosnak csak azért, hogy jól érezze magát. Nyilvánvalóan ott dolgozott, valami fontos munkája vagy beosztása lehetett.

Mi is állt azon a feliraton? Kira próbálta felidézni, és biccentett maga elé, amikor eszébe jutott: IT. Ez valami kegyetlen vicc? „Izének” nevezték a csodabogarat? Talán ezért nem akar beszélni a ParaGenről. De nem, ennek semmi értelme. A régi világról szerzett ismeretei alapján nem tudott ilyesmire következtetni, főleg nem egy ilyen nagy-vállalatnál, méghozzá hivatalos módon. Azok a betűk mást kellett, hogy jelentsenek. Nézte Afa arcát, ahogy végzett a gyümölcskonzervvel, próbálta megfejteni, hogy milyen lehet az érzelmi állapota. Merje szóba hozni ismét a ParaGent, vagy attól megint begubózik? Talán ha magát a ParaGent nem említi meg, csak azokat a betűket.

-Úgy látom, maga sokat tud az... I-T-ről. - Fintorgott, remélte, nem hülye kérdés, vagy ami még rosszabb, nem fogható fel sértésnek. Afa szeme megcsillant, és Kira izgatottan látta, hogy sikerrel járt.

- IT igazgató voltam - mondta Afa. - Mindenféléket csináltam, semmire sem jutottak nélkülem. - Széles mosoly ült az arcára, ahogy a teremben felsorakoztatott számítógépek felé mutatott. - Látja? Mindent tudok a számítógépekről. Mindent.

-Ez hihetetlen - mondta Kira. Alig tudta visszafojtani a mosolygást. Végre kezdett jutni valamire. Folytatta a megkezdett irányt.

- Meséljen nekem az... az I-T-ről.

- Ismerni kell hozzá mindennek a működését - válaszolta a férfi. - Tudni kell, hogy mi hol van, van, ami a felhőben, van, ami a meghajtókon, de ha nem megfelelő típus, akkor az nem működik energia nélkül. Ezért vannak fent a Zoble-ok a tetőn.

- A napelemek - állapította meg Kira. Afa bólintott.

- Zoble-ok és Hufongok, bár utóbbiakat sokkal nehezebb beszerezni, és könnyen is törnek. A C terem generátorait átalakítottam kondenzátorrá, hogy befogadják a Hufongokból kinyert áramot, így kibírják egy ideig, de folyamatosan üzemeltetni kell őket, különben tönkremennek. - Előredőlt és gesztikulált. - Megfelelő árammal bármilyen meghajtóhoz hozzá lehet férni. A többség szilárdtesteken van, de a nagyok, ott, a sarokban, lemezalapú szerverek, azok sokkal több áramot fogyasztanak, de sokkal több adat tárolására is képesek, és azokon van a legtöbb adatsor.

Folytatta tovább, sokkal gyorsabban és élénkebben, mint ahogy korábban beszélt vagy mozgott. Kira megszédült a hirtelen információáradattól, a szavak többségét értette, de a fogalmaknak a felét sem. Afa nyilvánvalóan digitálisan tárolt adatokról beszélt, a különböző tárolási módokról, a működtetésükről és az elérhetőségükről, de olyan gyorsan hadart, Kirának pedig olyan kevés ismerete volt a témáról, hogy nagy részét képtelen volt felfogni.

A leginkább az tűnt fel neki, hogy milyen megdöbbentő szakértelemmel rendelkezik Afa ebben a témában. Eddig túl lassúnak, túl gyerekesnek tartotta bármi más feladathoz, mint hogy valaki másnak az utasítására vizet hozzon, de most már belátta, hogy az első benyomása teljesen tévesnek bizonyult. Afának nyilván voltak furcsa szokásai, és kétségtelenül valami nem stimmelt vele, de legalább egy téma tekintetében egészen elsőrangú elme volt.

- Állj! - tette fel a kezét Kira. - Várjon, túl gyorsan haladunk. Kezdjük az elején: mit jelent az I-T?

- Információs technológia - válaszolta Afa. - IT igazgató voltam. Én biztosítottam, hogy mindenkinek működjön a számítógépe, én állítottam fel a szervereket, én tartottam fent a felhő biztonságát, és láttam mindent, ami átmegy a hálózaton. - Előrehajolt, és Kirát fixírozva a padlót bökdöste az ujjával. - Mindent láttam. Végignéztem az egészet. - Hátradőlt, széttárta a karját, mintha át akarná ölelni az egész termet, vagy akár az egész épületet is. - Itt van minden, majdnem az egész, és majd megmutatom mindenkinek, és akkor meg fogják tudni, hogy mi történt. Pontosan tudni fogják, hogyan történt.

- Micsoda?

- A világ vége - mondta Afa. Nyelt egyet, az arca elvörösödött, ahogy hadart, lélegzetvételre sem hagyva időt magának. - A Részlegesek, a háború, a lázadás, a vírus. Minden.

Kira bólintott. Annyira izgatott volt, hogy még az ujjai is viszketni kezdtek.

- És kinek fogja elmondani?

Afa arca elkomorult, a karja lehullott kétoldalt.

- Senkinek. Én vagyok az utolsó élő ember.

- Nem! - jelentette ki Kira határozottan. - Long Islanden létezik egy egész közösség, közel harminchatezer ember, és ki tudja, hányan lehetnek más kontinenseken. Kell, hogy legyenek még. És én?

- Maga Részleges.

A megismételt vád kényelmetlenül érte, különösen azért, mert nem tudta határozottan cáfolni. Próbálta elterelni a témát.

- Miből gondolja, hogy Részleges vagyok?

- Emberek nem jönnek Manhattanbe.

- De maga itt van.

- Én már itt voltam előtte is, az más.

Kira a fogát csikorgatta Afa körkörös, önmagukat igazoló érveitől.

- Akkor miért engedett be ide? - kérdezte. - Ha a Részlegesek annyira rosszak, miért bízik meg bennem?

- A Részlegesek nem rosszak.

-De... - Kira az égre nézett, kétségbe esett Afa egyszerű, tényszerű, de értelmezhetetlen válaszaitól. - Itt van maga egyedül. Elrejtőzik, eszeveszetten védi önmagát, felrobbantja a rádióállomásait, ha valaki túl közel kerül hozzájuk. Ott van egy nagy közösség keletre, egy másik északra, mégsem csatlakozik egyikhez sem. Ha a Részlegesek nem rosszak, miért tartja távol magát tőlük? - Ahogy ezt Kira kimondta, átvillant az agyán, hogy ugyanez érvényes őrá is. Hónapok óta van egyedül, és egyformán kerüli a Részlegeseket és az embereket.

Én nem kerülöm, hanem megmentem őket, hajtogatta magában. Mindnyájukat. De ettől még zavarta a gondolat.

Afa kikaparta a konzerv aljáról a maradék gyümölcsöt.

- Azért maradok itt, mert szeretem a csendet.

- Szereti a csendet. - Kira elnevette magát, inkább tehetetlenségből, mint vidámságból. Felkászálódott a földről, kinyújtózott, a szemét dörgölte. - Nem értem magát, Afa. Információkat gyűjt, amelyeket meg is akar mutatni másoknak, meg nem is, egy hatalmas rádiótoronyban él, mégsem szeret beszélni másokkal. Egyébként is, miért vannak ezek a rádiók? Ez is része az információgyűjtésnek? Vagy csak próbál mindent megtudni?

- Igen.

- És nem gondolja, hogy másnak is hasznára válna az a sok információ, amit összegyűjt?

Afa felállt.

- Most aludnom kell.

- Várjon - mondta Kira megszégyenültem Egy zseniális IT igazgatóval vitatkozott, szinte már frusztráltan üvöltözött vele, de most megint előkerült a furcsa és lassú gyerek, a parányi elme a hatalmas testben. Felsóhajtott, és rádöbbent, hogy ő is mennyire fáradt. - Ne haragudjon, Afa. Elnézést, hogy így felkavartam. - Felé nyújtotta a kezét, tétovázva nézte a férfi szemét. Eddig még nem érintették meg egymást, Afa mindig szégyellősen tartotta a távolságot, és most Kirán hirtelen eluralkodott egy érzelmi kitörés, mivel nem érintett meg hetek óta egyetlen embert sem, Afa pedig, ha jól értelmezte a helyzetet, már évek óta nem. Kira keze kinyújtva lebegett Afáé felett, és látta a férfi szemében a félelemnek és a vágyakozásnak ugyanazt a keverékét, mint amit ő maga is érzett. Tenyerét Afa csuklójára helyezte. A férfi megrezzent, de nem húzódott el. Kira érezte a csontjai nyomását, a húsa puhaságát, a bőre cserzettségét, az ütemesen verő meleg pulzusát.

Érezte, hogy könny képződik a szeme sarkában. Pislogott, hogy kicsorduljon. Afa sírva fakadt, ahogy egy elveszett gyerek, ahogy senki más, akivel az elmúlt tíz évben találkozott, és Kira magához húzta és átölelte. Afa szorosan viszonozta az ölelést, zokogott, mint egy csecsemő, szinte összezúzta Kirát erős karjával, és ekkor Kira is szabad folyást engedett a könnyeinek. Finoman meglapogatta Afa hátát, kedvesen csitítgatta, átadta magát annak az egyszerű örömnek, amelyet egy másik ember, egy valódi, meleg és élő ember létezése jelent.

TIZEDIK FEJEZET

M

arcus olyan gyorsan futott az erdőben, amennyire csak tudott, próbált talpon maradni és megvédeni a fejét, nehogy betörje egy alacsonyon lógó ág vagy egy indákkal befont karó. A mellette haladó katona hirtelen elzuhant, a vér vörösen buggyant ki a hátán, ahogy átfúrta egy golyó. Marcus megtorpant, ösztönösen az elesett katona felé fordult, hogy segítsen neki, de Haru megragadta, és előrevonszolta, teljes erővel a fák közé.

- Neki már vége! - üvöltötte Haru. - Fuss tovább!

Lövések fütyültek el mellettük, át a lombokon, fatörzsekbe és régi deszkákba vágódtak. Long Islandnek ez a része sűrűn be volt ültetve már a Szakadás előtt is, és az azóta eltelt tizenkét év alatt a természet visszakövetelte magának a környéket, letépte a rohadó kerítéseket, betörte a régi tetőket és falakat, új hajtásokkal töltötte meg az udvarokat és a kerteket. Még a járdák és az utcák is beszakadtak a tucatnyi egymást követő fagytól és olvadástól, fák nőttek minden résben, lyukban és nyílásban. Marcus átugrott egy omladozó tégla támfalat, és követte Harut egy nappalin át, amelyet annyira megtöltöttek az indák és a bozót, hogy szinte már meg sem lehetett különböztetni a külvilágtól. Kikerült egy padlódeszkák között sarjadó hajtást, és megrezzent, amikor egy Részleges golyó a füle mellett süvítve alig három méterre tőle összetörte egy képkeret üvegét. Haru befordult egy roskadozó folyosón, és maga mögé dobott egy beélesített gránátot. Marcusnak tágra nyílt a szeme a riadtságtól, ahogy átugrotta, és olyan sebességfokozatba kapcsolt, amelynek addig a létezéséről sem tudott. Pont akkor robbant, amikor kibukdácsolt a ház túlsó végén. Haru újabb sürgető morgással segített neki talpra állni.

-Ha olyan közel vannak, mint gondolom, ez legalább egyet elintézett - lihegte Haru rohanás közben -, de legalábbis lelassítja azokat, akik követtek minket a házba, és jobban meggondolják, mielőtt utánunk jönnek a következőbe.

- Sato, jól vagy? - A női hang élesen csattant a fák között. Marcus felismerte, hogy Grant az, a hálózati szakasz őrmestere. Haru kicsit begyorsított, hogy utolérje őket, Marcus vicsorgott a kimerültségtől, de próbálta tartani vele a lépést.

- Csak bedobtam egy gránátot abba a házba - jelentette Haru. - Az orvos és én jól vagyunk.

- A gránát jó móka, de hiányozni fog, ha elfogy - mondta Grant.

- Nem veszett kárba - tiltakozott Haru. Mellettük még egy katona perdült meg és esett össze futás közben, ahogy eltalálta egy golyó, és Marcus önkéntelenül is félreugrott, mielőtt ismét sprintelni kezdett. Már közel egy órája rohantak, az erdő halálos rémálommá alakult át, ahol megszűntek létezni az okok és okozatok ismerős összefüggései. A golyók a semmiből repültek elő, az ember az egyik pillanatban még élt, a másikban már nem, és nem tehettek mást, mint hogy futnak.

- Szembe kell szállnunk velük - lihegte Haru. Jobb állapotban volt Marcusnál, de a hangján erősen érződött a kimerültség.

Grant szinte érzékelhetetlenül ingatta a fejét, a futásra koncentrálta az erejét.

- Azzal már próbálkoztunk, emlékszel? A szakasz fele ottmaradt.

-Nem volt megfelelő hely a csapda felállítására - vetette oda

Haru. - Ha találnánk egy jobb pontot, vagy csatlakozni tudnánk más csoportokhoz, lenne esélyünk. Annyit elértünk, hogy jól felmérhessük, mekkora erővel rendelkeznek. Nincsenek sokan. Többen vagyunk, jobban ismerjük a terepet, valahogy össze kell jönnie ennek.

Újabb golyó repült el mellettük. Marcus elfojtott egy kiáltást.

- Szívmelengető az optimizmusod.

- Van erre egy farm - mondta Grant - egy régi golfpálya helyén. Ott megütközhetünk velük.

Még jobban megfeszítették az erejüket, futás közben eldobtak további kézigránátokat, remélve, hogy ezzel eléggé elriasztják az üldözőiket, és nyernek pár értékes másodpercet. Marcus meglátta a golfpályát jelző táblát, és tisztelettel adózott Grant lélekjelenlétének - ő maga túlságosan is rémült és kétségbeesett volt ahhoz, hogy egyáltalán lássa, merre is járnak. A fák közül egy hang felszólította őket, hogy álljanak meg, de továbbdübörögtek, Grant pedig visszakiáltott.

- Részlegesek a nyomunkban! Lövészállásba, mindenki tüzeljen!

Marcus követte a katonákat a parkoló szélét jelző autósoron túl, és

levetette magát a földre a legnagyobb kamion mögött, amit csak látott.

Egy durva tanyasi ruhába öltözött férfi kuporodott le melléjük, vadászpuskát szorongatva.

- Hallottuk a jelentéseket a rádióban. Igazak? - A szemében őrült félelem látszott. - Megszálltak minket?

Grant válaszolás közben már emelte is a rohamkarabélyát, ellenőrizte a tárat, majd visszakattintotta a helyére.

-Teljes erővel. A Hálózat Queens-beli bázisának annyi, és az északi parton elhelyezett őrhelyek egészen Wildwoodig jelentenek Részleges partraszálló egységeket.

- Uramatyám - motyogta a farmer.

- Támadnak! - kiáltotta egy másik katona, mire Grant, Haru és a többiek megperdültek, felvették a tüzelőállást a kocsisor mögött, és vadul lövöldözni kezdtek a fák közé. Tucatnyi komor farmer csatlakozott hozzájuk, ők is hallották a rádiójelentéseket. Marcus a feje mögé tette a kezét, és még mélyebbre kuporodott. Tudta, hogy segítenie kellene, de még csak mozdulni sem tudott a rettegéstől. A Részlegesek viszonozták a tüzet, az autók megrázkódtak a lövedékek becsapódásának szaggatott ritmusától. Grant további utasításokat harsogott, de a mondat közben gurgulázva elakadt a szava, vörös vérködben hullott alá. Marcus odasietett hozzá, de a nő meghalt, mielőtt földet ért volna.

- Vissza! - sisteregte Haru.

- Meghalt! - kiáltotta Marcus.

- Tudom, hogy meghalt, vissza! - Haru beleürítette a tárát az erdőbe, majd fedezékbe húzódott, hogy újratöltsön. Eltökélten nézett Marcusra. - A farm itt van valahol mögöttünk, és akik ott maradtak, nem tudnak harcolni, különben itt lennének. Keresd meg és vidd el őket innen!

-És hová menjünk? - kérdezte Marcus. - Grant azt mondta, mindenhol vannak Részlegesek!

-Dél felé - vágta rá Haru. - Majd próbálunk utolérni titeket, de most vidd el innen a civileket. Időre lesz szükséged.

-Nem elég „délre” menni - ellenkezett Marcus. - Ez nem egy rajtaütés, hanem invázió! Ha el is jutunk East Meadow-ig, máris a nyomunkban lesznek.

- Talán inkább itt maradnál? - kérdezte Haru. - Nem tudom, elfogni vagy megölni akarnak-e minket, de egyik sem hangzik valami kellemesen.

- Tudom - válaszolta Marcus. - Tudom. - A tanyaház felé pillantott, igyekezett összeszedni a bátorságát, hogy futni merjen. Haru felemelkedett, megfordult, és ismét a fák közé tüzelt.

- Így jár, aki önként jelentkezik - motyogta Marcus, és azzal futni kezdett a tanya felé.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Á

fa a egy franciaágyon aludt, az épület hetedik emeletén lévő szobában, amit valószínűleg öltözőként használtak korábban. Kira betakarta, ahogy egy gyereket szokás, mielőtt ő is keresett magának egy szobát. Végül egy tágas, sötét stúdióra esett a választása, amelynek az egyik oldalán egy emelkedő nézőtér húzódott, a másikon pedig egy stilizált nappali. Valami talk show díszlete lehetett, bár a falon díszelgő lógó nem idézett fel semmilyen emléket benne. Azt tudta, hogy léteztek talk show-k, mert valaki nézett ilyeneket náluk - talán a dadája - de nem hitte volna, hogy akár annak a címét is felismerné. Afa dobozokkal rakta tele a székeket, mindegyiket gondosan felcímkézve, de a kanapét üresen hagyta. Kira ellenőrizte, hogy nincsenek-e rajta pókok, mielőtt kitekerte a hálózsákját, és lefeküdt aludni. Marcusról álmodott, aztán Sammről. Vajon viszontlátja még bármelyiküket is?

Az épületbe nem szűrődött be természetes fény, mert Afa - teljesen logikusan - ragaszkodott az elsötétítő függönyökhöz, a

stúdióban pedig még kevesebb volt a fény, de Kira már hosszú ideje önmagára utalva élt, így ugyanabban az időben riadt fel, mint máskor. Kitapogatott egy ablakot, és kipillantott rajta. Ugyanabban az ismerős látványban volt része, mint minden reggel: romba dőlt, zölddel átszőtt épületek, amelyeket kék fény fürdetett, ahogy a sötét eget kezdte halványítani a napfelkelte.

Úgy tűnt, Afa még nem ébredt fel, így Kira kihasználta az alkalmat, hogy belekukkantson az irattárába, kezdve a stúdióban található dobozokkal. 138-tól 427-ig voltak beszámozva, székenként egy doboz, továbbiak pedig a fal mentén elhelyezve, körben, az egész szobában. A legközelebb eső, 221-es számúval kezdte, és kihúzott felülről egy lapot, egy összehajtott nyomatot, fakult katonai fejléccel.

„Annak, akit illet”, olvasta Kira. „A nevem Corey Church főtörzsőrmester, a 17. páncélozott lovasezrednél szolgáltam a Második Nihon Invázióban.” Az Első Nihon Invázió a NADI-csapatok egyik jelentős korai veresége volt az Elszigetelési Háborúban, amikor sikertelenül próbálták visszavenni Japánt a hirtelen ellenségessé vált Kínától. Kira emlékezett rá, hogy tanult róla az iskolában, East Meadow-ban, de a részleteket nem nagyon tudta felidézni. A Második Nihon Invázió viszont sikeres volt, akkor kétszázezer Részleges katonával tértek vissza, és kiszorították az ellenséget a szigetről, ez volt annak a hosszú kampánynak a kezdete, amely végül elvezetett a háború befejezéséhez. Ezért gyártották a többi Részlegest. Kira továbbolvasta a levelet, ami valami harctéri jelentés lehetett, és a Részlegesek oldalán szerzett harci tapasztalatokról számolt be. A levél írója „új fegyverekként” említette őket, és megállapította, hogy „jól vannak kiképezve és hatékonyak”. Kira úgy nőtt fel, hogy a Részlegeseket csak mumusként emlegették, a világot elpusztító szörnyetegekként, és még azután is, hogy találkozott Sammel - és hogy megtudta, ő maga is valami Részleges-féle - furcsa volt ilyen pozitív kijelentéseket olvasni róluk. Feltűnt a jelentés távolságtartása is, mintha valami új terepjárótípusról beszélt volna egy gazdasági tiszt. A főtörzsőrmester „maguknak valónak” nevezte őket, megemlítve, hogy csak egymás társaságát keresték, és nem vettek tudomást az emberi katonákról, de ebben sem volt igazán semmi negatív - legfeljebb kissé vészjósló, tekintve a későbbi lázadásukat, de semmiképpen sem azonnali veszéllyel fenyegető vagy ijesztő.

- Így kezdődött - mondta ki Kira hangosan, miközben letette a papírt, és kivett egy másikat ugyanabból a dobozból. Ez is egy harctéri jelentés volt, ezúttal Seamus Ogden zászlóstól. Ő is ugyanúgy beszélt a Részlegesekről, nem szörnyetegként, hanem eszközként. Kira elolvasott még egy dokumentumot, aztán még egyet, és mindegyikben ugyanazt a hozzáállást tapasztalta: nem mintha ártalmatlannak tartották volna a Részlegeseket, hanem szinte alig gondoltak rájuk. Fegyvernek tekintették őket, mint a betárazott lőszereket, amiket az ember elhasznál, és aztán elfelejt.

Kira áttért egy másik dobozra, a 300-asra. Elővett egy újságkivágást, valami Los Angeles Times című lapból származott: RÉSZLEGES JOGVÉDŐK TILTAKOZNAK A KAPITÓLIUM LÉPCSŐJÉN. Alatta talált egy hasonló kivágást a Seattle Timesból, majd még egyet a Chicago Sünből. Valamennyi 2064 végéről volt dátumozva, alig pár hónappal a Részleges Háború kitörése előtt. Kira akkor tölthette be az ötödik életévét. Nyilván tele lehettek a hírek a Részlegesekkel, de Kira nem emlékezett arra, hogy az apja valaha is beszélt volna róluk - amit most, hogy kiderült, ő is a ParaGennél dolgozott, még kevésbé értette. Ha Kira apja dolgozott a Részlegesekkel, esetleg részt is vett a létrehozásukban, egészen másképp viszonyulhatott hozzájuk, mint a világ többi része - és ez az attitűd minden bizonnyal roppant népszerűtlen lehetett. Legalábbis remélem, hogy másképp viszonyult hozzájuk. Különben miért nevelte volna fel az egyiket saját lányaként? Halvány emlékei voltak a dadusáról és egy házvezetőnőről is, de ők sem beszéltek soha a Részlegesekről. Az apja utasítására történt?

Tudták egyáltalán, hogy micsoda Kira?

Kira megkereste a legalacsonyabb sorszámú dobozokat a teremben, megtalálta a 138-ast, és kivette belőle a legfelső lapot. Ez is egy újságkivágás volt, ezúttal egy Wall Street Journal nevű lapnak a gazdasági rovatából, amely homályos megfogalmazással írta le egy jelentős katonai megrendelés kiutalását: 2051 márciusában az Egyesült Államok kormánya szerződést kötött a ParaGennel, egy gyorsan fejlődő biotechnológiai céggel egy „bioszintetikus katonákból” álló hadsereg létrehozására. A cikk kizárólag a projekt költségeire koncentrált, a részvényesekre vonatkozó következményekre, és a biotechnológia iparág többi részére gyakorolt várható hatásra. Nem tett említést polgárjogokról, betegségekről, egyetlen olyan lényeges kérdésről sem, amely meghatározóvá vált a Szakadás előtti világban. Csak a pénzről. Átkutatta a dobozt, és csak hasonlókat talált: a ParaGen gazdasági igazgatójával készült interjú leiratát, egy belső körlevelet a ParaGen új, váratlan és szerencsés szerződéséről, egy Forbes című magazint, címlapján a ParaGen lógójával, a háttérben egy fegyveres Részleges katona éles körvonalaival. Kira átlapozta a magazint. Minden cikk a pénzről szólt, a pénzkeresésre alkalmazott technológiákról, az Elszigetelési Háborúnak, ennek a „rettenetes tragédiának” az amerikai gazdaság talpra állítását elősegítő hatásairól. Pénz, pénz, pénz.

A pénznek volt ugyan helye az East Meadow-i közösségben, de csak csekély szerepet játszott. Szinte minden ingyen volt, amire szüksége lehetett az embernek: ha konzerv, nadrág, könyv, lakás, vagy szinte bármi kellett, csak annyi dolgod volt, hogy fogtad magadat, és kerestél egyet. Pénzt szinte kizárólag friss élelmiszerek vásárlására használtak, például gabonát vettek belőle a tanyákról, vagy halat a tengerparti falvakból - mivel meg kellett dolgozni értük -, és még ezeket is többnyire csereberélték a piacon. Nandita és Xochi jól jövedelmező üzletet hoztak létre, a fűszer-és gyógynövényeiket friss élelmiszerekre cserélték, aminek köszönhetően Kira mindig is jól táplálkozott. A pénz is inkább kupon volt, amit a kormány adott a kórházban töltött idejének a fejében, ezzel jutalmazta, hogy olyan életbe vágó fontosságú feladatot látott el, amelynek nem volt becserélhető eredménye. Arra elég volt, hogy friss halat és zöldséget vegyen magának ebédre, de másra nem nagyon. A pénzkérdés apró, szinte lényegtelen momentum volt az életében. A 138-as doboz dokumentumai olyan világról számoltak be, amelyben a pénz jelentett mindent - nem csak a létfenntartás eszközét, hanem az élet értelmét is. Kira megpróbált örömet érezni a Részlegesek vagy a Hang ellen vívott háború miatt, hogy abból valamilyen módon plusz kuponokra tenne szert, de maga a gondolat is annyira idegen volt a számára, hogy hangosan felnevetett. Ha így működött a régi világ, ha valóban csak a pénzzel törődtek, talán jobb is, hogy szétesett. Talán elkerülhetetlen is volt.

- Tényleg létezik - szólalt meg Afa.

Kira megperdült, és bűnbánóan a háta mögé dugta a magazint. Vajon mérges lesz rá, amiért belenézegetett a nyilvántartásába?

- Mit mondott? - kérdezte. - Hogy... létezem?

- Azt hittem, csak álmodtam - csoszogott be Afa a terembe. Megállt az egyik doboz mellett, és szórakozottan belelapozgatott, mintha háziállatot simogatna. - Oly régóta nem beszéltem senkivel... és aztán tegnap este volt itt nálam valaki, és azt hittem, hogy álmodtam, de most még mindig itt van. - Bólintott. - Tehát létezik.

- Létezem - nyugtatta meg Kira, és visszahelyezte a magazint a 138-as dobozba. - Csodálatos a gyűjteménye.

-Minden megvan benne, azaz majdnem minden. Még videók is, csak nem ebben a szobában. Megvan a teljes történet.

Kira közelebb lépett hozzá. Vajon meddig tart a mostani közlékenysége?

- A Részleges Háború története - mondta - és a Szakadásé.

- Az csak egy része - vágta rá Afa. Kiemelt két kupac összetűzött papírt, ellenőrizte a saját kézjegyét a felső sarkokban, majd visszahelyezte mindet a dobozba. - Ez a világ vége története, az emberi civilizáció felemelkedése és bukása, a Részlegesek létrehozása és minden más halála.

- És maga az egészet elolvasta?

Afa ismét bólintott, a válla megereszkedett, ahogy dobozról dobozra járt.

- Az egészet. Én vagyok az utolsó ember ezen a bolygón.

- Hát, akkor érthető is - állapította meg Kira. Megállt a 34l-es doboznál, és kiemelt belőle valami hivatalos jelentésfélét, ránézésre bírósági végzés lehetett, a sarkában körbélyegzővel. Válaszokat akart kapni, de nem merte megint nyomás alá helyezni Afát, nehogy bepánikoljon valami olyasmitől, amire nem akar visszaemlékezni. Maradjunk egyelőre az általánosságoknál. - Hogy talált rá minderre?

- A felhőkben dolgoztam - mondta, majd azonnal korrigált -, mármint a felhőben. Az egész életemet odafent töltöttem. Bárhová eljuthattam, bármit megtalálhattam. - A poros újságkivágásokat tartalmazó doboz felé biccentett. - Mint egy madár.

Láttam a nevét a ParaGennél, ezt akarta volna Kira ismét felhozni. Tudom, hogy vannak információi a Trösztről, az RM-ről, a lejárati időről, énrólam. Oly régóta kereste már ezeket a válaszokat, és most itt voltak kéznél, szétszórva a dobozokban, és egy sérült elme mélyén. Csak a magány tette volna? Lehet, hogy az agya teljesen jól működik, csak oly régóta nem beszélt senkivel, hogy elfelejtette, hogyan kell kommunikálni másokkal? Azt akarta, hogy üljön le végre, és válaszoljon a millió kérdésére, de ha már eddig tudott várni, még egy kicsi belefér. Barátkozz meg vele, ne ijeszd el, nyerd el a bizalmát.

Elolvasott egy részletet a kezében szorongatott bírósági végzésből, valami olyasmi állt benne, hogy a „Részleges Nemzet” kifejezés terroristákkal való rokonszenvezésnek számít. A diákoknak nem szabad leírniuk vagy kimondaniuk ezeket a szavakat, és akit rajtakapnak, hogy az utcára firkálja, nemzetbiztonsági kockázatként vád alá helyezik. Kira meglebegtette a papírt, hogy magára terelje Afa figyelmét.

- Sok minden van itt a háború előtti utolsó napokból. Nagyon kemény munka lehetett összeszedni. Van itt valami a... - elakadt a szava, szinte nem merte feltenni a kérdést. Tudni akarta, hogy mi az a Tröszt, amiről Samm sejtetni engedte, hogy a Részlegesek vezetéséhez tartozik, de attól félt, hogy ha egyszerűen csak kiböki ezt a szót, Afa ugyanúgy bezárkózik, mint a ParaGen hallatán. - Van itt valami, magukról a Részlegesekről? Arról, hogy miként szervezik önmagukat?

- Hadseregként - válaszolta Afa. - Hadseregként vannak megszervezve. - A földön ült, két doboz papírt nézett át, minden harmadik vagy negyedik lapnál felhúzta a szemöldökét, és áthelyezte a másik dobozba.

- Tudom, de most a hadsereg vezetőire gondolok. A tábornokokra. Tudja, hogy hol lehetnek most?

- Ez itt meghalt - emelt fel egy papírt Afa anélkül, hogy felnézett volna a dobozokból. Kira odalépett hozzá, és óvatosan átvette tőle. A New York Times egyik cikke volt, mint a többi, amit korábban látott, de ezt egy internetes honlapról nyomtatták ki, nem igazi újságkivágás volt. A főcím: ELSÜLLYESZTETTÉK AZ ÉSZAK-ATLANTI

FLOTTÁT

AZ ALSÓ ÖBÖLBEN.

Kira meglepődötten kapta fel a fejét.

- Elsüllyesztettek egy Részleges flottát?

- A Részlegeseknek nem volt tengerészetük - mondta Afa, miközben folytatta az iratok rendezgetését. - Ez egy emberi flotta volt, amit a Részlegesek légiereje süllyesztett el Brooklyn partjainál. Ez volt a legnagyobb katonai csapás a háborúban, ellencsapás Craig tábornok haláláért. Róla is van itt egy. - Felemelt egy másik papírt, Kira kikapta a kezéből, és átböngészte az információkat.

-„Scott Craig tábornokot, a Részleges felkelés vezetőjét és a Részlegesek jogaiért harcoló mozgalom korábbi szóvivőjét tegnap éjjel megölték egy merész kommandós akcióban...” Megöltük?

- Háború volt.

- És erre elpusztítottak egy egész flottát. - Kira megszámolta a cikkben szereplő hajókat. Egy északra induló nagyobb csoportról volt szó, amely készült megtámadni a Részlegesek New York államban összevont csapatait. A hajókon nem volt elegendő legénység, egy járvány már megtizedelte őket. - Húsz hajó, és... egyszerűen csak megöltek mindenkit a hajókon.

- Háború volt - ismételte Afa. Azzal kivette a papírokat Kira kezéből, és visszahelyezte azokat a dobozba.

- De ennek nem kellett volna megtörténnie! - ellenkezett Kira, és követte Afát, aki elindult a szobában. - A Részlegesek nem akartak mindenkit megölni. Maga is említette, hogy nem rosszak. Egyenlőséget akartak, normális életet akartak élni, és ezt megtehették volna anélkül is, hogy megölik azt a több ezer embert azokon a hajókon.

- Több milliárd embert öltek meg.

- Biztos ebben? - kérdezte Kira. - Annyi irat, cikk és mindenféle más van itt... Van valami az RM-ről? Arról, hogy honnan származik?

- Én vagyok az utolsó ember a bolygón - mondta Afa hangosan, gyorsabbra fogva a lépteit, hogy eltávolodjon tőle. Kira rádöbbent, hogy gyakorlatilag már üvöltözött a férfival. Visszakozott, nyugalmat erőltetett magára. Biztos, hogy Afa tud valamit a vírusról, de a segítsége nélkül sosem fogja kideríteni. Muszáj, hogy nyugodtak maradjanak mind a ketten.

- Bocsánat - kezdett bele Kira. - Bocsánat, hogy felemeltem a hangom. Csak annyira... - Vett egy nagy levegőt, összeszedte magát. - Fontos kérdésekre keresem a választ, és maga megtalálta ezeket a válaszokat. Egyszerűen túlságosan felizgattam magam.

- Még mindig létezik - mondta Afa, egy sarokba hátrálva. - Még mindig itt van.

-Itt vagyok, és a barátja vagyok - nyugtatta Kira kedvesen. - Maga valami fantasztikusat hozott létre, megtalálta mindazokat az információkat, amelyekre szükségem van. De nem ismerem ki magamat a rendszerén, nem tudom, mi hol található benne. Segítene nekem megkeresni?

Afa halkan szólalt meg.

-Minden megvan nálam - ingatta a fejét fel és le. - Szinte minden megvan nálam.

- Meg tudja mondani, hogy ki hozta létre az RM-et? - Kira ökölbe szorította a kezét, nagyon igyekezett, hogy ne hasson túl hangosnak vagy rámenősnek.

- Ez könnyű. A Tröszt.

- Igen - bólogatott Kira lelkesen. - A Tröszt. Folytassa, kérem. A Tröszt a Részlegesek vezetői, a tábornokok, a tengernagyok, valamint a döntéshozók testületé, ugye? Azt állítja, hogy ők hozták létre az RM-et? - Ez szögesen ellenkezett a Samm által mondottakkal, aki vehemensen bizonygatta, hogy a Részlegeseknek semmi közük hozzá, azonban Kira már sejtette, hogy ez hazugság. Nem Samm hazudott, hanem neki hazudtak a felettesei. Ha az RM gyógymódja az általuk kilehelt levegőben található, ha az ő testük állítja elő, akkor a Részlegesek és a vírus közötti kapcsolat tagadhatatlan. Nem volt nehéz elfogadni, hogy ők hozták létre, és ők szabadították el.

De Afa a fejét rázta.

- Nem - mondta -, a Tröszt nem a Részlegesek tábornokaiból áll. Még csak nem is Részlegesek. Ők azok a tudósok, akik létrehozták a Részlegeseket.

Kirának tátva maradt a szája a döbbenettől.

- A tudósok? A ParaGen? Emberek? - Nem találta a szavakat.

Afa bólintott.

- A Részleges tábornokok még mindig a Trösztöt követik. Nem tudom, hogy miért. Tőlük kapják a parancsokat.

- A Tröszt - préselte ki magából a szót Kira. - A Tröszt állította elő az RM-et.

Afa megint bólintott, folyamatosan bólogatott, előre-hátra hintázott az egész teste.

- Tehát azok, akik elpusztították az emberiséget... emberek. - Kira keresett egy széket, de mind tele volt papírokkal, így lehuppant a földre. - De... miért?

- Én mindent tudok - hintázott még mindig Afa előre és hátra. - Majdnem mindent.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

K

ira Afára meredt.

- Hogy érti azt, hogy majdnem mindent tud?

- Senki sem tud mindent.

- Tisztában vagyok vele - Kira igyekezett megállni, hogy felrobbanjon. - Tisztában vagyok vele, hogy nem tud mindent, de magának olyan sok anyaga van itt. - Kiemelt egy nyaláb nyomatot a legközelebbi dobozból, és megrázta a papírokat a kezében. - Csak ebben a teremben több száz doboz található, és még egy csomó máshol az épületben. Dossziék vannak minden teremben, irattartók a folyosókon, vagy húsz megmentett számítógép abban a szobában, ahol tegnap vacsoráztunk. Hogy lehet, hogy a töménytelen anyagban nincs egyetlen foszlány sem azokról, akik létrehozták őket?

-Foszlányok vannak - emelte fel a kezét Afa. Kikecmergett a sarokból, és sután a legközelebbi ajtóhoz kocogott. - A hátizsákomban vannak foszlányok. A hátizsákot sosem szabad otthagynom. - Végigszaladt a folyosón, hátrafelé kiáltozva, miközben Kira szorosan a nyomában volt. - A hátizsákot sosem szabad otthagynom. Abban van minden. - Kira a kantinnál érte utol, a rögtönzött számítógép-teremben, ahol előző este gyümölcskoktélt ettek. Afa lekuporodott a hatalmas hátizsák előtt, elhúzta a cipzárját, hogy újabb vastag papírkötegeket fedjen fel.

- Mi az ott a hátizsákban? - kérdezte Kira. - Újabb iratok?

- A legfontosabbak - bólintott Afa. - A történet minden kulcsa, a legnagyobb lépések, a legfontosabb szereplők. - Villámsebesen pergette át a hüvelykujjával a papírokat, látszott, hogy kezét a magabiztos tudás irányítja. - És a legfontosabb szereplők a Tröszt tagjai voltak. - Kihúzott egy vékony, barna mappát, és diadalmasan felemelte. - A Tröszt.

Kira óvatosan vette át az iratokat, mint amikor egy kisbabát érintett meg annak idején, a szülészeten. Alig húsz-harminc papírlap lehetett - szánalmasan karcsú anyag a túltömött hátizsákból kibuggyanó papírhalmazhoz képest. Felnyitotta a dossziét, és látta, hogy az első oldal egy kinyomtatott e-mail, értelmetlen jelképek sorainak a keretében. A lap tetején pedig ott állt az a név, amelyben már reménykedni sem mert.

Armin Dhurvasula.

Armin.

Az apja.

Az e-mailen a 2051. november 28-i dátum állt, a címzettek listája olvashatatlan - véletlenszerűnek látszó jelek újabb sora. Kira lélegzetvisszafojtva olvasott.

- „Immár hivatalosan megerősítették. A kormány megrendelt 250 ezer BioSynth 3-at. Megépítjük a hadsereget, amely véget vet a világnak.” - Kira Afára nézett. - Tehát tudta?

- Olvasson csak tovább. - Afa tisztábban beszélt, mint korábban, mintha az ismerős téma felfrissítette volna az elméjét.

-„Negyedmillió katona” - folytatta Kira. - „Fel tudják fogni, hogy mennyire nevetséges ez az ötlet? Egy egész városnyi új lény, technikai értelemben nem ember, de intelligens, öntudattal rendelkező, emberi érzésekre képes lény. Az egy dolog, hogy létrehoztunk pár ezer Őrkutyát, de ez egy új emberszabású faj.” - Ezekkel a szavakkal fogalmazta meg, így fogalmazott a saját apja. Kira alig bírta megállni, hogy olvasás közben kicsorduljanak a könnyei. - „A kormány, de még a saját igazgatótanácsunk is úgy beszél róluk, mint tárgyakról, de az emberek többsége nem így fog rájuk tekinteni, és ők maguk sem fogják annak tartani magukat. Jó esetben visszalépünk abba a korba, amikor végletesen viselkedtünk azokkal, akiket csak részben tartottunk embernek, a rabszolgatartás korába. Rossz esetben pedig teljesen feleslegessé tesszük az embereket.”

Kira a fejét ingatta, nem volt képes levenni a szemét a papírról.

- Honnan tudhatta mindezt? Hogy lehet, hogy mindezt tudta, és mégsem tett semmit ellene?

- Folytassa csak - mondta Afa ismét. Kira visszafogta a könnyeit.

- „Nem tudom, mi lesz ennek a vége, de azt már biztosnak látom, hogy ezen a ponton már semmivel sem tudjuk megakadályozni, hogy elkezdődjön. A kerekek mozgásba lendültek, a technológiák már bizonyítottak, Michaels és az igazgatótanács többi tagja képes megcsinálni akár velünk, akár nélkülünk. Nem tudjuk megakadályozni, de tennünk kell valamit, amivel megzavarjuk. Erről nem akarok többet leírni, még egy kódolt szerveren át sem. Ma este kilenckor találkozzunk személyesen a C épületben. Az én irodámban. Az agytrösztünknek először azt kell megállapítania, hogy kiben bízhatunk.”

Kira elhallgatott, újra meg újra elolvasta az elektronikus levelet, míg aztán a szavak egybefolytak és elvesztették az értelmüket a számára. Megcsóválta a fejét.

- Nem értem.

- Itt fordul elő először a „tröszt” kifejezés - bökött rá Afa felállva az utolsó mondatra. - Azt írta, hogy az agytrösztnek meg kell állapítania, kiben bízhatnak meg. Amennyire össze tudtam állítani a képet, aznap este hozták létre a csoportot, azon a titkos összejövetelen, és akkor kezdték jelszóként használni a Tröszt kifejezést.

- Azt írja, hogy megpróbálnak valamit megzavarni - merengett el Kira. - Mit akart ezzel mondani? Megpróbálták megzavarni a Részlegesekkel kapcsolatos terveket? Vagy magukba a Részlegesekbe akartak belenyúlni?

- Fogalmam sincs - vette vissza Afa a dossziét. Leült, és elkezdte kiteregetni a papírokat a földre. - Mindent kódoltan csináltak, erről szól ez a sok halandzsa itt, meg itt. Kibogoztam, amennyit csak tudtam, de nagyon elővigyázatosak voltak. - Gondosan elhelyezett maga előtt egy újabb nyomtatott oldalt. - Ez itt a következő, bár nem sok minden derül ki belőle. Feltételezem, hogy kódolva van, nem gépileg, különben megfejtettem volna. Saját jelszavakat és kifejezéseket találtak ki, ezeknek a segítségével úgy tudtak beszélgetni egymással, hogy a főnökeik ne értsék.

Kira leült Áfával szemben, és maga felé fordította a dokumentumot. Ez is egy e-mail volt az apjától, de ezúttal a cég parkolóhelyeiről beszélt. Afa több szót is bejelölt: Tröszt. Párhuzam. Vészrendszer.

- Mit jelentenek ezek?

- Abban nagyjából biztos vagyok, hogy a „Párhuzam” a tervük neve volt - mondta Afa. - Amit azon az estén találtak ki. Vagy egy második tervé, amelyet az elsővel párhuzamosan indítottak el. A „Vészrendszerben” nem vagyok biztos, mert különböző módokon beszélnek róla. Néha azt mondják, hogy létre akarnak hozni egy „Vészrendszert”, néha meg az az érzése az embernek, hogy ellene akarnak dolgozni, és ebben nem tudok kiigazodni.

- Tehát akkor mi áll ebben az e-mailben?

Afa átvette Kirától, és rábökött a megjelölt szavak némelyikére.

- Ha jól fejtettem meg a kódot, azt írják, hogy a terv elindult, hogy elkezdtek dolgozni a Vészrendszeren, és hogy most meg kell húzniuk magukat, mielőtt újabb összejövetelt tartanak. - Megvonta a vállát. - Ennél többet nem tudok kiolvasni belőle. Én vagyok az utolsó élő ember.

Kira bólintott, felismerve, hogy ez a mondat jelzi, kezd elmúlni a tiszta gondolkodás pillanata, pár perc múlva visszatér a régi, motyogó Afa. Igyekezett addig is a lehető legtöbbet kiszedni belőle.

- Ezt honnan szerezte?

- A felhőből hívtam le. Kódolva volt, de ismertem a kulcsok nagy részét.

- Mert a ParaGennél dolgozott. - Kira visszatartotta a lélegzetét, és imádkozott, hogy ne záródjon be a férfi ismét, ennek a szónak az említésétől. Az hallgatott, mozdulatlanul bámult maga elé, Kira elkeseredetten ökölbe szorította a kezét.

- Én voltam az IT igazgató a manhattani irodában - mondta ki végül Afa. Kira megkönnyebbült. - Éveken át láttam, hogyan fejlődik ki ez az egész, egyik lépésről a másikra. Nem tudtam, hová fognak kilyukadni. Nem tudtam, milyen messzire megy el a dolog.

-Ezt az irodai számítógépekből szedte ki - nézett fel Kira a kantin falán végighúzódó számítógépek sorára. - Hozzá lehetne valahogy jutni a többihez is?

- Nem ezeken a számítógépeken van - rázta a fejét Afa -, hanem a felhőkben. - Kijavította magát, és Kira észrevette, hogy megint szélesebbre tárul egy lyuk a tudatvesztésében. - A felhőben. A hálózaton. Tudja, hogy működik a felhő?

- Mesélje el.

-Nem csak az égben van - magyarázta Afa. - Minden adatot valamilyen számítógépen tárolnak valahol, ilyen kicsiken, vagy nagyobbakon, amiket szervereknek hívnak. Olyan ez, mint... egy hangyafarm. Magának volt hangyafarmja gyerekkorában?

- Nem - intett Kira, hogy folytassa. - Mesélje el azt is.

- Az olyan, mint egy csomó szoba, amiket egy csomó út köt össze. Ha csinál valamit az egyik gépen, mindenki más láthatja a többin is, mert átmegy azokon a kis utakon. Mindegyik géphez tartozik egy út. De a felhő tönkrement. - Lenézett a padlóra, meglátta a papírokat, mintha most venné észre, és elkezdte rendezgetni azokat. Túl sokáig hallgatott, mire Kira ismét megszólalt, próbálta visszahúzni.

- Ha mindezek a felhőben vannak, hogyan tudjuk helyreállítani a felhőt?

- Sehogy - Afa hangja még mindig erősen csengett, még mindig „jelen volt”. - Az energiahálózattal együtt örökre megszűnt létezni. A felhő csak akkor működik, ha minden része működik, minden számítógép, ezek is, meg azok is, amelyekkel kommunikálni akar, mint egy lánc szemei. Amikor megszűnt az energiaellátás, a felhőnek is vége lett. Minden út betömődött a hangyafarmon, és a szobák nem tudnak már beszélgetni egymással.

- De a szobák még megvannak - ellenkezett Kira. - Az adatok még megvannak valahol, valamelyik számítógépen, és csak arra várnak, hogy bekapcsoljuk őket. Ha megtaláljuk a megfelelő számítógépet, és hozzákötjük egy generátorhoz, maga el tudja olvasni az adatokat, ugye? Ismeri a fájlrendszert, a kódolást, mindent?

- Mindent tudok - visszhangozta Afa. - Majdnem mindent.

- Na, és hol van a ParaGen szervere? - kérdezte izgatottan Kira. - Itt van valahol? A toronyházban? Menjünk el érte! Én akár most elmehetek érte. Csak mondja meg, hogy hol találom.

Afa nemet intett a fejével.

- A manhattani iroda csak pénzügyekkel foglalkozott. Az a szerver túl messze van.

- Odakint, a vadonban? Nézze, Afa, én akár a vadonba is kimegyek érte, ha muszáj. Meg kell találnunk a többi adatot!

-Nem mehetek el - ölelte magához Afa a dossziét a padlóra bámulva. - Én vagyok az utolsó élő ember. Biztonságban kell őriznem az adatokat.

-De előbb meg kell találnunk azokat - vágta rá Kira. - Hol vannak?

- Én vagyok az utolsó...

- Itt vagyok, Afa - próbálta visszazökkenteni Kira. - Együtt sikerülni fog. Nincs egyedül. Csak mondja meg, hogy hol van a szerver!

-Denverben van. A kontinens túlsó végében. - Afa megint a padlóra meredt. - De lehetne akár a világ végén is.

- .. .a felvonulási területen át...

A hang áttört a fehér zajon, mint az óceánból kiemelkedő bálna, aki egy pillanatra kinéz a felszínre, mielőtt visszasüllyedne a mélybe. A búgás ismét megtöltötte a termet, tucatnyi különböző jel vetélkedett egymással Kira fülében. Afa teljesen kikapcsolt, túlságosan is megrémült a beszélgetésüktől, vagy inkább a beszélgetésük által felvetett gondolatoktól, képtelen volt bármi fontosra gondolni. Kira elvitte egy élelmiszerboltba, adott neki gyümölcskoktélt, hátha az lecsillapítja, majd egyedül hagyta, hogy összeszedhesse magát. Egy ideig keresgélt a nyilvántartásban, kétségbeesetten próbálta megtalálni, amire szüksége volt, de Afa irányítása nélkül a rendszer áttekinthetetlennek bizonyult. Kutatás közben a búgás a rádióterembe vezette, tehetetlenül hallgatta a kísértethangok suttogását. A vezérlőpulton halvány zöld csillagokként gyúltak ki a fények, több száz gomb, tárcsa és kapcsoló terült el előtte. Nem nyúlt hozzájuk.

Hallgatózott.

- .. .a B Szakasznál. Ne... amíg oda nem...

- ...Trimble parancsa. Ez nem a...

- .. .mindenhol! Mondd meg neki, hogy nem érdekel...

Az utolsó hang egy emberé volt. Kira már kiismerte a különbséget az emberi és Részleges rádióadások között, bár ez nem volt igazán nehéz: a Részlegesek profibb módon álltak hozzá, a beszédmódjuk merevebb, hűvösebb volt. Nem mintha ne lettek volna érzelmeik, hanem inkább nem voltak hozzászokva, hogy szóban adjanak azoknak kifejezést. Az érzelmi jeleket a kapcsolás vegyi úton adta tovább, a rádiós kommunikációjuk pedig túl fegyelmezett volt ahhoz, hogy bármilyen érzelmet ki lehessen olvasni belőle. Gyakorlatiasak voltak, még harci helyzetben is. Márpedig harci helyzet volt bőven.

A Részlegesek megszállták Long Islandet.

Az emberek rádióadásai kétségbeesettek, riadtabbak voltak, amelyektől Kira elsőre összezavarodott, annyira szétestek értelmetlen, kontextus nélküli töredékekre. Long Islanden feszült és rémült volt mindenki, de Kira nem tudta megállapítani, hogy miért. Nemsokára meghallotta a háttérben a lövöldözést, a túlságosan is ismerős csattanásokat és kattanásokat, ahogy a golyók elsüvítettek a beszélők mellett. Megint a Hang? Újabb polgárháború? Minél tovább hallgatózott, annál nyilvánvalóbbá vált: a Részlegesek voltak azok. Elkezdtek olyan tereptárgyakat említeni, amelyeket Kira is ismert, olyan városokat Long Islanden, amelyekben ő is járt, és a sorrendjükből arra következtetett, hogy ellenállhatatlanul haladnak az északi parttól East Meadow felé.

És Kira nem tehetett mást, csak hallgatózott.

Ismét Afa jutott az eszébe. Mivel tudná helyreállítani az elméjét? Ahogy visszagondolt, a férfi alkalmi elzárkózásai a valóságtól nagyon is érthetők. A Szakadás után tizenkét éven át egyedül volt, és csak az tudta megnyugtatni, ha megint úgy tett, mintha egyedül lenne. Kira elnevette magát az ironikus helyzeten: itt van egy ember, aki pontosan tudja mindazt, amire neki szüksége lenne, de annyira el van veszve, annyira megőrült, hogy nem hajlandó még csak beszélni sem róla. Körülötte úsztak a hangok a levegőben.

- ...több hely kell, menjünk vissza a...

- ...azon a farmon tegnap, nem számoltunk...

- ...erősítésre. Hívják ide Sato...

Kirának tágra nyílt a szeme, a név említésétől felébredt az álmodozásból. Sato? Haruról beszélnek? Amikor Kira elhagyta East Meadow-t, Haru még a munkabüntetését töltötte, miután elbocsátották a Hálózattól a Samm elrablásában való részvétel miatt. Visszahelyezték a szakaszához? Vagy egy másik Satóról van szó?

Csak ne Madisonnal legyen baj. Ne Arwennel. Könyörgöm. Ha velük történne valami... Bele sem mert gondolni.

Az irányítópultra nézett. Nem egy egységes szerkezet volt, hanem különböző helyekről származó adóvevő készülékek összevisszasága, amit drótok, kábelek és szigetelő szalagok tartottak egyben. Legalul helyezkedett el egy régi rádiós adóállomás, de úgy tűnt, hogy Afa a semmiből épített rá egy újat. Túl sötét volt ahhoz, hogy tisztán lásson, így Kira kipróbálta a zseblámpáját, majd mérgesen az ablakokhoz lépett. Afa befalazott mindent kartonpapírokkal és furnérlemezekkel. Kira letépte az egyik lemezt, amitől a napfény elárasztotta a termet. Visszasietett az irányítópulthoz, és alaposan tanulmányozta, próbálta kitalálni, hogy a számos hangszóró közül melyikből jöhetett az előbbi üzenet. Ki mondta azt, hogy „Sato”?

Nem tudhatta biztosra, de sikerült kettőre leszűkítenie a lehetőségeket. A vezérlők többé-kevésbé a hozzájuk tartozó hangszórók köré voltak csoportosítva. Kira ismerősnek látszó gombokat keresett. Persze, volt már alkalma korábban is rádiót használni, kis kézi adóvevőket a kármentőakciókon, de azok nagyon egyszerűek voltak, csak egy hangerőt állító és egy frekvenciahangoló tárcsa volt rajtuk. Márpedig ennek a kettőnek mindenképpen lennie kellett itt is a sok egyéb mellett, ugye? Talált valamit, amit hangolónak nézett, azon a hangszórón, amelyben Satóról beszélhettek, és óvatosan elfordította. A fehérzaj változatlanul dőlt belőle, itt-ott megszakították a többi rádióból származó hangfoszlányok. Kira közelebb hajolt a hangszóróhoz, igyekezett csak ennek a hangjára koncentrálni és kizárni minden mást.

- ...még nem jutottak át, ismétlem, a harmadik...

Részlegesek. Elengedte a hangoló tárcsát, és áttért a következő hangszóróra, jelet keresve. A rádiójel érzékeny dolog, zajtalan hang az égben. Ahhoz, hogy tisztán hallja, pontosan a megfelelő hullámhosszra kellett hangolnia a rádiót, elegendő áramellátás kellett hozzá, tökéletes légköri viszonyok közt, és még abban is reménykednie kellett, hogy az adókészülék is rendelkezik elegendő áramellátással. Még az antenna mérete és alakja is szerepet játszott. A sok zörej közt rátalálni egyetlen gyenge jelre...

- ...őrmester, azonnal menjen fel annak a dombnak a tetejére, fedezzen minket a jobb szárnyon. Vétel.

- Igenis, uram, már indulunk is. Vétel. - Haru hangja.

- Igen! - Kira felkiáltott, és a levegőbe bokszolt. A jel még mindig gyenge volt, feltehetően olyan kézi adóvevőket használtak, mint amilyenen ő is tanult. Ezeknek nem lehetett elég erejük ahhoz, hogy a szigettől ilyen messzire juttassanak el tiszta jeleket. A közelben kell lenniük, Long Island nyugati részén. A Hálózat brooklyni bázisán? Azt rohanták le elsőként a Részlegesek? Próbálta felidézni a történelemórákon a Részlegesek taktikájáról tanultakat - vajon mit jelenthet egy ilyen támadás? Az egy dolog, hogy lerohanták az északi partot, de ha a Hálózat főhadiszállásának ugrottak neki, azzal totális támadást készítenek elő. Kiiktatják a védelmet, és aztán ellenállás nélkül megszállják a szigetet. Koncentrálva figyelte, hogy mit mond Haru csapata, majd tovább keresett a rádióhullámok között, belehallgatott a Részlegesek adásaiba, míg aztán az egyik felkeltette a figyelmét.

- ...a dombtetőn. Mesterlövészek felkészülni!

Kira elkáromkodta magát. Ez egy Részleges üzenet volt, egy másik hangszóróból. A Részlegesek valamennyi üzenete különböző hangszórókból érkezett, még azok is, amelyeket ugyanaz a hang jelentett ugyanabból a csatából. Folyamatosan váltogatták a hullámhosszokat, nehogy valaki lehallgathassa őket, de nem számoltak Afa üldözési mániás, túltervezett műhelyével, így Kira mindent hallott. A Részlegesek tudták, hogy merre tart Haru egysége, és tőrbe csalni készültek őket. És erről csak Kira szerzett tudomást.

Mikrofont keresett, de nem talált, sem egy kézi adóvevőt, sem egy plafonról lelógó mikrofont, semmit. Benézett az irányítópult alá, majd körberohant, hogy mögé is bekukkantson. Ott sem volt semmit.

Mintha Afa direkt távolította volna el azokat. És valószínűleg így is történt, villant át a mérgelődő Kira agyán. Hisz ő nem akart senkivel sem kommunikálni, csak hallgatózni. Információkat gyűjteni.

- ...közel a csúcshoz, itt minden tiszta... - Ismét Haru hangja volt az. Kira hangosan káromkodott, félig üvöltött, félig dühösen mormogott. Térdre rogyott egy halom, a sarokba betolt doboz mellett, egymás után tépte fel őket, hogy mikrofont találjon. Az első üres volt. Félredobta. A második kábelekkel volt tele. Kira kitépte az egészet, a hatalmas, vastag zsinórokból szőtt fészket, és mihelyst megállapította, hogy nincs közöttük mikrofon, maga mögé vágta az egészet, noha még ő is bele volt gabalyodva. Figyelmeztetnem kell Harut! A harmadik dobozban hangszórók, aljzatok és kézikönyvek voltak, a félig üres negyedikben és az ötödikben régi adókészülékek, amelyekből alkatrészeket szereltek ki, feltehetően pótlásként. Kira háta mögött a lövések zaja, üvöltések és fülsiketítő fehérzajkitörések robbantak bele a hangszórókba, és a lány már sírni kezdett, ahogy átkutatta az utolsó dobozt, de nem talált más, csak további kábeleket.

-...tűz alá kerültünk! - ordította Haru. - Tűz alá kerültünk a dombtetőn! Elvesztettük Murtryt és... - a jel hirtelen pukkanással elhalt, felsüvöltött a fehérzaj, és Kira a földre zuhant.

- Sato! Sato őrmester, hall engem? - A parancsnok hangja felcsattant a rádióteremben, a gyengülő jel miatt remegve.

Kira a fejét ingatta, elképzelte maga előtt Madisont és Arwent, férj és apa nélkül. Amiben valójában nem volt semmi új - több mint egy évtizede senkinek sem volt apja East Meadow-ban - de épp ez volt a probléma lényege. Satóék egyediek voltak, az új nemzedék első képviselői, az első igazi család, tizenegy hosszú év után. Ők testesítették meg a reményt. Ennek az elvesztése - hogy ezt kellett hallania - összetörte a szívét. A padlón zokogott, belekapaszkodott a szétszórt kábelcsomókba, mintha azok képesek lennének megvigasztalni, megvédeni, bármit tenni. Szipogott, megtörölte az orrát.

Erre most nincs idő.

Még mindig azon törte a fejét, hogy mit kezdjen az eddig megszerzett információkkal. Egy dolog világosan látszott: a következő lépés megtervezése előtt további információkat kell kinyernie Afa adathalmazából. De most valami új fenyegetett mindent, amit meg akart menteni. Ha a Részlegesek és az emberek kölcsönösen kiiktatják egymást, mielőtt még Kira rátálalna a válaszokra...

Feltápászkodott, lerázta magáról a gumírozott kábeleket. A rádióállomás irányítópultja kaotikus volt, de nem megfejthetetlen. Meg tudta állapítani, hogy melyik gomb hová tartozik, melyik kapcsoló melyik hangszórót irányítja. A tetőn antennák garmadája állt, feltöltve, üzemképes állapotban, odalent több tucat vevőkészülék volt ráhangolva különböző hullámhosszokra. Ezzel a felszereléssel ezer mérföldnyi körben fogni tudott bármilyen rádióadást - akár még távolabbit is, ha Afa valóban akkora energiatartalékkal rendelkezett, mint állította. És amint talál egy mikrofont - márpedig találni fog - ő is kommunikálhat velük. Kell lennie egynek az épületben a régi időkből, és ha Afa netán mindet elpusztította, akkor majd valahol a városban, az egyik elektronikai boltban. Valahol csak lesz egy mikrofon.

Meg fogja találni. És használni is fogja.

- Szükségem van egy mikrofonra.

Afa még nem készült fel egy újabb beszélgetésre, de Kira nem ért rá. Emberek haltak meg, muszáj volt segítenie nekik. A nagydarab férfi az élelmiszerkészletei között csoszogott, rövidlátó módjára vizsgálta át a konzerves polcokat.

- Én nem beszélek senkivel - mondta. - Csak hallgatom őket.

- Tudom - válaszolta Kira. - De én igen. A Részlegesek megszállták Long Islandet, és ott vannak a barátaim. Muszáj segítenem nekik.

- Nem segítek a Részlegeseknek...

- Az embereknek akarok segíteni - erőltette Kira. Beletúrt a hajába, máris fáradtnak és megviseltnek érezte magát. Még egy ilyen látszólag egyszerű kérdés is feldúlta: nem akarta, hogy meghaljanak az emberek, de azt sem, hogy a Részlegesek haljanak meg. Mindnyájukat meg akarta menteni, de most, hogy a két fél nyílt háborúban állt egymással, mit tehetne? - Egy mikrofon és a maga rádióállomása segítségével információkkal láthatom el őket, így állandóan elkerülnék egymást. Legalábbis egyelőre nem jut eszembe jobb ötlet.

Afa talált egy babpürékonzervet, és az ajtó felé kacsázott.

- Az embereknek nem tud segíteni. Én vagyok az egyetlen...

-Nem igaz! - kiáltotta Kira, és elállta az útját. A férfi több mint

egy fejjel magasabb volt nála, és legalább háromszor annyit nyomott, de most úgy töpörödött össze előtte, mint egy kipukkadt léggömb, a földre szegezte a fejét, behúzta a nyakát és a vállát, és várta az ütést. Kira lágyabbra vette a hangját, de határozott maradt. - Harmincötezren élnek Long Islanden, Afa. Harmincötezer ember. Szükségük van a segítségünkre, szükségük van a tudására. Mindenre, amit itt összegyűjtött. Fel tudják használni. Meg akarják gyógyítani az RM-et, és nem tudnak róla semmit, maga meg annyi mindent tud. Még az is lehet, hogy itt van valahol a gyógymód gyártásának kulcsa, a Részlegesek lejárati idejét illető rejtély megoldása, amivel meg lehetne akadályozni egy újabb háborút. Létezik egy egész emberi közösség, Afa, és szükségük van a maga tudására. - Határozottan nézett rá. - Szükségük van magára.

Afa az egyik lábával piszkálta a padlót, majd hirtelen megfordult, és visszacsoszogott a raktárba, megkerült egy halom konzervet, és a másik szárny felől tért vissza. Kira sóhajtott, odalépett, azt az utat is elállta.

- Hol vannak a mikrofonok?

Afa megint megállt, idegesen a földet bámulta, majd megfordult, és ismét meghátrált. Kira az ajtónál maradt, tudta, hogy előbb vagy utóbb el kell mennie mellette.

- Nem rejtőzhet mindörökké - mondta - és most nem erről a teremről beszélek, hanem az egész világról. Tovább kell lépnie, vagy vissza kell mennie, vagy csinálnia kell valamit. Azért gyűjtötte össze mindezeket az információkat, hogy megoszthassa valakivel. Rajta, menjünk, és osszuk meg valakivel!

- Nincs kivel megosztani - forgolódott Afa bizonytalanul a konzervhalmok és a dobozok labirintusában. - Én vagyok az utolsó élő ember.

- Tudja, mit gondolok? - Kira még lágyabbra vette a hangját. - Azt gondolom, hogy maga azért hajtogatja, hogy az utolsó ember, mert fél találkozni másokkal. Ha minden ember meghalt, akkor nincs kivel beszélgetni, nem kell senkinek segíteni, és nem kell félni semmilyen csalódástól!

Afa már teljesen behúzódott a terem végébe, és az árnyékba burkolózott.

- Én vagyok az utolsó.

-Maga az utolsó IT igazgató - mondta Kira. - Legalábbis tudomásom szerint. Maga annyi mindent tud a számítógépekről, a hálózatokról, a rádiókról és a napelemekről... Most komolyan, Afa, maga olyan, mint egy zseni. Maga egy zseni. Sokáig volt egyedül, de most már nem kell egyedül lennie. Nekem segít, ugye? Velem beszélget, és én nem vagyok ijesztő.

- De igen.

- Sajnálom. Igyekszem nem megijeszteni. De szembe kell néznie a tényekkel. Mi elől rejtőzött el, Afa? Mitől fél?

Afa csendben bámult maga elé, mielőtt suttogva kimondta a választ. Az arcán hosszú évek fájdalma és rettegése.

-A világ végétől.

- A világnak már vége lett - mondta Kira. - Az a szörnyeteg már eljött, és el is ment. - Lassan elindult előre, apránként közelített felé. - East Meadow-ban megünnepeljük. Nem a világ végét, hanem a kezdetét. Az újjáépítést. A régi világnak vége, és tudom, hogy magának sokkal nehezebb, mint nekem. Én alig ismertem azt a világot. - Közelebb lépett. - De ez a világ itt van, létezik. Sokat adhat nekünk, és nagy szüksége van a segítségünkre. Engedje el a régi világot, és segítsen nekünk felépíteni az újat!

Afa arca eltűnt az árnyékok közt.

- Ezt mondták ők is az e-mailjeikben.

-Kik?

- A Tröszt. - Afa hangja megváltozott. Nem a felkavaró zavarodottság, és nem is az átmeneti tiszta intelligencia szólt belőle, hanem valami távoli, szinte kísérteties suttogás, mintha maga a régi világ beszélt volna rajta keresztül. - Dhurvasula, Ryssdal, Trimble és a többiek. Tudták, hogy egy új világot építenek, és tudták, hogy ehhez elpusztítják a régit. Szándékosan tették.

- De miért? - faggatta Kira. - Miért öltek meg mindenkit? Miért a Részlegesekben helyezték el az egyetlen gyógymódot? Eleve miért kötötték össze az embereket a Részlegesekkel? Miért hagytak maguk után ennyi kérdést?

- Nem tudom - válaszolta Afa halkan. - Megpróbáltam kideríteni, de nem tudom.

- Akkor derítsük ki együtt. De előbb rajtuk kell segítenünk. - Elhallgatott, eszébe jutottak Mkele szavai. Azok a szavak, amelyeket annyira lelkiismeretlennek tartott az ő szájából. És most mégis megismételte ugyanezeket a szavakat Afának, elképedve, hogy fordult visszájára a helyzet. - Az emberiségnek szükség van a jövőre, és harcolnunk is kell érte, de ezt csak akkor tehetjük meg, ha megmentjük a jelenét. - Rátette a kezét Afa karjára. - Segítsen keresni egy mikrofont! Érjük el, hogy legyen kinek átadnunk a válaszokat!

Afa aggodalommal telve nézett Kirára, aprónak, kisgyereknek tűnt a sötétben.

- Maga ember? - kérdezte.

Kira érezte, hogy elakadnak a szavak a torkában, a szíve majdnem kiugrik a helyéről. Mit kell most Afának hallania? Segít neki, ha azt mondja, hogy ember? Ismét visszahúzódna a páncéljába, ha bármi mást hallana?

Megrázta a fejét. Áfának az igazságot kell hallania. Vett egy nagy levegőt, ökölbe szorította a kezét, hogy összeszedje a bátorságát. Még sosem mondta ki hangosan, még önmagának sem. Erőt vett magán.

- Részleges vagyok. - A szavak egyszerre tűntek igaznak és hamisnak, helyesnek és tilosnak, rettenetesnek és csodálatosnak. Azzal, hogy kimondta az igazságot, hogy ledobta magáról a súlyát, felszabadult izgalom futott át rajta, de az igazság természete kellemetlen remegést is kiváltott belőle. Úgy érezte, nem volt helyénvaló ezt kimondani, és azonnal bűntudat fogta el, amiért valaha is helytelennek érezte a valódi természetét. Most már nem így érezte. - De az egész életemet annak szentelem, hogy megmentsem az emberiséget. Mindent odaadtam ezért. - Halványan elmosolyodott, majdhogynem nevetett. - Maga meg én együtt képviseljük a legnagyobb reményt ebben a pillanatban.

Afa letette a babkonzervet, megint felvette, majd megint letette. Lépett egyet előre, megállt, és biccentett.

- Hát jó. Kövessen.

TIZENHARMADIK FEJEZET

M

arcus lekuporodott egy omladozó salaktégla fal szélárnyékában - régen garázs lehetett. Odabent állt egy autó, a fal egyik lyukán át látta, hogy a vezető csontváza még mindig a volánnál ült. Marcus próbálta elképzelni a férfi halálát az autóban, a zárt garázsban, de ennek most aligha volt jelentősége. Ha a Részlegesek rátalálnak az őrjáratra, Marcus is ugyanennyire halott lesz.

- Nem engedhetjük meg magunknak, hogy a farmokat védjük - mondta Cantona közlegény. Kapkodva suttogott, egy pillanatra sem vette le a szemét az erdőről. Marcus megutálta, viszont azt ő sem tagadhatta, hogy hatékonyan végezte katonai feladatát. - És a farmereket sem.

- Nem hagyjuk őket magukra - sziszegte Haru. Grant halála óta ő vette át az őrjárat parancsnokságát. A katonák mellett rejtőző négy farmerre nézett, két férfi és két nő, a rémülettől tágra nyílt szemekkel. - Úgy tűnik, a Részlegesek minden embert foglyul ejtenek, akit csak találnak. A mi feladatunk az emberek védelme, így hát megvédjük ezeket az embereket, amíg vissza nem jutunk East Meadow-ba.

- A civileket kell megvédenünk - ellenkezett Cantona. - Ez egy büntetőfarm. Lehet, hogy mind a négyen elítéltek.

-Ha a Részlegesek el akarják fogni őket, inkább meghalok, mintsem hogy átadjam őket nekik - válaszolta Haru.

Marcus végignézett a farmereken, egészen minimális volt a fegyverzetük, négyüknek jutott három puska. Furcsállta, hogy rabok egyáltalán fegyverhez jussanak, de ha elindul az ember felé egy Részleges hadsereg, ki tudja? Én mindet felfegyverezném, gondolta, és remélném a legjobbakat. Ha a Részlegesek az ellenségeink, minden ember a szövetségesünk.

- Megöletjük magunkat miattuk! - sziszegte Cantona. Az egykor húsz katonából álló egységből már csak heten maradtak, meg a farmerek. Az emberek felét a csapdában veszítették el, a többieket visszavonulás közben, amikor szinte fejvesztve rohantak előre az erdőben, hogy megőrizzék az előnyüket a megszállókkal szemben. - A lépést ugyan képesek tartani velünk, nem ez a probléma. Hanem az, hogy túl nagy zajt csapnak, nem tudják, hogyan kell lopakodni.

A farmerek arca napbarnított és viharvert volt, de Marcus látta, hogy elsápadnak, ahogy a katonák a sorsukról vitatkoznak. Megrázta a fejét, és beavatkozott a beszélgetésbe.

- Ők sem csinálják rosszabbul, mint én.

- Az orvost nem hagyjuk hátra.

- Viszont igaza van - mondta Haru. - Ha Marcus velünk van, elég nagy zajt csapunk, függetlenül attól, hogy hány civil tart a csoporttal.

- Na, annyira azért nem vagyok béna - méltatlankodott Marcus.

- Mindegy - legyintett Haru. - Ha nem hallották a beszélgetésünket, egyelőre nem fenyeget minket veszély. Esteledik, és semmi okuk egy fegyveres katonákból álló csapat keresésére indulni, akik lehet, hogy éppen csapdát állítottak nekik. Valószínűbb, hogy visszavonultak, rendezték a soraikat, és fogadni mernék, hogy éppen egy másik tanya felé tartanak.

- Akkor viszont nem kell már védelmeznünk őket - intett megint Cantona a farmerek felé. - Akárhogy is legyen, eresszük őket az útjukra, mondjuk nekik azt, hogy induljanak East Meadow felé, mi pedig próbáljunk csatlakozni az egységünkhöz.

-Nem érem el őket rádión - mondta Haru. - Nincs kihez csatlakoznunk.

Egy másik katona, egy Hartley nevű nagydarab férfi felemelte a kezét, és az egész csapat azonnal elhallgatott. Ezt a jelzést már mindannyian túlságosan jól ismerték. Marcus feszülten, a puskáját szorongatva figyelt. A Részlegesek érzékei erősebbek voltak, jobban láttak, jobban hallottak, így hát jóval távolabbról képesek voltak érzékelni Marcusékat, de egy ilyen sűrű erdőben nekik is közelebb kellett jönniük ahhoz, hogy felvegyék velük a harcot, és ebből a távolságból néha még az emberek is meghallották a lépteiket. Akár tudták, hogy jönnek, akár nem, egy Részleges egységgel nem voltak egy súlycsoportban, csak azokat az ellenségeket sikerült megölniük, akiknek a figyelmét elvonta egy nagyobb csapat. Marcusék egyszerűen csak menekültek előlük, és még így is töredékére csökkent az erejük.

Csendben ültek, hegyezték a fülüket, készenlétben tartották fegyvereiket. Körülöttük az erdő visszanézett rájuk, síri csend honolt.

Marcus hallotta, hogy az egyik őr hirtelen káromkodik, félig elkiált egy figyelmeztetést, és egy kis, fekete korong csattant a falon a lábánál. Vakító fénylövelléssel pont abban a pillanatban robbant fel, amikor lenézett, és egyszerre csak az egész őrjárat kiabálni kezdett. Marcus a szemét dörzsölte, felnyögött a lüktető fájdalomtól, nem látott semmit, csak fehérben ragyogó utóképeket. Lövések dördültek, Haru ordított, többen üvöltöttek és sikoltottak. Marcus valami forró folyadékot érzett a kezén, a földre vetette magát és a falhoz tapadt. Rázuhant egy test, mire Marcus arrébb kúszott, szaggatottan, rémülten kapkodta a levegőt. Aztán kitisztult a látása, és a küzdelem véget ért.

Ott állt fölötte Delarosa szenátor. Az asszony egyik kezében puskát tartott, a másikban egy vastag, csuklyás köpönyeget.

Marcus próbálta beindítani az agyát.

- Mi történt?

- Szerencséjük van, hogy csak ketten voltak - mondta Delarosa. - És hogy elkaptuk őket. - Komor arccal nézett rá. - És hogy ilyen jó csalink volt.

- Kik voltak ketten?

-A Részlegesek - magyarázta Haru a fejét rázva, tenyerével a fülét csapkodva, mintha még mindig csengene. - És ne nevezzen minket csalinak!

- Nem is tudom, mi másnak nevezhetném magukat - mondta Delarosa, miközben a lábával megfordított egy testet. Marcus látta, hogy többen is feküdtek a földön: katonák, egy Delarosához hasonló csuklyás alak és két Részleges, összetéveszthetetlen szürke páncélban. A Delarosa lábánál fekvő nyögött egyet, mire a nő még egyszer belelőtt. - Akkora zajt csaptak, amivel minden Részleges járőrt ide lehetne vonzani akár több mérföldről is.

- Csalinak használt fel minket! - kiáltotta Haru, miközben igyekezett talpra állni, de valami bizonytalanná tette a mozgását. - Tudta, hogy ott vannak? Mióta figyelte őket?

- Elég hosszú ideje ahhoz, hogy készen álljunk, mire ide érnek - válaszolta Delarosa. - Tudtuk, hogy előbb vagy utóbb ide fognak vonzani egy csapatot, így hát meghúztuk magunkat, és hagytuk. - Letérdelt a hulla mellé, és gyorsan leszedett róla minden használható felszerelést, a testpáncélt, a muníciót, a mellkasára és a vállára rögzített erszényeket. Munka közben hátrafordult, és a Marcus lábánál heverő fekete korong felé intett a fejével. - Ez a villanó gránátjuk. Azt hitték, hogy mindnyájukat ártalmatlanná tették vele, ezért lankadt a figyelmük.

Marcus próbált felállni, de azt tapasztalta, hogy ugyanúgy szédül, mint Haru. Belekapaszkodott a salaktégla falba. Ahogy megmozdult, egy katona lecsúszott mellé a földre. Marcus ekkor vette észre, hogy egy golyó lyukat ütött a katona arcán.

- Figyelmeztetnie kellett volna minket!

Delarosa szépen kupacba rendezte az első Részleges felszerelését, és elkezdte levenni róla a testpáncélját.

- Így is, úgy is magukra találtak volna. Így viszont minket csak akkor vettek észre, amikor már késő volt.

- Csapdát állíthattunk volna nekik - mondta Haru. Körbenézett, számot vetett a helyzettel, ahogy Marcus is: három katona halt meg, valamint Delarosa egyik embere. Még legalább kettőnek kellett lennie a fák mögött, őrizték a területet. - Felkészültünk volna, és akkor nem veszítünk ennyi embert.

- Mi felkészültünk - lépett tovább Delarosa a második tetemhez. - Mi állítottunk csapdát. Itt volt egy tökéletes helyzet, egy tökéletes figyelemeltereléssel, és még így is elvesztettünk négy embert, és két civil is megsebesült - mutatott a farmerekre. - Ideálisak voltak a körülmények, és ők mégis kétszer annyit öltek meg, mint mi. Van kedve kipróbálni ugyanezt figyelemelterelés nélkül?

- Az embereimet használta fel!

- Most tényleg ezen fogunk vitatkozni? - Delarosa felállt, és szembenézett Haruval. - Megmentettem az életüket.

- Hárman maga miatt haltak meg.

- Ha nem lépünk közbe, mindannyian meghalnak - csattant fel a nő. - Vagy ami még rosszabb, elfogták volna magukat. Az ellenségünk erősebb, jobb a felszerelése, a kiképzése, jobbak a reflexei. Ha igazságos küzdelmet akar vívni velük, ugyanolyan elvakult, mint a Szenátus.

- A Szenátus elítélte magát - szólt közbe Marcus, akinek végre sikerült talpon maradnia. - Egy munkafarmon kellett dolgoznia. - Összeráncolta a szemöldökét. - Ez volt az?

Delarosa visszafordult a második Részlegeshez, és levette róla a felszerelést, amit az elsőé mellett helyezett egy kupacba.

-Már csak volt munkafarm. Most... egy bűntény helyszíne. A túlélők szétszóródtak.

- A támadás során szökött meg, vagy már előbb lövöldözni kezdett? - kérdezte Haru.

-Nem azért jöttem, hogy embereket öljek - emelkedett fel ismét Delarosa, és közvetlenül Haru elé állt. - Igaza van, arra ítéltek, hogy egy munkafarmon dolgozzak. Emlékszik rá, hogy miért?

-Egy ember megöléséért - válaszolta Marcus. - Ami némileg aláássa a szavahihetőségét.

- Azért, mert bármire képes vagyok - mondta a nő. Intett az egyik, hasonlóképpen csuklyát és köpönyeget viselő társának, aki elvitte a kupacokba rendezett felszerelést. - A fajunk kihalás előtt áll -jelentette ki komoran. - Ez minden mást felülír, az udvariasságot, a morált, a törvényt. Olyan dolgok, amelyeket tizenkét évvel ezelőtt eszünkbe sem jutott volna megtenni, ma már nem hogy elfogadhatók, hanem kötelezők. Morális imperatívusz. Inkább megölök száz Shaylon Brownt, de nem hagyom, hogy a Részlegesek győzzenek. Akár ezret is.

-Pont ezt mondom én is - szólt közbe Cantona. - Csakis így tudjuk túlélni.

- Ha megölnek ezer embert a sajátjaink közül, a Részlegeseknek nem is kell harcolniuk - csóválta a fejét Marcus. - Maguk elvégzik helyettük a munkát.

Egy madár hangosan csiripelt az erdőben. Delarosa felnézett.

- Ideje menni. Úgy néz ki, voltak társaik. - A tisztás szélére futott, de Haru a fejét rázta.

- Nem megyünk magukkal.

- Én igen - kapott fel Cantona egy második puskát is az egyik elesett katonától. - Ugyan már, Haru, te is tudod, hogy igaza van!

- Nem hagyom magukra ezeket a civileket!

- Ami azt illeti - szólalt meg az egyik farmer -, azt hiszem, én is velük tartok. - Idősebb férfi volt, sovány és cserzett bőrű a kemény munkától. Felemelte a vadászpuskáját, és elvette az egyik elesett katona oldalfegyverét.

Cantona Delarosára nézett, aki bólintott, és visszanézett Harura.

- Nem használjuk többé csalinak magukat. - Azzal elfordult, és beolvadt az erdőbe. Az emberei utána, majd a farmer, végül Cantona. A katona megállt, integetett, majd követte Delarosát a fák között.

Marcus Harura nézett, majd Hartley-ra, végül a három ottmaradt farmerre, ők is felfegyverezték magukat az elesett katonák puskáival és lőszerével.

- Két sebesültünk van? - kérdezte.

- Tudunk járni - mondta az egyik nő eltökélt arckifejezéssel.

- Remek - mondta Haru. - De futni tudnak-e?

Megálltak egy iskola udvarán, lihegtek a kimerültségtől. Az üldöző Részlegesek lelőtték még kettejüket, így már csak Marcus, Haru és két farmer maradt. Az egyikük, egy barna hajú, Izzy nevű nő sebesült volt, magatehetetlenül nekidőlt a falnak, a szemét lehunyva kapkodta a levegőt. Harunak elfogyott a lőszere, Marcus átnyújtotta neki az utolsó tárj át.

- Te jobb hasznát veszed, mint én. - Miután lecsillapodott a légzése, Izzy felé intett a fejével. - Ő már nem bírja tovább.

- Szálljon le a falról - lihegte Haru a bozótból. - Meglátnak minket.

- Nem lesz képes újra felállni.

- Akkor majd én cipelem.

Marcus és a másik farmer, egy Bryan nevű férfi, óvatosan lehúzták a nőt a földre, nekitámasztották a falnak, a fejét a térde közé húzták. Marcus megvizsgálta a kötést - a vállát lőtték át, csodával határos módon egyetlen fontos csontot és eret sem találtak el, de attól még súlyos volt a sebe, és sok vért veszített. Marcus már kétszer is kicserélte rajta a kötést hasonló gyors pihenőknél, és annyi fájdalomcsillapítót adott neki, amennyitől még nem veszíti el az eszméletét. A kötést átáztatta a vér. Marcus tekintete elhomályosult a kimerültségtől, miközben megint hozzálátott a cseréhez.

- Már kezdem azt kívánni, hogy bárcsak csaliként használna minket egy gerillacsapat - mondta Haru.

Marcus összeráncolta a homlokát.

- Ez nem vicces.

- Nem is annak szántam.

- Jól is meg lehetne csinálni - szólt közbe Bryan. - Mármint a csapdát. Ha elég lövészt bújtatnak el az erdőben, és tiszta a helyzet, nincs szükség kockára tenni a csali életét.

-Hát az biztos - kapkodta Haru még mindig a levegőt -, az biztos. - Elővette a rádióját, és ismét próbálkozott, a hangja már rekedt volt a kétségbeeséstől. - Itt Haru Sato, egy orvossal és két civillel együtt leragadtunk a - felnézett - Huntsman elemi iskolánál. Nem tudom, melyik városban. Ha hall engem valaki, ha hall bárki is, kérem, válaszoljon! Nem tudjuk, mennyire kiterjedt ez a támadás, nem tudjuk, merre vonulhatnánk vissza. Még azt sem tudjuk, hol vagyunk.

Izzy köhögött, a nyers, gyötrő köhögés megrázta a testét, öklendezni kezdett a földre. Marcus félrehúzódott, majd befejezte a kötést a nő karján.

- Valami baj lehet azzal a rádióval - mondta Bryan. - Mikor jött be utoljára? Akár adás, akár vétel?

- Még az orvlövészek előtt - bámulta Haru közömbösen a készüléket. Golyónyom nem volt rajta, de rendesen elkoszolódott. Marcus nem csodálkozott volna, ha kiderül, hogy tönkrement.

-Hadd nézzem meg - állt fel Bryan, hogy átvegye. A feje kiemelkedett az őket körbevevő bokrok közül, de hirtelen megrázkódott, a fülénél vörös köd füstje keletkezett.

Marcus és Haru azonnal hasra vetették magukat. Izzy eszméletlenül oldalra dőlt, mivel már nem tartotta Marcus karja.

-Úgy nézem, ennyi volt - mondta Marcus. - Vagy a megmentésünkre siet a kedves gyilkosunk, vagy üdvözölhetjük dr. Morgant.

- Elnézést, ha inkább a gyilkosra szavaznék.

- Pedig imádnád dr. Morgant. Majdnem ugyanannyira gyűlöli az embereket, mint te a Részlegeseket.

Haru az iskola játszóterére nézett.

- A bozót méternyire nőtt ki az aszfaltból, a duplájára, ha eljutunk oda, ahol valószínűleg a focipálya volt. - Izzyre nézett. - Nem hiszem, hogy magunkkal tudnánk cipelni.

-Én majd felkapom, és elrohanok vele - mondta Marcus. - Te pedig fedezel. Azok a magasabb facsemeték csak...

- Nem, de úgy fogunk tenni, mintha ezzel próbálkoznánk. - Haru hátramutatott, pár lépéssel arrébb, az iskola falának az alapjához. Marcus látta, hogy egy betört pinceablak fekete négyszöge rajzolódik ki ott. - Húzd el odáig. - Haru összekotort egy halomba néhány aszfalttöredéket. - Én meg igyekszem elhitetni velük, hogy átkúszunk a mezőn.

Marcus biccentett.

- Mennyi időt nyerhetünk ezzel?

-Elegendőt, ha bejön - válaszolta Haru. - Keresünk egy másik ajtót, és kiosonunk az épületből a túloldalon.

Marcus a pinceablak vészjósló fekete nyílását nézte. Sóhajtott.

- Ha odalent felfalnak a borzok vagy bármilyen pokolfajzatok, azt fogom mondani, hogy nem ez volt az egyetlen lehetséges megoldás.

- Menj!

Marcus a hátára görgette Izzyt, a karját a feje fölé húzta, és bal kézzel megragadta mindkét csuklóját, majd a jobb könyökét használva elkezdett hason csúszni a töredezett aszfalton az ablak felé. A kitüremkedések belehasítottak a ruházatába, és egy golyó a feje fölött pattant le a falról. Behúzta a fejét, igyekezett nem megmozgatni a bokrokat. Haru köveket dobált a mezőre, alacsony ívben, nehogy a Részlegesek meglássák, a földet érő kavicsoktól megrázkódott a bozót. Marcus kezdte azt hinni, hogy bejött a dolog, mert az orvlövész következő lövése ártalmatlanul csapódott a bokrok közé, jó hat méterre a faltól.

Elérte az ablakot, és bekandikált: odabent dohos volt a levegő, mint egy pincében, és nedves kutyaszagot is érzett. Hacsak nem a közelmúltban hagyták el, az alagsorban állatok üthettek tanyát, bár a kutyák valószínűleg nem ezt a bejáratot használták, a talaj laza volt körülötte, ami azt jelezte, hogy nem sokan járnak arra. Marcus nem látott szinte semmit, és úgy döntött, úgy biztonságosabb, ha ő mászik be először, és maga után húzza a sebesült nőt.

Még csak félúton járt, amikor Haru fékezett le az ablak mellett zihálva.

- Szinte biztos, hogy rájöttek - mondta. Egy golyó fölötte csapódott bele a téglafalba. - Teljesen biztos. Menj az útból!

Marcus áterőltette magát, a földre esett, és azonnal el is csúszott a tíz centi vastag iszapban. Felállt, áthúzta Izzyt, és hallotta, hogy újabb golyók robbannak a falon. Amint szabad lett az ablak, Haru átvetette magát rajta, elfojtott nyögéssel landolt a sárban.

- Döglött kutyaszagot érzek.

Marcus lámpát keresett a zsebében, miközben fél kézzel Izzyt tartotta.

- És ez itt nem mind sár, annyi biztos.

- Nem kell lámpa - szólt rá Haru. - Gyere utánam. - Cuppogva indult előre. Marcus csak a halvány körvonalait látta a sötét pincében, és a lehető legóvatosabban követte. A több centis folyékony iszapon kívül fémasztalok, féregrágta könyvek, és több sor számítógép töltötte meg a helyiséget, a gépeket rozsdás fémkábelek kötötték a gördülő fémszekrényekhez. Haru óvatosan vezette át őket az útvesztőn, és ahogy Marcus szeme hozzászokott a sötéthez, megpillantott egy ajtót a szemközti falon. Haru kipróbálta a kilincset, de pont amikor kattant, a terem még sötétebbé vált. Valami hirtelen eltakarta mögöttük a fény forrását. Marcus a földre vetette magát.

Golyók tépték szét a levegőt, puskacsőre szerelt lámpák árasztották el fénnyel a termet, a szaggatott zaj elsüketítette őket. A vékony faajtó ripityára tört, Marcus alig látta, hogy Haru fedezékbe ugrik a legközelebbi számítógépes szekrény alá.

- Nagyon eltökéltek - mondta Haru.

A nyitott ablakon keresztül viszonozta a tüzet, mire a lövész félreugrott. Kihasználva az alkalmat, Marcus előrelendült, és magával rántotta Izzyt az ajtón át. Amikor biztonságba került, Haru abbahagyta a lövöldözést, próbált takarékoskodni az utolsó töltényeivel, de ekkor a lövész visszatért az ablakhoz, és zárótűzzel árasztotta el. Haru kilőtte az utolsó golyóit, amitől a Részleges megint fedezékbe vonult, majd ő is átvetette magát az iszapon az ajtó aljánál.

- Nem igazán értek egyet azzal, amit most mondani fogok, de biztonságban vagyunk. Legalábbis egyelőre - mondta Marcus.

Haru bólintott, és letörölte az iszapot az arcáról.

-Amíg vannak töltényeink, és amíg ők is tudják, hogy vannak még töltényeink, nem fognak utánunk jönni ide. De fogadni mernék, hogy körbemennek, és keresnek másik bejáratot. - Felnézett, és Marcus még a sötétben is érezte, hogy beleég Haru tekintete. - Ideje eldönteni, Valencio. Rejtőzve akarsz meghalni, vagy fegyverrel a kezedben?

-Azt a lehetőséget kihagytad, hogy „a saját vizeletemben tocsogva”.

Haru elnevette magát.

- Azt szerintem mindkettővel megkapod ingyen. - Szipákolt. - Egyébként is tocsogunk már valaki másnak a vizeletében. Senki sem fogja észrevenni a különbséget.

- Próbáld meg a rádiót - tanácsolta Marcus. - Sosem lehet tudni.

Haru levette a rádiókészüléket az övéről, és felemelte a sötétben.

-Ezzel a micsodával nagyobb esélyed van elérni Istent, mint

bármely földi élőlényt.

-Hát akkor imádkozom. - Marcus átvette a készüléket, és lenyomta a gombot. - Itt Marcus Valencio, feltéve, hogy bárki is hallja, amit mondok. Egy iszapos alagútban rejtőzöm, ami tele van kutyaürülékkel, és súlyosbításként itt van velem Haru Sato is. Van egy civil sebesültünk, a nyakunkon meg egy egész szakasznyi bosszút lihegő Részleges. Mérföldeken keresztül kergettek minket, mire sikerült kettőnkre csökkenteni a húszfős katonai egységünket. Nem tudom, hogy megszállni, vagy csak kifosztani akarják a szigetet, vagy csak úgy szórakozásból akarnak megölni minket. Azt sem tudom, hogy hallja-e ezt egyáltalán valaki, lehet, hogy mi vagyunk az utolsó emberek a Földön. - Elengedte a gombot, és a rádió sisteregve azonnal életre kelt.

- Ha csak öt centet kaptam volna, akárhányszor ezt hallottam az utóbbi időben - közölte a rádió. A hang karcosan, szaggatva érkezett, de olyan váratlanul, hogy Marcus majdnem kiejtette a kezéből. Haru felállt, tágra nyitva a szemét.

-Ki van ott? - kérdezte Marcus, csodálkozva Harura nézve. A fejét csóválta, megnyomta a gombot, és újra feltette a kérdést. - Ki van ott? Ismétlem, ki van ott? Azonnali segítségre van szükségünk, felmentő csapatokra, és... valaki igazán megmenthetné az életünket. - Elengedte a gombot, és tehetetlenül vonogatta a vállát. - Remélem, nem fognak csak azért nemet mondani, mert vétettem a rádiós protokoll ellen.

A rádió sisteregve ismét életre kelt.

- A Részlegesek rádiókommunikációja szerint személyesen téged keresnek, Marcus. Dr. Morgan akar tőled valamit.

Marcus megdermedt, ahogy hirtelen rádöbbent, miért volt olyan ismerős a hang.

- Kira?

- Szia, drágám - mondta Kira. - Hiányoztam?

- Micsoda? - Marcus kapkodva kereste a szavakat. - Hol vagy? Mi folyik itt? Miért keres engem dr. Morgan?

-Valószínűleg azért, mert engem akar elkapni. A jó hír az, hogy fogalma sincs, merre vagyok.

- Ez igazán megnyugtató - szólt közbe Haru ironizálva. - Igazán örülök, hogy Kira biztonságban van.

Marcus lenyomta a rádió gombját.

- Haru az üdvözletét küldi.

- Semmi para - mondta Kira. - Neki is tudok jó hírt mondani: egy hálózati sereg éppen felétek tart.

- Tényleg?

- Menjetek ki az épületből, és induljatok el délre - válaszolta Kira.

- Szembe fogtok találkozni egy csapat katonával, maximum két percen belül.

-Mi a fene! - kiáltott fel Haru. - Másszunk ki ebből a katyvaszból. - Tűzoltófogással felemelte Izzyt, és elindult a folyosón.

-Várj! - Marcus futott, próbálta utolérni. - Kira, hol vagy? Mi folyik itt? - A rádió elhallgatott. Marcus visszaszaladt az előző helyére. Nyilván az lehetett a jó hely a vételhez, mert a rádió megint sistergett.

-...most, ismétlem most, azonnal induljatok. A szakasznál gránátvető rakéták vannak, és feltett szándékuk lerombolni az egész épületet.

- Várj! - üvöltötte Marcus. - Még nem értünk ki!

- Akkor nyomás!

Marcus megfordult és rohant, a lépcső alján érte utol Harut. Felszaladtak rajta, óvatosan kipróbálták az ajtót, mielőtt rányitották a tágas iskolai folyosóra. Úgy tűnt, hogy nincsenek sehol Részlegesek, és Haru egy lazán lógó szárnyas ajtó felé mutatott.

- Arra!

Az épület déli frontjánál értek ki, átszaladtak a nyílt utcán, a túloldal házakkal teli fedezékébe. Nem hallatszottak mögöttük kiáltások, nem zúgtak el a fejük fölött lövedékek. Marcus élesen befordult egy sarkon, közvetlenül a nyomában az Izzyt a vállán cipelő Haruval. A szájához emelte a rádiót, és futás közben szólt bele.

- Kira? Kira, hallasz engem? Mi történik itt?

- Hány éves voltam, amikor először találkoztunk? - kérdezte Kira hangja. - Annyi csatornával válts felfelé! Öt, gondolta Marcus, az iskolában találkoztunk, még az első itteni év során, öttel feljebb ment, majd jobban belegondolt. Az első évben még nem volt iskola. Amikor találkoztunk, hatévesek voltunk. Még egyet tekert a tárcsán.

- Mi történik itt?

-Ez a trükk csak egyszer fog bejönni - mondta Kira. - Belehallgatnak a ti hullámhosszotokba, de én meg az övéikbe. Azt mondtam, hogy a közeletekben van egy hálózati szakasz, és van itt egy barátom, aki ugyanezt a hamis információt megküldte nekik is. Az a két Részleges, aki titeket üldözött, most visszahúzódott, de ez nem tart sokáig, és az a szakasz délre, tőletek legalább hat mérföldnyire van valójában. Gyorsan el kell jutnotok oda, mert konkrétan rád vadásznak, és amint rájönnek az átverésre, utánad erednek.

- Hát akkor... - Marcus lelassított, levegő után kapkodott. - Most mit csináljak?

- Igyekszem segíteni, amennyit csak tudok - mondta Kira - de nincs túl sok lehetőségünk. Belehallgattunk Morganék kommunikációjába, és most jön a rossz hír: nem csak lerohanják a szigetet, hanem meg is szállják. Két napon belül Long Islanden minden ember a Részlegesek foglya lesz.

2. RÉSZ

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A

z első riasztás hajnali négykor szólalt meg. Afa kis elektromos riasztókat szerelt fel a földszinti ajtókra és ablakokra, amiket bekötött a saját hálójába és a főbb kutatótermekbe. Az apró csilingelős szinte azonnal felébresztette Kirát. Még mindig a filmstúdió kanapéján aludt, már több mint egy hete - időtlen idők óta ez volt az első állandó alvóhelye. A riasztók folyamatosan, de halkan szóltak, úgy voltak megtervezve, hogy felkeltsék a bentlévők figyelmét, miközben a behatolók nem is sejtik, hogy valami nincs rendben. Kira másodpercek alatt talpon volt, felhúzta a cipőjét, és magához vette a puskáját. Ha menekülnie kell, ezek nélkülözhetetlenek.

Persze, ha Afa az egész épület felrobbantására készül, még a mezítlábas és fegyvertelen menekülés sem a legrosszabb forgatókönyv.

A folyosón futottak össze, mindketten megőrizték a csendet, Afa kikapcsolta a riasztót, és figyelt. Ha téves riasztás volt, talán a szél vagy az üveget kaparó kóbor macska váltotta ki, akkor az épületben csend lesz. Kira lehunyt szemmel figyelt, imádkozott, hogy ne legyen semmi...

Ping. Ping.

Afa megint kikapcsolta, ezúttal véglegesen, és nehézkesen végigszaladt a folyosón egy másik kapcsolótáblához. A tetőn lévő napelemek jelentős mennyiségű elektromos áramot tároltak, ami bőven elég volt a rögtönzött biztonsági rendszerek éjszakai üzemeltetéséhez. Afa felélesztett egy alvó monitort, amelyen diavetítésszerűen elevenedett meg a kép, és még látták rajta, hogy egy feketébe öltözött, testpáncélt viselő alak bemászik az ablakon. Kerek, arcelfedő sisakot viselt, a Részleges hadsereg túlságosan ismerős névjegyét, bár ez a páncél annyira viharvert és sérült volt, hogy Kira úgy vélte, talán egy kármentésből származhat. A holdsütötte utcán a behatoló testének kirajzolódó, rövid kontúrja arra utalt, hogy nő lehetett, bár az utána bemászó második alak valószínűleg férfi. Kira Afára nézett, eltorzult arcán aggodalmat és határozatlanságot látott: a többi védett házat egyszerűen

felrobbantotta, amikor veszélybe kerültek, de ez a főhadiszállása volt, a központi irattára, az egész életműve. Nem akarta felrobbantani.

Viszont nem lehetett éppenséggel józan gondolkodónak nevezni ilyen stresszes helyzetekben.

Kira és Afa a hatodik emeleten voltak, és a földszinti behatolóknak két emeletnyi biztonsági csapdával kellett megbirkózniuk, mielőtt a fontos holmikhoz érnek. A földszinten voltak az egész épület lerombolásához elégséges robbanószerek. Kira gondosan úgy helyezkedett, hogy Afa és a bombák kézi vezérlője között álljon. A karcos biztonsági kamerákon keresztül nézték, ahogy a behatolók - csak ketten voltak - óvatosan lopakodnak át a termeken és a folyosókon, egyik kamerától a másikig, a különböző felvételi szögek és kamerák miatt zavarosnak, következetlennek tűnt az útvonal. Balról jobbra mentek a harmadik monitoron, jobbról balra az elsőn. A másodikon és a negyediken egyszerre látták őket fentről lefelé haladni, az egyik elől, a másik hátul. Lassan mozogtak, tüzelésre kész fegyverrel a kezükben, mint színtelen alakok a sötétben. Úgy tűnt, hogy a sisakjuk augmentálja az éjszakai látásmódjukat, szinte tökéletes volt a mozgáskoordinációjuk, ami a kapcsolás működésének a biztos jele volt. Egyértelmű, hogy Részlegesek.

Kira gondosan ellenőrizte a munícióját, de egy pillanatra sem vette le a szemét a monitorokról. Ha sikerül meglepnie, talán az egyik Részlegest el tudja intézni, de annak az esélye, hogy mindkettőt legyőzze, egészen minimális volt. Ha most nem menekül el, minden bizonnyal dr. Morgan laboratóriumában fog felébredni, ott fog feküdni kinyújtva a műtőasztalon, miközben az őrült orvos felnyitja, hogy megtudja a titkát.

Már készült elfutni, de erőt vett magán, hogy maradjon. Nagy levegő, mondta magában. Nagy levegő. Nyugalom. Nincs a világon ember, akinek olyan erős lenne az üldözési mániája, mint Afa, meg tudja védeni az otthonát. Adj neki időt. Még mindig egy teljes szint választja el őket tőlünk.

Az utolsó kamera képe a lépcsőn mutatta őket, ahogy kipróbálják az ajtót, és aztán lassan elindulnak felfelé. A földszinten nem voltak csapdák, mert Afa nem akarta, hogy egy kóbor állat véletlenül beindítsa a bombákat, de Kira remélte, hogy a Részlegesek ebből arra következtetnek, hogy egyáltalán nincsenek biztonsági intézkedések a házban. Az emeleten már kevésbé fognak óvatoskodni? Visszatartotta a lélegzetét. A Részlegesek lába eltűnt a lépcső tetején a sötétben. Az első emeleten nem voltak kamerák, csak érzékelők és automatikus csapdák.

A fali vezérlőtáblán kigyulladt egy vörös fény, és Kira hallotta, hogy egy erős csattanás megrázza az épületet.

-Ugróakna - mondta Afa. - Pattanó Bettinek hívják. Ha elmennek mellette, felpattan egy méter magasra, mintha egy baseball adogatógépből lőnék ki, és aztán köralakban robbant fel. - A kezével mutatta, mintha egy síkban terjedő pusztító glóriát rajzolt volna fel. - Szögek, repesz és sörét, pont a has magasságában. Ezek páncélt viselnek ugyan, de mégis komoly károkat tud okozni bennük, anélkül, hogy lebontaná az épület szerkezetét. - Kira elszorult gyomorral bólintott, figyelte a következő lámpát a soron. Ha a Pattanó Betti végzett velük, nem gyullad ki újabb lámpa. Vége lesz a veszélynek, és már csak takarítani kell utánuk. Imádkozott...

Kigyulladt a második lámpa.

- A keleti folyosón vannak - mondta Afa, két keze úgy kunkorodott fel előtte, mint egy magzaté. Az arcán csíkokban folyt a verejték.

- Hogy juthatunk ki innen? - kérdezte Kira. Tudta, hogy van egy tűzlétra, de az is tele volt pakolva csapdákkal, és remélte, hogy létezik gyorsabb út lefelé. Afa nyelt egy nagyot, a fényeket bámulta. Kira még egyszer megkérdezte: - Hogy jutunk ki innen?

- A keleti folyosón vannak - ismételte meg Afa - és közelítenek a karabélyokhoz. Azokat mozgásérzékelő váltja ki, nem egy drót, mint az aknákat - mire észreveszik, hogy mi történt, már késő. - Kigyulladt a harmadik lámpa, és Kira távolról csattanást hallott. Várt, kétségbeesetten csikorgatta a fogát, és a világ egy pillanatra megszűnt létezni.

Aztán kigyulladt a negyedik lámpa.

-Nem! - motyogta Kira a fejét ingatva. Afa fel-alá nézelődött a folyosón, keze hol kinyílt, hol becsukódott egy képzeletbeli szerszámon. Nem voltak lőfegyverei, Kiráét is alig tudta elviselni, mindent távoli, személytelen csapdákkal intézett el. Ha feljutnak ide, Afa tehetetlen lesz.

- Afa - ragadta meg Kira a vállát. - Nézzen rám! - A férfi még mindig keresett valamit a fejét kapkodva, de Kira határozottan a látóterébe állt. - Nézzen rám. Feljönnek ide, és megölnek minket!

- Nem.

- Megölik magát, Afa, hallja, amit mondok? Engem el fognak rabolni, magát megölik, és porig égetik ezt az egész épületet...

- Nem!

-...benne a teljes nyilvántartásával. Érti? Mindent el fog veszíteni! Ki kell jutnunk innen!

- A hátizsákom megvan - húzódott hátra Afa, és felkapta a padlóról a hatalmas hátizsákját, amelytől sosem távolodott el több mint egy méterre. - A hátizsákot sosem szabad otthagynom.

- Fogjuk meg, és menjünk! - húzta maga után Kira a férfit a stúdió felé. Pár másodperce maradt, hogy felkapja a saját holmiját, és aztán futniuk kell, amilyen messze és amilyen gyorsan csak tudnak. A rádióállomásra gondolt odafent, Marcusra, és arra, hogy segíteni tudott neki. Dr. Morgan az irányítása alá vonta East Meadow-t és valamennyi lakott területet a szigeten, és Kira nem tehetett többet, mint hogy a rádiók segítségével egy lépésnyi előnyhöz juttatta Marcust az üldözőivel szemben. Ezt most mind el fogja veszíteni. Afa ellenállt, vissza akart menni az érzékelőtáblához, így Kira egyedül futott el a stúdióig, ahol gyorsan összeszedte a meneküléshez szükséges holmiját.

- Már túljutottak a tárgyalón - mondta Afa. - Lassan haladnak. Elmentek a második Pattanó Betti mellett a keleti folyosón, és most... most többen vannak.

Kira felállt, a túlélőkészletével félig megtöltötte a hátizsákját.

- Micsoda?

- Egy a keleti folyosón, egy a nyugatin. Ez egy másik csoport. - Hebegett, vadabbul és magasabb hangon beszélt. - Nem láttam senki mást bejönni! Végig néztem a monitorokat, észrevettem volna!

Kira becsatolta a hátizsákját, otthagyta a hálózsákot, és sprintelve futott a folyosón.

-Nincsenek többen, csak kettéváltak - mutatott rá a hetedik lámpára. - Az ott egy központi folyosó, ugye? Minden emeleten egyforma. Ez egy kétszemélyes gyilkoló egység, mint az a tucatnyi, amelyet rádión követtem. Nincs szükségük második egységre, egyszerűen csak kettéválnak... - Mondat közben elakadt. - Szétváltak - mondta megint, mintha ez most valami egészen mást jelentene. - Egyedül vannak. Afa, hol találkoznak a folyosók a második emeleten?

- A lépcsőnél - motyogta.

- Igen, tudom, hogy a lépcsőnél, de pontosabb meghatározásra van szükségem - lépett be Kira ismét Afa látóterébe. - Maga építette ki az egész rendszert, tudnia kell, hogy hová mennek legközelebb.

- Ez itt - mutatott rá egy piros pontra. - Hol éri el ez a pont a második emeletet?

- A hátsó lépcsőnél - a férfi szinte dadogott a félelemtől. A bombák kézi vezérlője felé nyúlt, de Kira elhúzta a kezét. - A személyzeti lépcsőnél. Hátul, a szállító helyiségnél jönnek fel.

- Tökéletes - mondta Kira. Rákulcsolta Afa kezét a hátizsákjára, és finoman elhúzta a vezérlőpulttól. - Meg kell mentenie a hátizsákot, érti? Ne robbantsa fel az épületet! Ha felrobbantja, elveszíti a hátizsákot!

- A hátizsákot sosem szabad otthagynom.

- Pontosan. Keresse meg a menekülőutat, amit kitalált magának, és menjen! Fusson, amilyen messze csak tud, és egy hétig ne jöjjön vissza! Ha elmennek a Részlegesek, itt fogom várni magát. És most menjen!

Afa hátat fordított, és elfutott a folyosón, míg Kira a vállára vetette a saját zsákját, és az ellenkező irányba futott, ki az utolsó ajtón, és gyakorlatilag levetette magát a lépcsőn. Ötödik emelet. Negyedik. Ha előbb ér oda a másodikra - ha akkor ér oda, amikor a Részlegesek még külön vannak, egyedül, pont ott, ahová meg kell érkezniük - tőrbe csalhatja az elsőt, és vissza tud vonulni, mielőtt a másik a segítségére siethet. Esélye nyílt mindkettőt megölni, de csak esélye, semmi több. Harmadik emelet.

Második.

Lelassított, minden lépést óvatosan tett meg, hallgatózott minden saroknál, mielőtt befordult. A lépcsőház tiszta volt. Féltérdre ereszkedett, a puskáját az arcához emelte, és benézett a sarkon túl, az első emeletre. Penészes szőnyeg nyújtózott a sötétségbe. A fémajtót leszerelték, Afa egyik fenti minibunkerében szolgált páncélként - Kira oda fog visszavonulni. Megöli az elsőt, visszavonul egy bunkerbe, és kivárja, hogy a második hibázzon. Feltéve, hogy a Részlegesek képesek hibázni.

Az első emelet üres volt, de a káosz jelei tisztán láthatók. A falakon és az elsötétítő függönyökön ütött lyukak mintázata bizonyította, hogy a Pattanó Bettik következő sora pontosan terv szerint robbant, de holttesteket sehol sem látott. A padlóra halvány fény esett a függönyök lyukain át, és egy kisebb láng villódzott hátul a falban. Kira várt, próbálta felidézni, hogy mi lehetett az utolsó csapda ezen a szinten - nyilván valami lobbanó, és a jelek szerint működésbe is lépett. A Részleges még odabent volt.

Kira a lépcső tetején várt, a puskája tüzelésre készen. Mihelyt a Részleges belép az ajtón, már meg is halt.

Várt.

Talán túl hangos voltam. Hallotta, hogy jövök, és elment a másik irányba... vagy ami még rosszabb, engem vár. Visszavonulhatnék a lépcső felé, de akkor elveszítem a helyzeti előnyömet. Nem tudom egyszerre mindkét Részlegest kiiktatni. Ha van rá esély, hogy ezt tőrbe csaljam, meg kell kockáztatnom.

Milyen messze mehetett a másik? Ez a személyzeti lépcső, de a másik folyosó a főlépcsőhöz vezet. Odaért már a Részleges? Felment az emeletre? Sikerült Áfának lelépnie? Kira remélte, Afának volt annyi esze, hogy elmeneküljön, és nem ül ott a folyosón, ujjával a bomba kapcsolóján, az üldözési mániája miatt készen arra, hogy az egész életművét elpusztítsa - és Kirát is egyúttal -, csak azért, hogy megvédje a Részlegesektől. Vissza kell mennem oda, ott kell maradnom, és el kell menekülnöm. Nem tudom, mit esi...

És abban a pillanatban teljes biztonsággal tudta, mintha a saját szemével látta volna, hogy egy Részleges lopakodik felé a második emeleten.

Ahogy az elsőét, a második emelet ajtaját is kiszerelte Afa a bunkeréhez. Az ajtó nyitva állt, és ha befordul a sarkon, a Részleges tisztán lelőheti Kirát. A kapcsolás. Csakis az teheti, hogy ezt ilyen tisztán tudom. Mindent sugároz, amit csinálunk. Én nem rendelkezem a teljes érzékelőkészlettel, amit Samm mesélt, de úgy tűnik, annyival igen, hogy érezzem, hol vannak - és talán el is áruljam magamat. Megtapogatta a zubbonyát, azt kívánta, bárcsak lenne nála valami, amit eldobhatna, egy gránát, vagy akár csak egy kő, amivel elvonhatná a figyelmüket, de nem volt más, csak a puskája, és mire tisztán lőhetne, már késő lesz. Csinálnia kellett valamit. Lábujjhegyre ágaskodott, készült lefutni a lépcsőn a földszintre, amikor elfogta egy második érzés, ugyanolyan tisztán, mint az előbb, miszerint egy másik Részleges ott van, azon a lépcsőn. Nem álltak meg az ajtóban, nem várakoztak, hanem előrenyomultak, és bekerítették. Nem volt hová mennie, csak az első emeletre, ahol még mindig be volt élesítve egy utolsó csapda. Felpattant, és rohant.

A Részlegesek nem kiabáltak egymásnak, mivel a kapcsolás sokkal hatékonyabban figyelmeztette őket a veszélyre, ha csendben voltak, de Kira mégis egy vegyi kiáltásfélét érzett a fejében: ELFUTI Lépések dobogtak mögötte a lépcsőn, mire Kira beeresztett egy sorozatot a lépcsőházba, nehogy a második Részleges orvul lelője, ahogy elfut az első emeleti halálcsapda mellett. Kira átvetődött a nyitott ajtón, gyorsan talpra állt, és kétségbeesetten kereste a szemével az utolsó csapdát, de Afa túl jól rejtette el. Egy Részleges dobogott be mögötte az ajtón. Kira megperdült, és a támadó mellkasának a vonalában eresztett ki egy sorozatot a fal mentén. A Részleges - nyilvánvalóan nő volt, bár az arcát elfedte a rostélyos sisak - megtorpant, amikor megpillantotta Kirát, és a támadást akrobatikus gurulásba vitte át, behúzta a fegyverét a melléhez, összegömbölyödött, és átbukfencezett Kira sorozata alatt, mielőtt a lány korrigálni tudott volna. A Részleges alig pár lépéssel tőle ért földet, szinte azonnal tüzet nyitott, és Kirának félre kellett ugrania, hogy kikerülje a lövéseket. A Részleges hihetetlen gyorsasággal követte, újabb támadást indított, egy kőkemény rúgással kirepítette Kira kezéből a puskát. Kira beesett a tárgyalóba, talpra ugrott, és a korhadó faasztal mellett átrohant a terem végében lévő második ajtóhoz, alig három lépéssel előzve meg a Részlegest. A folyosóra kiérve visszarohant az ajtó felé, de a földre zuhant, amikor a Részleges hátulról rávetette magát, a tüdejéből kipréselve a levegőt. Kira lélegezni próbált, veszettül birkózott a Részlegessel, és sikerült a könyökével keményen megütni oldalról a támadója sisakját. A nő hátrahőkölt, Kira félregurult, pár lépésnyit sikerült elvonszolnia magát négykézláb, mielőtt a Részleges, aki máris talpra állt, kirúgta alóla a lábát. Kira fájdalmasan felnyögött, oldalra zuhant, és amikor felnézett, a Részleges pár lépésre állt tőle, a csizmáját egy vékony drót fölé tartotta, és a kezével Kira feje fölé mutatott. Kira felnézett, és meglátta Afa lobbanócsapdáját, az egyenesen a fejére irányzott lángszórót. Ha a Részleges leteszi a lábát, a tűzsugár élve megégeti Kirát. A lány összeszorította fogát, a Részleges arctalan rostélyát nézte, és ekkor egy férfihang kiáltását hallotta.

- Kira!

Kira megdermedt. Ezt a hangot bárhol felismerné. Leesett az álla, amikor a Részleges kilépett a lépcsőházból, kezében tartva a sisakját.

- Samm?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

N

em öltem volna meg - mondta a Részleges nő. Hátralépett a botlódróttól, levette a sisakját, és így Kira már őt is felismerte: szénfekete haj, gyönyörű kínai arcvonások, és rémisztő intelligenciától csillogó sötét szemek. Heron, a Részleges, aki egyszer elfogta, és Morganhoz vitte. A lány gúnyos pillantást vetett Kirára, ahogy egy elveszett cicára néz az ember, mármint az olyan ember, aki nem igazán szereti a cicákat. - Csak meg akartam ijeszteni.

Samm lehajolt, hogy talpra segítse Kirát. A lány bizonytalanul állt fel, még mindig próbálta feldolgozni a történteket.

- Samm?

- Jó, hogy látlak.

- Mi... miért vagytok itt?

- Mert végre megtaláltunk - mutatott fel Heron a plafonra. - Mindenki tudja, hogy rádiózol, de csak mi találtuk ki, hogy

Manhattan-ben vagy. - Tettetett tisztelettel hajolt meg. - Ezt az információt inkább megtartottuk magunknak.

Samm felemelte Kira puskáját a padlóról.

- Pár napja tudjuk, hogy van valaki ebben az épületben, de felismertük ugyanannak a robbantónak a jeleit, aki már kétszer is majdnem a levegőbe repített minket, így hát nem kapkodtuk el a dolgot. Nem tudtuk biztosra, hogy itt vagy - megdöntötte a fejét, mintha számolna - harminc másodperccel ezelőttig. Amikor megláttam az arcodat. - Átnyújtotta Kirának a puskát.

Kira értetlenkedve vette át.

-És nem... - Elharapta a szavait, nehogy véletlenül kimondja Heron előtt, hogy Részleges. Azt akarta megkérdezni, hogy miért nem érezték őt a kapcsolással, amikor ő viszont olyan tisztán érezte a jelenlétüket, de nem tudta, hogy Samm elmondta-e neki. Majd később, négyszemközt.

Elfojtotta a gondolatot, és Sammre nézett.

-Egyszerűen be is kopoghattatok volna... - Sóhajtott, és a fejét rázta. Nem kopoghattak be, mert ha tévednek, ha bárki más van itt, és nem Kira, akkor jóval nagyobb veszélynek teszik ki magukat: egy rivális Részleges-csapatnak, vagy Afa megatonnás csapdájának. Vajon Afának sikerült kijutnia? Ha igen, milyen messze ment?

- Jobb választ is tudok adni a kérdésedre - mondta Samm. - Azért vagyunk itt, mert meg kellett találnunk téged. Veszélyben vagy.

- Dr. Morgan meg akar találni - egészítette ki Heron. A hatásszünettől Kira kezdte kényelmetlenül érezni magát. - Azért jöttünk, hogy ne találjon meg.

Kira szúrósan nézett rá.

- Tehát már nem neki dolgozol?

- Én magamnak dolgozom - mondta Heron. - Mint mindig.

- De miért?

Heron szinte észrevehetetlenül Sammre pillantott, de nem válaszolt.

- Segít nekem - mondta Samm. - Dr. Morgan teljes erővel kutat utánad.

Kira bólintott, és nagyon óvatosan fogalmazta meg a következő kérdést.

- Heron mennyit tud?

- Tudom, hogy Részleges vagy, amennyiben erre gondolsz - mondta Heron. - Valami bizarr fajta, amit az orvosaink egyike sem tudott beazonosítani. - Halványan elmosolyodott, és felvonta a szemöldökét. - Gondolom, ez még mindig titok. Nem mondtad el a barátaidnak, mielőtt otthagytad őket?

- Nem könnyű - válaszolta Kira.

-Semmi sem könnyebb a világon. Hacsak... Még mindig megpróbálsz mindkét oldallal jóban lenni? A Részlegesekkel és az emberekkel is? Mindenkit meg akarsz menteni? Nem fog összejönni.

Kira érezte, hogy felmegy benne a pumpa.

- Mitől lettél hirtelen az életem szakértője?

Heron védekezést színlelve emelte fel a kezét.

- Hé, kistigris, honnan ez a hirtelen ellenségeskedés?

Kira szinte rámordult.

- Amikor utoljára láttalak, épp egy műtőasztalhoz kötöztél! Akkor dr. Morgannek dolgoztál, és igazán nem tudom, miért kéne most megbíznom benned!

- Mert még nem öltelek meg.

- Azt hiszem, nem igazán érted, miben áll a bizalom - vetette oda Kira.

- Azért bízhatsz meg benne, mert én megbízom benne - szólt közbe Samm. Majd kis szünet után folytatta: - Mármint, ha énbennem még mindig megbízol.

Kira végigmérte. Eszébe jutott, hogyan árulta el Samm - és aztán hogyan mentette meg. Megbízik benne? Egy kicsit igen, de mennyire is? Hosszasan kifújta a levegőt, és tehetetlenül intett.

- Adj rá okot.

- Amikor kiszabadítottalak a laboratóriumból, elszöktem dr. Morgan csoportjától - mondta Samm. - Heron követett minket, megvárta, amíg elmész, és miután megbeszéltük a látottakat, előállt egy tervvel: találjuk meg mi magunk a lejárati idő gyógymódját. Eleve ezért csatlakoztunk Morganhez, de az ő módszerei... ellenszenvesek.

Kira felhúzta a szemöldökét.

- Az nem kifejezés.

- A lejárati idő két éven belül megöl mindnyájunkat - mondta Heron. Kira érezte, hogy a hangját megremegteti a jéghideg düh. - Minden egyes Részleges meghal, az egész világon. A népirtáshoz viszonyítva Morgan eljárása nem is olyan szélsőséges.

Kira Heronra nézett, aztán vissza Sammre.

- És mégis otthagytátok.

-Miattad jöttünk el - mondta Samm. Kira érezte, hogy valami melegség önti el a testét, de csendben hallgatta Sammet. - Minden megváltozott attól, hogy kiderült rólad, hogy Részleges vagy, Kira. Szó szerint te vagy az személyesen, amiben közel húsz éve reménykedtünk.

- Tessék?

- Olyan vagy, mint egy ember. - Samm a Kirát kislányként ábrázoló fényképre bökött. - Képes vagy nőni. Változik a korod. Nem vagy egy vegyi kasztrendszer rabszolgája. A dr. Morgan által végzett előzetes vizsgálatok szerint még csak steril sem vagy.

Kira összeráncolta a homlokát.

- Ezt honnan tudod?

-Kémkedünk utána, amióta csak elmentél - mondta Samm - próbáltunk egy lépéssel előtte járni. Mindenhol téged keres, az egész invázió Long Islanden egy kétségbeesett próbálkozás. Elfogni téged, és folytatni a kísérleteit.

- De hogy lehet, hogy nem tudja, mi vagyok? - kérdezte Kira.

- Dr. Morgannek meggyőződése, hogy a lejárati időnk titkának valahogy köze van hozzád. Folytatja a kísérletezést az embereken, de leginkább két dologra koncentrál: meg akar találni téged, és meg akarja találni a Trösztöt.

- Mármint a Tröszt többi tagját - vetette közbe Kira. Samm meglepetten vonta fel a szemöldökét, mire Kira elmagyarázta. - Dr. Morgan a Tröszt egyik tagja. Dr. McKenna Morgan, a bionanotechnológia és a humánaugmentáció szakértője. Éveken át dolgozott a ParaGennek, odafent megvan a teljes szakmai életrajza.

Samm a homlokát ráncolta.

- Hogy dolgozhatott a ParaGennek, ha része a Trösztnek? Ők nem emberi tudósok, hanem Részleges tábornokok és orvosok, akik a Szakadás után léptek elő a vezetésünkre!

Kira lebiggyesztette az ajkát.

- Menjünk fel.

Afa eltűnt, nem hagyott maga után mást, csak egy füstölő lyukat a hetedik emelet falában: egy kisebb töltettel robbantott át a szomszédos épületbe, és kiosont, miközben Kira Heronnal és Sammel küzdött. Magával vitte a hátizsákját, de nem robbantotta fel őket, és Kira tudta, hogy hamarosan vissza fog térni - nem bírja sokáig a könyvtára nélkül. Közben felvezette Sammet és Heront az egyik adattároló terembe, egy volt hangkeverő pultba, ahol egy széles asztal és egy sor összekötött irattartó szekrény volt. Itt tartotta Afa a ParaGen belső működését érintő legrészletesebb és legértékesebb adatokat, amelyeket Kirának volt alkalma alaposan átnézni a rádió mellett töltött időszak szüneteiben. Mivel a Részlegesek egyre ügyesebbek lettek, az emberek hadserege pedig a rádió hatótávolságán kívülre hátrált, egyre több és hosszabb szünetben volt része Kirának.

- Először ezt nézzétek - akasztotta fel Kira az olajlámpását egy kampóra a falon, miközben eléjük tett egy régi kinyomtatott céges e-mailt. - Ebben a pénzügyi igazgató kér találkozót a ParaGen laboratóriumok vezetőitől. Az ott felül az e-mail címek listája, amolyan kódnevek, amiket a számítógépes rendszer használt az üzenetek küldéséhez.

- Ismerjük az e-mailt - mondta Heron.

- Hé, nekem ez a technológia teljesen új, még csak ötéves voltam, amikor ti mindent felrobbantottatok, emlékszel? - csattant fel Kira.

- Folytasd - biztatta Samm.

Kira végigmérte a két Részlegest, és most vette észre először, hogy mennyire különbözőek. Samm, ahogy korábban is, teljesen egyenes volt: a felét sem mondta ki annak, amit gondolt, de amit kimondott, az egyszerű és haszonelvű volt. Hallgatag természetét a kapcsolás melléktermékeként magyarázta, hiszen azzal adták át egymásnak az emocionális információk nagy részét, így a beszédben nem volt erre szükségük. A Részlegesek a gondolataikat beszédben fejezték ki, a gondolatok szociális kontextusát pedig a feromonjaikkal. Azok mondták el a többieknek, hogy mit éreznek, mennyire idegesek, nyugodtak vagy izgatottak. A kapcsolásból kimaradó emberi megfigyelő számára ettől a Részlegesek hűvösnek és robotszerűnek látszottak. Heron ezzel szemben feltűnően emberi módon kommunikált, úgy használta a mimikát, a hanglejtést, a szlenget és még a testbeszédet is, ahogy Kira azt egyetlen más Részlegestől sem látta. Kivéve engem, tette hozzá magában Kira. De én alig tudom észlelni a kapcsolást, és úgy nőttem fel, hogy nem is fértem hozzá egyáltalán. Azért beszélek úgy, mint egy ember, mert egész életemben velük kommunikáltam.

Mi volt a magyarázat Heron esetében?

Samm várakozva nézett Kirára, aki visszatért a dokumentumhoz.

-Összevetettem az e-mail címzettjeinek listáját Afa egyéb itt őrzött nyilvántartásaival, és ez alapján azt hiszem, hogy ez a hat ember alkotja a Trösztöt. Talán nem csak ők, de abban egészen biztos vagyok, hogy a Tröszt vezetői közülük kerültek ki. - Rámutatott egyenként a címekre, ahogy megnevezte őket. - Graeme Chamberlain, Kioni Trimble, Jerry Ryssdal, McKenna Morgan, Nandita Merchant és... - Itt megállt. - Ármin Dhurvasula. A nevek némelyike ismerős lehet.

- Trimble tábornok a B Szakasz parancsnoka - mondta Samm. - Már jó ideje tudjuk, hogy a Tröszt tagja, de ahogy mondtam, a Trösztben csak Részlegesek vannak, nem pedig emberek. És ez a dr. Morgan... Feltehetően több dr. Morgan is létezik a világon, semmi sem garantálja, hogy ugyanaz lenne.

- Nézd meg az információs oldalát - nyújtott át neki Kira egy paksamétát. - A cég honlapjáról nyomtatták ki. Ott a fotó.

Heron vette át a papírcsomagot, Samm a válla fölé hajolva olvasta, ahogy átlapozták. A fényképnél megálltak, alaposan áttanulmányozták: nem volt valami jó minőségű, de nem fért hozzá kétség. Kira csak pár percet töltött az orvossal, de az arca örökre beleégett az emlékezetébe. Ugyanaz a nő volt.

Heron letette a papírokat.

- Dr. Morgan Részleges. Része a kapcsolásnak, ezt valamennyien éreztük. Már a Szakadás előtt is velünk volt. Immunis az RM-re. A fenébe is, túlélte a lőpárbajt Sammel, amikor megszöktél, ennél jobb bizonyíték nincs arra, hogy Részleges reflexekkel rendelkezik. Kizárt, hogy ember legyen.

Kira biccentett, és benyúlt egy másik irattartó szekrénybe.

- Itt egy jelentés egy vállalati nyomozótól. Ebben az áll, a Tröszt némelyik tagja Részleges génmódosítást végzett önmagán. A cégvezetés teljesen begőzölt, amikor értesültek róla.

- Részleges génmódosítást? - kérdezte Samm. - Hát az meg mit jelent?

- Mielőtt a bioszintetikus szervezetekkel kezdett volna foglalkozni, a ParaGen biotechnológiában utazott, genetikai módosításokat végeztek embereken - magyarázta Kira. - Veleszületett hibákat javítottak ki, növelték az emberek erejét, gyorsabbá tették a reflexeiket, és még kozmetikai módosításokat is csináltak, mint például mellnagyobbítás. A Szakadás idején szinte mindenki, aki egy amerikai kórházban született, kapott valamilyen testre szabott genetikai módosítást, amit a ParaGen vagy valamelyik másik biotechnológiai cég állított elő. Ez a jelentés nem megy bele a részletekbe, de konkrétan az áll benne, hogy „Részleges génmódosítás”. Azt hiszem, hogy a Tröszt egyes tagjai ugyanazt a technológiát alkalmazták önmagukon, mint amivel létrehoztak titeket... minket.

- Megadták önmaguknak a kapcsolás képességét, és aztán azzal irányítottak minket - Heron hangj a méreggel volt átitatva.

-Tehát... félig Részlegessé alakították át magukat - állapította meg Samm. Őrajta nem látszott olyan nyilvánvalóan, de Kira érezte, hogy ugyanannyira zavarja a dolog, mint Heront, csak talán nem annyira mérges tőle. Rövid hallgatás után Samm Kirára nézett. - Talán te is ilyen lennél?

- Nekem is pont ez jutott az eszembe - válaszolta Kira -, de addig nem tudhatunk biztosat, amíg nem néztük meg a Morgan által végzett vizsgálati anyagot. De a teremben minden orvos biztosnak látszott abban, hogy Részleges vagyok, nem pedig hibrid. Azt mondták, Részleges-specifikus kódok szerepelnek a DNS-emben. De egyelőre semmit sem zárok ki.

Heron újra a listára nézett.

- Tehát Morgan tagja a Trösztnek. Ahogy a te barátnőd, Nandita is. - Felnézett, Kirára bámult, akinek hirtelen az az érzése támadt, hogy megint megvizsgálják, csak ezúttal nem egy tudós, hanem egy ragadozó szemével. Nem lepte volna meg, ha Heron ráveti magát, és beleharap a nyakába.

Kira lefelé pillantott, kényelmetlen volt számára farkasszemet nézni a lánnyal.

-Nandita hagyott nekem egy üzenetet - bökte ki. Kihalászta a fényképet a hátizsákja zsebéből, és átnyújtotta Sammnek. - Ezt otthon találtam, három hónappal ezelőtt, ez az oka, hogy eljöttem. Az ott Nandita, az az apám, Armin Dhurvasula, középen pedig én. Kira... Dhurvasula. - Még mindig furcsa érzés volt kimondani. Lehet, hogy nem is ez a neve. Valószínűleg sosem fogadták örökbe hivatalosan, mert amennyire meg tudta állapítani a korabeli írásokból, a Részlegeseket jogi értelemben nem tekintették embernek. Ugyanúgy nem viselhette apja családnevét, ahogy egy kutya vagy egy tévékészülék sem.

Samm feszülten bámulta a fotót, sötét szeme fel-alá cikázott a képen. Heront jobban lekötötték az asztalon szétszórt, a Tröszttel kapcsolatos iratok.

- Tehát az apád a ParaGennél hozott létre téged - állapította meg Samm. - Tudta, hogy Részleges vagy. Ahogy a gyámod is Long Islanden.

- De sosem szólt róla nekem - mondta Kira. - Emberként nevelt fel, ahogy gondolom, az apám is. Legalábbis nem emlékszem semmire, ami azt sugallná, hogy nem így volt. De miért?

- Akart egy saját gyereket - tippelte Samm.

- Te is részét képezted a tervüknek - ingatta a fejét Heron. - Ahogy mi mindannyian. Csak nem tudjuk, mi az a terv, és hogy ki milyen szerepet töltött be a terv kiötlésében. - Felemelt egy másik kinyomtatott e-mailt, amit Kira éppen az előző este nézett meg. - Ebben az áll, hogy dr. Morgan feladata a „teljesítmény és a specifikáció” volt.

- Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy ő programozta be a szuperkatonák képességeit - mondta Kira. - A Tröszt valamennyi tagja részt vett a Részlegesek létrehozásában, az ő dolga volt az extráitok előállítása, mint például fejlettebb reflexek, fejlettebb látás, gyorsított gyógyulás, erősebb izmok, és így tovább. A csapat többi tagja a lehető legemberibbé tett titeket, míg dr. Morgan... annál többé.

-És még mindig ezt teszi - jelentette ki Samm. Letette a fényképet, és komoran Kirára nézett. - Félfüllel hallottam olyan jelentéseket, miszerint Morgan belenyúlt a Részlegesek génállományába, Heron meg azt állítja, hogy ő személyesen is látta.

Heron felhúzta a szemöldökét, miközben még mindig az asztalon fekvő papírok között válogatott.

- Úgy tűnik, képtelen megállni, hogy barkácsoljon.

- Netán valami megoldást keres a lejárati időre? - kérdezte Kira. - Lehet, hogy mivel nem találja azokat a géneket, amelyek húsz év után végeznek veletek, új módosításokat keres a hatás elfojtására.

- Elképzelhető - mondta Samm - ha egyáltalán lehetséges ilyesmi. De ő főleg olyan... ahogy te említetted, augmentációkkal foglalkozik. Egyes Részlegeseket erősebbé vagy gyorsabbá tesz. Azt beszélik, van egy egész részlege, amely képes a víz alatt is lélegezni. Egyre távolabb kerül az emberi mintától.

- Ezek szerint teljesen hátat fordított az emberiségnek - állapította meg Kira, - vagy egyszerűen csak lemondott róla.

-Volt segítsége is a ParaGennél - emelt fel Heron egy újabb papírlapot. - Nézzétek. Jerry Ryssdalt ugyanazzal a projekttel bízták meg, vagy egy másik részével.

Kira elismerően bólintott, hogy Heron képes volt áttekinteni az asztalon szétszórtan heverő információkat. Neki napokba telt feltárni ezeket az összefüggéseket, míg Heron percek alatt kiismerte magát rajtuk.

- Nem tudom, mi lehetett pontosan Ryssdal feladata, de azt hiszem, igazad lehet. Néhányan párban dolgoztak.

- De nem mindegyikük? - kérdezett rá Samm.

Kira megvonta a vállát.

- Őszintén szólva fogalmam sincs. Egy hihetetlenül titkolózó cég legféltettebb titkairól van szó, meg egy még jobban titkolózó belső körről, amely úgy tűnik, egyszerre dolgozott nekik és ellenük is. Még a legalapvetőbb információk is több rétegnyi biztonsági kódban és kódolt e-mailekben rejtőznek, és azt sem tudhatom biztosan, hogy az eddig talált nyomok valódiak, vagy csak elterelés, ha netán valaki kutatna utánuk. Afa éveket töltött ezzel, már a Szakadás előtt is, de... nem teljes az anyag. Nem ismerjük a válaszokat.

Kis szünetet tartott, bizonytalan volt, hogyan írja le a nagydarab ember állapotát.

-Fogalmazzunk úgy, hogy Afa nagyon sokáig élt egyedül. Azt hiszem, hogy ettől borult el az elméje, viszont még ebben az elborult állapotában is zseniális. Már akkor elkezdte gyűjteni az információkat a világ végéről, amikor még nem is ért véget a világ. Vannak adatai az Elszigetelési Háborúról, a biotechnológia iparról, a Részlegesekről, mindenről. A ParaGennél dolgozott, ő tartotta karban a számítógépes rendszerüket, onnan származik ezeknek az anyagoknak a zöme - intett körbe a teremben. Samm elismerően biccentett.

Heron passzívabb módon vette tudomásul az információt, úgy tűnt, hogy szivacsként fogadja be, miközben egy egész sor dokumentumot is képes tanulmányozni. Fel-alá cikázott a szeme, ahogy olvasta az iratokat, és apránként elsötétedett az arca.

- Ez nem jó hír - mondta.

- Micsoda? - nézett fel Samm.

- Morgan tagja a Trösztnek. Két egymásnak ellentmondó elképzelésünk van a Trösztről, de mindkettő szerint Morgan közéjük tartozott. És úgy látszik, hogy a Tröszt hozta létre a Részlegeseket.

- Ezt már tudtuk - mondta Kira. - Nem valami remek hírek, de nem is éppen rettenetesek.

- Mert nem figyelsz oda - szólt rá Heron. - Rakd össze a képet. Morgan hozta létre a Részlegeseket, de nem tudott a lejárati időről, amíg három évvel ezelőtt elkezdtek meghalni az első generációbeliek. Miért nem tudta? Az RM gyógymódja bele van építve a Részlegesek feromonrendszerébe, de erről sem tudott. Te valami új Részleges-modell vagy, és fogalma sem volt a létezésedről.

A következtetések gyomorszájra mért ütésként érték Kirát, le kellett ülnie.

- Ez nem jó hír.

- Én nem látom be, hogy miért - szólt közbe Samm. - Ez a három dolog, amit említettél, nincs összefüggésben a fizikai

augmentációkkal, tehát érthető, hogy nem tudott olyasmiről, aminek nem volt köze az ő területéhez. Miért olyan fontos ez?

- Mert ez azt jelenti, hogy nem azok, akiknek hittük őket. Nem azok, aminek hittük őket - magyarázta Kira. - Két hónapja keresem a Trösztöt, mert azt hittem, hogy ők mindent tudnak, hogy ez egy zsenikből álló csoport, akiknek van tervük mindenre. Az RM gyógymódjára, a lejárati idő megoldására, az én szerepemre, mindenre. De most, hogy végre többet tudunk róluk, kiderült, hogy... - Sóhajtott, végre felfogta. - Ha igaz mindaz, amit Heron Morganről mondott, akkor pont annyira megosztottak, mint mindenki más. Titkolóztak egymás előtt is, beavatkoztak egymás munkájába. Arra számítottam, hogy tőlük kaphatok válaszokat, de kezdem azt hinni, hogy ők sem tudják azokat.

-Márpedig ha ők nem tudják, senki sem tudja - állapította meg Heron.

Samm nem szólt semmit, elveszett a gondolataiban. Kira különböző oldalakról próbálta tekinteni a problémát, végigvett mindent, amit tudott a Trösztről. A Tröszt minden egyes tagja tudja a választ legalább néhány kérdésére, ugye? Még mindig megkeresheti őket, ahogy Nandita javasolta, és még mindig megtudhat tőlük valamit. Ha nincs kész tervük, majd ő kitalál egyet. A darabok mind adottak voltak. És talán mégis van valahol egy olyan tagja a Trösztnek, aki mindent tud, aki irányítja a tervet, aki meg tudja mondani, hogy állnak össze a darabok. És hogy illik közéjük ő is.

Muszáj hinnie.

A csendet Samm törte meg.

- Mi van azokkal a tudósokkal, akik közvetlenül veled dolgoztak? Az apád, Nandita. Miből állt az ő munkájuk?

- Az apám dolgozta ki a feromonrendszert - mondta Kira -, ami gondolom, logikus is. Én nem rendelkezem a teljes kapcsolással, csak valamilyen változatával. Lehet, hogy egy egyedi verziót épített belém.

- Melyik részeivel rendelkezel? - kérdezte Heron.

- Fogalmam sincs - válaszolta Kira. - Tudtam, hogy a lépcsőn vártok rám, és ti is tudtátok, hogy várok rátok, de ebben a pillanatban egyáltalán nem érezlek titeket.

Heron félig gúnyosan, félig kíváncsian vonta fel a szemöldökét.

- Mi onnan tudtuk, hogy a lépcsőn vársz, mert annyi zajt csapsz, akárcsak egy jávorszarvas. Nem jött tőled kapcsolási adat, ahogy most sem.

- De én megéreztelek titeket - állította Kira. - Egészen pontosan tudtam, hogy melyikőtök hol van.

- Érdekes - mondta Heron.

Kira Samm felé fordult.

- És te? - Eszébe jutott a kapcsolat, amit a laborban érzett, és hirtelen izgatni kezdte a kérdés. - Te érzel valamit? - Bután hangzott a kérdés, mintha egy kisiskolás lány tette volna fel, és a másik felét képtelen is volt kimondani: akkor éreztél valamit?

Samm nemet intett a fejével.

- Semmit... most semmit.

- És korábban? - kérdezte Heron.

- Nem... nem tudom biztosan.

Mit jelentsen ez a pillantás a szemében? Miért olyan nehéz kiolvasni ezeknek az ostoba Részlegeseknek az érzéseit?

- Lehet, hogy csak fogadni képes - vélte Heron - küldeni pedig nem.

- Vagy pedig valahogy kikapcsolták a küldőképességét - találgatott Samm. - Bár nem tudom, miért.

-Hogy elrejtsenek a többi Részleges elől. Vagy hogy megvédjenek tőlük - vitte tovább a gondolatmenetet Kira. - Azokat a „parancsadatokat” sem fogtam, amikről beszéltél. Amikor dr. Morgan megpróbált erővel rávenni, hogy engedelmeskedj, én nem éreztem semmit.

Samm arca elborult.

- Szerencsédre.

- Lehet, hogy egy kémmodell - merengett el Heron. - Enyhén fejlettebb erő és reflexek, vonzó fizikum, fejlett intelligencia, emberi kommunikációs képességek, és szemmel láthatóan függetlenségre programozva. Összeáll a kép.

- Vannak kémmodelljeitek is? - kérdezte Kira.

Heron elnevette magát, Samm fejtartása pedig a zavar legemberibb kifejezése volt, amit eddig látott tőle.

- Mit gondolsz, Heron micsoda?

- De ha kém vagyok, mi a küldetésem? - kérdezte Kira. - Egy szép napon arra ébredek, hogy egy adatletöltés megparancsolja, hogy öljek meg egy szenátort? Hogyan is tervezhettek meg valami ilyesmit öt évvel a Szakadás előtt?

- Fogalmam sincs - válaszolta Heron. - Csak azt mondom, hogy ez egy lehetőség.

-Lépjünk tovább - javasolta Samm. - Dhurvasula hozta létre a feromonrendszert, de mit csinált Nandita?

-Ez is egy nagy lyuk - mondta Kira. - Nandita egy Graeme Chamberlain nevű alakkal egy Vészrendszer nevű projekten dolgozott. Egyértelműen ez a legnagyobb rejtély a Részlegesek előállításával kapcsolatban. Abszolút semmit sem találtam, amiből kiderülne, hogy mi volt ez a Vészrendszer, hogy mit kellett tennie, vagy hogy ki volt a megrendelője.

-Mit tudsz erről a Chamberlainről? - kérdezte Samm. - Ezt a nevet még sosem hallottam.

-Ezt meg tudom mondani, de piszkosul ijesztő. - Elővett egy mappát, és kivette belőle az egyetlen papírlapot: egy halotti jegyzőkönyvet. - Amint végzett a Vészrendszer kidolgozásával, öngyilkos lett.

Mindhárman elhallgattak. Kira a lehető legnagyobb alapossággal vizsgálta át Afa nyilvántartását, de az nem tartalmazta a szükséges információkat - felvetett néhány bosszantóan izgalmas kérdést, például Chamberlainnel kapcsolatban, de nem adta meg rá a válaszokat. És a legfontosabb titkok még mindig el voltak zárva valahol. Kicsoda a Tröszt? Miért hozták létre az RM-et? Mi az a Vészrendszer?

Mi vagyok én? Milyen célt szolgálok én mindenben? További információk nélkül Kira nem tudhatta ezekre sem a választ.

A mindig gyakorlatias, mindig direktben gondolkodó Samm törte meg ismét a csendet.

- Mennünk kell.

- Hová? - kérdezte Kira.

- A ParaGenhez - válaszolta Samm. - Oda, ahol elkövették mindezeket, ahol a döntéseket hozták. Ha itt nincsenek meg az információk, akkor csakis ott lehetnek.

- Az nem lesz könnyű - mondta Heron.

Kira bólintott.

- A ParaGen központja Denverben volt. Nem vagyok igazán jó a régi világ földrajzában, de abban egész biztos vagyok, hogy nincs közel.

- Hát nem is - értett egyet Heron - és az odavezető út állítólag egyenesen pokoli.

- Milyen szörnyű lehet? - Kira körbegesztikulált. - Mennyi mindenen keresztülmentünk már, nem? Denver ennél is rosszabb?

- Az igazat megvallva, nem sokat tudunk Denverről - mondta Samm, miközben Heronra pillantott - de a közép-nyugati terület gyakorlatilag járhatatlan, Houston miatt. A Szakadás idején ott volt a világ legnagyobb olajfinomítója, és mivel nem maradt senki, aki képes lett volna rendesen üzemeltetni, elkezdett szétesni az egész. Végül kigyulladt, talán egy villám miatt, ezt nem tudjuk pontosan, és most, tíz év elteltével, még mindig ég, mérgező gázok terjednek egy ezer mérföldös körben. Az egész közép-nyugat egy mérgező pusztaság, a Golf-áramlat szele mindenhová elfújta a gázokat.

Kira felhúzta a szemöldökét.

- És ez lenne a terved?

Samm arca rezzenéstelen maradt.

- Nem gondolom, hogy élvezni fogom, de ha ez az egyetlen megoldás, akkor ezt kell tennünk.

-Nem ez az egyetlen megoldás - szólt közbe Heron. - Most azonnal megkereshetnénk dr. Morgant, és véget vethetnénk ennek az egésznek, a keresésnek, a háborúnak, mindennek. Most már tudjuk, hogy bár nem tud mindent az RM-ről és a lejárati időről, annál többet tud, mint amennyit elárult nekünk, és lehet, hogy az általunk összegyűjtött információk alapján képes lenne kidolgozni egy tervet a gyógyításunkra. És akkor nem kellene átkelnünk azon a rémálomszerű pusztaságon.

- Megölné Afát - mondta Kira.

- Valószínűleg.

-Megölne mindenkit. - Kira érezte, hogy acélosodik a hangja. - Ő a lejárati idő problémáját akarja megoldani...

- Pontosan - mondta Heron.

-...én viszont mindkettőt. A lejárati időt és az RM-et is. Összefüggés van köztük a Részlegesek és a ParaGen révén, és ha megtaláljuk a ParaGen irattárát, megtaláljuk a szükséges válaszokat. Ha feladjuk, és Morgan oldalára állunk, az emberek meghalnak.

- Az emberek életben maradnak - mondta Heron -, mert Morgan nem öldösi őket tovább azért, hogy megtaláljon téged.

- Akkor pár évtized múlva fognak meghalni. De meg fognak halni. Nem lesz gyógymódja az RM-nek, nem lesznek képesek szaporodni, az emberiség pedig ki fog halni.

- Felmerült benned egyáltalán, hogy talán eljött ennek az ideje? - kérdezte Heron. Kirát pofonként érte a felvetés. - Lehet, hogy az embereknek ennyi volt, és a Részlegeseknek kell átvenni a helyüket a Földön.

Kira sziszegve válaszolt.

- El sem hiszem, hogy ezt mondtad.

- Mert még mindig azt hiszed, hogy közéjük tartozol - replikázott Heron.

- Mert törődöm velük, és nem akarom, hogy meghaljanak?

- Részlegesek nap mint nap halnak meg. Velük is törődsz?

- Mondtam már, én mindenkit meg akarok...

- És ha nem lehet? - kérdezte Heron. - Átszelni a kontinenst hihetetlenül veszélyes. Mi van, ha nem sikerül? Mi van, ha odaérünk, és nem találunk válaszokat? Mi van, ha olyan sokáig tart, hogy valamennyi Részleges meghal, mielőtt visszaérnénk? Nem akarom kockáztatni az életüket csak azért, mert te képtelen vagy eldönteni, hogy hova tartozol!

Heron szeme lobogott a dühtől, de Kira félelem nélkül állta, és ugyanolyan határozottan nézett vissza.

-Eldöntöttem, hogy hova tartozók - jelentette ki komoran. - És mindenki oda tartozik. És mindenkit meg fogok menteni.

Heron szinte vicsorogva méregette Kirát. Samm a megszokott, pókerarcú attitűdjével szólalt meg.

- Ha megyünk, most menjünk. Minél hamarabb elindulunk, annál hamarabb térünk vissza. - Heronra nézett. - És mindkettőtökre szükségünk lesz, különben kizárt, hogy sikerüljön.

Kira rájuk nézett, és összeszedte minden bátorságát.

- Ha megyünk, biztosra kell mennünk. Az anyagokat minden bizonnyal számítógépeken tárolják, biztonságos kódolással ellátva. Ti képesek vagytok feltörni az ilyeneket?

Samm a fejét rázta, Heron csak meredten nézett.

Kira sóhajtott egy nagyot.

- Akkor meg kell találnunk Afát.

-

TIZENHATODIK FEJEZET

H

eron egy közeli vegyesboltban talált rá Áfára. Egy apró védett házban húzta meg magát, amelyet nyilvánvalóan már évekkel korábban előkészített. Nem volt hajlandó kijönni, felváltva állította, hogy ő az utolsó emberi lény a bolygón és hogy sosem hagyhatja el a hátizsákját. Heron visszament Kiráért - feltehetően azért, mert ha eszméletlenre veri, neki kell maga után vonszolnia, amihez egyáltalán nem fűlött a foga -, aki megpróbálta nyugodtan rávenni, hogy jöjjön elő. Semmiképp sem akartak kockáztatni egy újabb robbanást.

- Szükségünk van a segítségére - kérlelte Kira. Egy kisebb vegyesbolt volt, egy nagy épület udvarában, a polcokról már minden ehetőt eltakarítottak. A padlót mocsok és állatok nyomai fedték el. Afa a hátsó teremben volt, magára zárta az ajtót, és nagyon úgy tűnt, hogy a túlsó oldalról nekitámasztott valami nehéz tárgyat. A lány nem látott robbanószereket, de ez még nem jelentette azt, hogy nem is voltak. - Ők a barátaim, és szükségük van a segítségére. El kell mondania, hogyan juthatunk el Denverbe.

-Denvernek vége - Kira felismerte Afa hangjában az eltávolodást, azt a félig elmosódott hadarást, ami azt jelentette, hogy visszavonult az önvédelmi, szellemi zsibbadtságba, talán mélyebbre, mint valaha.

A saját otthona elleni támadás keményen sokkolta. - Én vagyok az utolsó emberi lény a Földön.

- Az emberek eltűntek onnan, de a város még megvan - erősködött Kira. - Ott vannak az adatok. Segíteni akarunk a munkája befejezésében, hogy kitölthesse az űröket a Tröszttel, a Részlegesekkel és a Vészrendszerrel kapcsolatban. Hát nem akarja megtudni mindezeket?

Afa hosszan hallgatott.

-Minden itt van a hátizsákomban - szólalt meg végül. - Sosem hagyom el a hátizsákomat.

- Majdnem minden benne van - mondta Kira. - De nincs meg a Tröszt, nincsenek meg a terveik, a titkos összetételeik, a rejtélyeik, az indokaik, semmi más. Szükségünk van ezekre az információkra, Afa, lehet, hogy ez az egyetlen módja, hogy megmentsünk mindenkit, legyen az ember vagy Részleges!

- Túl veszélyes - motyogta Afa. - Meg fognak égni. Mérgezést kapnak.

Kira Sammre nézett, majd megint Afa ajtajára.

- A lehető legnagyobb biztonságban leszünk - nyugtatta. - A barátaim a legjobb felderítők a vadonban, és én is egész jól boldogulok. Védőruhát veszünk fel, visszük a saját vizünket, megvédjük magunkat a vadállatoktól, sikerülni fog. Bízzon bennem, Afa! Meg tudjuk szerezni magának azokat az adatokat, amiket keres.

- Attól tartok, hogy egy kicsit eltúlzod a képességeinket - súgta oda Heron. - Az a pusztaság pokoli lesz, hiába készülünk fel rá.

- De ezt nem kell tudnia - súgta vissza Kira.

A vegyesboltban csend honolt, mindenki hallgatott, amíg Áfa gondolkodott. Odakint, a töredezett épületek között madarak repkedtek, az egyik ablak párkányából egy elvadult házimacska figyelte őket. A reggeli napfény elmosódott árnyékokká változtatta a rozsdásodó autókat az úton.

- Elmehetnének Chicagóba - javasolta Áfa.

Kira magához tért a révületből, és újra a bunker ajtajára nézett.

- Tessék?

- A ParaGen Denverben volt, de az adatközpontot Chicagóban tartották - mondta Áfa. A hangja most tisztább, józanabb és magabiztosabb volt. - Emlékszik, mit mondtam a felhőről? Minden információ, amit a felhőben tároltak, fizikailag is tárolva volt egy számítógépen, és ennek a nagy része adatközpontnak nevezett helyeken volt. A ParaGené Chicagóban.

- Miért nem a saját irodájukban tartották az adataikat?

- Mert a felhő lényegtelenné tette a távolságot. - Kira hallotta, hogy elhúznak egy reteszt, majd még egyet, majd még kettőt. Az ajtó csikorogva kinyílt, de Afa odabent maradt. - Chicagóban tartani a digitális információkat pont ugyanolyan volt, mintha Denverben, Manhattanben, vagy bárhol máshol tartanák. IT igazgatóként állandóan együtt dolgoztam a chicagói központtal, én állítottam be a jogosultságokat és a biztonsági eljárásokat, én gondoskodtam róla, hogy rajtunk kívül senki más ne férjen hozzá az adatainkhoz. Ami nem csak nyomtatásban létezett, az garantáltan ott van az adatközpontban.

- Ha ilyen könnyű az ügy, miért nem ment még el érte? - kérdezte Samm.

- Hétszáztizenkét mérföldre van innen - válaszolta Áfa. - Mármint légvonalban, de ha nem tudunk repülni, márpedig nem tudunk, akkor még messzebb. Én nem mehetek el ilyen messzire, itt kell maradnom az adataimmal.

Kira ismét Sammre nézett.

-De nekünk szükségünk van magára, Afa. Maga nélkül nem tudjuk megcsinálni.

- Nem mehetek el - hajtogatta Afa.

- Nincs szükségünk rá - jelentette ki Heron, Kira érzése szerint szándékosan olyan hangosan, hogy Afa is hallja. - Az adatközpontok működéséhez nyilvánvalóan áramra van szükség, így hát be kell indítanunk a kiegészítő generátort, de az nem fogja sokáig bírni. Már ez is elég nehéz lesz. Aztán meg kell találnunk azokat a szervereket, amelyek a ParaGen állományait tartalmazzák, azon belül azt, amelyiken a Trösztöt érintő fájlok vannak, aztán azok közül is a számunkra fontos információt tartalmazó fájlokat, miközben meg kell birkóznunk a régi világ legdrágább, legerősebb biztonságot nyújtó védelmi protokolljával.

- Én ezeket már mind tudom - mondta Afa. - Könnyen megtalálom.

Heron elmosolyodott.

- Akkor jöjjön velünk - kérte Kira.

- Nem hagyhatom itt az adataimat.

- Simán elintézem egyedül - vigyorgott Heron, hogy felpiszkálja Afa szakmai büszkeségét. - Nincs rá szükségünk.

- Nem fog sikerülni - vágta rá Afa.

- Ahogy megtaláltuk a szükséges állományokat, fel kell törnünk a kódokat, és le kell töltenünk az adatokat egy hordozható tárolóra, mielőtt behal a generátorunk, és csak egy esélyünk lesz rá - részletezte Heron. - Komoly teljesítmény lesz kiszedni egy számítógépes állományt egy rég elveszett civilizáció romokban heverő épületéből. Mintha a gízai piramisokba törnénk be.

Az ajtó résnyire kinyílt, és Heron diadalittasan bólintott.

- Maguk a vadonban ismerik ki magukat - érvelt Afa. - Kira azt mondta, hogy maguk felderítők. A számítógépeket nem ismerik.

- Tudok róluk eleget.

Az ajtó szélesebbre nyílt.

-Tudja, hogyan kell feltörni egy Nostromo 7-es tűzfalat? - kérdezte Afa. Kira felfigyelt a változásra a hangjában. Kezdett szellemileg felébredni, életre keltette az ötlet. Kira eleinte azt hitte, Heron azzal akarta rávenni Afát az útra, hogy ügyesebbnek állította be magát nála, de valójában a kíváncsiságát élesztette fel. Olyan érdekes, a szakmájába vágó kihívást festett fel előtte, hogy Afának muszáj volt ráizgulnia. Kira maga is eljátszotta már ugyanezt nem egyszer Marcussal az orvosi kutatásaik során.

Samm a fejét rázva halkan szólalt meg.

- Nem tetszik ez nekem. Nem biztonságos magunkkal vinni.

-De itt hagyni sem biztonságos - érvelt Kira. - Dr. Morgan

engem keres, ugye? Tuti, hogy nem fogja előbb vagy utóbb felfedezni ezt a rádióállomást? Nem fog kíméletesen bánni egy mentális kárt szenvedett emberrel.

- Nem egyszerűen mentális kárt szenvedett ember, hanem egy üldözési mániás robbantgató, akit nem tudunk irányítani, akinek nem tudjuk megjósolni a viselkedését - mondta Samm. - Ha magunkkal visszük a pusztaságba, ugyanakkora rá az esély, hogy megöl minket, mint hogy őt öli meg valami.

- Mi más lehetőségünk van? - kérdezte Kira. - Nem kérdezhetjük meg Morgant, egyrészt azért, mert gonosz, másrészt azért, mert nem tud semmit sem rólam, sem a lejárati időről, sem a Vészrendszerről. Az jó lenne, ha megtalálnánk Nanditát, de Long Island teljes lakossága keresi már hónapok óta, és nyoma veszett.

-Beszélhetnénk Trimble-lel - javasolta Samm -, feltéve, hogy a B Szakasz nem lő le minket, amint meglátnak.

- Feltéve, hogy maradt még valami egyáltalán a B Szakaszból - jegyezte meg Heron. - Morgan tucatjával állítja át őket a maga oldalára. De Trimble-nek nincs köze sem a feromonokhoz, sem a Vészrendszerhez, sem a lejárati időhöz, legalábbis azon adatok szerint, amiket mutattál nekünk, ő sem tud többet Morgannél.

Kirának nagyra tágult a szeme.

- Ti tudjátok, merre van Trimble?

-AB Szakasz parancsnoka - válaszolta Samm. - Évek óta Morgan-nel együtt a Tröszt fő képviselői, most pedig már tudjuk, hogy az a nő nem csak a szócsövük, hanem közéjük is tartozik.

-AB Szakasz gyűlöli a D Szakaszt - tette hozzá Heron. - A kontinensen dúló polgárháború nagyrészt közöttük zajlik.

Kira fintorgott.

- Sokkal könnyebb lenne megmenteni a világot, ha azok, akiket meg akarunk menteni, abbahagynák egymás öldösését.

Afa ajtaja még jobban megnyílt, és a férfi kinézett az egyik szemével.

- Nem mondott semmit a Nostromo 7-re, úgyhogy feltételezem, nem tudja, hogy kell megkerülni. De én igen.

- Nem lenne szabad - súgta halkan Samm Áfára nézve.

- Áfa jó ember - mondta Kira.

- Őrült.

- Tudom - sziszegte Kira. - Én sem örülök neki, de mi mást tehetnénk? - Heronra nézett. - Tényleg képes vagy elvégezni azokat a dolgokat, amikről beszéltél? Ismersz egyáltalán olyasvalakit, aki képes rá? Igen, elismerem, hogy Afa kiszámíthatatlan, de amikor éppen működik az elméje, egyszerűen zseniális.

- Amikor éppen működik az elméje - emelte ki Samm.

- Úgyhogy figyelnünk kell - szögezte le Kira. - Távol tartjuk a fegyverektől, mindentől, ami robban, és mindent megteszünk annak érdekében, hogy jó kedve legyen, hogy józanul és barátságosan viselkedjen. - Kis szünet után folytatta. - Csakis így találhatjuk meg a szükséges információkat.

Mindkét Részleges Kirára meredt, majd Samm az utca felé fordult

- Lovakra lesz szükségünk.

- Gyalog gyorsabban haladhatunk - jegyezte meg Heron.

- Te meg én igen - mondta Samm -, de Kira nem, Áfa meg pláne nem. Figyeld, hogy veszi a levegőt, legalább másfél mázsát nyom.

Kira felvonta a szemöldökét.

- A légzéséből képes vagy megállapítani a testsúlyát?

- Nehézkes és szaggatott. Még félútig se jutunk, és belehal egy szívrohamba.

- Nem messze innen észak-keletre van egy Részleges tábor - mondta Heron. - Az A Szakasz előretolt megfigyelőállása Bronxban. Nem kifejezetten baráti a viszonyuk a D-vel, de nem is feltétlenül keresik a bunyót velünk. Samm és én beosonunk, ellopjuk a lovaikat, és aztán találkozunk veletek a George Washington hídon - mutatta az irányt.

- Beosontok egy megfigyelőállásba?

- Ennyire délen nagyon kevesen vannak. Nincs más dolguk, mint rajta tartani a szemüket a ti katonai bázisotokon, az öböl túlsó oldalán. Mi más irányból megyünk, nem is fognak gyanítani semmit.

-Mégis nehezebbnek tűnik, mint ahogy hangzik - jegyezte meg Kira. - Elvégre persze, ti Részlegesek vagytok, csakhogy ők is azok.

- De egyikük sem olyan, mint én - mondta Heron. Megfordult, kilépett az utcára, és átvetette a vállán a puskáját. - Ha ezt csináljuk, hát csináljuk. Holnap délben találkozunk a hídon. Legyetek készen - azzal útnak indult.

Kira Sammre nézett.

- Te... - Nem tudta mit mondjon. - Vigyázz magadra. És gyere vissza - tette hozzá kis szünet után.

-Holnap délben - jelentette ki Samm. Habozott, a keze tétován lógott Kira karja mellett, majd megfordult, és követte Heront.

Kira a félig nyitott ajtó mögött rejtőző Afához fordult.

- Hallotta? - kérdezte. - Másfél nap áll a rendelkezésünkre, hogy felkészüljünk. Tényleg megcsináljuk.

- Úgy gondolja, hogy mentális károsodást szenvedtem?

Kira érezte, hogy fülig vörösödik a szégyentől.

- Bocsánat - mondta halkan. - Nem tudtam, hogy hall minket.

- Mindent hallok.

-Azt gondolom... - elharapta, nem tudta, hogy fejezze ki az érzéseit. - Reálisan kell néznünk a dolgokat, Afa. És azt is említettem, hogy maga zseniális.

- Hallottam.

-De... következetlen is. Kiszámíthatatlanok a képességei. Tisztában vagyok vele, hogy ez szörnyen hangzik, de...

- Tudom, hogy milyen vagyok - mondta Afa. - Igyekszem. De tudom, hogy milyen vagyok.

- Maga a barátom, Afa - jelentette ki Kira határozottan. - Mindent megteszek, hogy segítsek magának.

Afa kilépett az ajtó mögül. A kiváló elme tovatűnt, és megint úgy nézett ki, mint egy óriásbébi.

- Ez itt a hátizsákom - emelte fel a vállára. - Sosem hagyom ott a hátizsákomat.

Kira karon fogta.

- Menjünk vissza a házába, és pakoljunk össze nekem is.

TIZENHETEDIK FEJEZET

M

arcus fától fáig szaladt Kiráék volt utcáján, a szeme folyamatosan fürkészte, hogy nem lát-e valami szokatlant - levelek rezdülését, egy arcot, egy sziluettet, egy betört ajtót vagy ablakot. A Részleges hadsereg alig fél órára volt, a Hálózat utolsó, kétségbeesett ellenállását törték meg. Muszáj volt elhagynia East Meadow-t, de előbb még valamit meg kellett tennie.

Xochi háza le volt zárva és be volt deszkázva, mint az összes többi a városban. Marcus bekopogott az ajtón, miközben gyanakodva figyelte a fákat - elvégre itt ütött rajta nemrég Heron.

Hallotta, hogy elhúzzák a reteszt, és Xochi ajtót nyitott.

- Gyere be - mondta a lány sürgetve, és határozottan visszazárta mögötte a reteszt. A háznak bazsalikom, szerecsendió és koriander illata volt, a fűszerek szaga egymással vetélkedett. Xochi letette a rövidcsövű puskáját, és visszatért a sietős csomagoláshoz, hagyva, hogy Marcus kényelmetlenül álldogáljon a szoba közepén.

- Mi szél hozott? - nézett fel Xochi a félig megtöltött hátizsákjából. - Azt hittem, már félúton lehetsz a védett ház felé. - Xochi és Isolde kiválasztottak egy központi helyet a szigeten, ahová a barátaik elmenekülhettek, ahol találkozhattak, amennyiben a Hálózat védelmi vonala összeomlik. Marcus nem válaszolt azonnal, még mindig próbálta eldönteni, hogy hol kezdje. Annyi kérdése volt, de hajlandó lesz Xochi egyáltalán beszélni róla? A lány észrevette a tanácstalanságát, összeráncolta a homlokát, és a konyha felé intett. - Kérsz valamit? Vizet? Van egy vödörnyi citromom, amit nem viszek magammal, pillanatok alatt tudok limonádét csinálni.

- Kösz, nem.

- Fél perc, semmi gond, ha kérsz...

-Nem, tényleg - válaszolta Marcus. Megnyalta a szája szélét, mintha bemelegítené a száját a beszélgetéshez, de valójában csak elodázásra játszott. Még mindig nem tudta, hogy kezdje. Leült, aztán idegesen felállt, és a kanapé felé intett. - Ülj le.

Xochi ünnepélyesen leült.

- Mi van, Marcus? Még sosem láttalak ilyennek.

-Beszéltem Kirával - kezdte Marcus. Xochinak tágra nyílt a

szeme. A fiú bólintott. - Először három héttel ezelőtt, amikor Haruval együtt a fronton jártunk. Azóta meg hatszor, talán nyolcszor is. Nem tudom, hol van, de belehallgat a mi rádióadásainkba, és a Részlegesekéibe, és információkkal lát el minket. Olyasmit persze nem tudott mondani, amivel megnyerhetnénk a háborút, de ahhoz eleget, hogy ne öljenek meg Harut meg engem.

- Kira jól van?

- Rendben van. Legalábbis jobban, mint mi, bár ez gyorsan változhat, ha megtalálják. Dr. Morgan minden erőforrását erre fordítja.

Xochi bólintott.

- Isolde is ezt mondta. Állítólag az egész invázió arról szól, hogy meg kell találniuk Kirát. Te tudod, hogy miért?

-Nem. Kira nem hajlandó elárulni. Furcsán viselkedik, amióta megjárta dr. Morgan laboratóriumát. Mintha csináltak volna ott vele valamit, amiről nem akar beszélni.

- Eléggé traumatikus élmény volt - bólintott Xochi.

- Tudom - vágta rá Marcus gyorsan. - Tudom, de... Hadd kérdezzek tőled valamit. Mi az első emléked Kiráról?

Xochi a hátizsákja pántjával játszott, hengerformára tekerte beszéd közben.

- Az iskolában, a régiben, a kórház mellett. Akkor már pár éve a tanyákon voltam Kesslerrel, de már akkor is folyamatosan veszekedtünk, így hát, amikor betöltöttem a nyolcat, beküldött az East Meadow-i iskolába.

Marcus alig állta meg, hogy elmosolyodjon az emléken.

- Az első nap megverted Benji Hault.

Xochi megvonta a vállát.

- Magának kereste a bajt. Délutánra bezártak büntetésből, és Kira is ott volt, már nem is tudom miért, talán tüzet gyújtott a villanyégőkből kiszedett foszforral, vagy valami... az egyik olyan őrült tudományos ötlet lehetett, amit Kira meg te állandóan kitaláltatok.

- És Nanditáról? - kérdezte Marcus

Xochi felhúzta a szemöldökét.

- Mi van Nanditával?

- Vele mikor találkoztál először? Nem sokkal ezután?

-Legalább egy évvel később. Sosem jártam itt, mert Kessler

utasítására nem jöhettem ki az iskolából, és ott nem láttam Nanditát, mert mindig elbújtam, ha bemutatókat vagy vásárokat meg ilyesmiket tartottak. Elég bajom volt a saját álanyámmal, semmi kedvem sem volt valaki máséval tölteni az időt. Miért kérdezel Nanditáról?

Marcus közelebb hajolt hozzá.

- Nem meséltem el nektek mindent. Emlékszel arra a Részlegesre, aki követte Sammet, miután eljöttünk Morgan laboratóriumából? Valami orgyilkosféle volt. Samm mondta, hogy figyelt minket, amikor beszálltunk a hajóba, hogy hazajöjjünk.

- Erre emlékszem, igen. Miért kérded?

- Mert itt volt. Négy-öt hete. Itt, a hátsó udvarban.

- Itt?

- Kirát kereste, de Nanditát is. Volt nála egy fénykép, ami Kirát és Nanditát ábrázolta együtt, a Szakadás előtt, a ParaGen épületénél.

Xochi megdermedt.

- Nandita nem is ismerte Kirát a Szakadás előtt.

- Én is azt hittem - mondta Marcus. - De állította ezt valaha is bármelyikük?

-Nandita mesélt a lányokról - bökte ki Xochi. - Kis történeteket mesélt arról, hogyan talált rájuk egymás után...

- Kiráról mit mesélt?

Xochi ráharapott a felső ajkára, úgy gondolkodott.

- A kontinensen talált rá, egy menekülttáborban. Egy nap megjelent egy nagyobb csapat katona, amerikaiak, vagy a NADI-tól, és odavittek rengeteg túlélőt. Akkor látta meg Nandita Kirát, amikor az szidta az egyik őrt, mert nem volt puding.

Marcus felhúzta a szemöldökét.

- Szidta az őrt?

Xochi nevetett.

- Ismered te egyáltalán Kirát? Akkor is valóságos tűzgolyó volt, ahogy most is. Nandita Kis Robbanásnak nevezte. Amúgy meg, csak ötéves volt, és ki tudja, mennyi időn át senki mással sem beszélt, csak katonákkal, amitől elképesztő lehetett a szókincse. A katona folyamatosan elnézést kért a puding miatt, és ez a girhes kislány kétségbe vonta az anyja erkölcsi tartását, mire Nandita közbeavatkozott, hogy megtanítsa az illemre. - Xochi a távolba révedve mosolygott. - Talán azt gondolta, hogy ezt az édes helyzetet nem hagyhatta ki, bár mindig hangsúlyozta, hogy tanítani akarta.

- Tanítani?

- Állandóan erről beszélt, amióta csak ismerem - mondta Xochi.

- Hogy meg kell tanítania a lányait. Nem tudom, hogy mire, engem növénytanra tanított.

- Ha Nandita ismerte Kirát korábbról, miért tett úgy, mintha nem?

- kérdezte Marcus.

- Azt mondtad, hogy a kép a ParaGen egyik épülete előtt készült, ugye?

- Ja.

- Hát, ha bármi köze volt a ParaGenhez, nem csoda, hogy eltitkolta. A Szakadás utáni első napokban meglincselték a ParaGen néhány alkalmazottját, még mielőtt létrejött a Szenátus, és elkezdett rendet teremteni. Ha akár csak portásként dolgoztam volna a Részlegeseket gyártó cégnek, biztos nem árulom el senkinek.

- De mi köze ennek Kirához?

- Ezt még én is csak próbálom megfejteni - biggyesztette le az ajkát Xochi. - Mit szólsz ehhez: a szigetre érkezők közül senki sem ismerte egymást. Az Egyesült Államok lakossága 450 millióról 40 ezerre csökkent. Vagyis 12 ezerből egy ember élte túl! Nevetségesen csekély volt az esély, hogy legyenek köztük, akik ismerik egymást, és abban a néhány esetben, amikor mégis így volt, mint például Jayden és Madison, dr. Skousen és az orvosai az őrületbe kergették őket a kérdéseikkel, úgy próbáltak megtudni bármit, ami tényező lehetne a túlélésük szempontjából. Ha Nandita előáll azzal, hogy már régről ismeri Kirát, egy perc nyugtuk sem lett volna, amíg ki nem szednek belőlük minden lehetséges információt. És ha az egyik ilyen információ az, hogy Nandita a ParaGennél dolgozott, minden bizonnyal teljesen jogosan félhetett attól, hogy foglyul ejtik és kivallatják, vagy akár még meg is ölik, ha nagyon feldühödnek az emberek.

- Minden lehetséges információt - ismételten Marcus, félig csak magának. - Szinte bánom, hogy nem tették meg.

- Hogy nem ölték meg?

- Hogy nem vallatták ki. - Marcus mintákat rajzolt az ujjával egy fa dohányzóasztalon. - Minden lehetséges információt arról a két emberről, akiknek a felkutatása miatt a Részlegesek darabokra szedik a szigetünket. - Bólintott. - Igen, talán jó lett volna, ha megteszik.

- Értesítened kell a Szenátust Heronról - mondta Xochi.

- Szóltam Mkelének. Nem vagyok ostoba. Mkele keresi Nanditát, viszont egyáltalán nem sürgős megmondanom a Szenátusnak, hogy kapcsolatba lépett velem az ellenség. - Lassan követte az ujjával az egyik csomó tekeredését. - Azt hiszem, még mindig attól félünk, hogy meglincselnének. Hogy elfognának. Tudod, mit mondtak a többiek?

Xochi összevonta a szemöldökét.

- Milyen többiek?

- A testvéreid. Madison és Isolde. Az első csoporttal evakuálták őket, a gyerekek védelmében, így hát gyorsan beszéltem velük, mielőtt elmentek. Azt mondták, nem Kira volt az első lány, akit Nandita örökbe fogadott.

Xochi hátravetette a fejét.

- Tényleg? Ami azt illeti, erre sosem gondoltam, amíg el nem kezdtünk beszélni arról a fényképről, de most már furcsának tűnik, ha nem így volt.

- Mire befogadta Kirát, már volt egy másik. Ariel.

Xochi biccentett, mintha ez az információ különösen fontos lenne.

-Ariel pár évvel ezelőtt elköltözött, még mielőtt idejöttem a helyére. Nem ismertem valami jól, de sosem jött ki a többi lánnyal, és hihetetlenül gyűlölte Nanditát.

Marcus az ujjain számolt.

- Arielt Philadelphiában találta, Kirát egy menekülttáborban, Isolde-ot itt, a szigeten, és Madisont egy évvel később, amikor Jayden bárányhimlős lett, és karanténba került. Madison addig idejött, és olyan jól érezte magát, hogy itt is maradt. Madison azt mondta, Nandita anyaoroszlánként harcolt azért, hogy idehozzák, ne pedig máshová.

- Miért?

- Ki tudja? De Madison emlékszik, hogy mi volt az első dolog, amit Nandita mondott, amikor hazahozta ide. „Most már te taníthatsz engem.”

Xochi a homlokát ráncolta.

- Hát ez meg mit jelent?

- Nem tudom - állt fel Marcus. -, de még egy valakivel beszélnem kell. - Az ajtóhoz lépett, és elhúzta a reteszt. - Te menj csak a talákozóponthoz. Én megkeresem Arielt.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

K

ira és Áfa a George Washington hídon vártak egy halom felszereléssel, amikor Samm és Heron végre megjelentek a lovakkal. Nem pont délben, de nem is sokkal utána. Afánál persze ott volt a hátizsákja, szakadásig megtömve a legfontosabb dokumentumai eredetijeivel és másolataival. Ha bekövetkezik a katasztrófa, ha valakik elrabolják vagy elpusztítják a nyilvántartását, még mindig elég marad a hátizsákban ahhoz, hogy... Mire is? Hogy valaki megírjon egy igazán jó történelemkönyvet a világ végéről. De még pont azok a válaszok hiányoznak belőle, amelyekkel összeállna a kép. Mi az a Vészrendszer? Miért vetett véget a világnak a Tröszt? És hogyan tudnák Kiráék felhasználni mindezt a tudást a megmaradt világ megmentéséhez?

-Ez túl sok - mondta Heron. Meghúzta a ló zabláját, mire az nyihogott és lihegett. - A nagyj át itt kell hagynunk.

- Felkészültem erre - intett Kira néhány doboz felé. - Áfa ragaszkodott hozzá, hogy elhozzunk néhány nagyobb formátumú

darabot is az archívumból, de mondtam neki, hogy valószínűleg azoknak nem lesz hely. Ha ezekkel nem számolunk, nem olyan rossz a helyzet.

-Kell még egy ló - mondta Afa, bár már attól a négytől is elhúzódott, amely előtte állt. - Egy teherhordó ló, egy... szállító ló, ami elcipeli az összes dobozomat.

- Itt kell hagynunk a dobozokat - ugrott le a nyeregből Samm. Átvizsgálta a készleteket, és helyeslőén bólogatott. - Élelem, víz, muníció... Ez meg mi?

- Rádió - válaszolta Kira. - Biztosra akarom tudni, hogy szükség esetén rendelkezünk valamilyen kommunikációs eszközzel.

- Túl kicsi - vélte Heron. - Ekkorával nem tudjuk felvenni a kapcsolatot senkivel.

- Afa átjátszókat telepített mindenhová - világosította fel Kira. - Arra szolgált az az épület Asharokenben, meg az is, ahol találkoztunk Sammel.

- Ahol elfogtátok Sammet - Heron szája sarkában halvány mosoly jelent meg.

- Várjunk csak - szólt közbe Samm. - Azok az aláaknázott épületek, azok a robbanások, mind rádió átjátszók voltak?

- Én aknáztam alá őket - rendezgette Afa a felszerelést. - Nem akartam, hogy bárki is megtalálja.

Samm arckifejezése jéghideggé vált.

- Rádió átjátszók miatt ölt meg embereket?

-És adattárolók miatt - tette hozzá Kira. - Többségükben ideiglenes búvóhelyek is voltak.

- Ez nem mentség - mondta Samm.

- Már tegnap is tudtuk, hogy üldözési mániás őrült - szólt közbe Heron. - Mi változott?

- Az, hogy ez helytelen - jelentette ki Samm.

- És tegnap még nem volt az?

- Sajnálom - mondta Kira. - Nekem is haltak meg barátaim a bombák miatt.

- Az ő bombái miatt.

- Engem sem tesz boldoggá a gondolat - érvelt tovább Kira. - Túlbuzgó volt, és megölt ártatlan embereket. De melyik oldal nem tett ilyet ebben az ostoba háborúban?

- Ő nem áll egyik oldalon sem - vélte Samm. - Hanem egy kiszámíthatatlan vadember.

-De szükségünk van rá - jelentette ki Heron. - Ebben állapodtunk meg tegnap, és ehhez tartjuk magunkat ma is. Nincs fegyvere. Ne hagyjuk, hogy bárhová is bombákat helyezzen el, és akkor biztonságban leszünk.

Samm fenyegetően nézett, de nem ellenkezett, és Kirával együtt nekiállt felrakodni a felszerelést a lovakra.

- Létesítenünk kell egy átjátszót az Appalache-hegységben - helyezte el Afa a készüléket a nyeregtáskájában. - Nincs, amivel megbízhatóan foghatnánk a jeleket a hegységen túl.

- Azt is alá akarja aknázni? - kérdezte Samm.

- Honnan tudta, hogy hoztam magammal robbanóanyagokat? - ráncolta Afa a homlokát. - Kira azt mondta, hogy nem hozhatok...

- Nem is - mondta Samm. Eltökélten kutatta át a halmot, és végül az egyik élelmiszeres zsákból kihúzott egy C4-es téglát. Felmutatta Heronnak. - Látod? Ennek tesszük ki magunkat.

-Hát akkor nézd át a többit is, nehogy maradjon még valamelyikben - dobta le Heron a robbanóanyagot a hídról. Még nem a víz, hanem a város felett álltak, a tégla csendben zuhant a levegőben, mielőtt szétloccsant a járdán.

Samm minden csomagot átkutatott, beleértve Afa hátizsákját is, és amikor végre meggyőződött róla, hogy nem fog robbanószert találni, lóra szálltak, és elindultak nyugatnak, át a hídon, az elhagyott területek, az egykori New Jersey felé. Kira visszanézett az út mentén hátrahagyott, magányosan álldogáló dobozokra.

-Egy rakás régi ParaGenes e-mail - mondta. - Furcsa egy meglepetésben lesz része annak, aki rátalál.

-Ha valaki rátalál, akkor rendesen elbénáztuk az észrevétlen távozást - jegyezte meg Heron.

Kira már évek óta rendszeresen lovagolt, többnyire East Meadow-ból kármentő akciókra, így hát az út első napjait könnyen viselte, és Heron és Samm is tapasztalt lovasnak bizonyultak. Áfa viszont nem, amin senki sem lepődött meg, és ez lelassította a haladásukat. Ráadásul furcsa, összefüggéstelen monológokat adott elő, hol macskákról, hol pedig internetes tűzfalak szubrutinjairól. Kira időnként belehallgatott, de többnyire igyekezett nem odafigyelni, mert az elmúlt három hét alatt megtanulta, hogy Afa igazándiból csak hangosan akart kimondani dolgokat. Olyan sok időt töltött el egyedül, hogy már nem is számított válaszra, és Kira gyanította, hogy akkor is beszélne magában, ha nem lenne körülötte senki. Samm és Heron a horizontot pásztázták, figyelték az előttük elterülő utat és az oldalt húzódó házakat, hátha csapdákat vesznek észre. Ami errefelé nem volt valószínű - tudomásuk szerint a városnak ezen a részén, sőt, az egész kontinensen nem élt senki -, de biztos, ami biztos. Az út északra kanyarodott, aztán délre, aztán megint északra, lustán tekeredett át New Jersey sűrű külvárosain. Amikor leszállt az éj, még mindig városi terepen jártak, minden oldalról irodaházak, boltok és lakóházak vették körbe őket. Egy autóalkatrész-üzletben töltötték az éjszakát, a lovakat felhalmozott autógumikhoz pányvázták ki. Heron vállalta magára az első őrséget, és nem kerülte el Kira figyelmét, hogy ugyanannyira figyeli őt és Afát, mint bármit, ami kívülről fenyegetné őket.

Kira felébredt az éjszaka közepén. Egy pillanatra nem tudta, hol van, de aztán a szeme hozzászokott a környezethez, és már emlékezett. Látta, hogy most Samm őrködik, a terem egyik sarkában álló íróasztalon ülve. Kira felült, a hideg miatt átkarolta a térdét.

- Hahó - suttogta.

- Hahó - válaszolta Samm.

Kira nézte a férfit, nem tudta, mit és hogyan mondjon neki.

- Kösz, hogy visszajöttél.

- Te kérted.

-Úgy értem, köszönöm, hogy visszajöttél értem. Mármint egyáltalán. Nem volt muszáj.

- Azt is mondtad, hogy mindketten tudjunk meg, amennyit csak lehet, és aztán találkozzunk megint, és vessük össze az információkat.

- Így igaz - támasztotta neki Kira a hátát a falnak. - Nos. Te mit tudsz?

- Tudom, hogy meghalunk.

Kira biccentett.

- A lejárati idő.

-Kimondani egyszerű. De fel tudod fogni, hogy mit jelent ez valójában?

- A Részlegesek húsz év után meghalnak.

- A Részlegesek első hulláma az Elszigetelési Háborúban jelent meg, huszonegy évvel ezelőtt - mondta Samm. - Az azt megelőző évben hozták őket létre. Valamennyi vezetőnk, a frontharcos veteránjaink, már mind meghaltak. Akiket valamennyire is a felmenőinknek tekinthettünk. - Elhallgatott. - Én az utolsó csoporthoz tartozom, pár hónap múlva leszek tizenkilenc. Heron már egy ideje betöltötte a tizenkilencet. Tudod, hogy hányán maradtunk?

- Mi mindig „egymillió Részlegesről” beszéltünk. „Egymillió Részleges van az öböl túlsó partján.” Gondolom, ez már nem igaz?

- Több, mint a fele meghalt.

Kira közelebb húzta a melléhez a térdét, hirtelen még jobban fázott. A terem aprónak és törékenynek tűnt, mint egy gyufaszálakból épített, a legkisebb szélfúvástól is széteső ház. Ötszázezer halott, gondolta. Több, mint ötszázezer. Elrémisztette maga a puszta számadat, az emberi népesség hússzorosa. A következő gondolat akaratlanul buggyant elő: nemsokára egyenlő számban leszünk.

Azonnal rettenetesen érezte magát már a gondolattól is. Nem akarta, hogy bárki is meghaljon, legyen az ember vagy Részleges, és semmiképpen sem akart „visszavágni”. Korábban mérges volt rájuk, mielőtt megértette őket, de ezen már túllépett. Vagy mégsem? Elvégre közülük való. Ekkor átvillant az agyán, hogy neki is szembe kell néznie egy lejárati idővel, de csak egy pillanatig, mert eszébe jutott, hogy mennyire különbözik a többi Részlegestől - lehet, hogy neki nincs is lejárati ideje. Az első gondolat elborzasztotta, a második viszont mély, üres szomorúsággal kábította el. Az utolsó Részleges. Egy nép utolsó képviselője.

Kinek az oldalán állok?

Sammre nézett. A férfi a falnak vetette a hátát, egyik lába lelógott az íróasztalról, a puskát maga mellé helyezte. Védelmező volt, őr, aki vigyáz rájuk, amíg tehetetlenek. Ha valaki rájuk támadna, nemcsak ő látná meg őket elsőnek, hanem azok is őt látnák meg elsőnek. Veszélyhelyzetbe hozta magát egy olyan lány miatt, akit alig ismer, és egy olyan férfi miatt, akit nem kedvel, akiben nem is bízik. Részleges, de mégis barát.

Pont ez a gond, gondolta Kira. Még mindig oldalakban gondolkodunk, de nem lehetnek többé oldalak.

Hirtelen késztetést érzett, hogy odakússzon hozzá, hogy segítsen neki őrködni, hogy egy kis testmeleget osszanak meg egymással a csípős éjszakában. De aztán nem mozdult. Felhúzta a takaróját az állához.

- Meg fogjuk oldani - mondta. - Megtaláljuk a Trösztöt, megtaláljuk az irattárukat, és nem csak azt fogjuk megtudni, hogy miért csinálták ezt, hanem azt is... azt is, hogy miképp lehet visszacsinálni a lejárati időt, és hogyan lehet szintetikus úton előállítani az RM gyógymódját. Meg azt is, hogy mi vagyok én, és milyen szerepet szántak nekem. Ők mindezt tudták, még ha különböző mértékben is, és ha mi is megtudjuk, mindenkit megmenthetünk.

- Ezért jöttem vissza - bólintott Samm.

- Megmenteni a világot?

-Én azt sem tudnám, hol kezdjem - mondta Samm. Arcára maszkot húzott az árnyék. - Azért jöttem vissza, hogy segítsek neked. Te vagy az egyetlen, aki képes megmenteni a világot.

Kira szorosabbra húzta a nyakán és a vállán a takarót. Néha a bizalom a legijesztőbb dolog a világon.

Hajnalhasadáskor tábort bontottak és elindultak, miután gondoskodtak arról, hogy a lovak eleget egyenek és igyanak az egész napos útra. Délre szinte teljesen eltűnt a város, és a délutánt vidéki környezetben töltötték, a dombokon fészkelődő kisvárosokat lassan, de biztosan, sűrű erdők borították el. Áfa állandó motyogása is elapadt, mintha az elhúzódó vadontól kényelmetlenül érezte volna magát. Kira időnként hallotta, hogy maga elé hebeg, de azt nem, hogy mit mond.

Kira nem tudta, hogy hívják a lovát, hiszen lopták a hátasokat, így a nap nagy részében megfelelő neveken gondolkodott. Samm lova akaratos és makacs volt, ezért a Haru nevet gondolta ki neki, de tudta, hogy a társai nem értékelnék a poént. Aztán eszébe jutott, hogy ezzel az erővel Xochinak, vagy akár Kirának is nevezhetné a konok lovat. Keresett valami mást, végül egy Buddy nevű fiúnál állapodott meg, aki szinte elvi alapon ellenkezett mindig az iskolában a tanárokkal, csak azért, mert ők voltak a főnökök. Heron lova ezzel szemben mintha eltökélte volna magát, hogy engedelmeskedik a lovasának, bár az is lehet, hogy Heron egyszerűen jobban tudta irányítani a hátasát. Ezt a lovat ugyanabból a körből merítve Dugnak nevezte, egy örökösen gyengén teljesítő társáról, amikor még gyakornokok voltak. A saját, kicsit esetlenül trükköző lovát Bobónak nevezte el, míg Afa szegény hátasát Furának vagy Furcsának, vagy valami hasonlónak, ahogy éppen a kedve alakult. Míg Heron volt a legjobb lovas, Afa a legrosszabb, így a szegény pára néha ugyanolyan zavarodottnak látszott, mint a lovasa, fel-alá bólogatott, oldalra lépegetett, amitől Áfa frusztrált motyogási rohamokat kapott. Az egész majdnem vicces volt, de lassította a haladásukat, és amikor csak alkalom nyílt rá, Kira próbálta tanácsokkal ellátni Afát. Minden eredmény nélkül.

Már közeledett az éj, amikor segélykiáltást hallottak.

-Állj! - húzta meg Samm Buddy kantárját. A többiek is megálltak, és belefüleltek a szélbe, hátha meghallanak még valamit. Fura dobogott és horkantott, mire Heron bosszankodva nézett Afára. Kira próbált koncentrálni, és újra meghallotta a hangot.

- Segítség!

- Onnan jön - mutatott Samm egy vízmosásra az út mentén. A dombok között mindenfelé tavak voltak, kisebb folyók és patakok vágtak maguknak utat az évszázadok során. A vízmosást sűrűn nőtték be fák és bokrok.

- Nem számít - mondta Heron. - Nem vesztegethetjük az időt.

- Valaki bajban van - szólalt meg Kira is. - Nem hagyhatjuk csak így itt!

- De igen - vágta rá Heron.

- Biztos Részleges - mondta Afa. - Én vagyok az utolsó ember a Földön.

- Nem Részleges - állította határozottan Samm. - Nem kapcsolok senkivel.

- Talán túl messze van - találgatott Kira.

- Vagy szélirányban - tette hozzá Heron. - Sehogy sem tetszik ez nekem. Ha emberekkel találkozunk, biztos örömmel állítanak csapdát Részlegeseknek, azt pedig tudjuk, hogy a saját csapatunk nem jön ennyire nyugatra.

- Azt hittem, nektek már nincs is csapatotok - jegyezte meg Kira. Heron mérgesen mérte végig.

- Heronnak igaza van - jelentette ki Samm. - Nem vállalhatjuk a kockázatot, nincs erre időnk.

- Segítség! - A kiáltás távolról, elfojtva hangzott fel, mintha egy fiatal nő lett volna. Kira összeszorította fogát. Tudta, hogy igazuk van, de...

- Lehet, hogy haldoklik - mondta. - Nem akarok úgy elaludni ma este, hogy egy elveszett lány utolsó segélykiáltása kísértsen!

- El akarsz még valaha is aludni? - kérdezte Heron. Most Kira mérte végig őt lesújtó tekintettel.

-Menjünk tovább! - biztatta Samm Buddyt a térdével. A ló elindult, és Kira Bobója utánament kéretlenül is.

- Segítség!

- Én megnézem - ragadta meg Kira a kantárt, és máris oldalra fordította Bobo fejét. - Ha akartok, gyertek utánam.

- Miért csak azt hajtogatja, hogy „segítség”? - kérdezte Afa.

-Mert segítségre van szüksége! - kiáltotta Kira, és kicsusszant a

nyeregből az út szélén. A lejtő meredek volt, tele bokrokkal, Kira úgy érezte, a lova nem boldogulna a gyengülő fényben. Hozzákötötte egy mérföldkőhöz, és elővette a puskáját.

- Talán inkább azt kéne mondania, hogy „segítsenek nekem”, vagy „van ott valaki?” - merengett Afa.

- Meghallották a lódobogást - rázta meg hirtelen a fejét Samm, és elkáromkodta magát. - Kira, veled megyek!

Heron lóháton maradt.

- Enyém lehet a holmitok, ha meghaltok?

- Kém vagy - intett Samm a dombok felé. - Lopakodj mögéjük, és... mit tudom én, segíts!

- Sötétedik, és már tudnak rólunk, mi meg nem tudjuk, hol vannak, és hányan vannak, és van-e fegyverük, meg egyáltalán mit csinálnak - kötekedett Heron. - Hogyan lopakodjak mögéjük? Varázslattal?

- Akkor maradj csak itt, és vigyázz a lovakra! - türelmetlenkedett Kira. - Rögtön jövünk. - Átmászott az út menti korláton, Samm szorosan követte, és óvatosan leoldalaztak a domboldalon. A bozót sűrű volt, belekapaszkodott a csizmájába, a domb meg olyan meredek, hogy a bokrokba kellett fogódzkodnia, a végén szinte négykézláb érkezett le. Odalent sem volt jobb a helyzet, a sűrű cserjék elértek a vízvonalig.

Ismét meghallották a kiáltást egy keskeny vízmosás mélyéről. Kira úgy döntött, nem rejtőznek tovább, és ő is felkiáltott.

- Kitartás, jövünk!

- Azt sem értem, hogy jutottak le oda - küzdötte át magát Samm a bozóton Kira után. A lány szinte azonnal egy szűk ösvénybe botlott, Samm pedig hátulról nekiütközött.

- Állatcsapás - állapította meg. - Talán szarvas?

- Vadkutyák - nézte Kira a megtaposott földet. - Már láttam ilyen nyomokat.

- Akkor ez egy sebesült vadász lehet, vagy valami hasonló. De ki követi egy kutya nyomát?

Ismét hallották a hangot, ezúttal közelebbről, és Kira érezte, hogy valami nincs rendben - valahogy hamisan hatott. Felgyorsított. A vízmosás meredek szakadékba torkollott, jobbra hatalmas sziklafal magasodott, és ahogy szélénél araszoltak, egy kisebb, legfeljebb két méter széles tisztáson találták magukat, a közepén pedig egy nagy barna kutyát láttak. Kira meglepetten torpant meg. A kutya nyugodtan bámulta.

Samm is odaért mellé, meglátta a kutyát, és káromkodott.

- Micsoda? - suttogta Kira.

- Segítség! - mondta a kutya, és irtózatos emberi mosolyra húzta szét a száját. - Segítség!

-Vissza! - kiáltotta Samm, de abban a pillanatban újabb kutyák robbantak ki a bozótból, a hatalmas, izmos szörnyetegek a mellkasukra és a hátukra ugrottak, hogy ledöntsék őket a lábukról. Sammet ketten lökték fel, és Kirának is alig sikerült kitámasztania. Nem esett el, de mélyen a karjába haraptak. Egy másik eb a lábára támadt, ki akarta húzni alóla, mire Kira zuhanás közben elsütötte a puskáját. A legközelebbi kutya nyüszítve hátrált meg, a vállán seb vöröslött, de egy másik azonnal a helyére ugrott, és éhesen Kira torkát támadta.

- Samm, segíts! - kiáltotta Kira. Érezte, hogy éles fogak záródnak össze a lábán, mások a kulcscsontján, a súlyos utazózubbonya alig akadályozta meg, hogy az állat agyarai mélyen a húsába vájódjanak. Mellette a Sammre támadó kutyák a földet kaparva és morogva csattogtatták a fogaikat, és Kira nem értette, miért nem szorították le a fiút is. Megpróbálta felemelni a puskáját. Ekkor észrevette, hogy az állatok azt is lenyomták a földre, egy masszív állat teljes testsúlyával nehezedett rá. Mégis elsütötte, hátha elriasztja. A földről porfelhő szállt fel, és a tisztás túlsó oldalán egy kutya fájdalmas üvöltéssel ugrott félre, de a puskán álló eb csak vicsorgott Kirára kaszaszerű agyaraival.

A barna kutya, amelynek a hívására siettek, Kira mellkasára ugrott, kiszorította belőle a szuszt, és a torka felé kapott, hogy végezzen vele. Már csak centikre volt tőle, amikor félrezuhant, és Kira érezte, hogy forró vér ömlik a mellére. Felnézve látta, hogy Samm magasodik felette, puska nélkül, kezében vöröslő vadászkéssel. A Kira vállánál foglalatoskodó kutya felé szúrt, de a hatalmas állat rávetette magát, és megint ledöntötte a földre. Kira felemelte a puskáját. Egy másik eb ugrott oda, hogy kicsavarja a kezéből, az állkapcsa rátapadt a puskacsőre, a súlyos mancsok Kira mellét szorították, amivel elválasztotta a Sammet fenyegető szörnyektől. Nem szabadulhattak a csapdából.

Kira lövést hallott hátulról, és látta, hogy a lábánál lévő kutya élettelenül hullik a porba, egy következő lövés átfúrta a puskájával birkózó dögöt, amely úgy dőlt rá, mint egy szőrös szikla. Az állat közvetlenül szembe nézett vele, és ahogy elszállt belőle az élet, kierőlködött magából egy utolsó szót borzalmas, embertelen hangon.

- Kérem.

A kutya úgy halt meg, hogy a még mindig nyitott szeme tíz centire lehetett Kiráétól. A lány rettegve bámulta, a szája hangtalanul rángatózott, a keze mentőövként kapaszkodott a mozdíthatatlan puskába. Még egy lövést hallott, és hirtelen a kutyák már nem morogtak, hanem ugattak, röviden, mintha egymással kommunikálnának. A falka megfordult, és elmenekült, a legnagyobb állat egy pillanatra megállt.

- Rohadék - morogta, mielőtt eltűnt a fák között.

Heron lépett elő, a puskáját még mindig a vállához szorítva. Kira felé biccentett, és lerúgta a mellkasáról a halott állatot.

Bár kiszabadult, Kira még mindig képtelen volt megmozdulni.

- Tényleg rohadéknak nevezett az a kutya? - kérdezte Samm.

- El kell tűnnünk, mielőtt rendezik a soraikat - mondta Heron. - Gyertek!

Kirának végre sikerült megszólalnia.

- Mi volt ez?

- Mennünk kell, most - nyújtotta felé Samm sáros és véres kezét. - Ha rajtunk ütnek, végünk van.

Kira belekapaszkodott a kezébe, és nagy nehezen talpra kászálódott.

- Mi a fene történik itt?

- Őrkutyák - mondta Heron, miközben visszavezette őket a sziklafal mentén. - A háborúban használtuk őket.

- Hiperintelligens kutyák harctéri segélynyújtásra kiképezve - mondta Samm. - Visszavette a puskáját, beállt Kira mögé, és hátrafelé gyalogolva a kutyafalka menekülési útvonala felé irányította fegyverét. - Nagyobbak, erősebbek és alapvető beszédfunkciókkal rendelkeznek. Mindenfélére használtuk őket. Azonnal fel kellett volna ismernem a hangjukat, de már olyan régen volt...

- Szóval beszélő szörnykutyáitok voltak?

- A ParaGen hozta létre őket - pontosított Samm. - Úgy látszik, elvadultak.

Kirának eszébe jutott a ParaGen irodájában látott brosúra. Őrkutya és sárkány is szerepelt benne. Felnézett az égre, de semmi sem csapott le onnan, hogy széttépje a vad karmaival.

Máshol is találkozott már ezzel az Őrkutya szóval, az Afa könyvtárában olvasott harctéri jelentésekben. Még mindig kábultan rázta a fejét, ahogy végigbotorkált a kutyacsapáson. Nem csak a szó zavarta. Most visszaemlékezett valami másra is, egy jelenet elevenedett meg az elméjében, a kevés emlék egyike az apjáról. Megtámadta egy kutya, egy hatalmas állat, és az apja az útját állta a védelmében, őrkutya volt az is, vagy valami más?

A legrosszabb az a felismerés volt, hogy ez a természetellenes, embertelen állat, ugyanonnan származott, mint ő. Kira kinézete emberibb volt, de az eredete közelebb állt az Őrkutyáékhoz, mint az általa ismert emberekéhez.

- Tizenkét évet töltöttél Long Islanden - jegyezte meg Samm. - Egy zárt környezetben. A világ többi része megváltozott.

- Körbejönnek - kiáltotta Heron. - Nyomás!

Kérem, mondta a haldokló kutya. Az arca beégett Kira emlékezetébe. A lány megrázta a fejét, és felmászott.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A

riel McAdams már évekkel korábban megszökött Nandita házából, egyedül élt East Meadow déli részén, de miután a csecsemője meghalt - Long Islanden szinte minden nőnek volt egy vagy két halott gyereke a Remény törvénynek köszönhetően - a városból is elköltözött. Marcus egy homályos utalást talált az új címére a kórházi nyilvántartásban, aminek a megszerzése csaknem a szabadságába került. Magánál tartott egy hordozható rádiókészüléket, hogy belehallgathasson a katonai jelentésekbe, és beszélhessen Kirával, ha netán újra hívná, és az East Meadow elhagyása közben hallott hírek igencsak komorak voltak. Alig egy órával a távozása után behatolt a Részleges hadsereg. Marcusnak így már mindenképpen el kellett mennie. Ismét ellenőrizte a címet a cetlin: „egy sziget Islipben”. Nem valami sok, de több a semminél.

A rádióból tudta meg, hogy a Részlegesek körbezárták East Meadow-t, így a lakosság nagy részét elfogták, mielőtt még elszökhettek volna, majd járőröket küldtek ki az elkóboroltak felkutatására, mindenkit vissza kellett hozniuk a központba. Ám a sziget elég nagy volt, és még százezer Részleges sem kereshet egyszerre mindenhol. Marcus meghúzta magát, sosem gyújtott tüzet, nem ment át nyílt terepen, és az első néhány napban sikerült is elkerülnie a járőröket.

Nem lesz ez így örökké, gondolta, de ha megtalálom Arielt, és meg tudom húzni magamat valahol, tovább maradhatok szabadon, mintha úton lennék.

A második nap estéjén a rádió csipogni kezdett. Marcusnak felgyorsult a szívverése, ám hamar rájött, hogy nem Kira az, és nem is a Hálózat újabb gerillajelentése. Hanem dr. Morgan.

- Üzenet Long Island valamennyi lakójának - mondta Morgan. - Nem akartunk inváziót, de a körülmények rákényszerítettek minket. Egy Kira Walker nevű lányt keresünk. Tizenhat éves, 175 centi magas, körülbelül 60 kiló, indiai származású, világos bőrű, szénfekete hajjal, bár lehet, hogy levágta vagy átfestette, hogy elrejtse a személyazonosságát. Adják át nekünk ezt a lányt, és azonnal véget vetünk a megszállásnak. Ha továbbra is segítenek neki a rejtőzködésben, mindennap kivégzünk egyet maguk közül. Kérjük, ne kényszerítsenek erre a szükségesnél hosszabb időn át. Ez az üzenet valamennyi hullámhosszon terjed, és addig ismétlődik, amíg nem engedelmeskednek az utasításainknak. Köszönöm a figyelmet.

Az üzenet véget ért. Marcus sokkos állapotban hallgatta a levegőben lógó háttérzajt.

Egy percnyi döbbent csend után Marcus tekergetni kezdte a hangoló tárcsát, a következő frekvenciát keresve. Ahogy a nő mondta, ott szintén ugyanez az üzenet hangzott el. Marcus hitetlenkedve hallgatta végig megint. Még négyszer váltott hullámhosszt, mintha biztos lett volna benne, hogy ez az egész csak egy álom, hogy ez nem történhetett meg, azonban mindig ugyanaz volt az eredmény: Kirát akarják. Ártatlanokat ölnek meg, hogy megtalálják. Semmitől sem riadnak vissza.

Éjjel rögtönzött búvóhelye padlóján járt fel-alá az üzeneten gondolkodva. Kezdettől fogva erről szólt az invázió. Kirát akarják, és bármit megtesznek, hogy megkaparintsák. Miért olyan fontos a lány? Miért akarják ennyire elfogni?

Miért nem lépett vele kapcsolatba Kira?

Nem voltak napelemei a rádióhoz, mivel azokat a Szakadás utáni első napokban a Szenátus és a Hálózat mind begyűjtötte, de volt egy kézi hajtású generátora, amit vadul tekert, hogy életben tartsa a rádiót. Kezdtek összemosódni a napjai, ahogy napközben Arielt keresve gyalogolt, és egész éjjel kurblizott abban a reményben, hogy Kira jelentkezik. Islipbe érve talált egy jellegtelen házat, amelyben meghúzta magát, és hozzákötötte a rádiót egy szobabiciklihez, pedálozás közben hallgatta a fehérzaj halk zúgását. Őrültebb pillanataiban arra gondolt, hogy ő is Kira után megy Manhattanbe. A legszörnyűbb forgatókönyveket képzelte el magában. Kirát elfogták a Részlegesek, felfalták az oroszlánok, vagy egyszerűen csak rádőlt egy épület. Ostobaság volt egyedül utaznia, és ostoba volt Marcus is, hogy hagyta, de Kirát sosem volt képes megállítani.

A rádió zúgott, a kerekek csikorogtak. Amikor a nap kezdett lemenni, szünetet tartott, ivott egy kis vizet, és evett a hátsó udvaron álló fán termő almából, majd azonnal visszament pedálozni. Tudta, hogy éjjel a legvalószínűbb a hívás, amikor már nem biztonságos úton lenni, és Kira is behúzódik valahova. Éjfél utánig pedálozott, amíg már égett a combja, lüktetett a lábfeje, és a keze is felhólyagosodott a kerékpár kormányától. Bekúszott az ágyba, miközben a rádió továbbra is recsegett a fülében, és álomba szenderült.

Reggel tekert még egy kicsit, és amikor már nem bírta tovább a bezártságot, kiment levegőzni. Megmasszírozta fájó lábszárát, és sétálni indult, megint Arielt kereste. Egy sziget Islipben. Islip nagy volt, de csak egy része érintkezett a vízparttal. Egész nap fel-alá járt a rádióval a hátizsákban, emberi élet nyomait keresve. A második napon talált egy szigetet, a harmadikon pedig egy lakott házat: a pázsit le volt nyírva, a kert meg volt művelve, a foltos verandát, amelyet korábban indák nőttek be, mostanra valaki rendesen kitakarította. Marcus felment a görbe falépcsőn, és bekopogott az ajtón.

Nem lepődött meg annak hallatán, hogy csőre töltöttek egy puskát. Még csak össze sem rezzent.

- Ki az?

- A nevem Marcus Valencio. Már találkoztunk, bár annak több éve. Kira barátja vagyok.

Kis szünet után jött a válasz.

- Menj innen!

- Beszélnem kell veled - erősködött Marcus.

- Azt mondtam, hogy húzz el!

-Nandita eltűnt...

- Annál jobb.

- Nézd, Ariel, nem tudom, min vesztetek össze, nem tudom, miért gyűlölöd őket annyira. De azt biztosan tudom, hogy ők nem gyűlölnek téged. De nem ezért jöttem, nem ők küldtek, nem fogok visszamenni hozzájuk, hogy beszámoljak rólad, azt sem fogom mondani, hogy keresd fel őket vagy ilyesmi. És főként nem azért akarom megtalálni Kirát, hogy átadjam Morgannek. Csak rá szeretnék jönni valamire.

Ariel nem válaszolt. Marcus várt. És várt. Egy teljes perc telt el, mire rájött, hogy a lány valószínűleg egyszerűen csak nem vesz róla tudomást. Megfordul, hogy elmenjen, de közben észrevett egy kis padot a verandán. Nem hinta volt, csak egy egyszerű fa ülőalkalmatosság, ahonnan az ember nézhette a világ múlását. Leporolta, leült, és beszélni kezdett.

- Az első kérdésem az lenne hozzád, feltéve, hogy idefigyelsz egyáltalán, hogy miként találkoztál Nanditával. Beszéltem a többi lánnyal, akiket örökbe fogadott, és mind azt mesélték, hogy mire találkoztak vele, te már nála voltál. Isolde Philadelphiát említette, hogy ott voltál, amikor Nandita rád talált. Valójában Xochi is odavalósi, de fogalmam sincs, hogy ennek van-e jelentősége. Amit tudni szeretnék, az, hogy.... hogy valójában honnan jöttél? Hogyan találkoztál Nanditával? Nem volt több a szokásos „magányos gyerek ténfereg az utcán” történetnél? Rengeteg ilyen sztori kereng a szigeten, bizarr módon szívmelengető, hogy milyen sok. Meghalt az egész család, meghalt az összes szomszéd, a gyerek éhes, fél, vagy valami más okból kijön a házból. Az én esetemben a tej volt az oka. Rengeteg gabonapehely volt a házunkban, és ötévesen ezt az egy ételt tudtam elkészíteni, így hát minden egyes nap, minden egyes étkezésre azt ettem, aminek következtében nemsokára kifogyott a tej. Próbálkoztam más ételekkel is, mogyoróvajat és lekvárt akartam kenni tortillára, meg ilyesmi, de még a konzervnyitót sem tudtam használni. - Marcus nevetett, és elmorzsolt egy könnycseppet a szeme sarkából. - Szóval elmentem tejet keresni. Nem is tudom, merre indultam, hol reméltem tejet találni, de ott volt az egész világ előttem, tudod? Pár dolog égett, itt egy autó, ott egy vegyesbolt, de mivel Albuquerqueben voltunk, a tűz nem talált sok lombot, amitől tovább terjedhetett volna. Néhány tűzcsapból folyt a víz, a csatornában kisebb patak keletkezett. De ember nem volt sehol. Elgyalogoltam a legközelebbi bolthoz, amit ismertem. A nagybátyámé volt, egy kis Abarrotes bolt pár sarokra tőlünk, de be volt zárva, és nem tudtam bemenni, így hát gyalogoltam tovább, és tovább, és az egész város üres volt. Sehol egy lélek. Végül találtam egy Walmartot. Egy ekkora városban előbb-utóbb óhatatlanul találsz egy Walmartot, és bementem tejet keresni, és akkor ott volt ez a férfi, akit sose láttam azelőtt, aki éppen egy hordót töltött meg vizesüvegekből. Rám nézett, én visszanéztem, aztán felemelt, ráültetett a hordóra, és adott nekem egy csomag löncshúst. Még tejet is talált a raktárban, tartósat, ami még nem ment tönkre, és akkor egy tálkából gabonapelyhet ettem, amíg ő összeszedett mindent, ami kellett neki. Traynek hívták, a családnevét nem tudom. Tray magával vitt egészen Oklahoma Cityig, ahol összefutottunk a Nemzeti Gárdával. Aztán szem elől vesztettem, és őszintén szólva azt sem tudom, hogy eljutott-e idáig. Szégyellem, de az elmúlt pár évben eszembe sem jutott. Gondolom, ha itt van, valahol a vadonban élhet, halászik, vagy a földet műveli, vagy valami ilyesmi. Ha a városban élne, már rátaláltam volna. És nem tudom, miért meséltem el neked ezt a történetet, hacsak nem azért, hogy ilyen emberekre van szükségünk, hogy mi ilyen emberek vagyunk. Csak azok élték túl, akik összedolgoztak, akik segítettek egymásnak, és ettől lesz az RM és a Szakadás minden idők legkülönlegesebb természetes kiválasztási folyamata. Nem tudom, hogy talált rád Nandita, de rád talált, megmentett téged és idehozott, és most eltűnt, és én csak próbálom kideríteni, hogy mi történik valójában. Mit tudott Nandita, mit csinált, miért volt itt? Miért keresik a Részlegesek?

- Engem nem egy Walmartban talált Nandita - szólt ki Ariel az ablakon. Marcust már elringatta a saját hangja, Ariel kizökkentette az álmodozásból. A függöny be volt húzva, elfojtotta a lány hangját, de tisztán ki tudta venni a szavait. - Eljött hozzánk. A szüleim talán egy nappal előtte haltak meg. Eljött hozzánk, és magával vitt.

Marcus a homlokát ráncolta, próbálta összeállítani a képet.

-Úgy gondolod, tudta, hogy ott vagy? Hogy direkt ment oda érted?

- Annyit tudok, hogy nem hagyott elbúcsúzni sem.

Marcus a lány hangja felé fordult, de a függöny még mindig szorosan el volt húzva az ablaknál.

- Sajnálom - mondta. És mivel nem tudott más mondani: - Ez gáz.

Ariel nem válaszolt.

- A Részlegesek keresik - mondta Marcus. - Gondolom, Kirát azért keresik, amit pár hónappal ezelőtt csinált, de Nanditát azért, mert azt hiszik róla, hogy tud valamit. És valóban tud valamit. Ariel, láttam egy fényképet, amin Nandita volt valami pasassal, köztük pedig Kirával. A ParaGen épületegyüttesénél álltak. Bármit is tudhat Nandita, annak köze van Kirához, és a Részlegesek azért indítottak ellenünk teljes körű támadást, hogy megtudják, mi az. Ha te értesz ebből az egészből bármit is... kérlek, muszáj elmondanod nekünk.

Nem jött válasz jó ideig. Marcus hallotta Ariel halk lélegzését a függöny mögött. Várt. Úgysem tudott volna hová menni.

- Nandita tudós volt - bökte ki végre Ariel. - Kísérletezett.

- Kirával?

- Mindnyájunkkal.

Az első, amit Marcus meglátott Ariel házában, a rengeteg palántaláda volt.

-Nem tudtam, hogy kertészkedsz - mondta, miközben a szeme lassan hozzászokott a sötéthez. A szigeten cirkáló Részleges járőrök miatt Ariel minden ablakot a lehető legvastagabban fedett el.

-Nandita mellett nőttem fel - válaszolta Ariel. - A kertészkedésen kívül nem is nagyon értek máshoz.

- Ezért gyűlölöd?

Ariel hangja elhalkult.

- Elmondtam, hogy miért gyűlölöm.

- A kísérletek miatt - idézte fel Marcus. A lányra nézett. - Képes vagy beszélni róla?

- Nem - bámult ki Ariel az utcára. - De attól még eljött az ideje. - Becsukta az ajtót, amitől az egész szobát elnyelte a sötétség.

Marcus hagyta, hogy a szeme megszokja a sötétet, és Ariel körvonalaira koncentrált.

- Miféle kísérletek? Miért nem mondtak erről semmit a többiek?

Ariel felcsattant.

- El tudod képzelni, mennyire igyekeztem túllépni rajta? Úgy tenni, mintha normális lenne az életem? Állást vállaltam, bár nem volt rá szükségem, csak azért, hogy legyen mit tennem napközben. Két évvel korábban estem teherbe, mint amit előírt a Remény törvény. Ezt a buta kertet is azért gondozom, mert... mert az emberek ilyesmiket csináltak a Szakadás előtt. Mindent megtettem, amit csak lehet, még a saját testvéreimet is kerültem...

- Mi történt? - kérdezte Marcus. - Mi volt annyira rossz?

- A reggelivel kezdődött - Ariel mereven a padlóra bámult. - Nandita minden reggel korán kelt, és teát csinált nekünk, kamilla, borsmenta, meg hasonló főzeteket. Persze növényeket gyűjtött, így mindenféle volt nála otthon, meg termett is az üvegházban, hátul. Volt, amihez szabad volt hozzányúlnunk, mint például a kamillához, de volt, amit apró üvegcsepegtetőkben tartott, és ezek oldalt meg is voltak számozva, mintha minták lennének, és ezekhez nem volt szabad hozzányúlnunk. Akkoriban nem is gondoltam bele ebbe. Már azért is kikaptunk, ha az üvegházban játszottunk, úgyhogy ez nem volt annyira különleges, de egy reggel korábban keltem fel, lementem, hogy segítsek teát csinálni, és éppen akkor csepegtetett bele az üvegcsékből. Nem is törődtem volna vele, de amikor megkérdeztem, hogy mit csinál, bűntudat ült ki az arcára, mint nekem, amikor olyasmin kaptak, amit nem lett volna szabad csinálnom. Elütötte azzal, hogy csak valami új ízesítés, de sosem felejtettem el azt az arckifejezését. Másnap reggel lelopakodtam, hogy megnézzem megint, és újra, pont ugyanazt csinálta, csak más csepegtetőkkel, és jegyzetelgetett egy írótáblán. Szinte mindennap megcsinálta, de én onnantól kezdve nem ittam teát.

- Láttad az írótáblát?

- Egyszer, amikor beosontam az üvegházba, de azt hiszem, rájött, mert soha többé nem láttam. Nem csak a teáról készített jegyzeteket, hanem rólunk is, hogy milyen gyorsan növekszünk, mennyire vagyunk egészségesek, a látásunkról, hallásunkról meg ilyesmikről. Mindig mindenféle játékokat talált ki nekünk, mozgáskoordinációs és memória-játékokat, de miután megláttam az írótáblát, nem voltam képes többé részt venni ezekben. Nem játszott velünk, hanem tesztelt minket.

-Lehet, hogy... csak nyomon követte a fejlődéseteket - jegyezte meg Marcus. - Nem tudom, hogy kell viselkednie egy törődő szülőnek, lehet, hogy ez a természetes.

- Ez nem volt természetes - bizonygatta Ariel. - Mindenből tesztet csinált, vagy tanulmányozott, vagy megfigyelt minket. Nem labdázott velünk, a reflexeinket tesztelte azzal, hogy labdákat dobott nekünk. Fogócskázás helyett időfutamokat rendezett, egymással kellett versenyeznünk, végig az utcán és vissza. Ha egyikünk elvágta az ujját vagy felhorzsolta a térdét, alaposan és részletesen megnézte, mielőtt bekötözte.

- A többi lány miért nem beszélt erről? - kérdezte Marcus. - Tőlük is kértem, hogy mindent mondjanak el Nanditáról, amire csak emlékeznek, hogy miket csináltak együtt. Ezekről egy szót sem szóltak.

-Próbáltam velük beszélni párszor, de egyszerűen nem hittek nekem. Ők nem látták sem a csepegtetőket, sem az írótáblát, és egyszerűen szórakoztató játékként fogták fel a versenyeket.

- Te beláttál a függöny mögé, és ez mindent más megvilágításba helyezett.

- Pontosan.

- De... - Marcus igyekezett a lehető legóvatosabban fogalmazni. - Nem lehetséges, hogy... nem akarlak meghazudtolni, vagy ilyesmi, de nem lehetséges, hogy mindazok a dolgok, amiket kiskorodban láttál, valójában teljesen ártalmatlanok voltak, és... üldözési mániát váltottak ki belőled, utána pedig ott is alattomosságot sejtettél, ahol nem volt ilyen szándék?

- Azt hiszed, nem tettem fel magamnak ugyanezt a kérdést naponta százszor? - fakadt ki Ariel. - Ezerszer? Mondtam magamnak, hogy megőrültem, hogy hálátlan vagyok, hogy én találom ki az egészet, de újra meg újra láttam valami mást, amitől megint beindult a dolog. Nandita mindennel valami őrült, zavaros módon irányítani akart minket, azt akarta elérni, hogy valamilyen módon cselekedjünk vagy gondolkodjunk, vagy nem is tudom mit akarhatott.

- Hogy lehetsz ennyire biztos benne, hogy ez volt a célja?

-Mert ott állt az írótáblán. Madisonnal kapcsolatban. Hogy a kontrollálásról szól.

- Mi volt odaírva?

- Az, hogy „Madison: kontroll”. Miért olyan nehéz ezt felfogni?

Marcus a fejét rázta.

-Azt hiszem, csak... ellentmond annak, amit láttam. Szóltál róla valakinek?

Ariel felhorkant.

- Hallottál már olyat, hogy egy nyolcéves gyerek azt mondja egy felnőttnek, hogy az anyukája irányítani akarja?

- De legalább megpróbáltad...

- Persze hogy megpróbáltam. Mindent megpróbáltam, ami csak az eszembe jutott, és ha tudtam volna akkor, hogy mi az a szexuális bántalmazás, azzal is megvádoltam volna, bármit mondtam volna, hogy kikerüljek abból a házból. De nem bántotta egyikünket sem, a testvéreim mind boldogok voltak, én pedig csak a „kis mérges Ariel”. Senki sem hitt nekem, és amikor a saját testvéreim sem hittek nekem, úgy gondoltam, talán már működik is a kontrollálás, mindnyájukat agymosásnak vagy valami még rosszabbnak vetette alá. Megtettem az egyetlen dolgot, ami az eszembe jutott: tönkretettem az üvegházat.

Marcus a homlokát ráncolva felidézte a Xochi hátsó udvarán álló bonyolult üvegházat.

- Egyedül építette újra az egészet?

- Te most az újra gondolsz. Ez még a régi háznál történt. Fogtam egy feszítővasat, és apró darabokra zúztam, minden egyes üvegdarabot, minden tálkát, minden palántaládát, minden csepegtetőt, bár tudom, hogy nem annyi volt az összes. Nandita gyakorlatilag felrobbant a dühtől, amikor hazaért. Azt megnéztem volna magamnak. Elmenekültem a város túlsó végébe, egy üresen álló házba, majdnem egy hónapba telt, mire rám találtak. Azt hittem, hogy Nandita... nos, nem is tudom, mit hittem, de azt nem, hogy vissza fog vinni. Gondolom volt ideje lehiggadni. Még mindig rohadtul mérges volt, de visszavitt magához.

- Mert szeretett téged - mondta Marcus reménykedve.

-Mert szüksége volt rám ahhoz az őrült kísérletéhez. Nem kezdhette elölről valaki mással. - Ariel sóhajtott, és az öklével a falépcsőt ütögette. - Ez télen történt, tavasszal pedig átköltöztünk az új helyünkre. Nandita azt állította, hogy vízkár miatt, de valójában csak egy új üvegházra volt szüksége a növényei miatt. Még párszor megszöktem, de „a gyerekek a legértékesebb erőforrásunk” meg ilyesmi, úgyhogy mindig visszavittek hozzá. Abban a pillanatban, hogy törvényesen eljöhettem, fogtam magamat, otthagytam, és sosem mentem vissza.

- Lehet, hogy a kísérletek valahogy az RM-mel álltak kapcsolatban. Hány éves korodig éltél ott? Tizenhat?

- Ja.

-És mindent feljegyzett rólatok, minden fiziológiai változást, egészen a pubertásig.

- Gondolom igen.

- Azon gondolkodom, hogy Madisoné az egyetlen élő kisbaba a szigeten. Persze, ezt annak köszönhetjük, hogy Kira rátalált a gyógymódra, de hátha többről is szó van? Legalábbis, valami véletlen egybeesés lehet a dologban. Lehet ennek köze ahhoz, amit Nandita csinált? Hogy megerősítette az immunrendszerét, vagy a magzatnak... Nem tudom, csak találgatok. De lehet, hogy köze lehetett a kísérleteinek a szaporodáshoz.

-Nem tudom - mondta Ariel. - Évek óta próbálom kiverni a fejemből.

-És most Nanditának nyoma veszett. Eltűnt, nem találják sehol. És tudod, hogy ez mit jelent.

Ariel felnézett Marcusra.

-Mit?

- Azt, hogy nem őrzi a házát. És lehet, hogy otthagyta a jegyzeteinek egy részét.

Ariel szeme összeszűkült.

- East Meadow-ban... ami most a Részlegesek irányítása alatt áll. Marcus bólintott, az arcán átfutott a régi, ravasz mosolya.

-Odavisznek mindenkit, akit elkapnak. Ami azt jelenti, hogy átkozottul könnyű lesz bejutnunk.

HUSZADIK FEJEZET

A

hátizsákot sosem szabad otthagynom - mondta Afa. - Én vagyok az utolsó ember ezen a bolygón.

-Rosszabbodik az állapota - jegyezte meg Samm. Buddy, a ló most már szelídebben viselkedett, szuszogva tűrte, hogy Samm megpaskolja a nyakát. Kirának meggyőződése volt, hogy Bobó a testvére, de lehet, hogy csak a színükből gondolta. Már egy hete voltak úton, az Appalache-hegység közepén jártak. Afa egyik térképet a másik után vette elő, kisebb utakat, városokat és csúcsokat jelölt be, végül ragaszkodott hozzá, hogy tegyenek egy kitérőt a Camelback-hegy, egy jó háromszáz méternyi hegymászást ígérő impozáns óriás felé. Állította, hogy ott van egy rádió átjátszó, amit az egyik miniatűr Zoble napelemmel működésbe tudna hozni, így tarthatnák a kapcsolatot a Long Island-i rádiókkal. Heron becsületére vallott, hogy nem emelt ellene kifogást. Egy régi síparadicsomnak látszó részen át mászták meg a tekergő utat, ám a hegycsúcsra érve csalódásban volt részük. Nem is hegycsúcs volt igazából, hanem csak egy masszív fennsík széle, amely messze nyúlt nyugatra, még a Részlegesek sem látták a végét. Heron átvizsgálta a helyszínt használható felszereléseket keresve, miközben Afa a földre vetette magát, térképek és hibás számítások közepette, váltig hajtogatta, hogy a hegy megvan, csak ők járnak rossz helyen. Közel két órába telt, mire sikerült megnyugtatniuk, és csak annak az árán, hogy megegyeztek, ott töltik az éjszakát, és mindenképpen felállítják a Zoble-t. Akár hegycsúcs, akár fennsík, a rádió átjátszó megvolt, és Kira megcsodálta az öreg fémtorony rácsos mintázatát. Áfa biztosította őket, hogy mindent rendesen állított be, de időközben leszállt az éj, így reggelig már nem győződhettek meg róla. A várakozás és a tehetetlenség érzete nyugtalanná tette Kirát. Úgy döntött, le kell kefélni Bobót. Samm is vele tartott.

- Tudom, hogy szükségünk van rá - mondta Samm, halkra fogva a hangját. - Csak nem tudom, hogy ilyen állapotban mennyire lesz hasznunkra.

- Így gondolkozol róla? - kérdezte Kira. - Mint valami szerszámról?

- Tudod, hogy nem így értem. Arra célzok, hogy aggódom. Még csak egy hete vagyunk a szabadban, és legalább három hét, mire Chicagóba érünk, valószínűleg több is. Addigra teljesen be fog golyózni.

- Akkor segítségre van szükségünk, hogy megőrizzük a nyugalmát - mondta Kira. Mintha csak erre várt volna, Áfa odabotorkált a lovakhoz, a karjával a hátizsákját szorongatva.

- Vissza kell mennünk - próbálta meg fél kézzel felemelni Fura nyergét. - Az összes adatom, minden, amit keresünk... Már mindent megtaláltam, nem kell elmennünk az adatközponthoz, vissza kell mennünk. Ott van minden. Ott biztonságos...

- Nyugodjon meg, Afa - vette el tőle Kira a nyerget a lehető legfinomabban. A férfi izgatottsága átragadt a lovakra, Samm igyekezett visszafogni őket. - Jöjjön csak velem. - Megfogta a nagydarab ember kezét, és visszavezette a tűzhöz. - Meséljen a gyűjteményéről.

- Maga látta. De nem az egészet. Nem látta a hangstúdiót.

- A hangstúdió nagyszerű volt - búgta Kira simogató hangon. - Ott volt az összes ParaGenes e-mail. - Igyekezett beszéltetni, abban a reményben, hogy a témától jobb kedvre derül, és mintegy fél óra után valóban megnyugodni látszott. Kira kiterítette Afa hálózsákját, és a férfi rövidesen elaludt, a hátizsákját úgy szorította magához, mint egy plüssmacit.

- Rosszabbodik az állapota - mondta Samm ismét.

- Ami komoly teljesítmény - jegyezte meg Heron -, ha figyelembe vesszük, hogy eleve milyen rossz állapotban volt.

- Majd én vigyázok rá - mondta Kira. - El fog jutni Chicagóba.

-Úgy beszélsz, mintha legrosszabb esetben teljesen szétesne, és

használhatatlanná válna - mondta Heron. - Én meg attól tartok, hogy elgurul a gyógyszere, és megöl minket. Tegnap azt hitte, hogy Samm el akarja lopni a hátizsákját, tegnapelőtt meg azt, hogy olvasni akarsz a gondolataiban. Engem ma kétszer is azzal vádolt, hogy Részleges vagyok.

- Valóban Részleges vagy - jegyezte meg Samm.

- Már csak ezért sem akarom, hogy erőszakos rohama legyen miatta. Ebben az átjátszó toronyban három olyan vegyszer is van, amivel bombát lehet készíteni, és garantálom, hogy ez az idióta pontosan ismeri mindhárom használatát. Valóban zseniális, ahogy állítottad, de teljesen meg van zakkanva, és egy ilyen kombinációval nem kellemes együtt utazni.

Kira Heronra meredt, a tűz fényében világos narancssárga és sötét mélybarna foltok táncoltak az arcán. Fáradtnak tűnt, amitől Kira megijedt. Eddig Heron sebezhetetlennek látszott, hatékonyabbnak bizonyult, mint remélte, de ha sosem alszik, mert egy őrült árulásától tart...

- Mit akarsz csinálni? - suttogta halkan.

- Hogy én? - kérdezett vissza Heron. - Haza akarok menni, és meg akarom menteni a Részlegeseket. Azt hittem, világos voltam.

- Van egy képernyő a hátizsákjában - szólt közbe Samm - és egy Tokamin, ami ellátja energiával. Ez magyarázhatja a mentális problémáit is, ha megártott neki a sugárzás. Talán megmutathatná rajta, hogy mit kell csinálnunk, ha Chicagóba értünk, minden eshetőségre felkészülve.

- Majd én beszélek vele holnap - mondta Kira. - Bennem bízik a legjobban.

- Csak ne akarj állandóan olvasni a gondolataiban - ugratta Heron. - Úgy tudom, az zavarja.

Kira a két Részlegesre nézett (a másik két Részlegesre, pontosított magában), és gondolkodóba esett. Mi lesz, ha elérnek Chicagóba? Ellepték a várost az Őrkutyák, vagy sárkányok, vagy valami annál is rosszabb? Elárulja őket Afa? Vagy talán Heron? Bármennyire is ékelődtek egymással, Heron mindig zárkózott maradt, inkább megfigyelő volt, mint aktív résztvevő. Mit figyelt meg? És kinek a megbízásából?

Kira egy fának támaszkodva aludt, háttal a tábortűznek, kezét a puskán tartva. Reggel kipróbálták a napelemeket, és a rádió átjátszó azonnal beindult. Afa hibátlan munkát végzett. Samm biccentett, és bár nem mondta ki, Kira tisztán érezte, hogy imponált neki Afa - meg is lepődött, persze, de imponált neki. Kira hátba veregette Afát.

- Szép volt.

- A Zoble rendkívül tartós - mondta a nagydarab férfi, bár a hangja kicsit elcsúszott. - Egy megbolondított mátrixszal veszik körbe a megerősített szilíciumkristályokat a hatékonyság növelésére. - Kira bólintott, nem tudta megállapítani, hogy mennyire volt tudományos a kapott válasz, és mennyi benne a halandzsa. Afa intelligens személyisége összekeveredett a gyermeki énjével, ami hosszú távon lehetett jó is, rossz is. Kira attól tartott, hogy a működőképességét biztosító mentális váz kezd szétesni.

-Próbáljuk ki a rádiót - javasolta. Áfa engedelmeskedett, bekapcsolta, óvatosan tekerni kezdte a tárcsát a számtalanszor elvégzett műszaki feladat könnyű rutinjával. Tekert, hallgatózott, tekert, hallgatózott, végül rátalált egy emberek, vagy Részlegesek által küldött jelre. Kira közelebb húzódott, miközben Áfa a finomhangolással foglalatoskodott.

- ...visszavonultak. A szigeten lévő forrásaink szerint csak...

- Részlegesek - állapította meg Heron.

- Azt is tudod, hogy melyik csapat? - kérdezte Kira. Afa csendre intette őket, fejét a hangszóró felé hajtotta.

- ...mindennap meghal egyvalaki.

- Északiak - mondta Heron. - Trimble emberei a B Szakasztól.

- Miről beszélnek? - kérdezte Kira.

Heron eltűnődött.

- Valószínűleg a lejárati időről.

- Meg kell találnunk Marcust. - Kira finoman eltessékelte Áfát a tárcsától. Marcusszal kitaláltak egy rotációt a hullámhosszokra, amikor még rendszeresen tudtak kommunikálni az invázió idején, abban a reményben, hogy úgy nehezebb lehallgatni őket. Fejben kiszámolta a napokat, hogy ma melyik frekvencia lehet soron, és remélte, hogy Marcus még mindig figyel. Behangolta a tárcsát, és bekapcsolta a mikrofont. - Laposfej, itt Phillips, ott vagy? Vétel. - Kikapcsolta a mikrofont, és várta a választ.

Heron gúnyosan vigyorgott.

- Laposfej és Phillips?

-Az volt a beceneve az iskolában. Most mit mondjak? Tényleg kicsit lapos volt a feje. Pár hete elkezdtem így szólítani, mert abból tudhatta, hogy csakis neki szól az üzenet, senki másnak. - Kira megvonta a vállát. - A biztonságmániám. A Phillips pedig természetesen j ött.

- Van laposfejű csavarhúzó, meg Phillips csavarhúzó - mondta Afa -, meg van Frearson is, meg hatszögű, meg tengelykapcsolós, meg...

- Tudjuk - érintette meg Samm barátságosan a vállát.

-Ne érjen hozzám! - üvöltötte Afa, és azonnal felpattant. Samm hátrahőkölt, de Afa továbbra is ordított, a feje teljesen elvörösödött a dühtől. - Nem mondtam, hogy hozzám érhet!

- Semmi baj, Afa - próbálta nyugtatgatni Kira. - Semmi baj, csak csitt... hívom megint, csendre van szükségem. - A műszaki szükségszerűség érve hatni látszott, Afa visszaült a helyére. Kira bekapcsolta a mikrofont. - Laposfej, itt Phillips, hallasz engem? Gyerünk már, Laposfej. Kérlek, válaszolj! Vétel. - Átkapcsolt, és mindannyian hallgatták a háttérzajt.

-Meg tengelykapcsolós, meg négyzet alakú, meg Pozi, meg Mortorq... - hajtogatta Afa halkan.

-Phillips, itt Laposfej. - Marcus hangja sercegett, és Afa keze már lendült is, hogy igazítson a tárcsán. A hang hol hallatszott, hol nem.

- ...nagyon gyengén, hol... már egy hete nem... Vétel. - Marcus hangja végre tiszta jellé alakult, Kira megvárta, amíg befejezi, majd mosolyogva kapcsolta be újra a mikrofont.

- Bocsi a kihagyásért, Laposfej, el voltunk foglalva. Muszáj volt... - Elhallgatott, alaposan végiggondolta, hogyan mondhatná el neki, merre járnak, anélkül, hogy elárulja az esetleges hallgatózóknak is.

- Muszáj volt arrébb vinnünk az alaptábort, túl közel jártak már hozzánk. Mostantól ritkábban tudunk kommunikálni. Vétel.

-Ezt azért jó hallani - válaszolta Marcus. - Már aggódtam. - Hosszú szünet következett, de nem mondta ki a „vétel” szót, így Kira nem tudta, hogy most neki kellene-e beszélnie. Amikor már nyúlt volna a mikrofon gombjához, ismét felhallatszott Marcus hangja. - Még mindig követed a rádióadásokat? Vétel.

- Ahogy mondtam, most nagyon ritka a hozzáférésünk. Mi történt? Vétel.

Újabb szünet következett, és amikor Marcus megszólalt, a hangjába fájdalom vegyült.

- Dr. Morgan átvette a hatalmat a szigeten. Mindent meghódított. Nem csak az irányítása alá vont, mint azelőtt Delarosa, hanem... mint egy állatkertet. Egy farmot. Mindenkit összeterelnek, itt őrzik őket East Meadow-ban, és meggyilkolják őket. Mindennap meghal egyvalaki. - A hangja szaggatott suttogássá halványult. - Vétel.

Kirának elállt a lélegzete.

- Erről beszélt az a másik - mondta Afa. Kira kurtán intett, hogy elhallgattassa. Átkapcsolt adásra, és bár már előre tudta a választ a kérdésére, muszáj volt feltennie.

- Miért ölik meg az embereket? - Kicsit habozott, mielőtt kijelentkezett. - Vétel.

- Kira Walkert keresik - mondta Marcus. Még mindig nem volt hajlandó kiadni a személyazonosságát, de Kira érezte a fájdalmat a hanghordozásából, és remélte, hogy senki sem hallgatja éppen ezt a hullámhosszt.

- Én szóltam, hogy rosszra fog fordulni a dolog - mondta Heron. A rádió felé intett. - Őt is figyelmeztettem.

- Fogd be - mondta Kira.

- Fel kell adnod magadat.

- Azt mondtam, fogd be! - üvöltötte Kira. - Hadd gondolkozzam egy percig.

- Nem mondtam meg senkinek, hogy hol van - folytatta Marcus, fenntartva a látszatot. - Nem mintha tudnám, hogy hol van, de arról sem beszéltem senkinek, amit tudok. Ha feladná magát... ezt neki kell elhatároznia. Nem hozhatom meg helyette a döntést. Vétel.

Kira a rádióra bámult, mintha az képes lenne megnyílni, és eléje tárni valami csodaszerű választ. Mindennap megöl egy embert. Minden egyes nap. Rettenetesen, borzasztóan, felelőtlennek hangzott, de... Valóban sokkal rosszabb, mint ami a Részlegesekkel történt? Persze őket nem végezték ki, de attól még meghaltak. Éppen ő érvelt Heronnak azzal, hogy ez az út fontosabb, mint a halálesetek leállítása, fontosabb megtalálni a ParaGent és a Vészrendszert. Fontosabb megtudni a válaszokat, és örökre megoldani a problémát mindkét fél számára, nem tüneti kezeléssel, hanem egy valódi, végleges gyógymóddal. Ha Kira hajlandó lemondani a haldokló Részlegesekről, akkor le kell mondania a meggyilkolt emberekről is, különben az egész csak színjáték. Hazugságok sora.

Megremegett, kiment belőle az erő, hányinger kerülgette a sok halál gondolatától.

- Nem akarok ebben a helyzetben lenni - jelentette ki halkan. - Nem akarom, hogy én legyek az, akire mindenki vadászik, akinek el kell döntenie, hogy ki élhet, és kinek kell meghalnia.

- Te döntőd el, hogy siránkozol, vagy helyrehozod - mondta Heron.

- Ha most visszamész, mindkét felet megmentheted: esélyünk nyílik a Részlegesek lejárati idejének a megoldására, és Morgan nem öldösi tovább az embereket.

- Átmenetileg megmenekülnek. De én mindörökre akarom megmenteni őket. - Kira elhallgatott, még mindig a rádióra meredt, majd Heron felé fordult. - Te miért vagy itt?

- Mert te túl makacs vagy ahhoz, hogy visszafordulj.

- De nem volt muszáj velünk jönnöd. Az elejétől kezdve ellenezted ezt a küldetést, de mégis eljöttél. Miért?

Heron Sammre nézett.

- Amiért te is. - Visszanézett Kirára. - Amiért te is megbíztál bennem. Samm megbízott benned, és ez elég ok volt a számodra. Nos, Samm bízik benned, és ez elég ok a számomra.

Kira biccentett, de nem vette le róla a szemét.

- És ha továbbmegyünk?

- Akkor szerintem elment az eszed. De ha Samm még bízik benned...

- Kezd szétesni a jel - szólalt meg Marcus. Az ő hangja is kezdett elmosódni. - Hol vagytok? Vétel.

- Azt nem árulhatjuk el. - Még azt sem árulhatom el, hogy kikkel vagyok, gondolta Kira. - Keresünk valamit, és jó lenne, ha többet mondhatnék, de... - Elhallgatott, nem tudta eldönteni, hogy mit mondjon, így végül lezárta a beszélgetést. - Vétel.

Vártak, de nem jött válasz.

- Átmeneti légköri viszonyok - állapította meg Afa. - A vételt megtörhették a felhők, vagy a viharok, vagy egy esősáv.

- Még mindig bízom benned - jelentette ki Samm. - Ha szerinted ezt kell tennünk, követlek.

Kira hosszasan meredt Sammre. Vajon mit láthat benne, amit ő maga nem? Végül feladta, és megrázta a fejét.

- És mi van a Vészrendszerrel?

- Hogy érted ezt? - kérdezte Samm.

-Nem tudjuk, hogy mi az, de a kifejezés azt jelenti, hogy olyan valami, ami nem romolhat el, vagy amit arra találtak ki, hogy közbeavatkozzon, ha félresiklottak a dolgok. Mi van akkor, ha a Vészrendszer képes megoldani valamennyi problémánkat, és nekünk csak meg kell találnunk, és be kell indítanunk? - Graeme Chamberlainre gondolt, a Trösztnek arra a tagjára, aki a Vészrendszeren dolgozott, és megölte magát, amint végzett a munkájával. A hőség dacára reszketett. - Mi van akkor, ha valami rettenetes dolog, és amikor azt hisszük, hogy mindent helyrehoztunk, ez a Vészrendszer újra elront mindent? Nem tudjuk, hogy mi az. Lehet bármi.

- Honnan tudod, hogy egyáltalán van ennek bármi jelentősége? - kérdezte Heron.

- Muszáj, hogy így legyen. A Trösztnek volt valami terve. Az emberi betegség gyógymódja a Részlegesek feromonjában van, aztán meg itt vagyok én, egy Részleges valami, aki egy emberi településen lakik. Ezek nem lehetnek véletlenek, ki kell derítenünk, hogy mit jelentenek. - Elhallgatott, majd kis szünet után folytatta. - Muszáj. Ugyanarról vitatkozunk, mint régen Mkelével, a jelenről és a jövőről. Néha szörnyűségeken kell átmenni a jelenben ahhoz, hogy megkapjuk a kívánt jövőt. - A szájához emelte a rádiót. - Megyünk tovább - mondta egyszerűen. - Vétel.

-

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A

Camelback-hegységtől egy újabb csapat Őrkutya követte őket a Susquehanna folyóig, de nem támadtak rájuk. Samm minden este magasan felkötötte a fákra az élelmüket és a felszerelésüket, Heron és Kira pedig minden tőlük telhetőt megtettek a lovak védelméért. Afa már egyáltalán nem szólt Sammhez, és Heronhoz is csak ritkán, amikor mégis megtörtént, mindkét lány úgy vélte, hogy valószínűleg összetévesztette Kirával. Reggel jobban volt, amikor pihent az elméje, de ahogy teltek a napok, egyre gyanakvóbb, egyre alattomosabb lett. Kira észrevette, hogy egy harmadik személyiség kezd kibontakozni benne, a megzavarodott gyerek és a paranoiás zseni veszedelmes kereszteződése. Ez volt az az Afa, aki kilopott egy kést Kira felszereléséből, és megpróbálta leszúrni vele Sammet, amikor úgy látta, hogy túl közel megy a hátizsákjához. Elvették tőle a kést, de Kira attól tartott, hogy a dulakodás csak újabb károkat okozott, táplálta a bizalmatlanságát és az üldözési mániáját.

Az utazás közben Kira belegondolt a kapcsolást illető tapasztalataiba - hogy mikor érzett valamit, és mikor nem. Nem állt össze a kép, de ez magában még nem jelentette azt, hogy nem is fog, csak azt, hogy még nem rendelkezett a megfejtéshez elég információval.

Próbált koncentrálni, rá akart hangolódni Samm érzelmeire, vagy küldeni neki valamit, de úgy tűnt, hogy nem megy - kivéve, amikor erősen stresszes helyzetbe kerültek, például harc közben. Pár napi sikertelen kísérletezés után közvetlenebb módon próbálkozott, odament Sammhez.

- Tanítsd meg nekem a kapcsolás használatát.

Samm szenvtelenül nézett Kirára, bár a lány tudta, hogy most biztosan küld valamilyen kapcsolási adatot, amely tükrözi az érzelmi állapotát. Zavarban volt? Szkeptikus? Összeszorította a fogát, úgy próbálta megérezni, de sikertelenül. Vagy pedig nem tudta megállapítani a különbséget az ösztönös érzéseihez képest.

- A kapcsolást nem lehet megtanulni - válaszolta Samm. - Ez olyan, mint... a látás. Vagy működik a szemed, vagy nem.

- Akkor lehet, hogy már használom, csak egyszerűen nem ismerem fel. Tanítsd meg nekem a működését, hogy felismerjem.

Samm egy ideig csendben lovagolt, aztán megcsóválta a fejét - meglepően emberi módon, tőle vagy Herontól tanulhatta el.

- Nem tudom, hogy írjam le, mert el sem tudom képzelni, hogy ne rendelkezzek ezzel a képességgel. Ez olyan, mintha nem lenne szemed. Mindenre használod a szemedet, a látás annyira fontos mind az emberek, mind a Részlegesek számára, hogy színekkel árnyalja az életünk minden más vetületét. Úgy értem ezt a színekkel árnyalást, hogy meghatározza. Ezzel a vizuális metaforával írunk le egy nem vizuális jelenséget. Képzeld el, hogyan él valaki látás nélkül, nekem ugyanolyan nehéz elképzelni a létezést kapcsolás nélkül.

- De a látásunk sokszor cserben hagy minket. A vakok is képesek a társadalmi létre, és fogadni mernék, hogy valamennyien megértik a „színes” metaforát is.

-De a vakságot mégis fogyatékosságnak tekintik. Legalábbis a Részlegesek biztosan.

- Az emberek is.

-Hát jó. Senki sem mondaná, hogy a vakság csupán stílusbeli különbség, hanem valóban egy képesség hiánya.

- Nézz csak ide - kérte Kira. Tágra nyitotta a szemét, eltúlzottan meglepett arcot vágott, de Samm nem reagált rá. - Láttad?

- Mit?

- Nagyon nagyra nyitottam a szememet.

- Állandóan ezt csinálod. Az arcod és a tested egyes részei megállás nélkül mozognak beszéd közben. Heron is csinálja. Régebben azt hittem, valami beteges rángás van az arcán.

Kira elnevette magát.

- Ezt hívják testbeszédnek. Azokat a társasági jelzéseket, amelyeket ti a feromonok révén adtok egymásnak, mi apró arcmozgásokkal és kézmozdulatokkal kommunikáljuk. Ez például azt jelenti, hogy meglepődtem. - Megint tágra nyitotta a szemét. - Ez azt jelenti, hogy kétségeim vannak. - Felhúzta a szemöldökét. - Ez azt jelenti, hogy valamit nem tudok. - Felhúzta a vállát, és a két kezét oldalt, tenyérrel felfelé tartotta.

- Hogyan... - Samm egy pillanatra elhallgatott, annyi időre, amennyi alatt egy ember a homlokát ráncolná vagy lebiggyesztené az ajkát, az értetlenséget jelezve, és Kira feltételezte, hogy most éppen a „nem értem” adatot küldi a feromonos kapcsolással. - Hogyan tanítjátok ezt meg egymásnak? Egy olyan valaki, aki újonnan csatlakozott a kultúrátokhoz, vagy egy újszülött mennyi idő alatt tanulja meg ezt a sok bizarr kézjelzést? - Próbálta utánozni a vállrándítást, de merevnek és gépiesnek hatott.

- Ez olyan, mintha egy spanyolajkútól azt kérdeznéd, hogy miért fárasztja magát azzal a sok furcsa szóval, pedig mennyivel könnyebb lenne angolul beszélnie - válaszolta Kira. - Az új Részlegeseknek meg kell tanítani a kapcsolási adatokat?

- Évek óta nincsenek új Részlegesek, de nem, persze hogy nem, és azt hiszem, már értem, hová akarsz kilyukadni. Úgy érted, hogy ez a „testbeszéd” pont ugyanannyira sajátjuk az embereknek, mint a kapcsolás a Részlegeseknek?

- Pontosan.

-De akkor hogyan... - most Kira csak találgatni tudta, hogy milyen kapcsolási adatot küldhet Samm. - Azt akartam kérdezni, hogy tudjátok megérteni egymást rádión keresztül, ha a kommunikációtok felerészben vizuális, de mivel a kapcsolás sem megy át a rádión, gondolom, ebben a tekintetben, ugyanabban a cipőben járunk. De a Részlegesek sötétben is megértik egymást.

- Ez igaz - ismerte el Kira -, de mi használunk egy csomó verbális jelzést is, amit ti nem. Hallgasd csak meg ezt a két mondatot: „Ezt te meg fogod enni?” Vagy „Ezt te fogod megenni?”

Samm csak bámult, és Kira majdnem elnevette magát a zavarodottságán.

- Gondolom, most azt fogod mondani, hogy a szavak sorrendje és a hangsúly megváltoztatja a mondat jelentését. Mi a kapcsolást használjunk az ilyen jellegű kiemelésre.

- Azt hiszem, ez nekünk jelent előnyt a rádiózásban - Kira mozgatta a szemöldökét. - Talán ez a háború megnyerésének a kulcsa.

Samm elnevette magát. Kira most fogta fel, hogy a nevetés elég gyakori a Részlegeseknél. Valószínűleg nem volt rá szükségük, hiszen az örömet vagy a humort ki tudták fejezni a kapcsoláson át, de mégis nevettek. Talán bele volt építve a génállományuk valamelyik emberi szegmensébe? Vagy valami csökevény lehet?

- Eleget beszéltünk a testbeszédről - mondta Kira. - Gyakorolni akarom a kapcsolást, úgyhogy rajta, teljes erővel bele a pofámba.

-Nem hinném, hogy könnyebben megéreznéd a kapcsolást, ha pofon vágnálak.

-Ez csak egy kifejezés. Küldj nekem valami kapcsolási adatot. Gyakorolnom kell a megérzését.

Pár napon át gyakoroltak, Samm egyszerű feromonos üzeneteket küldött Kirának, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy érezze őket, és hogy felismerje, milyen érzelmeket képviselnek. Néhányszor úgy érezte, hogy megvan, de az esetek többségében teljesen elveszett volt.

Egy széles, lerobbant, helyenként omladozó, de többnyire sértetlen, a 80-as számot viselő országúton szelték át az Appalache-hegységet. A folyón átjutva gyorsabban haladtak, maguk mögött hagyva a kutyafalkát és reményeik szerint minden más esetleges megfigyelőt. Mivel kevésbé tartottak támadástól, többet utazhattak nyílt terepen, bár Kira sejtette, hogy a nagy mezőgazdasági területek látványa még jobban felerősíti Áfa agorafóbiáját, aki szinte minden egyes városban meg akart állni, próbált elbújni egy könyvesboltban vagy egy könyvtárban, és mániákusan rendezgetni kezdte a köteteket. A környéket nagyrészt hosszú, alacsony dombok uralták, amelyek között jobban viselte az utazást, a megnyugtató nagy tömbök kellemesebb érzésekkel töltötték el - ha nem is épületek, de legalább valamennyire leszűkítették a látóhatárt. Kira remélte, hogy ezek a terepviszonyok egészen Chicagóig kitartanak, de ahogy nyugatabbra értek, egyre laposabb lett a táj. Amikor átkeltek az Allegheny folyón, és elterültek előttük a közép-nyugati síkságok, Áfa motyogása még a korábbinál is szétszórtabb lett. Mire átlépték a Pennsylvania és Ohio közti államhatárt, Kira észrevette, hogy Afa már nem csak beszél, hanem hevesen vitatkozik is a fejében visszhangzó kórussal.

Afa számára az egyetlen menedéket a városok jelentették, amelyek itt nagyobbak voltak, és gyakrabban kerültek eléjük, Heron ellenben egyre óvatosabbá vált, mindig tartott valami láthatatlan erő támadásától. A lehető legtöbbet haladtak a 80-as úton, miután elhagyták Youngstownt, északra mentek tovább egy Cleveland nevű helyre. Mindkét város kísérteties volt és üresen tátongott, hiányzott belőlük a fojtóbab, amely dzsungelszerűvé változtatta Kira otthonát a keleti parton. New Yorkban is síri csend honolt, de a növényzet legalább az élet látszatát keltette. Ezek a városok egyszerűen halottak voltak. Csupaszon omladoztak, a szél és az időjárási viszontagságok által elkoptatva, tovatűnő emlékképként álltak a széles és lapos síkság közepén. Ha csak rájuk nézett, Kira máris magányosnak érezte magát, és ugyanannyira örült, mint Heron, amikor továbbállhattak. Az út egy hullámzó, szürke tenger déli partjánál vezette el őket, amelyről Samm váltig állította, hogy csak egy tó - Kirának mégis nehezére esett elhinni, hogy nem része annak az óceánnak, amelyet maga mögött hagyott. Azelőtt sosem szerette az óceánt, mert törpének és védtelennek érezte magát a parton, de most sóvárgott utána. Sóvárgott a barátai után - Marcus után is. Bobó nyihogott, a sörényét rázta, Kira hálásan megsimogatta a nyakát. Képtelen volt felfogni, hogyan boldogult a régi világ lovak nélkül. Egy autót nem lehet megsimogatni.

Egy Toledo nevű városnál a tó egy délről kígyózó széles folyóval találkozott. A szélénél, ahol tizenöt méteres szakadék tátongott az üvöltő folyó fölött, megállították a lovaikat. Az út elfogyott előttük, az I-80-as híd törmeléke a folyó mélyén hevert.

-Mi történhetett itt? - kérdezte Kira. A látvány szédítő volt, a szél belekapott a hajába. - Ahhoz túl újnak látszik a híd, hogy egyszerűen csak darabokra hulljon.

- Nézd azokat a gerendákat - mutatott le Samm a betonból az ő oldalukon kicsavarodó fémszerkezetre. - Ezt valaki felrobbantotta.

- Valakinek ez biztos nagyon tetszik - fordult Heron Afa felé. Afa köröket írt le Fura hátán, tudomást sem vett a többiekről, és fenyegetéseket motyogott maga elé, amelyekről Kira sejtette, hogy csak részben illetik a lovat.

-Meg kell kerülnünk - húzta Samm balra Buddy fejét, hogy megforduljanak. Kira a szakadék szélén maradt a túloldalra meredve. A lezuhant híd akadályt képzett a folyóban, ahhoz nem elég nagyot, hogy megállítsa, de felkavarta és örvénylésre kényszerítette, mielőtt visszatérhetett a nyugodt medrébe.

- Ki robbanthatta fel? - kérdezte.

- Volt itt egy háború - mondta Heron. - Te biztos nem emlékszel rá, még nagyon kicsi lehettél.

Kira megállta, hogy ne bámuljon rá bosszankodva.

- Tudom, hogy háború volt. Csak nem értem, hogy melyik félnek lehetett oka felrobbantani egy hidat. Azt említettétek, hogy a Részlegesek katonai célpontokra koncentráltak, így hát biztos nem ők voltak, az emberek meg csak nem robbantották volna fel a saját építményeiket.

- Pont ez az attitűd vezetett a háborúhoz - Kirát meglepte a Heron hangjából kicsengő harag.

- Nem értem.

Heron félig megvető, félig méregető pillantást vetett rá, majd elfordult, és a folyóra nézett.

- Ez a kimondatlan felsőbbrendűség. Ez a híd ugyanannyira volt a Részlegeseké, mint az embereké.

-A Részlegesek jogát a tulajdonhoz 2064-ben mondták ki - szólalt meg Afa az utat bámulva, miközben Fura folyamatosan forgott vele. - Ezt a jogot az állami bíróságok sosem ismerték el, és a Részlegesek továbbra sem vehettek fel hitelt, amiből bármit is vásárolhattak volna. A New York Times vasárnapi kiadása, szeptember 24.

- Itt a válasz - mutatott Samm a megtörő vízvonalra, ott, ahol a folyó áthömpölygött a lezuhant hídon. - Ott emelkedik ki a vízből vagy tizenöt méterre innen. - Kira tekintetével követte Samm ujját, és kézfejével árnyékolta szemét a csillámló víz miatt.

Ott, ahová Samm mutatott, egy fémvilla emelkedett ki a vízből, valahogy beakadhatott a híd darabjai közé. Kira elővette a látcsövét, hogy alaposabban megnézze. A fémtárgyra fókuszálva látta, hogy egy tank csöve. A harckocsi nehéz teste éppen a vízszint felett türemkedett ki, két beton-és acéldarab közé szorulva. Az oldalán a 328-as szám állt.

- Épp átment egy tank a hídon, amikor felrobbant - állapította meg Kira.

- Inkább egy tucat lehetett - vélte Samm. - A 328-as egy Részleges páncélozott személyszállító. Szerintem a helyi milícia aláaknázta a hidat, és amikor a Részlegesek átkeltek rajta, felrobbantották, hogy a lehető legtöbbjüket megöljék.

- Biztos nem tettek ilyet - ellenkezett Kira.

- Dehogynem. És még ennél rosszabbakat is - csattant fel Heron.

Samm hangja megértőbb volt.

- A háború vége felé már annyira kétségbe voltak esve, hogy bármit megtettek. A Részlegesek addigra elsöprő győzelmet arattak, és az RM elszabadítása tovább rontotta a helyzetet. Milliószám haltak meg az emberek. Voltak köztük, akik hajlandók lettek volna bármit felrobbantani, a hidakat, a városokat, akár saját magukat is, ha azzal akár csak egyet is megölnek közülünk.

- Példamutató etika - jegyezte meg Heron.

- És mi van azzal a flottával a New York-i öbölben? - perdült meg Kira, hogy szembenézzen vele. - Láttam Áfa dokumentumaiban. Húsz emberi hajót süllyesztettek el, mindenki meghalt, ez volt az egész háború legpusztítóbb támadása.

- Huszonhármat - igazította ki Áfa.

- Önvédelem volt - jelentette ki Heron.

-Most viccelsz? - kérdezte Kira. - Vajon mitől kellett megvédeniük magukat a Részlegeseknek?

Heron felvonta a szemöldökét.

- Miért beszélsz mindig így?

- Tessék?

- Azt mondod, hogy „ők”, nem pedig „mi”. Te is Részleges vagy. Másfajta, de közülünk való. És egészen biztosan nem közülük való. Állandóan megfeledkezel erről, de az emberi barátaid nem fogják elfelejteni, és meg fogják tudni.

- Mi köze van ennek bármihez is? - kérdezte Kira.

- Mondd meg te - válaszolta Heron. - Mit tesz majd a kis Marcus barátod, ha megtudja, hogy mi vagy?

- Nyugi - szólt közbe Samm. - Mindenki fogja vissza magát. Ez a vita nem vezet sehova.

- Ahogy ez a híd sem - morogta Kira, azzal elfordította Bobó fejét, hogy visszairányítsa az országútra. Kiabálni, ordítozni akart mindkettőjükkel, de még Afával is; őket hibáztatta, ők mind részt vettek a háborúban és a világ elpusztításában, mielőtt Kira elég nagy lett volna ahhoz, hogy megvédje. De ezt a konkrét esetet, ezt a borzasztó pusztítást nem varrhatta a nyakukba. És ez volt benne a legrosszabb.

- Keressünk másik utat.

Chicago víz alatt állt.

Majdnem egy hónapba telt, mire eljutottak idáig, és minden nap erősödött a várakozás. Elfogytak a napelemeik, amelyekkel egy sor maguk mögött hagyott rádió átjátszót üzemeltek be - ha találnak valamit az adatok között, amivel sikerül meghosszabbítani a lejárati időt vagy előállítani az RM gyógymódját, másodpercek alatt meg tudják üzenni rádión, nem kell várni egy újabb hónapot, amíg visszatérnek a veszélyes területeken át. Afa izgatottabbá vált, ahogy felsejlett előttük a város, ez a hatalmas metropolisz, amely talán még New Yorknál is nagyobbnak tűnt. Egy másik nagy tó partján feküdt, a keleti és a déli partján terült el, valamint messze a síkságon, amerre csak Kira ellátott - tornyosuló felhőkarcolók, magasvasutak és sínautó vonalak, óriási gyárak és raktárak, irodaépületek és lakóházak végtelen sorai.

Minden omladozott. Mindent bemocskolt az olajos, mocsaras víz.

- Így kell ennek kinéznie? - kérdezte Kira.

- Az kizárt - válaszolta Samm. A város szélén, egy irodakomplexum tetején álltak, a távcsövével pásztázták a látképet. - Nincs teljesen elárasztva, csak a nagyobb része, úgy tűnik, vannak egyenetlenségek a terepen, bár semmi sem emelkedik ki nagyon.

Fogadni mernék, hogy a legtöbb helyen a víz csak tíz-húsz centi mély, legfeljebb egy méter a legrosszabb pontokon.

- Több tucat csatorna szelte át Chicagót - magyarázta Heron. - A sekély utcák egy része valójában mély medrű folyó, de legalább könnyű lesz megkülönböztetni őket.

- Azok a csatornák a világ legbonyolultabb vízi útvonalai - mondta Afa büszkén, mintha ő maga tervezte volna őket. - A régi világbeli mérnökök az egyik folyónak még a folyásirányát is megfordították. Ilyen csodákra voltunk képesek, amikor az emberiség még uralni tudta a természetet. - A szeme csillogásából Kira sejtette, hogy milyen hatással lehetett rá ez a gondolat a négy hetes vadonbeli rohanás után. Egy ilyen fejlett technológiával rendelkező város a legszebb álmát jelenthette.

- A természet visszavágott - vetette közbe Heron. - Reméljük, hogy az adatközpontját nem árasztotta el.

- Itt a cím - húzott elő Afa lelkesen egy összehajtott papírdarabot a hátizsákjából. Ez is egy kinyomtatott e-mail volt, az alján pirossal volt bekeretezve a cím. - Sosem jártam ott, úgyhogy fogalmam sincs, hol van.

Samm előbb a papírra nézett, majd a gigászi méretű városra.

- Cermak Road. Azt sem tudom, hol kezdjük keresni. - Megint a papírra, majd megint az utcákra pillantott. - Szükségünk lesz térképre.

- Az a torony valószínűleg egy reptér - mutatott rá Kira egy magas betonoszlopra a tó partjánál. - Az ilyen helyeken szokott lenni autókölcsönző, ott pedig minden bizonnyal találunk valamilyen helyi térképet. - A többiek is rábólintottak, és újra lóra szálltak. A repülőtérre vezető utak többnyire szárazak voltak, de az árvíz néhol arrafelé is éreztette hatását. Némelyik utcán sekély víz állt, mások csak iszaposak voltak, de egyik-másik buzgó patakként rohant. A csatornafedők alól felbugyogott a kiáradt tó vize, a járdákat megemelték a szivárgó vízvezetékek, néhol pedig egész utcák omlottak be a túlterhelt szennyvízcsövek miatt. Mindent áthatott a szag, de nem a csatornáé dominált, hanem a tóé. Az emberiség oly régen eltűnt, hogy már nem is bűzlött semmi. Egy teljes napba telt, mire elértek a reptérhez, egy földszinti irodahelyiségben táboroztak le éjszakára. A lovakat egy rozsdásodó biztonsági röntgengéphez kötötték ki. Ahogy Kira gyanította, az autókölcsönzőnél több térképet is találtak. Heron zseblámpájának fényénél tervezték meg a másnapi útvonalat.

- Az adatközpont ott van - bökött rá Samm egy pontra a part mentén, a belváros kellős közepén -, a tóval és a mindkét oldalon húzódó csatornákkal körbevéve, nagy szerencse kell hozzá, hogy ne úszva kelljen megtennünk az utat. És még abban is reménykednünk kell, hogy a víz nem fertőző, hisz már közel vagyunk a mérgező pusztasághoz.

- A lovak nem fogják bírni - jegyezte meg Kira.

Heron a térképoldal sarkában látható méretarányból próbálta kiszámolni a távolságot.

- Gyalog hosszú az út. Úgy látom, szinte végig tudunk menni a 90-es országúton, és ha meg van emelve, ahogy ezek többsége, az utolsó néhány sarkot leszámítva nem lehet gondunk az áradással.

- És aztán? - kérdezte Kira. - Kikötjük valahova a lovakat az úton? Ha Chicago is olyan, mint Manhattan, órák alatt felfalják őket az oroszlánok. Vagy azok a rémes beszélő kutyák.

Samm majdnem elmosolyodott.

- Még mindig nem tetted túl magadat rajtuk, ugye?

-Nem értem, hogy titeket miért nem aggasztanak - válaszolta Kira.

- Ha szabadon hagyjuk őket, hogy elszökjenek a ragadozók elől, már nem lesznek ott, mire visszaérünk - jelentette ki Heron. - Ha még számítani akarunk a lovainkra, meg kell kockáztatnunk.

- Milyen messze van? - nézte meg közelebbről Kira a térképet. - Akár itt is hagyhatnánk őket, vagy az emeleten... Karámba zárva nem lennének nagy veszélyben.

- Én nem akarok gyalogolni - szólalt meg Afa a terem túlsó végében, miközben tabletjével babrált. Kira addig észre sem vette, hogy figyel.

- Meg tudja csinálni - bíztatta Kira, de Samm a fejét rázta.

-Ebben nem vagyok olyan biztos. Szerintem most gyengébb,

mint amikor elindultunk.

- Ha nem megy neki a gyaloglás itt, akkor a hazautat sem bírja majd - jelentette ki Kira. - Keresünk itt egy biztonságos helyet a lovaknak, és visszajövünk értük.

Heron a térképet vizsgálta, az ujjával jelezte az utat.

-Ha itt kimegyünk, egyenesen a 90-esre jutunk. Az itt csatlakozik be a 94-esbe, és a belváros szívébe vezet. Annál a nagy csomópontnál letérünk, és onnan már egyenesen átjutunk a ParaGenhez, talán csak egy mérföldnyit kell megtennünk az utcaszinten. - Nehéz volt megítélni a térkép alapján, hogy milyen épületek húzódnak az utak mentén, hiszen turistáknak és üzleti célból utazóknak készült. Néhány fontosabb szálloda, konferenciaközpont és pár híres helyi étterem be volt ugyan jelölve, de semmi olyasmi, aminek jelentősége lehetett volna az ő szempontjukból. Végül Heron egy aszimmetrikus kör alakú épületre mutatott rá, pont az út mellett. - Itt az áll, hogy Wrigley Field. Ez egy baseball-stadion. Oda biztos van lehajtó, és rengeteg hely, ahol ki tudunk alakítani egy karámot a lovak számára, hagyunk nekik ennivalót, zárt és védett helyen lesznek.

Kira megnézte, és bólintott.

-Gondolom, ez a legjobb esélyünk, és ha nem terv szerint alakulnak a dolgok, útközben alkalmazkodhatunk. Aludjunk egy kicsit, és napfelkeltekor induljunk.

A reptéren több étterem is volt, és hátul a konyhákban össze tudtak gyűjteni több konzervnyi ételt, többnyire nagyméretű gyümölcs-konzerveket, de az egyik helyen csirkehúst is, míg egy omladozó mexikói étteremben több gallonnyi babpürét és sajtmártást is találtak. A gyümölcs javarésze megromlott, és a bab szaga elég gyanús volt ahhoz, hogy inkább ne kockáztassák meg, de a csirkéből és a sajtból sikerült egy ízletes, bár enyhén pépszerű ételt előállítaniuk. Egy fém szemetesben tüzet gyújtottak, azon igyekeztek felmelegíteni, szinte újnak látszó műanyag tálkákon szolgálták fel, és egy zsákban találtak műanyagvillákat is hozzá. Afa tudomást sem vett a többiekről, szemét a képernyőjére tapasztotta, és csak akkor evett, amikor Kira egyenesen az arca elé nyomta az ételt. Biztonsági kódokról motyogott valamit, és a lány hagyta dolgozni.

Kira vállalta az első őrséget, halkan beszélt Bobóhoz, miközben a ló egy palántaládából kilógó növényt majszolgatott. Afa még mindig dolgozott, amikor Heron éjjel kettőkor leváltotta Kirát, de mire hétkor újra felébredt, a férfi a székén aludt, az elsötétült képernyőre dőlve. Kira nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy talán nem magától aludt el, hanem Heron intézte úgy, hogy az eszméletét veszítse.

Összepakoltak, majd elindultak a térképet követve. Hamar kiderült, hogy Heron sejtése beigazolódott, az autópálya kiemelkedett a tájból. Úgy lovagoltak át Chicagón, mint egy mocsár felett feszülő hídon, lenéztek az elárasztott és iszapos házakra, parkokra és iskolaudvarokra, a reggeli naptól élénken csillogott a víz ragacsos felülete. Itt-ott folyók szelték át a várost, kimagasló vízállásról tanúskodva, és Kira nem is értette, hogy lehetett itt valaha száraz a talaj. A régi világnak hatalmas erőfeszítésébe telhetett a tó, a folyók és a talajvíz kordában tartása. Kicsit büszkének is érezte magát, ahogy az előző nap Afa, mosolyogva gondolt arra, hogy milyen hihetetlen örökséggel rendelkezik, egy olyan intelligens, ügyes és eltökélt fajhoz kötődik, amely képes volt visszatartani a tengert és megfordítani a folyókat. Egy ilyen mocsaras tópart átalakítása metropolisszá valóban okot adott a büszkeségre.

Másik énje csak a gőgös büszkeségre gondolt. Milyen apróságon múlhat, hogy egy ilyen csodás civilizáció csak egy kicsit túl messze menjen? Olyasmit tegyen, amit nem lenne szabad? Túl sok áldozatot, kompromisszumot, belemagyarázást fogadjon el? Ha valaki képes egy ilyen nagyszerű város megépítésére, mi gátolja meg, hogy létrehozzon egy embert? Ha irányítani tudja a tavat, miért ne akarná kontrollálni a lakosságot? Ha uralni tudja a természetet, hogy terjedhet el így egy betegség?

Kira elmerengett a Trösztön, a titkos terveiken, a rejtett szándékaikon. A Vészrendszeren. Mi lehet az? Megmenteni vagy elpusztítani akarták a világot? A válaszok az adatközpontban voltak, és most elérhető közelségbe kerültek hozzá.

Egyenesen észak-nyugatra követték a 90-es utat, amíg az nyugatabbra kanyarodva találkozott a 94-essel. Bosszúsan látták, hogy ettől a ponttól ereszkedni kezd, nem csak a magasítása szűnik meg, hanem a város többi részének a szintje alá megy, sőt, bele van süllyesztve. Az egykori autópálya most lusta folyóként hömpölygött, csak a legnagyobb teherautók teteje kukucskált ki a víz alól.

- Vissza kell fordulnunk - állapította meg Samm.

- És akkor a felszíni utakon menjünk? - kérdezte Heron. - Láttad, mekkora lyukak mellett haladtunk el a reptér felé. Annyi víz fed el mindent, hogy sosem tudjuk, mikor lépünk szilárd talajra, és mikor egy víz alatti verembe.

Kira visszanézett a városra, majd megint a folyóra.

- Túl hosszú ahhoz, hogy a lovak átússzák.

- Több mérföld - bólogatott Heron.

- Keressünk hajót - javasolta Áfa.

Kira ránézett.

- Ezt most komolyan mondja?

- Azt mondták, hogy ez az út egyenesen az adatközponthoz vezet, ugye? Tudjuk, hogy elég mély a hajózásra, hát akkor hagyjuk a lovakat, és keressünk hajót.

Samm biccentett.

-El kell ismernem, hogy ez egész jó ötlet. Keressünk valamit, ami képes úszni a vízen, és elbír minket.

Kira az út oldala felé terelte Bobót, és lenézett, végigpásztázta a körülöttük elterülő várost. A csomópontnál az autópálya nevetségesen széles volt, több tucat sáv volt egymás mellett, majdnem az utca szintjén. Északra valami pályaudvar lehetett, de a déli rész lakónegyednek látszott, valószínűnek tűnt, hogy ott a legnagyobb az esély egy kisebb hajót találni. Kira lecsúszott Bobó hátáról, kinyújtóztatta a lábát, és megragadta a puskáját.

- Egyvalaki jöjjön velem. Lássuk, mit találunk.

-Majd én - jelentkezett Samm. Leugrott Buddy hátáról, és követte Kirát, hosszú lépteivel könnyen utolérte. Átkászálódtak egy betonkorláton, aztán egy másikon, majd még egyen, számtalan különböző irányba, egymás mellett és egymást keresztezve futó úton és sávon. - Ez jó terv.

Kira éppen egy újabb korláton mászott át.

- A hajó? Afa nem ostoba.

- Azt hiszem, igazságtalan voltam vele.

Kira elmosolyodott.

- Azért egy jó ötlet miatt még nem kell elérzékenyülnöd.

-Nem csak erről van szó. Hanem mindenről. Erősebb, mint

vártam. De legalábbis kitartóbb.

Samm követte Kira példáját, aki szórakozottan bólintott, miközben az útszéli fákat vizsgálta.

- Sok mindenen ment át - mondta.

- Tizenegy év egyedül, minden segítség nélkül menekülni és rejtőzködni, úgy, hogy még meg sem oszthatta senkivel. Nem csoda, hogy megtört az elméje. - Samm megvonta a vállát. - Mégiscsak egy ember.

Kira megdermedt.

-Várjunk csak - fordult Samm felé. - Azt mondod, hogy... rendben van, ha megőrült, mert ember?

- Azt mondom, hogy sokkal jobban teljesített, mint az emberek nagy része.

- De úgy gondolod, hogy embernek lenni fogyatékosság. Hogy az emberi mivolta miatt valamelyest el lehet nézni a hiányosságait, hisz legalább nem szarja tele állandóan a gatyáját.

- Nem ezt mondtam.

- De ezt gondoltad. Így gondolkodsz rólam is? Egész okos, ahhoz képest, hogy emberi.

- Te Részleges vagy.

- Ezt akkor még nem tudtad.

- Minket tökéletesnek terveztek. Erősebbek, okosabbak, ügyesebbek vagyunk, mert ilyennek állítottak elő minket. Nem értem, miért lenne baj ezt hangosan is kimondani.

Kira megfordult, és átugrott az utolsó korláton, csattanva érkezett a vékony rétegnyi iszapba.

- És még csodálkozol, hogy az emberek gyűlölnek titeket.

- Várjunk csak - mondta Samm Kirát követve. - Mi ez az egész? Általában nem szoktál így feldühödni.

- Te pedig általában nem szoktál ilyen általánosítóan rasszista kijelentéseket tenni az emberek butaságáról.

- De Heron igen. Mégsem harapod le a fejét.

Kira megperdült, hogy szembenézzen Samm el.

- Szóval ennek téged is fel kéne jogosítani arra, hogy gyűlölj minket? Az a probléma, hogy igazságtalan vagyok veled szemben?

- Nem ez a... - elharapta a mondatot. - Aha.

- Aha? Mi az, hogy „aha”?

- Már látom, mi a gond, és elnézést kérek, amiért szóba hoztam.

- Elmondtam, mi a gond. Ne próbáld másra átterhelni a felelősséget a tökéletesen megtervezett vállaidról.

- Még mindig azt mondod az emberekről, hogy „mi” - válaszolt Samm halkan. - Még mindig velük azonosulsz.

-Persze hogy azonosulok velük! Ezt hívják emberi empátiának. Az emberek ilyenek, azonosulunk egymással, törődünk egymással. Az nyilvánvaló, hogy Heronnak nincs szíve, de rólad azt hittem, más vagy. Te... - Elakadt a szava. Hogy magyarázza meg, milyen árulásnak érzi, ha Samm így beszél azokról, akiket szeret? Még mindig nem érti, hogy mennyire szörnyű ez a hozzáállás? Sarkon fordult, és elindult.

- Sajnálom - szólt utána Samm -, de Heronnak igaza van. El kell döntened, hogy ki vagy.

Kira az ég felé nyújtotta a kezét, úgy kiáltott vissza, hogy hátra sem nézett.

- Azért, hogy eldöntsem, „melyik oldalon állok”? - Most már sírt, a könnyei szinte égették az arcát.

- Azért, hogy boldog lehess. Szétszakítod magadat.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

E

gy órába telt, mire találtak hajót, és addig csak kurta szavakat váltottak. Itt. Ott. Nem. Egy kisebb motorcsónak volt, talán négy méter lehetett az orrától a faráig. Egy hátsó udvaron találták egy utánfutón, teherautók és terepjárók közé bezsúfolva. Kira körbejárta, léptei loccsantak a sekély vízben, próbálta megállapítani, hogy mivel rögzítették, hogyan lehet onnan kiszabadítani, hol lehetne megtolni egy teherautót vagy áttörni egy kerítést, hogy kijuttassák az udvarról, de nem látszott megoldás. Reszketett, még mindig mérges volt Sammre, de végül mégiscsak megszólította, bár nem nézett rá.

- Azt hiszem, nem tudjuk kiszedni onnan.

- Szerintem sem. - Samm hangja érzelemmentesen csengett, de mindig ilyen volt. Vajon ő is annyira haragudott Kirára, mint a lány őrá? Attól a gondolattól, hogy nem, Kira még mérgesebb lett.

- Akárki lakott is itt, sok időt töltött a szabadban - állapította meg Samm a mozdíthatatlan csónak mellett fekvő terepkerékpárok és karavánok láttán. - Olyan férfi lehet, aki tartott valami kisebbet is a garázsában.

- Vagy olyan nő - vágta rá Kira, de azonnal meg is bánta a pikírt hangnemet. Mérges lehetsz rá úgy is, hogy nem csinálsz hülyét magadból, Kira. Az azonnali problémára koncentrált, még egyszer megnézte a teherautó kerekeit, azon gondolkodott, vajon milyen messzire jutna, ha megpróbálná beindítani. A gumik leeresztettek, a tankba tizenkét évvel ezelőtt töltöttek benzint, biztos nem jut messze. Az utca végéig? A felhajtó végéig? A folyóvá változott autópálya elágazásától csak egy saroknyira voltak, ha addig eljutnak vele, belökhetik, és aztán evezve folytathatják az utat. Próbált benyitni a házba, amennyiben a tulajdonosok otthon haltak meg, odabent lehet a teherautó kulcsa. Az ajtó zárva volt. Elővette a pisztolyát, hogy szétlője a zárat, amikor hirtelen Samm előkerült a garázsból, kezében egy kis fém, evezős csónakkal, ami hangosan nekiütközött az ajtófélfának.

- Odabent vannak evezők is - intett a fejével a garázs felé.

- Eléggé kicsi.

- Ezt találtam - mondta Samm. - Én csak egy Részleges vagyok. - A hangjában nem volt semmi gúny, hisz sohasem volt, de Kira érzett valami kis haragot, amit a kapcsoláson át küldhetett, vagy pedig a saját dühöngő elméjéből származhatott. Akár így volt, akár nem, annyi nyilvánvalónak tűnt, hogy Sammnek még mindig a korábbi vitájuk jár a fejében, amitől a lányt átjárta egy dühvel keveredő diadalérzet. Hűvös arckifejezést erőltetett magára, és bement az evezőkért.

Mire visszaértek a csomóponthoz, eleinte evezve, majd felvonszolva a hajót a kisebb emelkedőn, Heron és Afa már magukban várták őket.

- A lovakat a pályaudvaron pányváztam ki - mondta Heron.

- Leszállított a lovamról - panaszkodott Áfa. - Utálom azt a lovat.

-Akkor örülnie kéne, hogy megszabadult tőle - jegyezte meg

Kira. Szúrósan nézett Heronra. - Biztonságban vannak?

- A tiédnek adtam egy pisztolyt, minden eshetőségre felkészülve.

- Remek. Mehetünk?

Heron Sammre pillantott, majd megint Kirára, csendben kattogtak a fogaskerekek a fejében.

- Mi történt köztetek?

- Semmi - válaszolta Samm. Heron felhúzta a szemöldökét.

Visszacsúsztatták a csónakot a vízbe, besegítették Afát, és

óvatosan a közepére ültették. A súlya alatt megereszkedett a hajó, de nem süllyedt el. Afa szorosan a melléhez szorította a hátizsákot.

- Nagyobb hajó kell - panaszkodott. - Elhoztam az összes nachos szószt.

-Nyami - mondta Kira. Szívesen Sammre nézett volna, hogy szemforgatással vagy más módon gúnyolódik-e Afa gyermeteg viselkedésén, de nem merte megtenni, és amúgy is tudta, hogy Samm nem tesz ilyet.

- El fog ázni.

- Nem hagyjuk elázni - mondta Samm. Beljebb lökték a csónakot a sekély, lejtős parttól, aztán Heron és Kira is beszálltak Afa után, megragadták az evőzőket, és Samm még tovább tolta őket, mielőtt ő maga is beugrott. Derékig vizes volt, telecsöpögte a csónak alját. Afa szenvtelenül kinyújtotta a kezét, hogy visszalökje a vízbe, de Kira megakadályozta. Helyet foglaltak, igyekeztek a lehető legjobban elosztani a súlyukat, és evezni kezdtek.

Ahogy egyre beljebb jutottak a folyón, az egyre jobban mélyült. A sofőrjeik életének utolsó pillanatában leparkolt vagy összetört autók sora úgy nézett ki, mint megannyi barna állat, amely előrehajolva begázol egy vízlelőhelyre. Az egyiknek csak az első kereke volt nedves, a másiknak a motorháza is víz alatt állt, amannak csak a teteje és az antennája kandikált ki. Egyetlen szó nélkül eveztek, a víz a csónak szélét nyalogatta. Rövidesen már az utánfutós kamionok és az óriás teherautók is elmerültek, éppen hogy csak a tetejük csillogott át a vízen fémes homokzátonyként.

A folyó menti autóút szélét magas fák övezték, amelyeket már nem tartott kordában emberi kéz. A növényzet magának követelte az udvarokat, a parkokat, még magának az útnak az egyes szakaszait is. Mintegy mérföldenként eveztek el egy-egy híd alatt, a régi utak valamikor az autópálya két oldalát kötötték össze, most pedig többnyire benőtte őket a moha és az indák rengetege. Ez nem fojtóbab volt, hanem valami kisebb, sötétebb levelű kúszónövény, amit Kira nem ismert fel. Letépett egy levelet, ahogy elsuhantak alatta, és gyantásnak érezte. Finoman szétmorzsolta az ujja között, próbálta kitalálni a nevét, majd beejtette a vízbe.

Nagyobb veszélyt jelentettek a hidak alá beköltözött vízimadarak csapatai, a betontámaszokat elfedte a fehéres-sárgás ürülékük. A harmadik híd alatt áthaladva felvertek egy ott pihenő rajt, a madarak elrepültek, előbb lefelé zuhantak, majd mielőtt a vízbe értek volna, felemelkedtek, és eltűntek az égben. Afa hadonászott utánuk, megriadt a száz madár látványától és hangjától. Majdnem fel is borította a csónakot, de Kirának sikerült lecsillapítania. Átadta az evezőjét Sammnek, és Afa megnyugtatására fordította a figyelmét. A folyó hosszú volt, még annál is hosszabb, mint gondolták, és Kira már kezdte megkérdőjelezni a térképük pontosságát. Amikor már éppen szólni készült volna, hogy forduljanak vissza, mert biztosan eltévesztettek egy kanyart, megjelent a stadion, amit Heron látott a térképen. Kira szólt a többieknek, hogy már közel járnak, és megértőén bólogatva hallgatta Afát, aki az adatközpont technikai specifikációjáról beszélt.

Az út csak egy helyen emelkedett a víz fölé, egy felüljárónál az utolsó csomóponton, mielőtt letértek az autópályáról, és bementek a városba. Itt átvitték a csónakot, közben erősen figyelték a várost, és Kira rámutatott arra az épületre, amelyik az adatközpont lehetett, egy széles téglaépület, két négyzet alakú toronnyal. Legyalogoltak a felüljáró túloldalán, és visszaszálltak a csónakba, bár csak pár saroknyit tudtak evezni, mielőtt annyira egyenetlenné vált a víz mélysége, hogy értelmetlenné vált. Az utolsó mérföldet gázolva tették meg, botokkal tesztelve a terepet, nehogy beleessenek egy váratlan lyukba. Kettőt is találtak, és a második miatt egy egész háztömbnyi kerülőt kellett tenniük. Amikor az adatközponthoz értek, Kira büszkén elmosolyodott - ezt az épületet látta a dombtetőről. A víz majdnem térdig ért. Samm felnézett a többemeletes épületre.

- Remélem, nem a földszinten van az a számítógép, amit keresünk - mondta -, vagy a pincében.

-Ezt csak akkor tudjuk meg, miután bekapcsoltuk őket - válaszolta Afa, miközben tocsogva a sarok felé tartott. - A tartalék generátornak valahol kívül kell lennie. Keressenek hígítót.

Kira Sammre nézett, majd azonnal félrefordította a fejét, és inkább Heronnak címezte a kérdését.

- Hígítót?

Heron a fejét csóválta.

- Talán át akarja festeni az épületet, mert nem tetszik a színe.

Afa válaszát nem hallották tisztán, mivel már az épület sarkánál

járt. Kira és a Részlegesek utánasiettek.

- ...bontja a gyantát. Hosszú távon nem elég hatékony megoldás, mert a keletkező gáz mérgező, de úgy beindítja a motort, ahogy tizenkét éve nem járt. - Megint visszatért a tisztán gondolkodó üzemmód, Kira talán most látta a leglelkesebbnek, amióta csak találkozott vele. Itt, ahol elemében volt, a zsenit nem lassította le a gyermeki énje. Éppen hogy a saját gondolkodását érezte lassúnak mellette.

- Miről beszél? - tapogatta Kira idegesen a talajt a botjával, ahogy Áfa után sietett.

- Erről - mondta Áfa, miközben befordult az épület háta mögé. Az adatközpont mögött egy sor villanyoszlopot, kábelt és hatalmas, egykor szürkére festett, de most már rozsdaette fémtömböt találtak. Áfa a kapuhoz gázolt, és próbálta felnyitni a lakatot. - Be kell ezeket indítanunk, legalább az egyiket, és ahhoz legjobb hígítót használni.

-Majd én - lépett elő Heron. Kivett az övéből egy vékony fémfogót, behelyezte a kerítés zárába, kicsit elfordította, és a lakat felpattant. Afa úgy sietett be, hogy majdnem elvesztette az egyensúlyát a vízben. A fémtömbökön különböző ikonok, címkék és figyelmeztető jelzések álltak. Kira még ezek alapján sem tudta megállapítani, hogy mire szolgálhatnak.

- Ez volt az egyik legnagyobb adatközpont a világon - magyarázta Afa. - Ha itt elment az áram, a fél bolygó elvesztette az adatait. Az általános hálózatból kapott áramot, mint minden más, viszont itt voltak ezek is tartalékban. Hogyha valami történt a fő hálózattal, vagy akár csak az egyik ilyen generátorral, még mindig volt tíz másik generátor, hogy átvegye a terhet. Ezeket gázolajjal üzemeltették, úgyhogy csak meg kell találnunk a... nem értem. - Elindult egy másik irányba, miközben Kira elolvasta a legközelebbi fémtömb címkéjét.

- Ezek nem áramot generálnak - mondta - hanem... hideget?

- Az adatközpont hűtőrendszere - kiáltotta Afa. Visszacsattogott, közben majdnem elesett. - Még sosem láttam ekkorát. De hol vannak a generátorok?

-Nézzünk körül odabent - javasolta Heron. Mindannyian követték. Az épület díszesebb volt, mint amire Kira számított, egy régebbi építészeti stílust képviselt, téglákkal, vakolattal és fatáblákkal. Még a plafonok is boltívesek voltak. A földszintet ugyanúgy elárasztotta a víz, mint az utcát az összetört üveg, és az ajtók gyenge zárai miatt térd felett ért nekik, és a tetején rétegnyi habos mocsok és törmelék úszott. Volt néhány iroda, de a szint legnagyobb részét egyetlen hatalmas terem foglalta el, amelyet teljesen megtöltött a számítógépes tornyok végtelen sora - nem csak képernyők, mint az a hordozható számítógép, amit Afa tartott magánál, hanem hatalmas tömbök, memóriával és processzorokkal, és mindegyik nagyobb volt Kiránál. A földszinten több száz állt megannyi obeliszk gyanánt, drótok és szigetelésdarabkák úsztak mellettük a vízen.

- Ez nem lesz jó - mondta Samm. - Ezeket már képtelenek leszünk beüzemelni.

- Akkor reméljük, hogy amit keresünk, egy másik szinten található - csattogott tovább Afa az egyik szerversor mellett egy nagy fémtartályhoz. - És reméljük, hogy ilyenek is vannak mellettük.

- Ez egy benzintartály - állapította meg Kira. Afa bólogatott.

- És mellette a generátor. Ezért van szükség a hígítóra.

- Még mindig nem értem - vallotta be Kira.

- A benzin idővel elbomlik - bólogatott Samm, mint aki mindent ért. - A kőolaj gyantává változik, mint valami vastag gumiszerűség. Ezért nem működnek már az autók.

- Ezt mindenki tudja - mondta Kira.

- Ezért keresi Afa a hígítót - magyarázta Samm. - Az lebontja a gyantát, és visszaváltoztatja benzinné. A felszabaduló gáz mérgező lehet, ahogy említette, de a generátor működni fog.

- Legalábbis addig, amíg megszerezzük az adatokat - tette hozzá Afa. Felmászott egy fémlépcsőn, és erőltetni kezdte a tartály szelepét.

- Majd én kinyitom - tolta félre Samm finoman. - Ti ketten meg keressetek hígítót.

- Igenis, uram! - mondta Kira kimérten, és ellenállt a kísértésnek, hogy pukedlizzen is hozzá. Amikor kiértek az épületből, Heron halkan megszólította.

-Örülök, hogy ilyen jól kijöttök egymással. El akarsz mesélni valamit, mielőtt kést döfsz Samm arcába?

Kira nem válaszolt, a kirakatokat nézte, háztartási cikkeket árusító boltot keresve. Vett egy nagy levegőt, igyekezett lehiggadni.

- Szerinted alsóbbrendűek az emberek?

- Szerintem mindenki alsóbbrendű.

Kira megállt, hátranézett, tekintetével majdnem átszúrta Heront, majd visszafordult, és ment tovább.

- Szerinted ezt a választ vártam?

- Pedig tény. A tények túlságosan elfoglaltak azzal, hogy igazak, nem izgatják magukat azon, hogy mit gondolsz róluk.

- De te egy személy vagy, nem pedig egy tény. Mik az érzéseid ezzel kapcsolatban?

- A Részlegesek kasztrendszerben élnek. A katonák a legjobb harcosok, a tábornokok a legjobb vezetők és problémamegoldók, az orvosok rendelkeznek a legnagyobb tudással és kézügyességgel. Így vagyunk összerakva. Nincs abban semmi szégyen, ha egy tábornok okosabbnak bizonyul nálad, mert genetikusan úgy van megtervezve, hogy mindenkinél okosabb legyen. - Heron kicsit meghajolt, arcán végigfutott egy szerénytelen mosoly. - De én kémmodell vagyok, és minket úgy terveztek meg, hogy mindenkinél mindenben jobbak legyünk. Független ügynökök, akik a normális hierarchián kívül működnek, akik bármilyen jellegű problémával találkozhatnak, és képesek azokat külső segítség nélkül megoldani. Hogy ne érezném magamat felsőbbrendűnek, amikor bizonyítottan az vagyok? - A mosoly eltűnt, komolyabbra váltott az arckifejezése. - Amikor azt mondtam, hogy te is valamilyen kémmodell lehetsz, azzal voltaképpen a legnagyobb bókban részesítettelek.

-Nem érted - mondta Kira. - Te sem, Samm sem, a többi Részleges sem. - Ismét megállt, és frusztráltan emelte fel a kezét. - Szerinted mi lesz ennek a vége? Ti megöltök minket, mi megölünk titeket, és aztán nem marad senki?

- Egész biztos vagyok benne, hogy mi fogunk győzni - válaszolta Heron.

- És aztán? - kérdezte Kira. - Két év múlva mindannyian túllépitek a húszéves határt, és meghaltok. És ha közülünk bárki is túléli a háborút, meghalunk veletek együtt, mert az élethez szükségünk lenne a feromonjaitokra. És ha elkerüljük a háborút? Mi van akkor, ha találunk valamit ebben az adatközpontban, amivel meg tudjuk gyógyítani az RM-et és megoldjuk a lejárati időt, és megy tovább az élet? Mindkét csoport él tovább, és ugyanúgy gyűlöli egymást, és előbb vagy utóbb kitör egy újabb háború. Ez egy ördögi kör, hacsak nem változtatunk a gondolkodásmódunkon. Szóval nem, Heron, nem fogadom el a tényeidet és a hozzáállásodat és az önelégült magyarázatodat, hogy miért szabad neked rasszista, fasiszta baromnak lenned. A fenébe is, hol van már egy háztartási bolt? - Befordultak egy újabb sarkon, ahol Kira meglátott egy ígéretes cégért, és sietni kezdett felé a vízzel teli csizmájában. Hátra sem nézett, hogy Heron követi-e.

Furcsa egy üzlet volt, mintha egy állatkereskedést kombináltak volna egy csináld magad bolttal, de találtak benne hígítót. Kira mindkét kezével megragadott két-két egygallonos kannát. Amikor megfordult, látta, hogy Heron pont mögötte áll, ugyancsak négy tartállyal. Óvatosan visszacuppogtak a generátorokhoz ugyanazon az útvonalon, amelyen jöttek, hátha vannak olyan lyukak vagy vermek, amelyeket odafelé nem vettek észre.

Mire visszaértek, Sammnek és Afának sikerült megnyitniuk a benzintartály szelepét, és Afa egy hosszú sodronnyal vizsgálta a tartalmát.

- Szinte teljesen megszilárdult - állapította meg. - El fog tartani egy darabig.

- Van még néhány kannával a boltban, ha kell - csapta le Kira a kannákat a tartály melletti fémrácsra. - Elhoztam egy tölcsért is.

- Először meg kell róla győződnünk, hogy ez a megfelelő tartály - mondta Afa. - Samm körbenézett, és több is van a földszinten, a drótokat elnézve pedig az emeleteken is lehetnek.

- Ami azt jelenti, hogy nem halasztgathatjuk tovább - jelentette ki Samm. - Ki kell találnunk, hogy melyik szerveren vannak a ParaGen adatai.

Afa bólintott.

- A nyilvántartásnak egy adminisztrációs irodában kell lennie, valószínűleg az emeleten.

Megkeresték a legközelebbi lépcsőházat, és felvánszorogtak rajta. Kira szinte ujjongott az örömtől, amikor végre kilépett a vízszint fölé. Az első emeleten csak szerverek voltak, ahogy a másodikon is, de a harmadikon találtak néhány kisebb irodát egy sor kitört ablak mellett. Afa letette a hátizsákját, elhúzta a cipzárját, és elővett egy

Tokamint, egy telefonalakú akkumulátort, amely szinte állandó áramellátást tudott biztosítani, de csak kisebb mennyiségben, és az eszköz előnyeivel szemben ott állt a kibocsátott háttérsugárzás. A régi világ sosem gyártott belőle nagy mennyiséget, és bár Long Islanden a túlélők eljátszottak a gondolattal, túl veszélyesnek tartották a gyakorlati alkalmazását. Ha csak maroknyi ember maradt életben, nem jó ötlet rákot okozni nekik. Úgy látszik, Afa saját maga gyártotta az övét. Kira hátralépett, és látta, hogy Samm és Heron is követik a példáját. Afa lenyomta a bekapcsoló gombot. Kira a fogát csikorgatta, szinte várta, hogy valami zöld, gázszerű energia csap ki belőle, de csak annyi történt, hogy kigyulladt egy kis fánkalakú ikon a közepén. Afa becsatlakoztatta az asztali számítógépbe, az egyik fekete keretű üvegszerkezetbe, amelyet Kira látott a ParaGen manhattani irodájában, és bekapcsolta.

A másfél méternyi átlátszó üvegasztal villogni kezdett - be, ki, be, be, ki. Egy utolsó kék villanással bekapcsolt, lényegében Afa kézi számítógépének a képernyőjét mutatta nagyobb változatban. Mintha egy másik világra nyitott volna ablakot, az üveglapot egy zöldellő dzsungel látványa helyettesítette. A kép olyan éles és tiszta volt, hogy Kira önkéntelenül is megérintette. Még mindig ugyanazt az üveget érezte, amelyet por és kosz fedett, néhány helyen foltot ejtettek rajta a kép pixelhibái. Középen egy kis halványan világító párbeszédablak jelszót kért. Afa kipróbált néhány egyszerű szót, mielőtt visszatért a hátizsákjához, és keresgélni kezdett benne.

- Nézzenek körül, hogy nem találnak-e jegyzeteket - intett körbe a szobában. - Az irodai dolgozók hetvennyolc százaléka a számítógépe közelében tartja a jelszavát. - Kira és Samm átvizsgálták a romos irodát, hátha találnak papírcetliket, bár tizenkét év alatt a kitört ablakok miatt az elemek szabad rombolást végeztek, így aligha reménykedhettek bármi használhatóban. Heron a néhány megmaradt fényképet nézte át, megfordította őket, hogy nem írtak-e valamilyen nevet a hátukra. Miközben keresgéltek, Afa elővett egy memóriakártyát a hátizsákjából, és behelyezte az asztal keretén lévő csatlakozóba. Mielőtt még bárki is találhatott volna egy jelszót, Áfa röviden felnevetett.

- Megvan!

Kira felnézett.

- A jelszó? - kérdezte.

- Nem, de ezeknek a gépeknek van karbantartási módjuk, és sikerült bekapcsolnom. Nem látom az adatokat, és nem tudok semmit sem módosítani, de legalább láthatom a beállításokat, és ami a legfontosabb, a fájlstruktúrát. - A képernyőn már nem egy kép látszódott, a dzsungel és az ikonok helyét legördülő szöveg vette át, elágazásokkal és hajtásokkal, mint egy gyökérrendszerben. Áfa ujjai szinte repültek, hol kibontotta, hol becsukta a hierarchiát, sorról sorra hívta elő a fájlok neveit. - Tökéletes.

- Tehát akkor meg tudja találni a ParaGen szervereit? - kérdezte Samm. Áfa bólintott, de a szeme továbbra is a képernyőre tapadt. Samm várt egy kicsit, mielőtt megkérdezte: - Mennyi ideig tart?

-Hacsak nincs óriási mázlink, rámegy az éjszaka nagy része - válaszolta Afa. - Tudnának hozni nekem még egy kis nachos szószt?

HUSZONHARMADIK FEJEZET

S

amm megkavarta a benzintartályt, és Kira kellemes csobbanást hallott, ahogy a folyadék a fémfalnak csattant.

- Úgy hallom, készen állunk.

-Ennek elégnek kell lennie ahhoz, hogy egész napra ellássa árammal az emeletet - mondta Afa. Samm szorosan rátekerte a szelepet a benzintartályra, mindannyian hátraléptek, és Afa bekapcsolta. Negyedik próbálkozásra sercegni kezdett, kissé mereven a hosszú kihagyás után, hetedikre mérgesen életre mordult. A tartalékvilágítás szinte azonnal bekapcsolt, legalábbis az a néhány körte, amely nem égett ki vagy nem tört össze, pár pillanattal később a plafonon megszólaltak a kürtök, az egyik sürgetően jelezte, hogy veszélybe került az adatközpont áramellátása, a harmadik pedig csak levegőt volt képes kifújni egy porfelhő kíséretében.

Heron összehúzta a szemét.

- Ez így eléggé bosszantó lesz.

- Menjünk, nincs sok időnk - sürgette a többieket Afa.

- Mintha azt mondta volna az előbb, hogy a nap nagy részére lesz elég áram? - kérdezte Kira.

- Áram lesz, de hűtés nem. Az a létesítmény a szomszédban csak arra szolgál, hogy ezt hűvösen tartsa, márpedig kizárt, hogy be tudjuk kapcsolni. Még ha sikerülne is, olyan ritka vegyszereket használ, amiket aligha találunk a sarki kutyakellék boltban. Hűtőrendszer nélkül ezek a szerverek gyorsan leolvasztják az áramköreiket és egymást is.

A ParaGen szervere két sorral arrébb volt, félúton lefelé, fizikailag közel a generátorához és mintegy nyolcvan másik géphez. Úgy tűnt, hogy a generátor dacára a szerverek nem kapnak elegendő áramot, ezért Áfa körbeküldte Kirát és Sammet, hogy kapcsoljanak le minden más gépet ugyanazon az áramkörön. Kirának eltartott egy ideig, mire rájött, hogy a rengeteg kábel közül melyik a táp, de mihelyst megtalálta, a többi már simán ment. Vagy húszat is kihúzott, miközben még mindig nem szólt egy szót sem Sammhez, amikor meghallotta Afa diadalmas kiáltását.

- Működik!

Samm felállt, hogy visszamenjen, de Kira folytatta a munkát. Ha a felének a kikapcsolása segített, a többinek a kiiktatásával még többet elérhet. Ráadásul még mindig mérges volt Sammre és Heronra, nem akart a közelükben tartózkodni. Hogy lehetnek ennyire korlátoltak? A Szakadással a rasszizmus gyakorlatilag megszűnt, a legkülönbözőbb bőrszínű emberek is összedolgoztak, mert szó szerint nem volt más, akivel együttműködhettek volna. Kirának egy kivétel jutott eszébe. Az egyik külső halászfaluban történt, hogy egy férfi, akivel egy kármentő akción találkozott, turbánosnak nevezte egyértelmű indiai származása miatt, de az illető egy elkeseredett, magányos ember volt, és Kira oly hosszú ideje élt minden etnikai gyűlölet nélkül, hogy a sértés szinte viccként pattant le róla. Ez csak egy poén volt, amin együtt tudott nevetni a barátaival: Hol él ez az ember? Long Islanden mindenki együttműködött, mindenki ki tudott jönni a többiekkel, akárhogy is nézett ki valaki, csak az számított, hogy ember.

...kivéve, ha Részleges.

Kezében egy kihúzott kábellel megállt, és hirtelen a másik oldalról látta az egész helyzetet. Samm és Heron magától értetődően felsőbbrendűnek tekintették magukat, az emberek pedig ugyanilyen magától értetődően gonosznak láttak minden Részlegest - annyira mások voltak, és annyival kevesebbek, hogy nem számítottak személyeknek. Pár hónappal azelőttig Kira is ezt gondolta, de minden megváltozott, amikor találkozott Sammel.

Samm.

Ő volt az, aki a szavaival és tetteivel meggyőzte Kirát arról, hogy a Részlegesek pont olyan intelligensek, pont olyan megértők, pont olyan mérgesek és töredezettek, mint... mint az emberek. Más a biológiájuk, de a gondolataik és az érzéseik szinte azonosak. Erre maga Kira a legjobb példa: éveken át embernek érezte magát, sőt, még most is annak érezte magát. Mi a fene lehet ő? Hirtelen megérezte az összes mérföld teljes súlyát, amelyet East Meadow óta megtett, minden folyónak a terhét, amely elválasztotta a barátaitól, minden hegynek a magasságát, amely köztük emelkedett. Könnyek tolultak a szemébe. Nem értette, hogy mit csinál, hogy miért van itt, és min próbál változtatni. A barátai, a testvérei, Marcus, mindannyian együtt - olyan boldog és egyszerű volt az életük. Nem volt tökéletes, de akkor is. Boldogok voltak. Leült a földre, zokogni kezdett magányosan.

A generátor búgása leállt, és a terem hirtelen sötétbe borult.

Kira csizmák dobogását hallotta, majd Afa hirtelen, riadt kiáltását: „Elvesztettem!” Felnézett, látta Afa képernyője halvány ragyogását a számítógépes tornyok között, és már készült megkérdezni, hogy mi történt.

De még mielőtt képes lett volna szóra nyitni a száját, lövések sorozata tépte szét a levegőt, és a fény üvegcsörömpölés közepette kialudt. Kira a földre vetette magát, lekuporodott az egyik óriás számítógép mögé.

Az adatközpont számítógépes termei el voltak zárva a külvilágtól, nem voltak ablakai, ami azt is jelentette, hogy fény nélkül szinte koromsötétség uralkodott bennük. Kirára véletlenszerűen érkező kapcsolási adatok támadtak, a stresszes helyzetekben mindig könnyebben észlelte őket: a csapda okozta hirtelen döbbenet, az értetlenség, hogy honnan jöhetett a támadás, a megsebesült bajtárs iránti aggodalom. Kira próbálta összerakni a képet: valami hihetetlenül erős ellenség támadt rájuk, de ki? Semmi jel nem mutatott arra, hogy Chicago megszállás alatt állna. Talán itt rejtőzött valamilyen csoport? Vagy követték őket? Emberek vagy Részlegesek?

Ijesztően járatlan volt a kapcsolási adatok értelmezésében, de próbált erősen arra az érzésre koncentrálni, amikor Samm és Heron beléptek Afa erődítményébe, és felidézni a valós érzelmeket. Úgy tűnt, hogy az adatok mind Sammtől és Herontól származnak, nem pedig az ellenségtől. Ez azt jelentette, hogy a támadók vagy emberek, vagy pedig gázálarcot viselő Részlegesek - ezt a taktikát gyakran alkalmazták, ha egymás ellen harcoltak. Kira csendben maradt, hallgatózott, próbálta megállapítani, ki hol lehet. A generátort kikapcsolták vagy tönkre tették, amiből következően az egyik támadó arrafelé lehet. Afa képernyője is kialudt, vagyis az egyik támadó tisztán ki tudta lőni. Ez Kira pozíciójához képest kétsornyira lehetett, bár azt nem tudta, hogy előtte vagy mögötte. Afát is eltalálták? Valahogy érezte a kapcsolásban, hogy egy társuk megsebesült, de nem tudta, hogy ki és hol.

Tőle balra valaki mozdult: barát vagy ellenség? Nem tudta megállapítani, figyelte a lépések zaját, próbálta kitalálni, hogy melyik irányba mozognak, és hallotta a víz összetéveszthetetlen cuppogását. Egy nedves csizma, de kié? Hacsak nem a tetőn át jöttek, a behatolók cipője ugyanolyan nedves lehet, mint Sammé és Kiráé. Talán még nedvesebb, mivel nemrég jártak vízben. Ez ugyan utalhat valamire, de további információk nélkül Kira nem mehetett biztosra. Lassan kibújt a csizmájából, egyetlen hang nélkül. Majd levette a vizes zokniját, így mezítláb maradt. Ő lesz az egyetlen a teremben, aki nem csikorog és nem cuppog ha megmozdul.

Újabb kapcsolási adat villant át az elméjén - MEGTALÁLTAK -, amit másodpercekkel követett egy újabb sorozat. Valami más hangot is hallott, ami hasonlított a puskalövéshez, de mégis más volt. Kira nem tudta, mi lehet az, de a lövések abbamaradtak, és egy súlyos test ledőlt a földre, talán tíz méterre Kirától, mögötte és balra. Furcsa, zavart érzés fogta el, mintha egyszerre lenne álmos is meg nem is, amit egy újabb kapcsolási üzenetként értelmezett: az egyik társát elkábították. Az a majdnem puskalövésszerű hang egy altatólövedéké volt.

Ami azt jelenti, hogy nem akarnak megölni minket, gondolta Kira. Ki akar elfogni minket? Dr. Morgan? De honnan tudja, hogy merre vagyunk?

Kira felegyenesedett, háta enyhén a számítógépnek nyomódott. Fel és alá nézett a gépsoron, nem látott semmit, mire a lehető leghalkabban átlopakodott a következőre. A meztelen lába nem hallatszott a betonpadlón, de érezte, hogy a lábán hideg cseppek futnak végig. Bosszúsan lenézve látta, hogy hiába hagyta ott a csizmáját, a nadrágja még mindig csuromvizes volt az áradástól, és halvány víznyomot hagyott maga után, amiből pontosan látszott a helyzete. Újabb csikorgást hallott, hátulról, jobbra. Valaki közelített hozzá. Lefeküdt a földre, és szárazra facsarta a nadrágját, teljes erőből szorította, hogy megszabaduljon a felesleges víztől, ami szinte lehetetlen feladat volt úgy, hogy benne volt a lába. A csikorgás még közelebb jött - talán háromsoryira lehetett. Kira összeszorította a fogát, kifacsarta a nadrág másik szárát, hogy a lehető legszárazabb legyen. Még egy csikorgás. Felállt, érezte a combján a hideg, de már nem csepegő nadrágot, és óvatosan átosont a következő sorba. Ezúttal nem hagyott nyomot maga után. Továbbment egy sorral, aztán még eggyel, oldalazva, igyekezett a lehető legmesszebbre jutni a támadójától, arra, amerre az a legkevésbé várta.

A teremben ismét zaj robbant, kiáltások, automata fegyverek ropogása, a számítógépeket átlyukasztó golyók durva fémes hasítása.

Ezúttal két test is eldőlt, és Kirán megint átfutott valami enyhe előérzet a kapcsolásból: álom, fájdalom és győzelem. Az utolsó társa is elesett, de legalább magával vitt egy ellenséget. Kira magára maradt, és fogalma sem volt róla, hányan vannak még a behatolók.

Lépéseket hallott, de nem tudta megállapítani, hogy merről. Egy beszédhangot, de túl halk volt, hogy értse, mint mond. Hirtelen gyakorlatias eltökéltséget érzett: megtalálni az utolsó célpontot, és teljesíteni a küldetést. Ez a saját gondolata volt, vagy az ellenségé? Kirát bosszantotta, hogy még mindig nem elég jártas a kapcsolásban. Vett egy mély levegőt, lekuporodott a sötétben, végigvette azt a kevés információt, amelynek a birtokában volt. Ha a legutóbbi benyomás kapcsolási adat, akkor a támadók egészen biztosan Részlegesek, és legalább az egyikük levette a gázálarcát. A Részlegesek kétfős vadászcsapatokban dolgoztak - rendszeresen hallotta őket Long Island lerohanásakor, de a feladattól függően lehettek nagyobb csapatban is. Lehet, hogy egyetlen ellenféllel kell felvennie a harcot, de lehet, hogy egy tucattal. Az adatközpontban uralkodó csend azt sugallta, hogy a behatolók nagyon kevesen voltak, esetleg odakint várakozhatnak mások.

Gondolkodott tovább, keresett valamit, amit felhasználhatna az előnyére. A puskája a terem túlsó végében volt, de az oldalfegyverét megtartotta. Hasznát veszi egyáltalán? A Részleges katonáknak fejlettebb látásuk volt, különös tekintettel az éjszakai látásra, és mivel azzal kezdték a támadást, hogy kiiktatták a fényeket, valószínűsíthetőnek tűnt, hogy valamilyen más eszközzel is rendelkeztek, esetleg fényerősítő szemüveggel. Ez egyértelműen hátrányos Kira számára, de megfordíthatja a helyzetet, ha elvakítja őket a zseblámpája fényével, és elsütheti a fegyverét, mielőtt a célpont magához tér. Jobb kezébe vette a pisztolyát, bal kezébe a zseblámpáját, és kinyújtotta maga előtt, az ujját a kapcsolón tartva.

Egy csizma eltaposott valamit, a csend visszhangzott tőle. Az egyik támadó rálépett valamire, feltehetően Afa képernyőjének törött üvegére. Afa jól van? Kira a fejét rázta. Koncentrálj, Kira. Ha valaki rálépett Afa üvegére, akkor tudja, hogy hol van, és meg is találja. Átlopakodott az egyik toronytól a következőig, a szemmagasságnál alacsonyabbra kuporodva lépett egyik fedezékből a másikba. Egy pillanattal később érzett egy késleltetett kapcsolási üzenetet: arra. EZ egyértelműen egy Részlegestől származott, és ketten lehettek, a kapcsolás révén csendben kommunikáltak egymással. Kettő az egy ellen, és mindkettő Részleges. Bekerítik, és csapdába ejtik, telenyomják altatóval, és visszaviszik dr. Morganhez.

Hacsak...

Kirának eszébe jutott, amit Samm és Heron mondtak az Afa háza elleni támadás után: Kira érezte ugyan őket, de ők nem érezték Kirát. Még csak most kezdte megtanulni a kapcsolás használatát, de lehetséges volt, hogy csak receptorokkal rendelkezik, ő maga nem bocsát ki adatokat. Ez a gyenge pont most a legnagyobb előnyévé változott: ő mindent érzett a támadóktól, azok meg semmit sem éreztek tőle.

Kivéve, ha mozgok, gondolta Kira, és szitkozódott magában, amiért nem részesült elégséges kiképzésben. Heron nem érzékelt a kapcsoláson át, de hallotta a mozgásomat. Úgy döntött, az lesz a legjobb, ha a lehető legkevesebbet mozog. Az övére rögzített tartalék tárért nyúlt, és lassan, óvatosan, a legkisebb zajt csapva kihúzott belőle egy töltényt. A töltények alján rugó volt, azért, hogy ha egyet kilőnek, a másik azonnal a helyére ugorjon, ezért rajta tartotta az ujját, és hagyta, hogy a rugó lassan kiengedjen, ne pedig kattanjon. A golyót a zsebébe pottyantotta, majd megismételte egy másikkal, lassan, figyelve a behatolók hangjaira. Egy harmadikkal. Egy negyedikkel. Mindegyiket más és más zsebébe helyezte, nehogy összeütközzenek egymással. Lassan felemelte az elsőt, hátrahúzta a kezét, és eldobta magas ívben a számítógépes tornyok felett, neki a túlsó falnak. A töltény megpattant a vakolaton, majd neki az egyik számítógépnek, mielőtt elgurult a földön, és egy idő után megállt. A kapcsoláson keresztül Kira érezte, hogy a támadókat felriasztja a hang, majd egy másodperccel később jött a taktikai figyelmeztetés: EZ CSEL. Kira ingatta a fejét, mérges volt önmagára, amiért azt hitte, hogy bejöhet, de hirtelen eszébe jutott valami. Elővette a második töltényt a zsebéből, és könnyed mozdulattal a legközelebbi toronynak dobta, hallotta, ahogy az oldalának vágódik, és lepattan a betonra. A kapcsolás megint villant, és ugyanazt a koordináló üzenetet küldte: HALLOTTAM VALAMIT, EZ CSEL.

Ezután távolodó lépéseket hallott. A kettős csel bejött.

Oldalra fordult, és kilesett a fedezékként használt torony mögül. Az egyik torony alakja deformálódott a sötétben, mintha kitüremkedne rajta valami, talán tíz sorral arrébb. Az egyik támadó, a térde vagy a könyöke módosítja a körvonalait. Kira a padlóra vetette magát, ismét felkészült a zseblámpájával, és figyelte a formátlan tornyot, amely mozgott, nőtt, majd egy nagyjából emberi alak vált ki belőle, ahogy a Részleges kilépett mögüle. Távolodott Kirától, vékony fegyvert tartott maga előtt - az altatópisztolyt. Kira felállt, és utána osont, lassan lépkedve, hogy meztelen lába a lehető legkisebb zajt csapja. A Részleges két sorral arrébb lépett, Kira szintén. Ha képes lesz így folytatni, elég közel jut hozzá, hogy lelője. Ott volt ugyan még a másik is, akiről nem tudta merre lehet. Akárhányszor kilépett egy sor elé, kitette magát annak, hogy észreveszik.

A következő lépésnél a lába érzett valamit. Megdermedt, nem akart ránehezedni. Lenézve halvány vonalakat látott a sötétben, apró kígyóként tekeredő görbéket és csomókat. Csendben káromkodott. Ez az egyik sor, amit kikapcsoltunk, a föld tele van drótokkal. Oldalra mozdította a lábát, keresett egy biztonságos helyet. A padló hurkokat vető kábelek útvesztője volt, igyekezett úgy lépdelni, hogy elkerülje azokat, itt erre kellett tekernie a lábát, ott abba az irányba kellett fordítania. Mintha egy óráig tartott volna minden egyes lépés.

A Részleges, akit követett, kezdett távolodni tőle. Kira elővette a harmadik töltényt, és a Részleges előtti falhoz vágta. A Részleges megtorpant, és Kira előreosont, miközben a kapcsoláson át bevillant a beszélgetésük az elméjébe, HANGOT HALLOTTAM, EZ EGY CSEL. EZ EGY CSEL? A férfi egy másodperccel később döbbent rá, és ahogy megfordult, hogy lelője Kirát, a lány előlépett mögüle, félautomata fegyverét a sisak és a mellpáncél közötti résbe szorította, és elsütötte. A Részleges a földre zuhant, az altató lövedék ártalmatlanul a plafonba vágódott, és Kira azonnal egy lüktető kapcsolási üzenetet érzett

-HALÁL! majd felé tartó futólépéseket hallott. Félreugrott, elejtette a zseblámpáját, letépte a lőszertárat az övéről, az összes töltényt kilökette a kezébe, amilyen gyorsan csak tudta, mit sem törődve a zajjal. A maroknyi lőszert feldobta a levegőbe, miközben nekitámaszkodott az egyik számítógépes toronynak, majd teljes erővel futásnak eredt. A földre visszahulló töltények fémes kakofóniával csörömpölve elfedték Kira mozgását, aki frusztráltságot érzékelt utolsó üldözőjétől: HALOTT KATONA. CÉLPONT ELTŰNT. DÜH.

Kira rádöbbent, hogy elvesztette a zseblámpáját, és mivel nem maradt több tölténye, amit eldobhatna, kifogyott a trükkökből. Lázasan keresgélt a zsebében, hátha talál valamit, amit használhatna, bármit...

MEGTALÁLTAM. HALÁL.

Kira a fogát csikorgatta. Hogy találhatta meg? Nem küld kapcsolási adatot, az a másik egy méterre sem volt tőle, és az nem érzett semmit!

HALÁL.

Ismét érezte a halál mindent elsöprő érzését, és halkan káromkodott. Én magam csinálom, döbbent rá. A kapcsolási adatok feromonok - apró részecskék -, és pont mellette álltam, amikor kibocsátott egy felhőnyit. Rajtam vannak a halálrészecskék, nyomot hagyok velük magam után, egyszerűen le tudja követni. A pisztolyára nézett. Túl kicsi ahhoz, hogy egy direkt összecsapásban hasznát vegye egy résen lévő Részlegessel szemben. Nem volt nála semmi. Bárcsak meglenne a zseblámpám!

A Részleges csizmája csattant a padlón, még közelebb, mint eddig. Már majdnem odaért Kirához. Egyetlen esélyem van. Lehunyta a szemét, felidézte a terem elrendezését, és remélte, hogy nem tévedt el közben. Kinyitotta a szemét, és rohanni kezdett.

Halk suhogást hallott a levegőben, valami elhúzott mellette, centiken múlt, hogy nem találta el. Félreugrott, egy másik soron rohant végig, majd megint ugrott. Még egy suhogás, és még egy altató lövedék csapódott be az egyik számítógépes toronyba, de olyan közel Kirához, hogy akaratlanul is megrezzent. Átugrott egy fekvő testet, inkább csak érezte, mint látta, hogy Samm az. A háta mögül súlyos léptek hallatszottak, teljes erővel rohantak utána. Már majdnem ott vagyok. A Részleges tudta, hogy Kira nem menekülhet, nincs hová futnia. Egy nagy, kerek idom emelkedett elő a sötétségben, Kira melléje csúszott, eszeveszetten kereste a generátor vastag kapcsolókarát. Megtalálta, lenyomta, és kilépett a tornyok közti folyosóra.

Felkapcsolódtak a lámpák, a Részleges alig két lépésre Kirától megtántorodott, a hirtelen fénykitörés elvakította, túlterhelte az éjszakai látásmódot biztosító arclemezét. Kira felemelte a pisztolyát, és három golyót eresztett a megrepedő és széttörő sisakján keresztül a fejébe. A Részleges úgy dőlt el, mint egy zsák.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Á

fa combját átfúrta az egyik behatoló golyója - ez volt az egyetlen éles lőszerrel leadott lövés. A többi mind altatólövedéknek bizonyult, feltehetően ártalmatlanná akarták tenni az áldozataikat. Ugyanaz a golyó zúzta össze Afa képernyőjét, és Kirában felmerült, hogy hátha nem is az ember, hanem az adathalmaz volt a célpont. Azért követték őket a Részlegesek, hogy elfogják őket, vagy, hogy megakadályozzák a számítógép tartalmának a feltárását? Vagy mindkettő?

Vagy talán egyik sem? Kira a földön fekvő, az eszméletét lassan visszanyerő Heronra nézett. Ő lőtte le Afát? Vagy Samm? Milyen indokuk lett volna erre, és miért most? Ha összejátszottak a támadókkal, mi szükség volt arra a cselre, hogy elkábították őket? Ennek csak akkor lett volna értelme, ha előre tudták, hogy veszíteni fognak, ha pedig tudták, hogy veszíteni fognak, miért vesződtek egyáltalán a támadással? Ez marhaság. A legvalószínűbb magyarázat szerint a Részlegesek meg akarták ölni Afát, és el akarták fogni a többieket. De Kira még így sem tudott megszabadulni a kitartó kétségeitől. Hogyan találták meg őket, hacsak nem tudatta velük valaki a helyzetüket? Szidta magát, hogy miért nem hagyta életben az egyiküket, akit most kikérdezhetnének, bár el kellett ismernie, hogy így is alig tudta menteni a saját bőrét.

Kira ellátta Afa sebét, amíg a férfi még eszméletlen volt, aztán egyenként ellenőrizte a támadóikat, elővette a fegyvereiket, és megszámolta a töltényeket. Az egyikük oldalfegyveréből valóban hiányzott egy golyó. Azt nem tudta megállapítani, hogy milyen régen sütötték el a fegyvert, de nem tűnt életszerűnek, hogy egy jól képzett katona ne teli tárral induljon harcba, így hát valószínűleg ő lőtte meg Áfát. De Kira tisztában volt vele, hogy a „valószínű” még nem feltétlenül „igaz”.

-Elszeded a töltényeket? - kérdezte Heron. Kira megfordulva látta, hogy a Részleges kém mögötte áll, némileg megviselten, de éberen. Kira visszanyomta a tárat a fegyverbe, és ledobta a halott Részleges mellére.

-Ez lőtte le Áfát - állt fel. Igyekezett egyszerűen kíváncsiságot színlelni. - Szerinted miért tüzeltek rá, miközben minket csak el akartak kábítani?

- Valószínűleg a képernyőt akarták szétlőni, hogy kioltsák a fényét - vélte Heron. - Fel voltak készülve a sötétre, mi pedig nem, rajtaütésnél ez a szokásos eljárás. A kábító lövedékek nem elég erősek ahhoz, hogy széttörjenek egy ilyen üvegdarabot.

-Ebben lehet valami - ismerte el Kira. Talán. A fejét csóválta. - Ha a képernyőre céloztak, szinte garantálta, hogy Áfát is eltalálják. Ha élve akartak elfogni minket, miért kockáztattak?

Heron gúnyosan mosolyogva levette a halott Részleges lány sisakját. Heronéhoz hasonló, keleti arcvonásokkal rendelkezett. Megdöbbentően szép volt.

- Ő is kém. Nem volt kockázat.

-Hányan voltak? - kérdezte Samm. Az egyik számítógépes torony mellett tűnt fel, még mindig próbált szabadulni a kábító anyag hatásától, szédelgett, a beszéde zavaros volt. Kira mentálisan hozzáadta a „kábító anyag hatásának a kiheverését” azon dolgok listájához, amikben Heron szemmel láthatóan jobb volt a többi Részlegesnél. Nem viccelt, amikor azt állította, hogy felsőbbrendűnek tervezték.

- Hárman. - Kira a lány tetemére nézett. - Egy kém és két katona, gondolom, bár nyilván nem ismerem olyan jól a modelleket, mint... hé! - Letérdelt, hogy jobban megnézzen valami furcsát, amit megpillantott a Részleges haja alatt. Hátrafésülte, és felfedett három sor, fodrozódó vágást a lány nyakán. - Heron, neked vannak kopoltyúid?

Heron lekuporodott, oldalra húzta a lány fejét, hogy megvizsgálhassa a nyakát.

- Ez Morgan műve - állapította meg. - Különleges ügynökök, Morgan legújabb „módosításaival” kiegészítve. Nézzük meg a többieket is. - Levették a két férfi sisakját, és azokon is megtalálták a kopoltyúkat. Heron elismerően Rittyentett. - Akkor nem is igazán katonák. És te kettőt is megöltél? - nézett fel Kirára.

- Majdnem otthagytam a fogamat - mondta Kira. - A páncéljuk alatt nedves a ruházatuk. Szerintetek úszva jöttek ide? A Michigan-tó partján vagyunk, és hacsak nincsenek beszélő édesvízi cápák, amelyeknek a létezéséről még nem világosítottatok fel, a vízi út sokkal biztonságosabb lehet a szárazföldinél.

- Az út egy részén talán igen - vélte Samm. - De Michigan államon akkor is gyalog kellett átjönniük, ahhoz túl nagy, hogy megkerüljék.

- Úgy látom, tökéletesen képesek voltak a szárazföldön is lélegezni - állapította meg Kira. - Akár mindkettőt megtehették.

- Ez nekem nem áll össze - mondta Heron. - Ha Manhattantól követtek minket, nem bajlódtak volna azzal, hogy kopoltyús ügynököket küldjenek utánunk, hisz nem tudhatták pontosan, hogy merre megyünk, indulhattunk volna a síkságok felé, vagy akár nyugatra, a fertőzött területekre. Ha viszont Morgannek már eleve voltak itt ügynökei, és valamilyen előretolt helyőrséget tartott fent Chicago-ban, egy elárasztott város őrzésére valóban a kopoltyús ügynökök a legalkalmasabbak.

Kira bólintott.

-Ez igaz. Vagy... - Elharapta a mondatot, nem akarta nyíltan kibökni a másik lehetséges magyarázatot. Vagy pedig az egyikőtök kém, és a rádiónk felhasználásával értesítette őket, hogy merre megyünk, és hol tartózkodunk.

- Vagy? - kérdezte Heron.

- Semmi - válaszolta Kira. Megint a kopoltyúkra nézett, kerülte Heron tekintetét, bár a kapcsolás enyhén jelezte az érzéseit, BIZALOMHIÁNY. VIGYÁZZ. ZAVARODOTTSÁG. Kira egész biztosan érezte, hogy ez Sammtől jön, és megkönnyebbülést érzett. Ha meg van zavarodva, akkor a fiú ártatlan. Meg kell találnia a módját, hogy hamarabb beszéljen vele négyszemközt, mint Heron.

-Vegyétek el a felszerelésüket - mondta Samm. - Én majd betuszkolom a hullákat odafent egy szekrénybe. - Heronnal együtt nekiállt eltakarítani a harc okozta felfordulást, de Kira visszament Afához. A férfi most már egyenletesebben vette a levegőt, hála a fájdalomcsillapítóknak, amiket Kira beadott neki, de még mindig nem nyerte vissza az eszméletét. A képernyője szilánkjai szétszóródtak körülötte, a szürke oldalsó fogantyú még mindig hozzá volt kötve a szerverhez egy kábellel. A képernyő a fenti fémasztal kicsinyített mása volt, az üvegrész csak egy monitor, míg a processzorok és a memória a keretben találhatók, jelen esetben az oldalsó fogantyúban. Úgy tűnt, maga a szerver nem szenvedett károsodást, és ha minden igaz, az adatátvitel még mindig folytatódik, a ParaGen valamennyi titka átkerül abba a fogantyúba. Bár képernyő nélkül nem tudják elolvasni.

Ez egy adatközpont, gondolta Kira. Tele van üzleti számítógépekkel, és mivel valószínűleg mindenki, aki itt dolgozott, ugyanolyan technikamániás volt, mint Afa, biztos vannak itt másmilyen eszközök is. Kell itt lennie valahol egy képernyőnek. Még egyszer ellenőrizte, hogy jól van-e Afa, a lehető legmesszebb söpörte tőle a szilánkokat, majd elindult felfelé az irodákhoz. A sarokirodákkal kezdte, remélve, hogy a kiemelt helyzetük néhány plusz számítógéppel járhat, de nem talált semmit, csak néhány dokkot, de beléjük illeszthető képernyőt nem. Hordozhatónak tervezték őket, biztos mindegyiket hazavitte a tulajdonosa, gondolta Kira. Keresett tovább, egyenként átnézte az irodákat mielőtt áttért a munkafülkékre. A Manhattanben átkutatott irodák jutottak az eszébe, és a felidézett emlék adott neki egy ötletet. Otthagyta a munkaállomásokat, és elindult a hátsó folyosón és termekben, hátha talál olyat, amelyen ugyanaz a rövidítés áll, mint Áfa ajtaján: IT. Információs technológia. Végül a földszinten találta meg az IT irodát, térdig érő víz alatt. Az IT igazgató még ott volt, holtan feküdt az íróasztalánál, a felsőtestét nyálka borította, az alsótestéből pedig nem maradt más, mint a csontok. Visszatartotta a lélegzetét, miközben átkutatta a polcokat, végül az íróasztal fiókjában talált egy képernyőt, amely valamivel kisebb volt Áfáénál. Kimenekült az irodából, harákolva csukta be az ajtót, és megmosakodott odakint a tisztább vízben, mielőtt felment az emeletre. Mire odaért, Áfa magához tért.

- Szétlőtték a képernyőmet - mondta. Afa hangja halknak és laposnak hatott, megint visszafejlődött zavarodott gyerekké. Kira sóhajtott, tudta, hogy egy ilyen támadásnak óhatatlanul lehet ilyen hatása. Leült mellé, hogy megvigasztalja. Áfa aggódva nézett rá. - Hol van a hátizsákom?

- Ott, ni. - Ellenőrizte a pulzusát. Magas, de még normális. - Hogy érzi magát?

- Szétlőtték a képernyőmet - ismételte, és megpróbált feltápászkodni. Abban a pillanatban, hogy a súlyát a lábára helyezte, fájdalmasan felkiáltott, és visszazuhant a padlóra.

-Ne is törődjön a képernyővel. Hoztam másikat, de magát is meglőtték. Csak óvatosan.

- Szükségem van a hátizsákomra.

- Afa, lövést kapott, ott, a combjában...

- Szükségem van a hátizsákomra! - Afának vérben forgott a szeme, a sírás kerülgette. Kira felállt, hogy odavigye a hátizsákját. Átvillant az agyán, hogy talán lehet is benne másik képernyő, és nem is kellett volna a halott IT igazgatóval tölteni az idejét. Odavonszolta a hátizsákot Afához, aki azonnal magához ölelte, és ringatózni kezdett. - Sosem hagyhatom el a hátizsákomat - kántálta a férfi. - Én vagyok az utolsó ember a Földön.

- Rossz bőrben van - állapította meg Samm. Kira bólintott, túl fáradt volt ahhoz, hogy törődjön vele, éppen miként vélekedik Samm Afáról. Egyébként meg igaza volt a fiúnak.

-Visszavonult a saját fejébe - mondta Kira. - Eltart egy ideig, mire újra előcsalogatjuk.

Samm a fejével a szerver és a még mindig hozzácsatlakoztatott fogantyú felé intett.

- Mindent letöltöttünk?

Kira felemelte a fogantyút, a csúcsán még mindig égett egy kis zöld lámpa.

-Nem tudom. Nem merem kikapcsolni, hátha még mindig másolja az adatokat.

- Meddig tart még?

Kira vállat vont, és Afa felé intett.

- Az egyetlen, aki tudja, éppen altatót énekel a hátizsákjának. Ráadásul sok vért vesztett, nincsenek antibiotikumaink, amivel segíthetnék neki, halottak vére áztatja át a nadrágomat, és kezdem azt kívánni, bárcsak egy csomó minden másképp alakult volna. - Mélyen beszívta a levegőt. Maga is meglepődött, hogy így kifakadt.

- Nagy nyomás alatt állsz - mondta Samm.

Kira érezte, hogy feltolulnak a könnyei, ki is törölt egyet a szeme sarkából.

- Mi ebben az új? - kérdezte.

Samm egy ideig csendben ült, majd felemelte a képernyőt, amelyet Kira hozott fel.

- Szerinted be tudjuk dugni a másikba?

-Csak egy portja van - törölte le Kira ismét a könnyeit, és kihúzta magát. - Addig nem kapcsolhatjuk hozzá az új képernyőt, amíg le nem csatlakoztatjuk a szervert, nem akarok bekavarni, ha még másol.

- Akkor biztosítjuk a helyszínt, és itt töltjük az éjszakát - jelentette ki Samm. Körbenézett a teremben. A számítógépes tornyok minden irányból takarták a kilátást. - Viszont nem maradhatunk itt, ezt a helyet lehetetlen rendesen őrizni, ráadásul a generátor is megsérült a harcban. Meg az elszívó cső is. Telepumpálja a termet égő hígítóval.

- Remek. Nem volt elég szar így is az élet.

Samm felegyenesedett, és a kezét nyújtotta Kirának. A lány elfogadta, és amikor felállt ő is, szembenéztek egymással. Egyikük sem fordult el. Ahogy Kira Samm szemébe nézett, érzett... valamit. Néha még mindig nehéz volt értelmezni a kapcsolást.

Samm fordult el előbb.

-Én fogom a karját - lépett be Afa mögé. - Vigyük biztonságosabb helyre.

Kira éjjel kettőkor arra riadt fel, hogy valami baj lehet. Ijedten nézett körül, a puskáját kereste.

- Ki van itt? Megtámadtak?

- Nyugi - szólalt meg Heron. - Kikapcsolt a generátor. Biztos a háttérzaj változására ébredtél fel.

- Megyek, megnézem.

- Valószínűleg csak kifogyott az üzemanyag, és nem tudjuk egyhamar újraindítani.

- Akkor elhozom a képernyő fogantyúját. Ha több adatot már nem tölthetünk le, inkább legyen nálunk, mint odafent.

- Vidd a fegyveredet is - javasolta Heron. Az arckifejezését nem látta a sötétben, és amennyire Kira meg tudta ítélni, a kapcsolással sem üzent semmit. - Hátha újabb halszörnyetegekkel találkozol.

- Kösz - mondta Kira. Ellenőrizte Áfa pulzusát és légzését, szinte már reflexszerűen, és lement a lépcsőn. Mint kiderült, a mérgező gáz nehezebb volt a levegőnél, így a legfelső emelet volt a

legbiztonságosabb. Kira bekapcsolta a puskájára szerelt lámpát, megnyugtató érzés volt a fegyvert kézben tartani arra az esetre, ha valaki tényleg lenne odalent. A folyosók sötétbe vesztek, a lépcsőház üresen kongott, az épületben csend honolt, leszámítva a víz halk

csöpögését és hullámzását. Az adatközpontban mindenhol

számítógépes tornyok magasodtak körülötte, és hosszú árnyékokat vetettek, ahogy táncolt rajtuk a lámpa fénye. A harc után megmaradt vérfoltok miatt a terem már nem annyira kísértetiesnek, mint inkább veszedelmesnek hatott. Kira halkan lépdelt, a lélegzetét visszatartva haladt át a tornyok között. Bokája körül örvénylett a kicsapódott gáz, a levegő íze megkeseredett. Kira megtalálta a fogantyút,

lecsatlakoztatta a szerverről, és amilyen gyorsan mert, visszahátrált a lépcsőre. Amikor visszaért a táborhelyre, leült a hálózsákjára, elővette a második képernyőt, és beillesztette a kábelt.

- Most akarod elolvasni? - kérdezte Heron.

- Mire várjunk?

- Igaz - mondta Heron. Leült Kira mögé, hogy átlásson a válla felett.

Kira pislantott, amikor a képernyő feléledt, és elviselhetőbb szintre csökkentette a fényerőt. A képernyő közepén egy kis ikon jelezte, hogy még mindig egy másik fogantyúhoz próbál kapcsolódni. Kira visszatartotta a lélegzetét, miközben a kis nyolcszög folyamatosan forgott. Megállt, aztán megint forogni kezdett.

- Gyerünk már - suttogta Kira. Egy perc múlva megállt, KAPCSOLAT LÉTESÍTVE. Kira megnyitotta a letöltött mappát, elkezdte legörgetni a hatalmas listát, majd feladta, és megnyitotta a keresőfület.

- Mire keressek rá?

- A Trösztre? - javasolta Heron. - Az RM-re? A lejárati időre? A saját nevedre?

Kira begépelte, hogy K-I-R-A, és lenyomta a keresés gombot. A kis nyolcszög pörögni kezdett, de nem talált semmit.

- Tessék?

- Talán más néven szerepelsz.

- Megpróbálom az apámét. - Beírta a családnevét: D-H-U-R-V-A-S-U-L-A. A nyolcszög ismét pörgött, a gép gyorsan gondolkodott, és hamarosan csak úgy ontani kezdte az eredményeket, olyan tempóban jelentek meg a fájlok, hogy Kira még a címüket sem tudta elolvasni. 3 478 találatnál leállította és törölte a keresést. - Gondolom, le kell szűkíteni. És ha... - Elgondolkodott, az ajkába harapott, majd beírt egy újabb szót.

V-É-S-Z-R-E-N-D-S-Z-E-R.

A nyolcszög pörgött. Tizenkét találat. Kira megnyitotta az első fájlt a listából. Egy e-mail volt az apjának címezve, Bethany Michaelstől, a ParaGen pénzügyi igazgatójától. Felolvasta.

- „A legfelső katonai vezetés egy utolsó kérést fogalmazott meg a BioSynth hadsereget illetően: egy Vészrendszer-féleséget akarnak. Tudom, azt fogja mondani, hogy a BioSynthek lojalitása kikezdhetetlen, tudom, hogy bele van égetve az agyukba, meg ilyesmi, de úgy vélem, a BioSynthek képességeire való tekintettel jogos a kérés, amelyet amúgy sem hagyhatunk figyelmen kívül. A mesterségesen előállított hadsereghez szükségünk van egy mesterségesen előállított vírusra. Ha a hadsereg működése meghibásodik, ha fellázadnak, vagy bármely módon elveszítjük felettük az irányítást, kell lennie egy gombnak, amit megnyomhatunk, amellyel lényegében véve kikapcsolhatjuk őket. Egy olyan vírusra van szükségünk, amely úgy pusztítja el a BioSyntheket, hogy senkinek és semmi másnak nem árt. Bízom benne, hogy a csapatának nem jelent majd problémát a megtervezése és az átültetése a gyakorlatba.”

Kira a képernyőt bámulta.

- A Vészrendszer az RM - mondta ki Heron. - A saját kormányod rendelte meg.

Kira csak suttogni volt képes.

- És nem azokat ölte meg, akiket kellett volna.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

K

önnyű volt elfogatni magukat a Részlegesekkel. Marcus és Ariel összecsomagoltak, elindultak a legszélesebb országúton, amit csak találtak, és két órán belül begyűjtötte őket egy őrjárat. A kéttagú csapat megmotozta őket, elkobozták a fegyvereiket, és East Meadow felé indultak velük. Pár mérföldnyire onnan találkoztak egy teherautóval, amely már félig tele volt emberekkel, azon tették meg az út hátralévő részét. Az emberek csendben ültek a kocsi hátsó részén, arcukat megbénította a rettegés, és Marcusnak sem kellett megjátszania, hogy mennyire tart a Részlegesek megszállásától. Bármennyire is szándékosan estek fogságba, nem tudhatták, mik a Részlegesek tervei velük. East Meadow-ba érve leszállították, ismét megmotozták és kikérdezték őket. Látszólag nem ismerték fel Marcust, vagy ha igen, nem törődtek vele. Éjféltájt kiengedték őket a városba, nem vihettek magukkal mást, csak a ruházatukat. Találtak egy üres házat, ahol meghúzták magukat reggelig.

Másnap estig nem merték megkockáztatni, hogy elmenjenek Nanditához, attól tartottak, hogy valaki követi őket. Amikor odaértek, látták, hogy a Részlegesek már mindent felforgattak, alaposan átkutatták az egész házat, minden egyes szegletét.

- Meglepne, ha hagytak volna valamit - állapította meg Marcus, de azért nekiálltak, hátha találnak egy nyomot, ami Nandita terveire utal, és a Részlegesek elmulasztottak, már ha egyáltalán tudták, hogy mit keresnek. Napközben az üres házban kutatgattak, a lehető legnagyobb csendben szedték ízekre, éjszakánként pedig a közeli épületekben húzták meg magukat, minden este másikban, igyekeztek láthatatlannak maradni.

Aki túlságosan magára vonta a figyelmet, előbb-utóbb életét vesztette az esti kivégzésen.

Először Nandita szobáját kutatták át, az összes fiókját és szekrényét, benéztek az ágya alatti dobozokba, a komód és a nagy állótükör mögé, még a matracok közé és a ruhái zsebébe is. Átkutatták az üvegházat is, bár ott Nandita távollétében Xochi nagyrészt már átvette az uralmat, és nem sok helyet hagyott szabadon az állandóan növekvő gyógynövény-és hajtásgyűjteménye. Miután nem találtak semmit, módszeresen nekiálltak a ház többi részének, kezdve a fiókokkal és a szekrényekkel, de még a parkettát is felfeszítették, a bútorhuzatokat is felvágták. Még a kertben is gödröket ástak. Nem találtak semmit.

- Azt hiszem, szembe kell néznünk a tényekkel - jelentette ki Marcus pár nappal később, kimerülten a konyhaasztalnak támaszkodva. - Ezek a kísérleti naplók nem léteznek, vagy eltűntek.

- Léteznek. Láttam őket - bizonygatta Ariel.

-Lehet, hogy magával vitte őket. - Marcus a konyhafalon az imént ütött résbe bámult. Nandita egy évvel azelőtt javította ki a glettelést, amiről a Részlegesek nyilván nem tudtak, de amikor felnyitották, csak pár bepottyant szeget találtak. - Talán éppen azért szökött meg, hogy folytathassa a vizsgálatait, vagy kielemezhesse az eredményeket.

- Vagy hogy elrejtse, esetleg megsemmisítse azokat. Bár el sem tudom képzelni, hogy mi késztette volna erre.

Marcus a fejét ingatta.

- Abból a feltételezésből indulsz ki, hogy önként távozott. De mi van akkor, ha elrabolták? Az adatokkal együtt? Ez kissé... - Szárazon felnevetett. - Majdnem azt mondtam, hogy kissé túlzás, és üldözési mánia, de jelen körülmények között lehet, hogy igaz. Azt hiszem, ezen a ponton már semmin sem tudnék meglepődni.

Most Ariel csóválta meg a fejét.

- Ha elrabolták volna, nem jönnek vissza érte.

- A Részlegesek több frakcióra oszlottak. Lehet, hogy ezek Morgan ellenségei voltak.

- Nandita és dr. Morgan is kísérleteztek Kirával - bólintott Ariel.

- Még az is lehet, hogy összedolgoztak.

-Amikor Heron idejött, egyértelműen az volt az érzésem, hogy Morgannel dolgozik, de nem hinném, hogy megbízható forrás lenne. De gondoljuk végig: tudomásunk szerint Morgan legutóbbi kísérletei Kirával egy véletlennek tudhatok be. Neki csak egy emberlányra volt szüksége, nem konkrétan őt kereste.

- Tudomásunk szerint - visszhangozta Ariel.

- Tudomásunk szerint - ismerte el Marcus -, de én ott voltam. Láttam, hogy csinálta végig az egészet Kira, hogy hozta meg a rá jellemző döntéseket. Ha Morgan egy bizonyos lányt akart volna megszerezni, egyszerűen lerohanja a szigetet, ahogy most meg is tette, nem kellett volna egy nevetségesen bonyolult akcióval becsalogatnia Kirát, hogy saját szabad akaratából menjen át a kontinensre.

- És mi van azzal a fényképpel, amiről meséltél? - kérdezte Ariel.

-Láttad Kirát és Nanditát együtt, a Szakadás előtt, ami már

magában is eléggé bizarr, de hogy a ParaGen épületénél... Ez nem egyértelmű jelzés neked, hogy itt valami nagyon furcsa dolog történik? Ebben a kapcsolatban többnek kell lennie.

- De mégis minek? - kérdezte Marcus. - Persze hogy egyértelmű jelzés, de mit jelez? Már hetek óta próbálom kiokoskodni, ezért is szedtük darabokra ezt a házat, de mit jelent ez az egész? Másmilyen lett Kira attól, hogy együtt láttuk őket a ParaGen épülete előtt? Szinte mindannyian kaptunk valamilyen genetikus módosítást gyerekkorunkban; lehet, hogy Kira valami különlegesben részesült? Valamilyen oknál fogva fontos Kira? - Morajt hallottak, azonnal felismerték, hogy motorhang, méghozzá valószínűleg elég nagy gépezeté. Hatalmas erőforrásaiknak köszönhetően a Részlegesek hoztak magukkal gépjárműveket East Meadow-ba, és az emberek megtanulták felismerni a közeledő Részleges „rendőrség” hangjait. Földre vetették magukat, igyekeztek azt a látszatott kelteni, hogy nincs senki a házban. Bejött.

- Még sosem jártunk ilyen közel a lebukáshoz - mondta Ariel. - Azt hiszem, tudják, hogy itt vagyunk. Mármint, hogy ide járunk, ebbe a házba.

-Mi másra emlékszel még a Nandita üvegházában látott iratokról?

-Már mondtam. Az állt ott, hogy „Madison: kontroll”. Rengeteg fizikai jellegű információ, magasság, súly, vérnyomás és hasonlók, nem egyszeri értékek, hanem időbeli változások is. Madison és én tízévesek lehettünk, talán közelebb a tizenegyhez, kezdődött a pubertásunk, így hát sok változást kellett nyomon követni. Legalább a fele, bár inkább több is, mint a fele, vegyszerekre vonatkozott, illetve gyógynövényekre, gondolom, de jegyzeteket firkált minden növény tulajdonságairól, és a csepegtetőkbe tett különböző, minden alkalommal változó mixtúrákról. Kereste a megfelelő összetételt, hogy... nem tudom, mihez. Hogy „kontrolláljon” minket, akármit értett is ezen.

- Ó, a fenébe - mondta Marcus a padlóra bámulva. Lehunyta a szemét, és lassan ingatta a fejét, ahogy átjárta a felismerés. - Hogy az a büdös francos nyavalya essen bele!

Ariel elmosolyodott.

- Micsoda ronda szavakat ismer, Mr. Valencio.

-Nem irányításról van szó - nézett fel Marcus Arielre. - Mennyire vagy tisztában a tudományos módszerekkel?

- Tudom, hogy mit láttam!

-Persze hogy tudod, de tízéves voltál, és nem tudtad értelmezni. Amikor egy tudós kísérletet végez, mindig legalább két alanyt használ: a kísérleti alanyt, amellyel mindenféléket csinál, és a kontroll alanyt, amellyel meg nem. Az utóbbi egy egyszerű, módosítatlan alany, amelyet csak megfigyelésre tart, abból a célból, hogy össze tudja hasonlítani a kísérleti alannyal, amennyiben abban valami változás jelentkezik. Lehet, hogy Nandita kontroll alanyként használta Madisont, hogy segítsen megérteni a Kirára vonatkozó megfigyeléseit.

-Nem volt tapasztalata a gyereknevelésben - vette át Ariel Marcus gondolatmenetét. - Ha Kira valami furcsát csinált, Nandita nem tudhatta, hogy ez azért történt-e, mert minden gyerek furcsa, vagy azért, mert... akármi is legyen az a furcsa dolog, amit még mindig nem tudunk Kiráról.

- Tehát mindannyian kontroll alanyok voltunk - állapította meg végül Ariel. - Három kontroll alany, egy kísérleti alanyhoz. - A homlokát ráncolta. - Ez logikus, gondolom, de még mindig nem ad választ semmire. Nem tudjuk, hogy milyen kísérleteket végzett rajta és miért, sem azt, hogy mi köze lehet mindennek a ParaGenhez.

Marcus megvonta a vállát.

-Ezt csak hárman tudják. Kira, Nandita és dr. Morgan. Fogadni merek bármibe, hogy Morgan legalább részben tudja, különben nem dúlná fel a szigetet csak azért, hogy megtalálja a másik kettőt.

- Hát nem én fogom tőle megkérdezni - mondta Ariel.

- Kira pedig semmit sem hajlandó elárulni. Most már csak hetente egyszer hallok felőle, és akkor is csak pár másodpercig. Nem tudom, hol lehet, de nagyon gyenge a jel.

Ariel körbenézett a felforgatott házban, amely most már inkább hasonlított szeméttelepre, mint lakásra.

-Ha volt itt bármi Nanditától, a Részlegesek megkaparintották előttünk. Még ha találnánk is valami utalást arra, hogy hol lehet, több heti hátrányban vagyunk, ráadásul hatalmas létszámfölénnyel állunk szemben. Kizárt, hogy hamarabb találjuk meg Nanditát, mint ők.

- Azért ne add még fel - emelte fel Marcus a rádiót. - A jelentések nagy része a Részlegesek közti harcokról számol be, az egyik frakció még mindig támadja azokat, akik megszállták a szigetet.

- Tehát akkor beszorulunk két Részleges hadsereg közé? Azt hittem, fel akarsz vidítani.

- Arra célzok, hogy lekötik a figyelmüket. Nem összpontosíthatják minden erejüket Kira keresésére, mert az idejük felét azzal töltik, hogy más Részlegesekkel harcolnak.

- Mi pedig a teljes időnket azzal töltjük, hogy rejtőzködünk a Részlegesek elől. Még így is ők vannak előnyben.

Marcus kifújta a levegőt, leült, mint aki leeresztett, és a padlót bámulta.

- Próbáltam megtalálni a dolog jó oldalát, de attól tartok, hogy nincs ilyen. - A leszakadt glettelés darabjait rugdosta. Kezdett megfogalmazódni benne egy gondolat. - De lehet, hogy mégis.

- Van jó oldal?

- Van egy másik Részleges hadsereg.

Ariel felvonta a szemöldökét.

- Ez a legrosszabb jó oldal, amit valaha is hallottam.

- Nem - lendült bele Marcus. - Gondolj csak bele. Dr. Morgan egy hatalmas Részleges hadsereget verbuvált abból az egy célból, hogy lerohanja a szigetünket, és túszul ejtsen minket, és ezért megtámadta egy másik Részleges hadsereg. A Részlegesek nem támadnak minden ok nélkül, ők katonák, nem pedig... barbárok. Az egyetlen okuk arra, hogy átkeljenek az öblön, és megtámadják Morgan csapatait az lehet, hogy meg akarják akadályozni, amit csinál, az egyetlen okuk az invázió megakadályozására pedig csak az lehet, hogy nem értenek egyet vele.

Ariel kétkedve ráncolta a homlokát.

- Tehát a másik Részleges csapat a mi oldalunkon áll?

- Ha A utálja B-t, és C utálja B-t, A és C szövetségesek. Ez a... harctéri etika tranzitív relációja, amit most találtam ki. De attól még igaz.

- Az ellenségem ellensége a barátom - mondta Ariel.

- Tudtam, hogy van rá egy kifejezés.

- És mennyiben segít ez rajtunk? Ha az egyikünk valami jelentős dologgal el tudná terelni a Részlegesek figyelmét, biztos vagyok benne, hogy a másikunk ki tudna jutni East Meadow-ból, és el tudná kerülni az őrjárataikat, de mi történik ezután? Irány észak, a sziget legsűrűbben megszállt területén át, egyenesen a Részlegesek belháborús zónájába, és reméljük, hogy képesek leszünk megkülönböztetni őket egymástól? Huszonnégy órán belül visszahoznak ide, feltéve, hogy egyáltalán túléled.

-Elhúzunk a szigetről - ingatta Marcus a fejét. - A harcot a katonákra hagyjuk, mi pedig megkerüljük őket, hogy beszélhessünk a vezetőikkel.

- Tehát be akarsz masírozni egyes-egyedül a kontinensre, hogy megtalálj egy Részleges csoportot.

Marcus elnevette magát.

- Ki vagyok én, Kira? Kizárt, hogy egyedül csináljam. Egyenesen a Szenátushoz megyek.

-A Szenátus elmenekült East Meadow-ból az invázió idején. Miből gondolod, hogy megtalálod őket?

- Abból, hogy Tovar szenátor azelőtt a Hang vezetője volt, és tudom, merre van némelyik régi rejtekhelyük. Segíts kiszökni, el kell jutnom a JFK reptérre.

-

HUSZONHATODIK FEJEZET

K

ira végignézett három társán, és bólintott, mintha önmagát akarná meggyőzni szavai igazságtartalmáról.

- Az RM volt a Vészrendszer. A ParaGen hozta létre a kormány megrendelésére azért, hogy az irányítása alatt tartsa a Részlegeseket.

Samm tekintete elkomorult.

- Arra tervezték, hogy megöljék vele a Részlegeseket?

- Biztonsági intézkedésként - mondta Heron. - Ha a Részlegesek valaha is irányíthatatlanná válnának, bumm, Vészrendszer bekapcsolva, probléma megoldva.

-Valóban jó ötlet - mondta Áfa az erős fájdalomcsillapítók hatása alatt, de még mindig viszonylag értelmes állapotban. A gondolatai tisztának hatottak, de a hangja elmosódott, és a gátlásai eltűntek. - Leszámítva persze a népirtást. Elnézést.

- Igazán kedves - mondta Heron. Az arcáról le lehetett olvasni, hogy az ellenkezőjét kell ezen érteni.

- Tehát belénk építették a Vészrendszert - állapította meg Samm. - Mint egy biológiai önmegsemmisítő gombot.

- Amely viszont nem azokat ölte meg, akiket kellett volna - tette hozzá Afa.

-Nem hinném - mondta Kira. Felemelte a képernyőt, és végiglapozta a fájlstruktúrát, keresett valamit. Amikor megtalálta a fájlt, úgy tartotta, hogy mindenki lássa. - Itt egy rejtett e-mail az RM-járvány első napjaiból, egy cikkhez csatolva egy látszólag a semmiből előkerülő titokzatos betegségről. Az adatokból nem derül ki pontosan, hogy mikor aktiválták a Vészrendszert, sem az, hogy ki tette, de úgy vélem, három nappal korábban történhetett. Az e-mailt Nandita küldte apámnak. - Visszafordította maga felé a képernyőt, és felolvasta. - „Új szuperbetegség hét emberi életet követel San Diegóban, több tucat más esettel is kapcsolatba hozható.” - Felnézett. - Az e-mail szövege pedig egyszerűen így szól: „Gyorsabb, mint gondoltuk.” Nem azt mondja, hogy „Ó, jaj, nem azokat ölte meg, akiket kellett volna”. Hanem: „Gyorsabb, mint gondoltuk”.

- Tehát szándékosan vették célba az embereket - gondolkodott el Samm. - Aminek... semmi értelme.

- Valóban nem - értett egyet Kira. - Nem is vagyok még róla meggyőzve, csak meg akartam mutatni, hogy ez is egy lehetőség.

- A többi információval kapcsolatban is vad spekulációkba fogsz bocsátkozni? - kérdezte Heron. - Vagy csak ezt az egy részt illetően? Szeretném tudni, hogy mikor figyeljek oda megint.

Kira gondolatban az égre nézett, de megállta, hogy valóban megtegye.

-Hát épp ez az. A többi információ nagyrészt eléggé világos. Nem közli a vírus összetételét vagy ilyesmit, de szinte minden másról vannak itt részletek. Tudjuk, hogyan csinálták. Úgy tervezték meg a kapcsolást irányító feromonok mirigyeit, hogy egy konkrét vegyszer hatására elkezdjék kibocsátani a fertőző spórákat. Tudjuk, hogy miért csinálták: mert attól tartottak, hogy a Részleges hadsereg fellázadhat, vagy ami még rosszabb, azt akarták, hogy legyen egy egyszerű eszközük a kiiktatására, ami nem éppen a legetikusabb döntés, amit valaha hoztak, de ez van. - Kira a világító képernyőre tette a kezét. - Az anyagok közt találtam olyanokat, amelyekben megvitatják, olyanokat, amelyekben megtervezik, olyanokat, amelyekben a fertőzés konkrét részleteiről, a terjedés várható gyorsaságáról esik szó. De mindezek a beszélgetések a Részlegeseket érintik, és ennek ellenére nincs egyetlen egy olyan e-mail sem az anyagban, ami furcsállná, hogy a vírus az embereket támadta meg. Legalábbis a Tröszttől nincs. Van azonban egy e-mail Noah Freemantől, a ParaGen vezérigazgatójától, az igazgatótanácsnak címezve, amely alátámaszthatja ezt az elméletet. - Előhívta az e-mailt a képernyőn, és felolvasta. - „Nem tudjuk megerősíteni, hogy a Részleges munkacsoport a Vészrendszer projekt aláásásán dolgozik, de a biztonság kedvéért új mérnököket szerződtettünk, akik az új modellekbe beültetik a Vészrendszert, amely még akkor is bekapcsolódik, ha a csapat elárulna minket.”

-Ez megerősíteni látszik azt, amit az előbb mondtál - vélte Samm.

- Így van. Tudjuk, hogy a Tröszt beleépítette az RM-et a Részlegesek génállományába, és ebből az e-mailből kiderül, hogy az igazgatótanács részben tudott erről. De azt is tudjuk, hogy a Tröszt beléjük építette a gyógymódot is, csakhogy titokban. Egyszer sem esik szó róla a Tröszt és a főnökök közötti levélváltásokban, és ez az e-mail a vezérigazgatótól azt igazolja, hogy tudomással bírtak arról, hogy a Tröszt megpróbálja szabotálni a Vészrendszert, de a mikéntjéről nem. Lehet, hogy ez a „szabotázs” a gyógymód. Csak néhány alkalommal esik róla szó a Tröszt tagjai között, és akkor is erősen kódolva. Ha nem lenne velünk Afa, sosem tudnánk elolvasni ezeket.

Afa felélénkült.

- Hatos szintű Paolini-Scalinit használtak, dinamikus...

- Ez nem igazán érdekes - szakította félbe Heron. - A lényeg az, hogy titkos, ami furcsa. Nem akarták, hogy a főnökök tudjanak arról, hogy beleépítenek egy másik Vészrendszert a vezetők által kért nagy és ijesztő Vészrendszerbe.

- Ami azt látszik igazolni, hogy az első Vészrendszert szándékosan tervezték úgy, hogy az embereket támadja meg - állapította meg Samm. - Ha mutációról lenne szó, az előre megtervezett gyógymód hatástalan lett volna ellene.

-Pontosan - bólintott Kira. - Egy kicsit túlságosan is jól illeszkednek egymáshoz a darabok ahhoz, hogy véletlen legyen.

-És mi a helyzet a lejárati idővel? - kérdezte Heron. - Tudjuk, ugye, hogy ez a másik oka annak, hogy idejöttünk. Kiderül, hogy lehet orvosolni?

- Úgy tűnik, ez is titkos volt - felelte Kira. - Kódolt e-mailek, meg hasonlók. A Tröszt egyes tagjai tudtak róla, mások, mint például Morgan, úgy látszik, nem. Nem tudom megmondani, hogy miért, anélkül, hogy végigolvassam a Tröszt tagok több heti e-mailezését.

- Feltételezhetően egyesek ellenezték - találgatott Samm. - Azt mondtad, ugye, hogy a Vészrendszerrel kapcsolatban voltak viták? Ami azt jelenti, egyeseknek kifogásai voltak vele szemben.

Kira bólintott.

- Igen. Apám például azt mondta, hogy lelkiismeretlenség úgy létrehozni egy új életformát, hogy beleépítenek egy kikapcsolót. - Nem tudta megállni, hogy ne örüljön annak, hogy apja ebben jónak bizonyult, annak a tudatnak, hogy ellenzett valamit, amit Kira oly erősen gyűlölt. Még ha tisztában is volt azzal, hogy nincs köztük biológiai kapcsolat vagy talán éppen ezért, az ilyen egyéb kapcsolatok nagyobb súllyal estek latba.

Afa szinte kényszeredetten biccentett, és beszéd közben ábrákat rajzolt a földre az ujjával.

- Tehát a Trösztnek volt egy terve, amelyet nem kötött a ParaGen orrára, de egymás között mégis vitáztak, vagy pedig mindegyiküknek volt egy saját terve, és nem kötötték egymás orrára. Vagy akár mindkettő igaz lehet, vagy talán a kettő között van az igazság.

- Így van - értett egyet Kira. - Létezett egy terv. Legalább egy létezett.

- De mi van a lejárati idővel? - kérdezett rá Heron még egyszer. - Azt mondtad, van ott valami... De mi?

-Csak elméletek és előjelzések. Te is elolvashatod, ha akarod - nyújtotta felé Kira a képernyőt. - Hosszasan beszélnek a Részlegesek lejárati idejének a szükségességéről, meg hogy milyen hosszú legyen a szavatosság, hogyan működjön, és kinek a feladata lesz beépíteni. És így tovább, és így tovább. De nincsenek se számítások, se genetikai kódok, se orvostani részletek.

- Ahogy a vírusról sem - állapította meg Samm. - Azt hittem, hogy ebben az adatközpontban tárolják a ParaGen valamennyi állományát.

- Én is. - Afa továbbra is firkálgatott az ujjával.

- Akkor hol lehet a többi? - tette fel a kérdést Kira. - Egy másik számítógépes toronyban? Nem tudom, hogy képesek leszünk-e még egyszer működésbe hozni azt a generátort.

-Átvizsgáltam a teljes jegyzéket - válaszolta Afa. - Ebben a gépben volt minden a ParaGentől.

- Csakhogy nyilvánvaló, hogy nem - mondta Heron. - Akkor hol van a többi?

- Nem tudom - ismerte be Afa.

- Talán még egyszer át kéne néznünk a listát - javasolta Samm, de Kira a fejét rázta.

- Nyilvánvalóan nem akarták, hogy a tervük legfontosabb részei a felhőben legyenek, Afa szavaival élve. A többi fájl pontosan ott van, ahol gondoltuk. - Vett egy nagy levegőt, félt kimondani. - És most odamegyünk.

Heron a fejét ingatta.

- Denverbe? Ezt nem gondolhatod komolyan.

- Persze hogy komolyan gondolom.

-Nem megyünk Denverbe - jelentette ki Heron. - Megadtuk ennek az esélyt, nem jött össze, ideje racionálisan gondolkodni és hazatérni.

- Nincs miért hazatérni - ellenkezett Kira.

- De igen! Az életért, a megmenekülésünkért, a racionális gondolkodásért! - csattant fel Heron. - Már megbeszéltük, hogy...

- És eldöntöttük, hogy elmegyünk Denverbe - vágott közbe Kira. - Az első pillanattól kezdve ez volt a terv. Azt hittük, hogy talán itt is megtaláljuk, ami kell, de nem jött össze. Megpróbáltuk, nem sikerült. Most tovább kell mennünk.

- Eltört a lábam - panaszkodott Afa.

- Tudom.

- A golyó a sípcsontomat találta el...

- Tudom. Tudom és sajnálom. De mi mást tehetünk? Egyszerűen sarkon fordulunk, mert ez az apró esély nem jött be?

- Az apró esély Denver volt - mondta Heron. - Chicago volt a terv egyetlen értelmes része.

- Azért jöttünk, hogy megtaláljuk a Trösztöt - érvelt Kira. - Hogy megtaláljuk a ParaGent, a terveiket, a képleteiket, hogy meggyógyíthassuk a betegségeket...

- Azzal gyógyíthatjuk meg a betegségeket, hogy visszamegyünk.

- Ez nem igaz. Haladékot kaphatunk, átmeneti megoldásokat, és ha talán dr. Morgan szerencsésnek bizonyul, az én tanulmányozásomnak köszönhetően tehet valamit a lejárati idő ellen. De az RM megmarad, a kisbabák továbbra is meghalnak, és tehetetlenek leszünk ellene.

Heron hangja jéghidegen csattant.

- Tehát ha nem leszel képes megmenteni mindkét fajt, inkább hagyod, hogy mindkettő kihaljon.

-Képes leszek megmenteni mindkettőt. Mi, együtt, képesek leszünk megmenteni őket, ha elmegyünk Denverbe, és megkeressük a fájlokat!

Heron a fejét csóválta.

- És ha nincsenek ott?

- Ott vannak.

- És aztán mi lesz? Megyünk tovább a partig? Át az óceánon?

- Ott vannak - ismételte Kira.

- És ha nem?

- Akkor megyünk tovább! - üvöltötte Kira. - Mert ott kell lenniük valahol. Tudom!

- Nem tudsz semmit! csak ezt akarja elhitetni veled az a kétségbeesett, összezavart elméd!

- Ez az egyetlen magyarázat, az egyetlen kapcsolat mindazok között, amit eddig találtunk. Nem adom fel, és nem fordulok vissza!

Síri csend honolt a teremben. Kira és Heron vad oroszlánként fixírozták egymást.

- Nem akarok a pokolba menni - szólalt meg Afa.

- Mindannyian meghalunk miattad - mondta Heron.

- Neked nem kell jönnöd.

-Attól te még meghalsz. És ha te vagy a lejárati idő megoldásának a kulcsa, akkor mi is.

- Akkor gyere velünk - unszolta Kira. - Meg tudjuk csinálni Heron, esküszöm. Minden, amit a Tröszt csinált, minden képletük, minden génállomány, amit valaha is előállítottak, ott van valahol, csak meg kell találnunk. Megtaláljuk, hazavisszük magunkkal, és mindenkit megmentünk. Mindkét oldalon.

- Mindkét oldalon - ismételte meg Heron. Vett egy nagy levegőt. - Hát akkor jó lesz, ha összeszeded magadat, mert ha csak az egyiket lehet, arról biztosíthatlak, hogy mi leszünk a túlélők. - Sarkon fordult, és kioldalgott a teremből. - Ha megyünk, hát menjünk. Minden percben, amíg késlekedünk, valaki meghal odahaza.

Kira is vett egy nagy levegőt. Még mindig dolgozott benne az adrenalin. Afa nézte, ahogy Heron távozik, megszólalt, de túl hangosan.

- Nem nagyon kedvelem.

- Neki ez most a legkisebb gondja - mondta Kira. Sammre nézett. - Nagyon csendben voltál mindvégig.

- Tudod, mit gondolok - válaszolta Samm. - Megbízom benned.

Kira érezte, hogy feltolulnak a könnyei. Megtörölte a szemét a

csuklójával.

- Miért? - szipogta. - Sokszor tévedek.

-De ha csak egy kis esély van rá, hogy sikerrel járj, hegyeket is képes vagy megmozgatni.

- Olyan egyszerűnek hangzik a te szádból.

Samm állta a lány tekintetét.

- Egyszerű, de nem könnyű.

- Előbb üzennünk kéne haza - javasolta Afa. - Annak a srácnak, akivel beszélni szokott. Tudatnunk kéne vele, hogy késünk.

-Nem - állt fel Samm. - Az előbb megtámadtak minket. Nem tudjuk, hogy itteni őrség volt, vagy követtek minket, de mindenképpen nagyobb veszélyben forgunk, mint hittük. Nem tudathatjuk senkivel, hogy életben vagyunk, azt meg pláne nem, hogy merre megyünk.

- Azt nem kell elárulnunk, használhatnánk valami kódnevet. Mint például a Mortorq. Az egy csavarhúzó - javasolta Afa.

- Nem - vetett véget a vitának Kira. - Bármit is mondanánk, máris túl sok lenne. Megyünk, de titokban. - A kezében tartott képernyőre nézett, majd betette a hátizsákjába. - Méghozzá most.

-

HUSZONHETEDIK FEJEZET

A

JFK repülőtér romjait lapos, kopár kifutó vette körbe, ami arra kényszerítette az esetleges támadókat, hogy nyitott terepen közelítsenek. Egy páncélozott járművekkel indított, célzott roham könnyen bevehette volna, de ilyenekből nem sok maradt a világon, és dr. Morgan gerillahadseregének egy sem volt a birtokában. A Hang alig maroknyi felderítővel és mesterlövésszel képes volt megvédeni a Hálózattal szemben, és most a számkivetettek és a Hálózat katonái készen álltak, hogy együttes erővel oltalmazzák meg a Részlegesektől. Marcus nyugtalanul kelt át a nyílt kifutón, remélte, hogy a védők felismerik benne az embert. És hogy nem lőnek automatikusan mindenkire, aki mozog.

A repülőtérre vezető gyorsforgalmit a 8-as terminállal együtt lebombázták, így még kevesebb fedezék kínálkozott egy közeledő csapat számára. Marcus inkább a 7-es terminál felé tartott. Ahogy közelebb ért, látta, hogy az árnyak közötti mesterlövészek lassan követik a puskájukkal.

-Állj! - kiáltott egy hang. Marcus megállt. - Fegyvereket eldobni!

- Nincs fegyverem!

- Akkor dobjon el minden mást!

Marcusnál nem volt sok holmi, csak egy kőkemény cukorkákkal és néhány liter vízzel teli hátizsák. Lehelyezte a földre, és hátralépett, kinyújtva a karját annak a jelzésére, hogy nincs semmi a kezében.

- Forduljon meg! - kiáltott a hang. Marcus engedelmeskedett.

-Csak egy girhes mexikói kölyök - mondta Marcus. - Ó!

Várjunk csak, majdnem elfelejtettem. - Benyúlt a farmere zsebébe, és elővett egy összehajtott papírlapot és egy ceruzacsonkot. Felemelte, hogy megmutassa, majd óvatosan lehelyezte a földre.

- Szórakozik velünk? - kérdezte a hang.

- Igen.

Hosszú csend következett, míg aztán megjelent egy alak az ajtóban, és intett Marcusnak, hogy menjen be. Besietett a nyitott ajtón, ahol géppisztolyos hálózati katonák vártak rá. Idegesen mérte végig őket.

- Maguk emberek, ugye?

- Minden porcikám gyűlöli a Részlegeseket - válaszolta a katona. - Delarosától jött?

- Tessék?

- Delarosa szenátortól. Vele van? Üzenetet hozott tőle?

Marcus a homlokát ráncolta.

-Várjon csak, akkor még mindig... - Eszébe jutott a találkozás Delarosával az erdőben, amikor Haruval együtt visszavonultak a Részlegesek első támadása elől. Delarosa az erdőben állt lesben, és rátámadt a járőrökre. - Még mindig harcol a Részlegesek ellen?

- A Hálózat teljes támogatásával. És kurva jól csinálja.

Marcus elmerengett ezen. Emlékei szerint az a nő inkább terrorista volt, mint szabadságharcos. Gondolom, egy bizonyos ponton a kettő egybeolvad. Ha eléggé elfajul a helyzet, az ember bármit...

Nem, válaszolt magának határozottan. A háború végén pont ugyanolyanjának kell lennünk, mint amilyenek a kirobbantásakor voltunk.

- Csak egy egyszerű fickó vagyok. Nincs nálam sem üzenet, sem csomag vagy bármi.

- A menekülteket odalent fogadjuk - mondta az első katona. - Ha lehet, ne egyen túl sokat, már alig maradt valamink.

- Semmi gond, nem maradok sokáig. Volna rá mód, hogy beszélhessek Tovar szenátorral?

A katonák egymásra néztek, majd az első ismét Marcus felé fordult.

- Mr. Mkele úgyis kikérdez minden új érkezőt. Először vele beszélhet. - Átvezették Marcust a repülőtéren. Szinte azonnal elhagyták a felszínt, és a komplexum alatt húzódó hatalmas földalatti alagútrendszeren haladtak át. Marcus meglepődve tapasztalta, hogy az alagsorban egy teljes menekülttábor található, szemmel láthatóan nem ő volt az első, akinek eszébe jutott ide visszavonulni.

- A Részlegesek nem tudják, hogy itt vannak? - kérdezte. - Bármit megtennének egy ilyen helyért.

- Kiküldtek pár őrjáratot - válaszolta a katona -, de egyelőre sikerült bebizonyítanunk, hogy túl macerás ostrom alá venni minket.

- Nem lesz ez mindig így - vélte Marcus.

-A szárnyakon támadja őket Delarosa, meg a Részlegesek egy másik frakciója is. Ez lefoglalja őket annyira, hogy ne foglalkozzanak velünk.

Marcus biccentett.

- Pont ezért jöttem ide én is.

A katona egy kis irodához vezette, és bekopogott az ajtón. Marcus felismerte Mkele hangját, amikor szólt, hogy bemehetnek. A katona kinyitotta az ajtót.

- Új menekült. Azt mondja, beszélni akar a Szenátussal.

Mkele felnézett, és Marcus kis komisz büszkeséget érzett, ahogy a meglepettség kiült a biztonsági szakértő arcára.

- Marcus Valencio? - Nem akármilyen fegyvertény meglepetést okozni olyasvalakinek, aki büszkén állítja magáról, hogy mindent tud.

A büszkeséget szinte azonnal elkeseredettség érzete követte. Valahogy az a látvány, hogy Mkele nem uralja az eseményeket, a legzavaróbb jele volt a helyzet súlyosságának.

- Helló - lépett be Marcus. - Volna egy... kérésem. Illetve inkább egy javaslatom, azt hiszem.

Mkele a katonára pillantott. A tekintete tétovázásról árulkodott. Ismét Marcusra nézett, és egy szék felé intett.

-Üljön le. - A katona távozott, becsukta maga után az ajtót. Marcus mély levegőt vett, nyugalmat erőltetett magára.

- Át kell mennünk a kontinensre - mondta.

Mkele szeme tágra nyílt, és Marcust ismét elfogta a kényelmetlen diadal érzése, hogy megint sikerült meglepnie. Egy pillanattal később Mkele bólintott, mint aki megértette.

- Meg akarja keresni Kira Walkert.

- Nem bánnám, ha rátalálnék, de nem ő az oka. El kell küldenünk egy csoportot északra, egy White Plains nevű városba, és beszélnünk kell a dr. Morgant támadó Részlegesekkel.

Mkele nem reagált.

- Nem tudom, melyik frakció van ott - folytatta Marcus -, de azt igen, hogy ellenségesek dr. Morgannal szemben. Az egyik csapatuk lerohanta a kórházat, amikor pár hónappal ezelőtt Kirát fogva tartották, ezért sikerült kiszöktetnünk onnan, miközben a Részlegesek egymást öldösték. Most megint rátámadtak Morgan csapataira, ők is átkeltek az öblön, ami biztos jele annak, hogy le akarják állítani ezt az inváziót.

- És ebből azt reméli, hogy a barátaink lehetnek.

-A egyenlő B egyenlő... Nézze, Ariel sokkal jobban meg tudta fogalmazni, de most nem jut eszembe. De igen, a lényeg, hogy közös az ellenségünk, így talán kaphatnánk tőlük egy kis segítséget.

Mkele egy ideig szótlanul nézte.

- Elismerem, hogy mi is gondoltunk erre - mondta lassan -, de nem tudtuk, hogyan és hol léphetnénk velük kapcsolatba. Biztos ebben a White Plainsben?

-Teljes mértékben. Samm mesélt róla. Van ott egy nukleáris reaktor, amely az egész környéket ellátja energiával, ezért ott kell tartózkodniuk az üzemeltetésére. Ha eljutunk oda, ami elismerem, nehéz ügy, talán hajlandók lennének együttműködni velünk a megszállás felszámolásában, és közösen megtalálhatnánk a válaszok egy részét, mielőtt még túl késő lesz. Egy próbát megér.

-Feltéve, hogy egyáltalán túléli. Vakon utazna ellenséges területen, semmi sem garantálná a biztonságát. Ha odamegy, meghal.

- Ezért jöttem magukhoz. Nem vagyok Kira, nem vagyok képes egy ilyen küldetést vezetni. Én csak az ötletet hoztam.

- Tehát ha valaki meghal, márpedig meg fog halni, ez legyek inkább én, mint maga - állapította meg Mkele.

- Ideális esetben senki sem fog meghalni, de tervezze bátran úgy a küldetést, ahogy akarja. Az én javaslatom csak annyi, hogy legalább addig éljen, amíg sikerrel nem jár.

Mkele dobolni kezdett az ujjaival az íróasztalon. Ez a meglepően hétköznapi mozdulat emberibbé tette a szigorú katonát Marcus szemében.

- Egy évvel ezelőtt megfenyítettem volna ezért a vakmerőségért - mondta Mkele -, de ma már az a helyzet, hogy szinte bármit hajlandók vagyunk kipróbálni. Egy egységet már felkészítettünk arra, hogy végrehajtson egy küldetést a kontinensen, és most, hogy maga megadott egy konkrét célpontot, már csak útra kell indítani. Ráadásul szükségünk van egy orvosra, és egy olyan valakire, aki tapasztalatokkal rendelkezik a Részleges állások mögötti akciókban.

- És gondolom, most éppen önkéntest keresnek.

- Ez itt a Védelmi Hálózat. Nem várunk önkéntesekre. Készüljön, reggel indulnak.

-

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Kira és a társai Denver felé tartottak. Már hajnalban elhagyták az adatközpontot, a lehető legszorosabban átkötözték Afa sebesült lábát, mielőtt segítettek neki átaraszolni a kétmérföldnyi mocskos vízen. A csónakot ott találták, ahol hagyták, és csendben visszaeveztek a lovakhoz. Samm hosszú, erős csapásokkal hajtotta a csónakot, miközben Heron és Kira a föléjük behajoló fák lombját figyelték, hátha támadás jelét látják. Az egyik hídról egy magányos kutya figyelte őket, de nem beszélt, nem is ugatott, Kira nem tudta megállapítani, hogy Őrkutya vagy egyszerűen elvadult háziállat.

A lovaknak nem esett bántódásuk, de rettegtek, több percbe telt, mire Sammnek és Heronnak sikerült annyira megnyugtatniuk őket, hogy rájuk tehessék a nyerget. Kira új, száraz kötést helyezett Afa sebére, és közös erővel felemelték Fura hátára. A férfi fájdalmasan imbolygott és grimaszolt, ahogy a felszakadt combizmában változott a nyomás. Kira az ajkába harapott, mérges volt, amiért még

messzebb kellett vinniük Afát az otthonától. Nem rá haragudott, illetve senki másra sem konkrétan, csak mérges volt. Azért vagyok mérges, mert nehéz az élet, gondolta. Nandita nem ilyennek nevelt. „Ha van erőd nyavalyogni, arra is van erőd, hogy tégy valamit ellene. ”

Már félúton jártak Long Island és Denver között, és két teljes hónapba telt volna hazavinni Afát, márpedig nem volt annyi idejük. Nyilván nem hagyhatták hátra, így magukkal kellett vinniük, akármennyire nehéz is az út. Mellesleg pedig ha a denveri laboratóriumban megint egy számítógépes rendszert találunk, szükségünk lesz Afára, gondolta Kira. Csakis ő képes hozzáférni az adatokhoz.

Már csak azt kell biztosítanunk, hogy meg is élje.

Amikor már mind felnyergeltek, és útra készen álltak, Kira nem az autópálya, hanem egy nagy kórház felé vette az irányt.

- Szent Bernát - olvasta el a viharvert táblát a parkoló bejáratánál.

- A gyógyszertárban keressünk antibiotikumot? - kérdezte Heron. - Vagy hatalmas, bozontos kutyák nyakán lógó hordócskákban?

-Ha nem beszélnek azok a kutyák, nem különösebben izgat - válaszolta Kira. A beszélő kutyák még mindig kiborították, előző éjjel megint velük álmodott, méghozzá azt, hogy együtt él velük a vadonban, az emberi és Részleges társadalom által egyaránt kitaszítva. Tudta, hogy igazságtalanság gyűlölnie őket. Ugyanannyira nem tehettek arról, hogy mivé tették őket, mint maga Kira sem. Elhessegette a gondolatot, és belépett a kórházba. Megmutatta Sammnek, hogyan kell kiválogatni a szükséges gyógyszereket, miközben Heron Afára és a lovakra ügyelt. Egy egész zsákot megtöltöttek antibiotikumokkal és fájdalomcsillapítókkal, majd újra lóra szálltak, és elindultak nyugat felé.

A mérgező pusztaság felé.

A legrövidebb út a városból egy vasúti vonal volt, amely egyenesen dél-délnyugati irányban vágott át az elárasztott autópályán, egy magasított pályán, amelynek köszönhetően ki tudták kerülni a mocskos víz legrosszabb szakaszát. Több mérföldön át követték, elhaladtak pályaudvarok, iskolák és régi roskadozó házak, elárasztott templomok és leomlott épületek mellett, majd át egy medréből kilépett folyón. A sínek egyenesek voltak, az út nagyrészt száraz, de rögös, és a lovak számára fárasztó. Még ki sem értek az országútra, amikor már túl sötét volt továbbmenni. Egy omladozó közkönyvtárban húzódtak meg, a lovakat hagyták legelészni a mocsaras fűben, mielőtt óvatosan felvezették őket a rámpán a belső, száraz talajra. Kira ellenőrizte Afa kötéseit, beadott neki egy újabb nagy adag fájdalomcsillapítót, és alvás közben kitisztította a sebeit. Kint, a lápon Heron elfogott néhány békát és gyíkot, és megsütötte őket egy régi székekből és újságokból rakott tűzön. A könyvtári könyvek régiek voltak, kezdtek elrohadni, és nem volt, aki elolvassa őket, de Kira ügyelt rá, hogy ne kerüljenek bele a tűzbe. Helytelennek érezte volna.

Reggel megállapították, hogy nagyon közel járnak a 80-as úthoz, ugyanattól a széles országúttól, amelyet Manhattan óta követtek, csak közel száz mérfölddel nyugatabbra, mint amikor Chicago keleti szélénél elhagyták. Visszatértek az útra, mert magasabb és szárazabb volt a sínpályánál, és a lovak is könnyebben haladtak rajta. Egész nap ezt követték. A város végtelenül terült el mindkét oldalon: épület épület után, utca utca után, rom rom után. Egymás után jöttek a városnegyedek - Mokena, New Lenox, Joliét, Rockdale -, értelmüket vesztett határaik egyetlen egységes metropoliszba olvadtak. Mire ismét leszállt az éj, Minooka határához értek. Az út itt délre kanyarodott, és Kira most először látta meg a nyugatra elnyúló füves tájat. A horizont lapos és alaktalan volt, por, fű és mocsár óceánja. Egy hatalmas raktárban aludtak, feltehetően az országot járó kamionosok pihenőhelyiségében, és hallgatták a széles fémtetőn vadul doboló vihar hangjait. Afa sebe semmit sem javult az előző este óta, de legalább nem is romlott. Kira bevackolta magát a hálózsákjába, és a holdfénynél a könyvtárban talált izgalmas regényt olvasta. Lehet, hogy ezt az alakot démonok üldözik, de legalább reggel meleg zuhany várja, gondolta.

Arccal a könyvre borulva aludt el, és amikor felébredt, gondosan be volt bugyolálva egy takaróba. Samm kifelé bámult az ablakon, ahogy a nap felkelt a város felett, és egy pillanatra Kirára nézett, mielőtt visszafordította az arcát, hogy lássa az egyre világosabb eget.

Kira felült, kihúzta a hátát és a vállát, megropogtatta a nyakában elmerevedett ízületet.

- Jó reggelt - mondta. - Köszönöm a takarót.

- Jó reggelt - válaszolta Samm szemét az ablakra szegezve. - Ugyan, nincs mit.

Kira felállt, a takarót a közeli széksorra akasztotta, majd leguggolt, és kinyitotta a hátizsákját. Mivel Heron és Áfa még aludtak, halkan beszélt.

- Mit reggelizzünk? Van szárított marhahús, egy másik megkülönböztethetetlen ízesítésű marhahús, és... mogyoró. Mind a Szakadás előtti időkből, abból a boltból, ahol megálltunk Pennsylvaniában. - Még egyszer belenézett a zsákba. - Kezd kifogyni az élelmünk.

- Körbenézhetnénk a városban, mielőtt elindulunk - javasolta Samm. - Már nem vagyunk messze a toxikus anyagoktól, és nem tudom, mennyire bízhatunk abban, amit ott találunk.

- Tegnap este elmentünk egy zöldséges mellett. - Kira mindhárom felsorolt élelmiszert kiemelte a zsákból, és letette azokat a Samm melletti asztalra. Leült a túlsó oldalára, és felnyitotta a mogyorót. - Viszszamehetünk oda, mielőtt továbblépünk, de addig is, vegyél bátran.

Samm az ételre nézett, véletlenszerűen kiválasztotta az egyik zacskó szárított marhahúst, és feltépte. Alaposan megszagolta, mielőtt kihúzott egy fekete, elgörbült, kőkemény hússzeletet.

-Mit kell csinálni a hússal ahhoz, hogy tizenkét éven át jó legyen? - kérdezte.

- Már amennyiben ez „jó” - jegyezte meg Kira. - Egész nap szopogathatod, mire elég puha lesz ahhoz, hogy lenyeld.

Samm letépett egy hosszú, vékony és szinte nevetségesen rostos csíkot.

- Fel kell forralnunk - dobta vissza a csíkokat a zsákba de mégis... ehető étel, ami majdnem annyi idős, mint mi. Lehet, hogy ez a tehén pont annyi éves volt, mint mi, és meghalt, mielőtt ez a fa kihajtott a földből. - A felhólyagosodott parkoló repedéseiből kinőtt hatméteres nyárfára mutatott. - És mégis meg tudjuk enni. Most semmink sincs az egész világon, amivel így tudnánk konzerválni az ételt. És talán nem is lesz soha.

-Hátha nem is akarjuk, hogy legyen. Inkább ennék mindennap friss húst - mondta Kira.

-Tudod, csak... Ahogy egymás után jönnek ezek. Az autók nem indulnak. A repülők sosem szállnak fel többé. A számítógépes rendszereket alig tudjuk használni, újakat készíteni pláne nem. Mintha... mintha visszafelé folyna az idő. Barlanglakó régészként ülünk a jövő romjain.

Kira nem válaszolt, a puha mogyorót rágcsálta, miközben a nap kikukucskált a dimbes-dombos város felett. Lenyelte, mielőtt megszólalt.

- Sajnálom, Samm.

- Nem te tehetsz róla.

-Nem a barlanglakós dolgot... vagy a szárított marhahúst, meg ezeket... Sajnálom, hogy dühös voltam rád. Sajnálom, hogy olyanokat mondtam, amitől te is megharagudtál rám.

Samm a napot nézte. Nem szólt semmit. Kira hiába próbálta kiolvasni az érzéseit a kapcsoláson át.

-Én is sajnálom - mondta Samm. - Nem tudom, hogy hozhatnánk helyre.

- Háború van. Ráadásul megnyerhetetlen háború. Az emberek és a Részlegesek egymást gyilkolják, mindenkit megölnek, akit csak megpillantanak, mert ezt az egyetlen módját ismerik a problémák megoldásának. „Ha nem harcolunk, meghalunk.” Szembe kell néznünk azzal a ténnyel, hogy akkor is meghalunk, ha harcolunk, és nem akarunk ezzel szembenézni, mert túl ijesztő. Könnyebb visszatérni a régi jó mintákhoz, a gyűlölethez és a bosszúálláshoz, mert akkor legalább csinálunk valamit.

- Én nem gyűlöllek - mondta Samm -, de eleinte igen. Miután elfogtál, felébredtem, megláttalak, és rádöbbentem, hogy az egységemből mindenki más meghalt. Te voltál ott, és ezért olyan erősen gyűlöltelek, amire nem is tudtam, hogy képes vagyok. Ezt is sajnálom.

- Semmi gond. Én sem vagyok éppenséggel ártatlan ebben a tekintetben. - Kira elmosolyodott. - Csak annyi a teendő, hogy minden embert és minden Részlegest kiküldünk együtt egy halálos országjárásra, és akkor megtanulnak bízni egymásban, megtanulják értékelni egymást.

- Jó, hogy ilyen egyszerű a megoldás. - Samm nem mosolyodott el, de Kira mintha érzett volna egy fuvallatot a kapcsoláson. Bekapott még egy maroknyi mogyorót.

- Valójában ezt akarod, ugye? - kérdezte Samm.

Kira kíváncsian nézett rá.

- Egy egységes világot - mondta Samm, még mindig az ablakon túlra bámulva. - Amelyben a Részlegesek és az emberek békében élnek együtt. - A szeme sarkából Kirára pillantott.

Kira biccentett, elmélyülten rágcsálta a mogyorót, mielőtt lenyelte. Pontosan ezt akarta. Ezt akarta, egészen azóta... azóta, hogy megtudta, micsoda valójában. Egy emberként felnevelt Részleges, aki mindkét csoporthoz kapcsolódik, de egyiknek sem a tagja.

-Néha azt gondolom... - kezdett bele, de elharapta. Néha azt gondolom, ez az egyetlen módja, hogy valaha is elfogadjanak. Nem tartozom egyik csoporthoz sem, már nem, de ha a két csoport egyesül, nem lennék többé valami furcsaság. Csak egy lennék a sokaságban. Sóhajtott. Ezt így nem merte kimondani. - Néha azt gondolom, ez az egyetlen mód arra, hogy mindenkit megmentsünk - mondta halkan. - Az, hogy mindenkit összehozzunk egymással.

- Ez sokkal nehezebb lesz, mint a betegségeink meggyógyítása.

- Tudom. Ha megtaláltuk a ParaGen laboratóriumát, a terveiket és a képleteiket, ha meggyógyítottuk az RM-et, és megoldottuk a lejárati időt és minden mást, még mindig nem értünk el semmit, mert a népeink sosem fognak megbízni egymásban.

-Előbb vagy utóbb rá fognak kényszerülni. Ha a bizalom és a kihalás, a bizalom és a nyomtalan eltűnés között kell választaniuk, be fogják látni, hogy muszáj, és meg fogják tenni.

- Ezt szeretem benned, Samm. Reménytelenül optimista vagy.

Az első pár napban az út szinte zavaróan egyenes és lapos volt. Mindkét oldalon a növényzet, a vadlovak és a marhacsordák által kisajátított farmok húzódtak, de mindegyik ugyanolyannak látszott, mint az előző, mintha ugyanaz az egy farm ismétlődne végtelenül, amitől Kira kezdte úgy érezni, hogy egyáltalán nem is haladnak. Délen az Illinois folyó időnként elég közel kanyarodott ahhoz, hogy lássák az útról, egy idő után ehhez kezdte viszonyítani a megtett távolságot. Lassan haladtak, folyamatosan etették és itatták a lovakat, Afát pedig rendesen ellátták gyógyszerekkel. A sebe lassan gyógyult, Kira igyekezett tartani benne a lelket.

Három napja hagyták el Chicagót, amikor két folyó találkozásánál egy szigetvároshoz értek. A Rock folyón átjutva egy Moline nevű, mocsaras, de járható városban találták magukat, ám a túloldalon a folyó láttán Kira visszahőkölt. A Mississippiről eltűntek a hidak.

- Ez gáz - mérte végig a széles folyót. Hallotta, hogy a Mississippi helyenként több mint egy mérföld széles. Itt keskenyebb volt, bár a jobban eltávolodó partszakaszoknál legalább félmérföldnyi lehetett. Ennyit biztosan nem tudnak átúszni a lovak, Afával pláne nem. - A háború lehet az oka, vagy csak az azóta bekövetkezett kopás és pusztulás?

- Nehéz megállapítani - vélte Samm.

Heron felhorkantott.

- Fontos ez?

Kira nézte a hömpölygő folyót, és sóhajtott.

- Gondolom nem. Mit tegyünk?

- Híd nélkül nem tudjuk átjuttatni Afát - állapította meg Samm -, ráadásul a rádió is átnedvesedne, nem nagyon bízom az állítólagos vízhatlanságában. Azt javaslom, kövessük a partot, amíg ép hídra nem találunk.

-Északra vagy délre? - kérdezte Heron. - Ennek a kérdésnek valóban van jelentősége.

- A térkép szerint még mindig kicsit északra vagyunk Denvertől - mondta Kira. - Délre megyünk.

Megfordultak a lovakkal, Kira biztató szavakat súgott Bobó fülébe, és finoman megpaskolta a nyakát. A part maga járhatatlan volt, még több méternyire is a víztől, néhol negyedmérföldnyire is el kellett távolodniuk. A talaj vagy túl meredek volt, vagy túl iszapos, vagy túl sűrűn nőtték be a fák, nem egyszer mindhárom gonddal meg kellett küzdeniük. Amennyire csak lehetett, egy keskeny országutat követtek, bár az többször is túl közel kunkorodott a vízhez, néhol bele is mosódott a kitartó áradásba. Amikor ez az út elkanyarodott, áttértek egy másikra, bár itt ugyanaz a helyzet ismétlődött meg, sőt, helyenként még rosszabbul. Az első híd, amit találtak, a legnagyobb városra nézett azóta, hogy elhagyták Chicagót, de ugyanúgy romokban hevert, mint az előző. A második napon körbezárva találták magukat: az utat teljesen elmosta a víz, az egyik oldalon a folyó, a másikon egy tó állta útjukat, kénytelenek voltak több mérföldet visszamenni. Itt a láp jó mérföldnyire nyúlt a partokon túl, talán kétmérföldnyire is, bár Kira már bizonytalan volt, mennyire pontosak a becslései, és nem csak a tehetetlenségtől látja-e ilyen nagynak a távolságot. A táj gyönyörű volt, madarak, virágok, a mocsár felett lustán köröző szentjánosbogarak népesítették be, de egyszerűen áthághatatlannak bizonyult. Találtak egy másik utat, és abban a reményben, hogy hídhoz vezet, elindultak rajta délre.

Két nap keresés után egy Gulfport nevű faluhoz értek, amelynek nagyobb része állt víz alatt, mint amennyi kilátszott belőle. Súlyos kőpillérek jelezték, hogy hol húzódott egykor a folyó túlsó partján fekvő jóval nagyobb városhoz vezető híd, de néhány, a hullámok közül szánalmasan kikandikáló gerendán kívül csak a támpillérek maradtak. Kira káromkodott, Afa fájdalmasan összecsuklott a nyergében. Még az általában a megállások idején is majszolnivaló zöld hajtásokat keresgélő Fura is túl levertnek látszott ahhoz, hogy megmozduljon.

- Biztos a folyó vitte el ezeket a hidakat - vélte Samm. - Ezek a városok túl kicsik voltak ahhoz, hogy tényezőként számoltak volna velük a háborúban, és egyik sem lehetett katonai célpont. Egyszerűen csak... túl nagyra dagadt a folyó.

- Ezzel nem vagyunk kisegítve - nyavalygott Heron.

- Valakinek csak át kellett rajta jutnia, nem? - kérdezte Kira. Bobót a lábával ösztökélve közelebb léptetett a víz partjához, délre kémlelt a kanyargó fákon túl, amennyire csak lehetett. - Úgy értem, valaki felépítette ezeket a hidakat, és előtte át kellett kelniük a túlsó partra.

- De nem Áfával. - Heron hanghordozása egyértelműen arra utalt, hogy magára kellene hagyniuk, ám Kira még csak egy szúrós pillantásra sem méltatta. Rápillantott Afára, aki többnyire a nyereghez kötözve aludt, a feje fel-alá bólogatott, ahogy a fájdalomcsillapítók megküzdöttek a kényelmetlen testhelyzettel.

- Ácsolhatnánk egy tutajt - javasolta Kira. - Rengeteg fa van, és ha bemerészkedünk az elsüllyedt városba, biztos bőven találunk deszkákat. Ha elég nagy a tutaj, kompszerűen átvihetjük rajta a lovakat, és persze Afát is.

-Az áramlás jóval erősebb, mint amilyennek látszik - vélte Samm, de Kira a szavába vágott.

- Tudom - csattant fel nyersebben, mint szándékában állt volna. - Ezért nem próbálkoztunk meg eddig az átkeléssel, de van más választásunk? Már így is nagyon szorít az idő, és ez a kétnapos kitérő sem hiányzott. Nyugatra kell mennünk, hát... menjünk nyugatra. Vagy pedig megint pár hétig délre kell kerülnünk.

- Igazad van, de csak akkor építünk tutajt, ha feltétlenül muszáj, és ha eljutunk arra a pontra, akkor már tudnunk kell, hogy lényegében halálra vagyunk ítélve. Nézd azt a várost! Ezek mind kikötők voltak, a régi világban rakományokat szállítottak a folyón. Csak találnunk kell egy hajót, ami még képes fennmaradni a vízen.

- Eddig az összes nagyobb város a túlsó parton volt - jegyezte meg Heron. - Hacsak nem akarunk visszamenni Molinébe, ami két nap, de nem emlékszem, hogy ott alkalmas bárkák hevertek volna.

- Akkor haladjunk tovább dél felé - fordította Samm Buddyt az út irányába. - Ha már idáig eljutottunk, folytassuk az utat.

- Elegendő ok ez a folytatáshoz? - kérdezte Heron. - Mivel már olyan jól belejöttünk a kudarcokba, miért ne vállalnánk újabbakat?

- Tudod, hogy nem erősségem a gúnyolódás - válaszolta Samm.

Heron felmordult.

- Akkor kimondom egyszerűbben: ez ostobaság. Kirának megvan a saját oka, amiért eljött idáig, de én csak miattad vagyok itt. Megbíztam benned, és minden erőmmel igyekszem életben tartani ezt a bizalmat, de most nézz meg minket! Itt állunk egy mocsárban, egy halott vidéken elveszve, és bármikor bekövetkezhet egy újabb támadás vagy egy újabb sebesülés. Egy iszapos út egyszerűen becsúszhat velünk a folyóba, és akkor mind megfulladunk.

- Te vagy a legügyesebb közülünk - mondta Samm. - Te bármit túlélsz.

- Azért élek túl mindent, mert van eszem! - csattant fel Heron. - Mert nem megyek bele olyan helyzetbe, amibe belehalhatok, márpedig most hetek óta csak ilyen helyzetekbe kerültünk!

- Meg tudjuk csinálni - kardoskodott Kira. - Csak le kell kicsit nyugodnunk.

- Tudom, hogy meg tudjuk csinálni. Bármennyire is panaszkodom, nem vagyok hülye. Tudom, hogy képesek vagyunk átkelni azon az átkozott folyón. Csak biztosra akarom tudni, hogy ezt kell tennünk.

Kira már nyitotta volna a száját, de Heron leintette.

-Nem tőled akarom hallani. Sammtől. És kérlek ne azzal gyere, hogy emiatt a - mérgesen Kira felé intett -, mit tudom én micsoda miatt.

Samm előbb Heronra nézett, majd merengve a folyó felé.

- Nem elég, ugye? Nem elég csak követni másokat, csak megbízni valakiben, aki nagyobb, okosabb és jobban értesült. Ilyennek terveztek minket, ez van beleégetve valamennyi Részlegesbe, hogy engedelmeskedjünk a parancsnokainknak, hogy bízzunk meg a vezetőinkben, de ez nem elég. Sosem volt elég. - Visszanézett Heronra.

- Követjük a vezetőinket, akik néha győznek, néha veszítenek, azt tesszük, amit mondanak, és elvégezzük a feladatunkat. De ez most a mi döntésünk. A mi küldetésünk. És ha ennek vége lesz, miénk lesz a győzelem, vagy miénk lesz a vereség. Nem akarok kudarcot vallani, de ha mégis bekövetkezik, azt akarom, hogy kimondhassam: „Én csináltam. Én vallottam kudarcot. Csakis én.”

Kira csendben hallgatta, csodálta Samm szavainak erejét, a határozott meggyőződését. Most először szolgált valódi magyarázattal -az egyszerű „megbízom Kirában” jellegű kijelentéseken túl -, és ez most pont egy ellentétes érzést közvetített. Azért van itt, mert saját maga akarja meghozni a döntéseit. Valóban ennyire fontos lenne ez Sammnek? Valóban olyan ritka dolog ez? És hogyan tudná befolyásolni Heront, aki mindig olyan hevesen ragaszkodik a függetlenségéhez? Bár Kira is Részleges volt, Samm most valami olyasmire apellált a Heronnal közös tapasztalataiban, amit Kira nem értett. Samm és Heron egymásra meredtek, és Kira csak találgatni tudott, hogy milyen kapcsolási adatokat közvetítenek.

-Hát jó - egyezett bele Heron. Megfordította a lovát, és követte Sammet. Elindultak délre, a nyomukba Furával, a sort a gondolataiba merülő Kira zárta.

A Mississippi újabb elárasztott városokhoz vezetett, többnyire még Gulfportnál is kisebbekhez: Dallas City, Pontoosuc, Niota. Utóbbiban is volt korábban híd, átvezetve az első nagyobb dombok felé, amelyeket hetek óta láttak, egy hegyfokhoz és egy Ford Madison nevű városhoz. Niota jobb állapotban volt, mint az előző három falu, amit megjártak. Begázoltak, amennyire csak mertek, keresték, mivel tudnának átjutni a túlsó partra. Samm megtalálta egy bárka kiemelkedő csúcsát a folyóban, de egyetlen része sem volt már a felszínen. Az áramlat valóban erősebb volt, mint Kira gondolta, és gyorsan vissza is gázolt, hogy minél hamarabb elhagyhassa a kísértetszerű víz alatti várost.

- Nos - huppant le mellé Heron a fűbe -, még mindig nem jutottunk előbbre, de most már csuromvizesek is vagyunk. Akkor ezzel most mire mentünk?

- Nyugi, amilyen forró és fülledt a levegő, perceken belül panaszkodhatsz majd más miatt - replikázott Kira.

- Menjünk vissza Áfához és a lovakhoz - szólalt meg Samm is. - Ha most elindulunk, ma még megtehetünk tíz mérföldet.

- Várjatok! - meredt Kira az elsüllyedt városra. Valami megmozdult. Alaposan végigpásztázta, a kézfejével árnyékolta a szemét a víz felszínén tükröződő éles villanásoktól. Kiemelkedett egy hullám, majd megint megmozdult nagy fekete testet képezve a csillogó víz felett. - Mozog a bárka.

Samm és Heron is odanézett. Kira odasúgta nekik, hogy várjanak, várjanak... aztán egy újabb hullám nekicsapódott, és alig láthatóan megint elmozdult.

- Még úszóképes - mondta Samm. - Azt hittem, elsüllyedt.

- Túl szabadon mozog ahhoz, hogy be legyen akadva - állapította meg Heron. - Talán ki van kötve?

- Ha kiszabadítanánk, talán tudnánk használni-mondta Kira.

Levették magukról a fegyvereket és a nehezebb holmikat, és

visszagázoltak a városba, de ezúttal úszni kezdtek, amikor a folyó annyira elmélyült, hogy már nem ért le a lábuk. Erős volt az áramlás, de az épületek part menti szélén haladva, a tetőkbe kapaszkodva haladni tudtak a bárka felé. A hajó enyhén csapódott a hullámok között, ez volt majdnem a legtávolabbi tárgy a parttól. Kiráék felhúzódzkodtak az utolsó épületre, annak a tetejéről nézték a megakadt bárkát.

-Egyértelműen mozog - jelentette ki Kira. - Ha kiszabadítjuk, egyből felbukkan és elúszik.

- Rögzítenünk kell valamihez egy hosszabb kötéllel - vélte Samm. - Amúgy is szüksége lesz egy biztonsági kötélre annak, aki odamegy.

- Ecc-pecc-kimehetsz, nem én leszek az - mondta Heron -, de hozok nektek kötelet. Az utolsó épület egy háztartási bolt volt. - Visszacsúszott a vízbe, Kira meg utána, mert nem akarta, hogy bármelyikük is egyedül menjen be egy romos, elárasztott épületbe, még ha olyan valakiről is volt szó, akiben nem teljesen bízott meg. A faltól elrugaszkodva érezték, hogy elragadja őket az áramlás, és délre viszi őket az épületek között, miközben keletre próbáltak úszni a szomszéd házhoz. Heron egyik kezével megragadta a rozsdás ereszcsatornát, a másikat meg kinyújtotta Kira felé, és elkapta, ahogy a víz mellésodorta. Kira valami szilárdat érzett a lába alatt, valószínűleg egy autó vagy egy kamion vezetőfülkéje lehetett, arról lökte el magát, ahogy Heron húzta a háztartási bolt felé. Elkapta az ablakpárkányt, hálásan állapította meg, hogy nem állnak ki belőle üvegszilánkok, majd alábukott, hogy beússzon.

Az épületben talán harminc centiméternyi levegő szorulhatott a plafon és a víz felszíne közé, bár egy enyhe huzat és egy fénysugár jelezték, hogy a tetőnek legalább egy részen át friss levegő áramlik be. A nedvesség mohával lepte el a plafont és a falak látható részeit, Kirának ki kellett fésülnie a darabjait a hajából, miközben Heron is felbukkant mellette a víz alól.

- Rendesen lecsupaszította a folyó - állapította meg Kira, mivel a falakból már régen kimosódott a gletteléssel együtt minden, ami kötődött hozzá.

-Kell lennie valaminek lejjebb is - mondta Heron. A déli fal legszélesebb részéhez úsztak, kevéssé látszott valószínűnek, hogy onnan is kisöpörte volna a folyó a keresett tárgyakat. Elsőként Heron merült alá. Olyan sokáig maradt a víz alatt, hogy Kira kezdett komolyan aggódni miatta, de egyszer csak felbukkant, és félresöpörte szénfekete haját a szeméből. - Kötél nincs, de azt hiszem, találtam valami láncfélét - jelentette.

- Hadd nézzem meg én is - merült alá Kira is kacsa módjára a fal mentén. Megpróbálta kinyitni a szemét, de túl sötét és iszapos volt a víz ahhoz, hogy bármit is lásson. Valami nehezet és tekergőt talált, kötélnél csúszósabbat, láncnál simábbat. Megpróbálta felemelni. Kicsit megmoccant, de túl nehéznek érezte. Kitört a felszínre, és a falnak támaszkodott. - Azt hiszem, tömlő.

- Elég erős?

- Biztosan, csak elég hosszú legyen.

Heron kihúzta a kését a hüvelyéből, kipattintotta és a szájába vette, mielőtt alámerült. Majdnem egy perccel később bukkant fel, egyik kezében a késsel, a másikban a tömlő végével.

- Meddig tudod visszatartani a lélegzetedet? - kérdezte Kira.

-Biológiailag felsőbbrendű vagyok, nem győzöm elégszer

mondani. Na fogd ezt meg, a másik vége még hozzá van csomózva a polchoz.

- Valószínűleg ezért van még mindig itt - okoskodott Kira, de Heron már el is tűnt. Kis idő után visszatért a felszínre, és biccentett: sikerrel járt. Kira elkezdte feltekerni a tömlőt. Húsz tekerés után megállt. - Ez legalább harminc méter.

- Akkor rajta - ragadta meg Heron a tömlő egyik darabját, miközben Kira visszamászott a nyitott ablakon. Délebbre bukkant fel, mint tervezte, és ahogy felnézett látta, hogy Samm figyeli a tetőről. Mosolyogna? Nyilván aggódott, hogy ilyen sokáig voltak távol, de Kira azon kapta magát, hogy reméli, kifejezetten őmiatta aggódik, nem csak azért, hogy sikerül-e kötelet találniuk.

Elhessegette a gondolatot, és felemelte a tömlő egyik végét.

- Tömlő - mondta egyszerűen, kifulladva, ahogy az áramlás ellen küzdött. Visszaevickélt a tetőhöz, ahol Samm felhúzta. Heron is felhúzódzkodott utána, ő messze nem tűnt annyira kimerültnek, mint amilyennek Kira érezte magát. Samm felhúzta a tekeredő tömlőt, és összehajtogatva a mohás zsindelyre helyezte. Az elsüllyedt városon át a part felé mutatott, ahonnan Heron lova, Dug feszülten figyelte őket.

-Azt hiszem, ide a legjobb kihúzni - mondta Samm. - Elég tisztának látszik az ügy, attól függően, hogy milyen mélyen fekszik, de úgy nézem, eléggé alacsony ez a bárka. Ha arra megyünk, és az egyik végét hozzákötjük ahhoz a... - Alaposan megnézte a víz alól kicsúcsosodó részeket. - Ahhoz a lámpaoszlophoz. Innen be tudok úszni, rákötöm ezt, elvágom, ami visszatartja, és aztán kivontatjuk a partra.

- Csak így, egyszerűen, mi? - kérdezte Kira.

- Hacsak nem vasláncokkal horgonyozták le a bárkát - válaszolta Samm. - Az lesz az igazán nehéz, amikor visszahozzuk, rajta a lovakkal, úgy, hogy ne ütközzünk neki ezeknek az épületeknek.

- Gondolom, mi vagyunk az elsők, akik a főutcán próbálunk kikötni egy hajóval - mondta Heron. - Nem hinném, hogy a várostervezésnél figyelembe vették volna a bárkabarát szempontokat.

- Majd a rudakkal ellökjük magunkat - mondta Kira dacolva a hatalmas Mississippi folyó lüktető, hídromboló áramlásával.

- Csak így, egyszerűen? - kérdezte Samm. Kira felnézve látta, hogy a férfi mosolyog, mintha most próbálkozna vele először. Visszamosolygott.

- Igen. Csak így, egyszerűen.

Nem volt az. Samm alig tudta elérni a bárkát a lámpaoszlophoz kötött tömlővel, és még azután is, hogy elkezdték megmozdítani, szinte lehetetlennek bizonyult dolgozni az erős áramlás miatt. A hajó reményeikkel ellentétben nem egy, hanem öt horgonykötéllel volt rögzítve. Samm hozzákötötte a tömlőt, és közel félórát töltött a víz alatt a kötelek vagdosásával, csak pillanatokra jött fel levegőért. Kira nem látta jól, de annyi feltűnt neki, hogy Samm arca teljesen színét vesztette, és vacog a hidegtől. Akárhányszor visszamerült, Kira együtt érzőn visszatartotta a lélegzetét, ő is próbálta felmérni, hogy meddig bírja, minden egyes alkalommal úgy tűnt, hogy Samm tovább marad lent, lehetetlen ideig, és a lány már biztos volt benne, hogy vízbe fulladt. Aztán a bárka hirtelen megdőlt, az elvágott kötelek miatt vesztett a stabilitásából, de Samm még mindig nem került elő. Kira elszámolt tízig. Semmi. Begázolt a vízbe, megint elszámolt tízig, aztán húszig, és nemsokára Heron is ott úszott vele a szinte a szakadáspontig megfeszült kerti tömlőbe kapaszkodva. A bárka ismét megmozdult, megperdült, és az áramlás irányában nekiütközött az épületeknek, amikor Samm szinte kirobbant a vízből kétségbeesetten kapkodva a levegőt. Kira elkapta, segített a víz felett tartani a ziháló fejét.

- Sikerült - vacogta. - Húzzuk be.

-Előbb fel kell melegedned! - ellenkezett Kira. -Teljesen kihűlsz.

- Az a tömlő elpattan, ha még sokáig várunk - szólt közbe Heron.

- De meghalhat - aggodalmaskodott Kira.

-Nem lesz semmi baj - nyugtatta meg Samm reszketve. - Részleges vagyok.

- Vissza a sekély vízbe - intézkedett Heron -, különben az egésznek nem volt semmi értelme.

Bemásztak a tömlő mentén. Kira imádkozott, nehogy Samm rángási rohamot kapjon a hidegtől. Amikor egy sekély részre értek, ahol már leért a lábuk, megdörzsölte a férfi hátát és mellkasát, gyors, hirtelen mozdulatokkal, ami valószínűleg inkább a saját lelkiismerete megnyugtatására szolgált, mint Samm állapotának javítására. Kis borzongást érzett, ahogy hozzáért Sammhez, izmos mellkasa határozott vonalaihoz, ami annyira nem volt helyénvaló, hogy szinte visszahőkölve azonnal elkapta a kezét. Orvosgyakornok volt, nem iskolás lány; megérintheti egy férfi mellkasát érzelgősség nélkül, gondolta. Samm még mindig reszketett, a foga csattogott a hidegtől,

mire Kira ismét megdörzsölte a mellizmát és a hasát, hogy egy kis meleget csiholjon a testében. Egy perc múlva mindhárman

megragadták a tömlőt, és elkezdték vonszolni a bárkát az elárasztott

utcán. Afa nyugtalanul figyelte őket a partról, annyi

fájdalomcsillapító volt benne, hogy állni is alig tudott. A bárka lassan sodródott feléjük, és amikor már vagy hatméternyit ereszkedett, Kira eloldotta a tömlőt, hátrébb gázolt egy újabb fix ponthoz, odakötötte, és kezdték előröl. A bárka a házaknak súrlódott, az egyikbe olyan keményen belevágódott, hogy Heronnak oda kellett úsznia

kifeszegetni egy sodródó deszkával. Több mint két óra telt el, mire elég közel vitték a hajót a parthoz ahhoz, hogy a lovak is felszálljanak. Még tíz méter hosszú sem volt.

Megint odakötötték, a tömlő elpattant, és majdnem kicsúszott a kezükből, Samm a karja köré tekerte a végét, a másik kezével belekapaszkodott egy téglafalba, fájdalmasan erőlködött, a feje elvörösödött, miközben Kira és Heron siettek jobban rögzíteni a bárkát. Egy közeli házból kitépett vastag faajtó szolgált feljáróként. Egyenként felvezették a lovakat, Kira elöl ment, kedves szavakkal nyugtatgatta őket, míg Samm és Heron oldalról vigyáztak, nehogy rossz helyre lépjenek az állatok. Samm továbbra is reszketett, amitől a lova, Buddy még jobban megijedt, olyan idegesen sasszézott, hogy egy helyen beszakadt az ajtó. Sikerült felcsalogatniuk a bárkára, mielőtt teljesen összetörik alatta, aztán keresniük kellett egy másik ajtót, hogy Furát is felvigyék a fedélzetre. Utolsónak maradt Afa, fájdalmas arccal, masszív karjaival úgy ölelte magához a hátizsákját, mint egy dagadt mentőövet.

- Nem hagyhatom ott a hátizsákomat - hajtogatta. - Nem hagyhatom ott a hátizsákomat.

- Nem hagyjuk itt - nyugtatgatta Kira. - Csak üljön le ide, ne mozogjon, és nem lesz semmi baj.

Heron elvágta a köteleket, és a helyére sietett a hajó orrában, épp időben ért oda, hogy felkapjon egy deszkát, és eltolja vele magukat az épületektől, amelyeknek az áramlás igyekezett nekivágni őket.

Samm ugyanazon az oldalon volt, a keze és a karja még mindig fehér volt a hidegtől. Kira középen állt, igyekezett csillapítani a bárka imbolygása miatt izgatottan nyerítő lovakat. A hajó nem úgy emelkedett és mozgott, ahogy a földnek kellene a lábuk alatt, és a lovak még jobban megriadtak, amikor a hajótest nekivágódott a kis háztartási boltnak.

-Óvatosan az épületeknél! - kiáltotta Kira, miközben próbálta megakadályozni, hogy Bobó felágaskodjon és ellökje magától.

- Menj a fenébe! - ordította vissza Heron a fogát szorongatva, ahogy igyekezett meggátolni, hogy a mindent magával ragadó folyó ereje miatt irányíthatatlanná vált bárka megint nekiütközzön az épületnek. A folyó egyszerre húzta a hajót az épületek és a sodrás közepe felé, nem gyorsan, de erőteljesen. Noha nem alakult zúgóvá, Kira rádöbbent, hogy még egy lusta folyónak is hatalmas ereje lehet, ha ekkorára dagad. Samm hátrament Heron mellé, együttes erővel sikerült elkerülniük a házsor utolsó épületét. Hirtelen kint voltak a szabadban, elhagyták az elsüllyedt várost, a partokon hegyekben álló törmeléket, de az épületek által biztosított viszonylagos stabilitást is. A bárka lassan pörgött a vízben, a lovak ijedten nyerítettek és dobogtak. Samm odarohant Kirához, hogy segítsen csillapítani őket, de Heron a szélén maradt, igyekezett mindig arra a részre menni, ami elöl volt.

-Homokzátony! - kiáltotta Heron. Letérdelt, hogy belekapaszkodjon a bárka oldalába. A hajó megrázkódott az ütéstől, Kira alig bírta megtartani egyensúlyát. Afa oldalra dőlt, behunyta szemét, és magához szorította hátizsákját. Samm és Kira különváltak, mindketten két-két ló kantárját megragadva, pár lépés távolságra vezették őket egymástól. A homokzátony ellenkező irányba fordította őket, és a hajó egy pillanatra egyenesbe jött. Kirának sikerült megvetnie lábát, fogást váltott a lovakon, amikor Heron megint felkiáltott, ezúttal sürgetőbb hangon:

- Leszakadt híd!

- Micsoda? - üvöltötte Kira.

-Kapaszkodjatok bele valamibe! - kiáltotta Heron, és a bárka hirtelen nekivágódott a víz felett alighogy látható, de kőkemény és a felszín alatt halálosan veszélyes, meggörbült acéltámaszoknak. A lovak sikoltottak, a bárka is sikoltott, ahogy a fém fémnek súrlódott. A hajó veszélyesen megdőlt, aztán visszaereszkedett a másik irányba, ahogy megkerülte a leszakadt hidat. Kira keményen küzdött a hátasokkal.

- Kormányoznunk kell! - ordította.

- Így van - válaszolta Samm -, de nem hinném, hogy ez most lehetséges lenne.

-Még egy jön! - kiáltotta Heron. Kira megkapaszkodott, miközben a hajó himbálózott, csapódott és rázkódott. Most már a folyó közepén jártak, ahol az áramlás gyorsabb, a víz mélyebb volt, és Kira riadtan látta, hogy egyenesen a híd törmelékének az útjába sodorja őket. Úgy dobálózott velük a folyó, mint egy parafa dugóval, szikláról sziklára, fémtárgyról fémtárgyra. Egy különösen kemény ütést hangos ropogás követett, Kira kétségbeesetten nézett körbe, hogy eltört-e valami. Heron végigszaladt a hajópadlón, és dühösen nézett fel.

- Befolyik a víz!

- Pompás - mondta Kira. - Akkor öntsd ki!

Heron gyilkos tekintetet vetett rá, de talált egy kóbor deszkát, és megpróbálta betömni vele a lyukat - szerencsére az oldalfalon keletkezett, nem a hajópadlón, különben azonnal elsüllyedtek volna. A deszka nem segített, Heron feladta, inkább kormánylapátként próbálta használni. A bárka nem vett tudomást róla, és arra sodródott, amerre a folyó akarta. Belerázkódtak egy újabb ütközésbe, aztán még egybe, majd Kira felkiáltott, amikor a padló hullámzani kezdett a lába alatt. A padlók nem szoktak ilyet csinálni.

- A padló hullámzik! - mondta.

Samm szorosan fogta a két lovát, bár úgy tűnt, készen állnak kettétépni.

- Hullámzik vagy kidomborodik?

-Azt hiszem, csak... - Kira felkiáltott, ahogy a bárka egy újabb akadálynak ütközött, és a fémpadló tiltakozva morgott a váratlan mozgás miatt.

- Kidomborodik - mondta Heron, aki a deszkával próbálta egyensúlyban tartani magát. - Ennek nem lesz jó vége.

- Mi lehet a legrosszabb, feltéve, hogy legalább átjutunk a folyó túlsó partjára? - kérdezte Kira.

-Nagyon rossz. Elveszítjük a felszerelésünk egy részét, talán a nagyobb részét. Rossz esetben egy lovat, jó esetben Afát.

- Nem veszítjük el Afát - jelentette ki Samm. - Én magam húzom ki a partra, ha muszáj.

-Muszáj lesz - mondta Heron. - Ez a rozsdatömeg szétesik körülöttünk, és a folyó minden tőle telhetőt megtesz, hogy felgyorsítsa a folyamatot.

- Próbálj közelebb kormányozni a parthoz - kérte Kira.

Heron tágra nyílt, hitetlenkedő szemmel bámult rá.

- Mit gondolsz, mi a fenét csináltam az elmúlt öt percben?

- Most nem csinálod! - csattant fel Kira.

-Reméljük, tudsz úszni - küldött felé egy jéghideg pillantást Heron, miközben visszaugrott a hajó oldalához -, mert Samm Afát fogja megmenteni, én pedig nem mentelek ki téged. - Visszanyomta a deszkát a vízbe, amivel sikerült megállítania a pörgését, de nem tudta egy konkrét irányba sem kormányozni a hajót. Majdnem nekiütköztek egy kitüremkedésnek a túloldalon, de ugyanaz a sodrás, amely elhúzta őket a keleti parttól, most a nyugati parttól tartotta őket távol, és amikor végre túljutottak a törmelékmezőn, a bárka még mindig recsegett, süllyedt, nem tudott szabadulni az erős áramlattól. A folyó délre fordult, miközben a víz már Kira lábát nyaldosta. A lány látta, hogy széles U-alakú kanyart tesz meg a folyó, mielőtt ismét keletre tartana.

- Tartsd egyenesben a lapáttal! - kiáltotta Heronnak. - Olyan keményen kanyarodik a folyó, hogy könnyen kidobhat minket arra a zátonyra.

- Az nem zátony, hanem egy stég - mondta Samm. - Ha annak nekivágódunk, fájni fog!

- Te csak... mentsd meg Áfát - válaszolta Kira, a szemét a parton tartva. A folyó meglepően lassan mozgott az erejéhez képest, és egy örökkévalóságnak tűnt, amíg túljutottak a kanyaron. Kira attól félt, hogy nem vesznek elég lendületet ahhoz, hogy bevegyék, de a nyugati part lassan közelebb került, a szivárgó bárka csak egy kicsit kanyarodott szélesebben, mint maga a folyó. Partra fogunk vetődni, gondolta Kira. Pont annak a városnak a közepén. Most már látta a benőtt folyópartból kiemelkedő épületeket és kikötőket a fák és a magasló nád takarásában. A város elhelyezkedése szinte ideálisnak tűnt, hogy elkapja mindazt, amit a folyó magával hord a kanyarban, és Kira agyán átvillant a gondolat, hogy talán éppen ezért is építették oda. Ám azonnal sürgetőbb dolgok vették át a helyét, mert a part egyre csak közeledett, és a partra érés reménye a feléjük tornyosuló rakpartba csapódás bizonyosságává változott. El volt árasztva, ahogy a folyóparti városok többsége, és Kira feltételezte, hogy a pályájuk íve egyenesen a hajók, farakások, a régi boltok és épületek közé ragadt egyéb törmelékek felé vezet.

- Kibírunk még egy ütközést? - kérdezte.

- Nem - válaszolta Heron. Felállt, és eldobta a rögtönzött lapátját. - Mentsd meg, amit csak tudsz. - Kiragadta Dug kantárját Kira kezéből, és úgy látszott, felkészíti a lovat a kiugrásra. Samm is meglátta a várható ütközést, eldobta mindkét ló kantárját, és Afához rohant. A lovak riadtan ágaskodtak, és a hirtelen súlypontváltástól a sérült bárka meghasadt, amivel ledöntötte a lábáról Kirát, Furát pedig lerepítette oldalt. Kira belekapaszkodott Bobó kantárjába, próbált felállni, de ebben a pillanatban a bárka belevágódott a törmelékhegybe, és összegyűrődött, mint egy alufóliából készült makett. Kira alámerült, elnyelte a folyó.

-

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

A

hajó oldalát víz mardosta, ahogy a katonák kitolták a kikötőből. Marcus belekapaszkodott a valamikor luxusjachtként szolgált, a Hálózat katonái által lecsupaszított, és a lehető legtisztább benzinnel feltöltött hajó korlátjába. Tízen voltak Marcussal és Woolf szenátorral együtt - bár itt mindenki Woolf parancsnoknak szólította, és Marcus látta, hogy katonaként sokkal inkább elemében van, mint a politikus szerepében. Long Island egyik délnyugati csücskéből, egy Gravesend-öböl nevű ipari kikötőből indultak. Marcus igyekezett nem belegondolni, hogy agrave szó sírt jelent.

A tervük egyszerű volt. Manhattanben állomásoztak ugyan potenciálisan ellenséges Részlegesek, de a Sammtől szerzett értesülések egyöntetűen arra utaltak, hogy Manhattannél délebbre sosem kalandoztak el, mert túlságosan lekötötte őket a New Yorkban és Connecticutban létesített szétszórt helyőrségeik biztosítása. Woolf parancsnok az alsó New York-öblön át vezető útvonalat tervezett, mérföldekre elkerülve az esetleges manhattani őröket, Staten Island déli partját érintve az Arthur Kill-csatorna torkolatáig. Onnan északra tartanak New Jersey romjain át, ideális esetben távol maradva a Manhattanból fürkésző tekintetektől, egészen a Tappan Zee hídig, majd át White Plainsbe. Ha Morgan Részlegesei megpillantják őket, végük, ha egy másik Részleges csoport látja meg őket rossz időben, rossz fényviszonyok mellett, vagy egyszerűen csak öldöklő kedvében, végük. A hálózati katonák állig fel voltak fegyverezve, de Marcus tudta, hogy ez mit sem számít, ha egy olyan Részleges szakasszal találkoznak, amelynek nincs kedve cseverészni. Éppen azért kerültek ilyen nagyot, nehogy ez megtörténjen.

Az alsó öbölben elsüllyedt árbocok, állványzatok és radarantennák képeztek alattomos útvesztőt, valóságos fémtengerként álltak ki a vízből. A sziget legjobb kormányosát vitték magukkal, aki feszülten navigált át a csapdán, a csuklója is kifehéredett, úgy szorongatta a kormányt. A jachttal nem volt könnyű manőverezni, és a műszerek elöregedtek, megmerevedtek. Marcus átment a keskeny hajón - ez nagyobb bátorságot igényelt, mint szerette volna -, és belekapaszkodott a korlátba Woolf mellett, aki a mellettük elkúszó hajóroncsokat nézegette.

- Ugye, most nem azt fogja mondani, hogy ennyi maradt az előző küldetésekből - szólította meg Marcus.

-Bizonyos értelemben igen - válaszolta Woolf -, de ezek a küldetések tizenkét évvel ezelőtt fulladtak kudarcba. Ez az utolsó nagy NADI hadiflotta, amely északra indult megtámadni a Részlegesek New York-i központját; könnyen lehet, hogy azt, amely felé most tartunk White Plainsben. A Részlegesek légiereje elsüllyesztette, mielőtt még beléptek volna a szorosba.

- És még mindig itt vannak? - kérdezte Marcus a roncsokat szemlélve. - Némelyik hajó annyira kitüremkedik a vízből, hogy nem tudom, elsüllyedtnek számít-e egyáltalán, vagy csak megrekedtnek.

- Az öbölnek ez a része csak tizenöt méter mély volt - mondta Woolf -, a közepén több, ahol kijelölték a hajózási utat, most pedig valószínűleg jóval kevesebb, hogy egy évtizednyi hordalék lerakodott. A nagyobb hajók arra vannak - mutatott délkelet felé -, egy homokpadkán az óceánban Long Islandtől pont délre. Az összes nagyobb hajó, ami nem jutott el idáig.

-Miért próbáltak egyáltalán eljutni ide azok a hajók? - kérdezte Marcus. - Még ha nem is egy keskeny folyót támadtak, egy ekkora flotta túlzott erőnek tűnik.

- Gondolom, a lehető legnagyobb erőt akarták felvonultatni, és egyszer s mindenkorra végezni velük - merengett el egy újabb elúszó fémszörnyeteget bámulva. Megannyi óriási fémcsápként tekeredtek fel az óceán mélyéről, mint egy rozsdás Leviatán utolsó maradványai. - Az én egységem biztosan.

Ahogy délre elhajóztak Staten Island mellett, túljutottak a legrosszabb részen, az alsó öbölből átértek a Raritan-öbölbe, de még ott is voltak hajóroncsok és leselkedő veszélyek. A hajókalauz gyakorlott szeme az északi partot figyelte, és egy keskeny öbölbe kormányozta őket, amely gyorsan iszapos mocsárrá alakult át.

- Miért állunk meg? - kérdezte Woolf.

- Ez az - válaszolta a kormányos. - Ez az Arthur Kill.

- Ez lenne a csatorna? - Inkább hasonlított egy parkon áttekergő patakra, mint arra a mély hajózási útvonalra, amelyet a térképen láttak. - Biztos ebben?

- Nekem elhiheti, valamikor itt laktam. Az ott nyugatra a Raritan folyó, ez pedig az Arthur Kill. Mesterségesen hozták létre, és a Szakadás előtt minden évben rendszeresen ki kellett kotorni az alját. Most, hogy már nincs aki kitisztítsa, gondolom egyszerűen csak feltöltötte a hordalék.

- Olyannyira, hogy a nád is kinőtt belőle oldalt - állapította meg Woolf. - Attól még be tudunk menni?

- Megpróbálhatom. - A kormányos alacsony fokozatban indította el a motort. Szinte lustán csorogtak be a szűk szakaszon, a mocsári madarak rikoltoztak, énekeltek és huhogtak körülöttük. Marcus úgy érezte, mintha szafarin venne részt egy hatalmas fémszorosban.

Mindkét oldalon nyomasztó ipari épületek emelkedtek, nem azok az egykor csillogó manhattani házak, hanem a Chemical Coast viharverte feldolgozóüzemei. Amerre csak néztek, a víz olajosan ragyogott, és Marcus nem értette, hogy képesek itt megélni a madarak. Felugrott előttük egy óriási hal, valamire ráharapott a felszínen, és Marcus képtelen volt megállni, hogy lelki szemei előtt ne jelenjen meg éhes, mutáns krokodilok látványa a nádasban.

A kalauz egészen a Rahway folyóig kormányozta a hajót, mielőtt tett egy kitérőt. A Rahway elegendő vízzel látta el a csatornát ahhoz, hogy délre tiszta maradjon a folyó, de az északabbra élőknek valószínűleg volt jobb vízelvezetőjük is ennél a mesterséges ároknál, és a Newark öbölig terjedő szakasz úgy nézett ki, mintha légmentesen elzárta volna az üledék és a sás. A Rahwayon nyugatra fordultak, ahol már mindkét oldalon vegyipari silók magasodtak felettük, majd addig kanyarodtak, amíg egy sor masszív hídhoz értek, egy vasúti és egy közúti felüljáróhoz, utóbbi olyan széles volt, hogy négy pillérnek kellett alátámasztania.

-Ez itt a Jersey csomópont - mondta a hajókalauz, és a vasút aljánál navigálta parthoz a hajót. - Én a 17E-S kijáratnál laktam.

Woolf megkérte a fickót, hogy kormányozzon el egészen a partig. A katonák összeszedték a felszerelésüket, és elkezdtek kigázolni a szárazföldre. Marcus gyanakodva mérte végig a part mentén húzódó nádast - hátha tényleg tanyáznak benne krokodilok -, majd utánuk ugrott ő is.

A New Jersey csomópont egyenesen a partszéli városba vezetett, a hatalmas metropoliszt még egy hatalmas metropolisz választotta el Manhattantól.

- Vagy nem figyelik ilyen messzire a nyugati partot - magyarázta Woolf -, vagy mindenképpen látnak minket, akármit is teszünk. Azt mondom, hagyjuk a lopakodást, és siessünk, amilyen gyorsan csak tudunk.

-M

HARMINCADIK FEJEZET

ég pár perc - mondta Haru. - Mindjárt jönnek.

- És velük együtt a Részlegesek is - tette hozzá Kabza közlegény.

-             Nem lesz semmi baj. Hány ilyen szállítást végeztünk már el, és hányszor öltek meg a Részlegesek?

-

-Ez így nem teljesen igazságos - mondta Kabza, de Haru a szavába vágott.

- Azt mondtam, nem lesz semmi baj. Ellenőrizd még egyszer a hátvédet.

Kabza elővette a rádiót, és küldött egy rövid, kódolt üzenetet a hátvédjüknek, belesuttogott valamit a mikrofonba, majd feszülten figyelte, hogy mit suttog a másik. Elbúcsúzott, és visszafordult Haru

felé.

- A menekülési útvonal tiszta. Azt javaslom, hagyjuk itt a holmit, és fussunk, a Hang megtalálja úgy is, hogy nem nyomjuk személyesen a kezükbe. Nem fizetnek érte.

- Azt mondtad, hogy „a Hang”? - kérdezte Haru.

- Hát persze. Te hogy hívod őket?

- Delarosa gyűlölte a Hangot. Sosem venné át a nevüket.

A rádió fényjelzést adott, Kabza felemelte a füléhez. Pár pillanat múlva egy gyors „Megerősítve, vétel”-t suttogott, és Harura nézett.

- Az előőrs látja őket. Pár perc múlva itt lesznek.

- Részlegesek üldözik őket?

- Azt nem mondta - válaszolta Kabza szárazon. - Szerintem ezzel kezdte volna, ha így lenne, de visszahívhatom, hátha csak kiment a fejéből.

- Nyugi. Ezt magyarázom én is. Nem lesz semmi baj.

- Csodás. Örülök, hogy ilyen megingathatatlan a bizalmad a nő iránt. - Az erdőt figyelte, majd rövidesen ismét megszólalt. - Jut eszembe, miért bízol meg benne ennyire? Azt hittem, ki nem állhatod.

- Delarosa és én... nem értünk egyet bizonyos dolgokban - felelte Haru. - Amikor megszökött, ártatlan civileket használt csalinak, köztük engem is, amin érthető módon kissé berágtam. De az alapelveivel teljesen egyetértek. Meg kell védenünk a partjainkat, el kell pusztítanunk a Részlegeseket, és különleges helyzetben különleges lépéseket kell megtennünk. Delarosa hajlandó megtenni, amit kell, és tudja, hogy amennyiben nem kockáztatja feleslegesen ártatlan emberek életét, megkapja a támogatásomat.

- Mit értesz „felesleges kockázaton”? Az elmúlt három napot ellenséges területen töltöttem, halálra untam magamat, miközben reméltem, hogy senki sem akar lelőni, amikor átadok Delarosának valamit, amit egyszerűen csak otthagyhattunk volna neki. Ez nem volt felesleges?

-Ezúttal valami... szokatlant kért - meredt Haru a fák közé. - Tudni akarom, hogy mit tervez vele.

Egy pillanattal később az őr csendben intett, majd Haru és Kabza látták, hogy három köpenyes alak lép ki a fák közül. Delarosa hátrahúzta a csuklyáját, és csendben megállt. Várt. Haru kijött a fedezék mögül, és odalépett hozzá.

- Késtek - mondta.

Delarosa arca rezzenéstelen maradt.

- Milyen türelmetlen. Elhozta a holmit?

Haru intésére Kabza és egy másik katona előhozott két nehéz ládát, tele búvárfelszerelésekkel: maszkok, uszonyok, búvárruhák és négy, sűrített levegővel frissen feltöltött tartályt.

- A tartályok majdnem újak. Ennél jobb állapotút nem talál Long Islandben. Komoly személyes kockázat árán hoztuk ki a Védelmi Hálózat fegyvertárának a romjai közül. - Delarosa intett az embereinek, de Haru az útjukba állt. - Mielőtt elvinnék, tudni akarom, hogy mire fogják használni.

- Víz alatti lélegzésre - válaszolta Delarosa. Haru nem mozdult. Delarosa oldalt fordította a fejét. - Még sosem kérdezett rá a terveimre.

- Mert mindennek, amit eddig kért, nyilvánvaló volt a felhasználási célja. Lőszer, robbanószer, napelemek, rádiós felszerelések; ezek mind teljesen szabványos eszközök egy gerillacsapat számára. De tudja, milyen feltételeket szabtam ahhoz, hogy ellássam felszerelésekkel, úgyhogy kérem biztosítson arról, hogy egyetlen civilnek sem esik bántódása attól, amit tenni fog.

- Minden másodpercben bántódása esik civileknek, amíg itt késlekedünk.

Haru állta a tekintetét.

- Mire kell a búvárfelszerelés?

- Kármentésre - válaszolta Delarosa egykedvűen. - Tizenkét év alatt a sziget nagy részéről mindent összeszedtünk, de a part mentén még sok mindent lehet találni. Azzal, hogy ezeket átadja, biztosítja, hogy a jövőben messze nem kell ilyen sok szívességet kérnem magától.

- Hogyan veheti hasznát olyasminek, ami tizenkét éve víz alatt áll? - kérdezte Haru. - Szerintem minden olyan készlet vagy fegyver, ami ennyi időt töltött az óceánban, mostanra már biztosan elrozsdásodott.

- Majd meglátjuk.

Haru fürkészte a nőt, próbálta eldönteni, hogy mit gondoljon. Végül megfordult, és ellépett az útból.

-Ne bánjam meg, hogy segítettem. - Visszament az embereihez, és intett nekik, hogy ideje távozni. Kabza közlegény csatlakozott hozzá.

-Micsoda megkönnyebbülés - mondta Kabza. - Minél több mindent szereznek meg saját maguk, annál kevesebbet kell kockáztatnunk nekünk.

- Talán - merengett el Haru azon, amit Delarosa mondott, és azon, ahogy mondta.

- Mit akarsz tenni?

Haru a homlokát ráncolta, kezdett kirajzolódni egy terv a fejében.

- Követjük őket.

3. RÉSZ

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

K

ira és a társai a felszerelésük nagy részét elvesztették a folyóban: Samm puskáját, Afa rádióját és szinte minden élelmüket. Afa nem eresztette el a hátizsákját, de az iratok átáztak és használhatatlanná váltak, a papír szétfoszlott, a tinta elfolyt. Szerencsére a képernyője túlélte az utat, de a működtetéséhez használt Tokamint elragadta a víz. Kira tudta, hogy valószínűleg ez a legnagyobb veszteségük, de nem ez szomorította el igazán, hanem az, hogy Heron lovának, Dugnak mindkét mellső lába eltört a becsapódáskor. Túlélte ugyan, de már csak fájdalmasan és rettegve nyerített, kapkodta a levegőt és habzott a szája. Samm egy lövéssel véget vetett a szenvedéseinek.

Mihelyt eléggé összeszedték magukat, mozgásba lendültek. Samm, Heron és Kira felváltva ültek Buddy és Bob hátán, míg a még mindig a sebétől szenvedő és csaknem önkívületben félrebeszélő Afát hozzá kellett kötözni Fura nyergéhez nehogy leessen. Kira biztos volt benne, hogy a férfi lába elfertőződött, ezért minden gyógyszertárt kifosztottak, ami csak az útjukba került, hogy pótolják az elveszett gyógyszereket. Kira meglepődve tapasztalta, hogy képes lépést tartani a többiekkel, nem csak a lovak iramával, hanem a kitartásával is felért a sajátja. Mindig tisztában volt vele, hogy erős lány, amit annak tudott be, hogy egész életében küzdenie kellett a túlélésért, mindenéért meg kellett dolgoznia, amitől jó fizikai állapotba került, de most már rádöbbent, hogy többről van szó. Képes volt lépést tartani a Részlegesekkel mérföldeken keresztül. Ami most kapóra jött, de mélyen fel is kavarta. Újabb bizonyíték arra, hogy valójában nem is ember.

Az útjuk pár mérföldig északra vezetett, vissza a folyó mellett a 34-es országútig, amelyen aztán elindultak nyugat felé. Ezen a környéken a terep hasonlított arra, amit a folyó keleti oldalán láttak, végtelen síkságok, amerre csak a szem ellát, csak itt-ott szakította meg néhány fa vagy egy bozót sötét vonala egy vízmosást, egy árkot, vagy egy régi tanyát jelezve. Kira szépnek találta a tájat, különösen a napnyugta kezdetekor, amikor az egész látvány, a földön és az égben, vadvörös, sárga és narancs színekben tündökölt. Sammre nézett. Túl szép volt a jelenet ahhoz, hogy ne ossza meg valakivel, de a férfi szeme sötét volt, az arca komor. Kira közelebb ment hozzá, és egy biccentéssel magára vonta a figyelmét.

- Mi a baj?

- Tessék? Semmi.

- Samm...

Samm Kirára nézett, majd a csillogó napnyugta felé.

- Csak... ez.

Kira követte a tekintetét.

- Csodálatos.

-Az. De közben... A forradalom idején itt állomásoztam, vagyis igazából inkább csak átutaztam. És... - Ismételten elakadt a szava, mintha valami fájdalmas emléket idézne fel. - Tudod, otthon keleten minden annyira össze van törve, el van használódva, az épületek mind romokban állnak, és benőtte őket a fojtóbab és a gaz, és minden olyan... réginek látszik. Az életünk minden percében körülvesz minket a tetteink, a pusztításunk bizonyítéka. De itt... - Megint elhallgatott egy kicsit. - Nézz körül! Mérföldeken át sehol egy ház, csak egy sima út, még egész jó állapotban. Mintha a háború meg sem történt volna.

- Szóval a rombolás nyomai hiányoznak? - kérdezte Kira.

-Nem csak az, hanem... Eddig azt gondoltam, hogy a világ megszenvedte, amit tettünk, amit mindkét faj elkövetett, de idekint úgy érzem, hogy a világot nem is érdekli, hogy kik vagyunk. Vagy voltunk. Jöttünk és mentünk, az élet meg megy tovább, és az a föld, ami itt volt már előttünk is, még mindig itt lesz, amikor már mind meghaltunk. A madarak még mindig repülni fognak, az eső még mindig esni fog. A világnak nem lett vége, csak... újraindult.

Kira nem válaszolt, elgondolkodott a szavain. Annyira tisztán csengtek, és valahogy annyira váratlanul jöttek Sammtől. Azt hitte, ismeri. Katonának, harcosnak, higgadtnak, kikezdhetetlennek gondolta, ám most kiderült, hogy van egy lágyabb, szinte költői oldala is, amiről eddig nem is tudott. Hosszasan nézte, miközben lovagoltak. Tizennyolc évesnek látszott, ahogy minden Részleges gyalogos, de tizenkilenc éve élt. Tizenkilenc éve tizennyolc éves. De tizennyolc évesen kezdte az életet, akkor most... harminchét? A gondolattól csomók keletkeztek az agyában, próbálta kiszámolni, hogy vajon hány éves is lehet Samm odabent. Hogy miképpen vélekedhet saját magáról, és miképp vélekedhet őróla.

Megint előjött ez a gondolat. Morogva ingatta a fejét, mintha le tudná rázni magáról, ahogy a hajáról a vizet. Milyennek tart Samm? Milyennek tartom én Sammet? Mondogatta magának, hogy ez nem érdekes, hogy sokkal fontosabb dolgokkal kell törődniük, de úgy tűnt, a szíve nem hagyja. Azt is mondogatta magának, hogy értelmetlen megpróbálni megfejteni a kapcsolatukat, mert még csak azt sem tudta, hogy mit akar ettől, így nem is volt mihez viszonyítani. A szíve nem vett tudomást erről az érvelésről. Az elméje sebesen járt magától, Sammre gondolt, hogy ki is ő, honnan jött és mit akar, és hogy hol jön be a képbe Kira, az a lány, akiért újra meg újra az életét kockáztatja. Samm a megújuló világról beszélt, és Kira most másra sem tudott gondolni, mint hogy együtt legyenek ebben a világban. Ugyanezt a beszélgetést lefolytatta vagy százszor is Marcussal, és mindig is valami többre vágyott. Ám Sammel...

Nem. Nem ezért vagyok itt. Nem ez a dolgom. Egy Sammel közös jövőn gondolkodni felesleges, mert egy éven belül meghal a Részlegesek lejárati ideje miatt. Találd meg a válaszokat. Oldd meg a problémát. Addig nem lesz életed, amíg olyanná nem teszed, amit érdemes is élni.

Ment tovább, nézte a süllyedő napot, nézte, ahogy a vörös ég rózsaszínűvé, majd kékké, majd a leggazdagabb sötét bíborszínűvé változik, amit valaha látott. Nézte, ahogy előjönnek a csillagok, és egyszerre csak mintha beragyogták volna az egész prérit. Egy nyílt mezőn táboroztak le, megsütötték nyárson a Heron csapdájával elfogott nyulakat, és Kira lehunyta a szemét és elképzelte, hogy a világ nem ért véget, hanem éppen csak most kezdődik, és hogy amikor reggel felébred, az egész világ olyan lesz, mint ez a hely: újra teljes és egészséges, eltűnik róla az emberi beavatkozás, a Részleges lázadás és a civilizáció minden nyoma. Elaludt, sötétségről álmodott.

A következő nap látták meg az első fertőzött fát.

Megfordult a szélirány, a nagy tavak felől fújó erős keleti szeleket mérföldről mérföldre váltották fel a Mexikói-öbölből feligyekvő déliek. Még nem fordult rosszra a helyzet, de ez a megcsavart, elsatnyult, hófehér fa volt az első jele, hogy vége a könnyebb napoknak. Egyenesen a mérgezett pusztaság felé tartottak.

A második napon Kira megérezte a szagot - csak egy fuvallatnyit, egy apró széllökés fújta el az orra mellett -, a mérgezett levegő savanyú, szinte fémes illatát, kén, füst és ózon keverékét. Csak egy pillanat, és már el is tűnt. A következő napon már erre a szagra ébredt, ami ki is tartott a nap nagy részén, és újabb fehérre fakult fák álltak kísérteties csontvázként az út mellett elszórt berkekben. A kerítésoszlopokra tapadó fű itt már halványabb, egyenetlenebb és soványabb volt, és minden nap egyre rosszabb lett a látvány. A következő város, amelybe értek, egy Ottumwa nevű magányos hely volt. Az utcákat, a falakat és a tetőket vegyszerek üledéke csíkozta, mintha maga az esővíz is csípős és halálos lenne. A várost középen átszelte egy folyó, messze nem olyan nagy, mint a Mississippi, de ebből következően nem is keresztezték impozáns hidak. Mind összeomlott, de nem lehetett megállapítani, hogy egy régi szabotázs vagy a kíméletlen időjárás miatt. A víz legalább frissnek látszott, északról folyt le, ahol a talaj tisztább volt. Megálltak pár órára, átvizsgálták a düledező boltokat és éttermeket, hátha találnak ott valamennyi gyógyszert, meg esetleg még fogyaszthatónak tűnő élelmet. Heron ügyes vadász volt, de most, hogy már a pusztaságon jártak, valószínűleg nem lett volna biztonságos megenni, amit itt foghatnak. Kira ismét ellenőrizte Afa sebét. Nem lett sem rosszabb, sem jobb, mint a hajótörés óta bármikor. Kira nyugtatgató szavakat súgott a fülébe.

- Most átkelünk a folyón - mondta, miközben a maradék tiszta vizük egy részét az Afa combján éktelenkedő lőtt sebre csöpögtette.

- Úsznunk kell, de ez most könnyebb lesz, mint a múltkor.

-Tönkremegy a rádió - mondta Afa. A szeme a fájdalom és a

fájdalomcsillapítók kettős hatásától nehezen fókuszált. - Nem nedvesedhet át, különben tönkremegy.

- A rádiót már elvesztettük, amiatt ne aggódjon.

- Majd találunk másikat.

- Hát persze - mondta Kira nyugodtan, miközben elárasztotta a sebet Neosporinnal. - Amint átkeltünk a folyón.

-Nem akarok átkelni a folyón, megint fel fog borulni a hajónk. - és ez így ment tovább, végtelenítve, miközben Kira szorosan bekötötte a sebét, majd műanyag zacskókkal és szigetelőszalaggal is betekerte, minden tőle telhetőt elkövetett, hogy vízhatlanná tegye. Miután végzett, Sammhez lépett.

- Még azzal sincs tisztában, hogy hol vagyunk. Nem szabad továbbvinnünk... nincs rá jogunk.

- Nem hagyhatjuk egyszerűen csak itt...

- Tudom, hogy nem hagyhatjuk itt! - csattant fel Kira, majd csendesebben folytatta, és félrefordította a fejét. - Tudom, hogy mindent megteszünk érte, amit csak tudunk, de akkor sem tetszik. Ha ez a „mindent megteszünk érte” azzal jár, hogy „átvonszoljuk egy mérgezett pusztaságon”, akkor valami nagyon nincs rendben a meghozott döntéseinkkel.

- Mit csináltál volna másképp?

Kira rövid, szúrós pillantást vetett rá, bosszantotta Samm hajthatatlan gyakorlatiassága, de megrázta a fejét, és elismerte a vereségét.

- Gondolom, semmit, csak azt a támadást hagytam volna ki az adatközpontban. Amibe ugyebár nem sok beleszólásunk volt. Nem tetszik, hogy mi mindenen kell áterőltetnünk Afát, ahogy eleve az sem tetszett, hogy magunkkal hoztuk, de nélküle nem sikerülhet, ő pedig nem élné túl nélkülünk. Csak... - Sammre nézett, valami megértés félét keresett az arcán. - Csak sajnálom. És te?

- Én is - bólintott Samm. - Nem tudom nem sajnálni.

Kira kicsit gúnyosan mosolygott. A folyón túlra nézett.

- Azt hinné az ember, hogy a szuperkatonákba nem építettek bele semmilyen érzelmet, hogy jobban menjen nekik a... a gyilkolás. A háború.

-Valójában ennek pont az ellenkezőjét tették - mondta Samm. Kira kérdőn nézett rá. - Nem tudtad? Ez volt az egyik első tervezési törvény, amely odavezetett, hogy a ParaGen létrehozhatott katonai szintű BioSyntheket. Áfa hátizsákjában van egy másolat az ENSZ-határozatról, bár kétlem, hogy még olvasható lenne. Problémák adódtak az automata katonákkal és gépjárművekkel, mert... etikailag megkérdőjelezhető döntéseket hoztak a harctéren, és onnantól kezdve kizárólag olyan biotechnológiai cégek kaphattak autonóm katonai egységekre szerződést, amelyek elő tudtak állítani emberi emocionális reakciókra képes fegyvereket.

Kira bólintott.

-Ez érthetőnek tűnik. Úgy értem, én mindig is teljes mértékben emberinek éreztem magamat emocionális téren, és... - Megvonta a vállát, nem tudta, hogy fejezze be a gondolatot. A homlokát ráncolta, majd megint Sammre nézett. - Ha úgy terveztek meg titeket... minket, hogy képesek legyünk megkülönböztetni a jót a rossztól, nyilván kevésbé valószínű, hogy átlépjük a határt a harcmezőn.

- Megtanították nekünk a különbséget rossz és jó között, és aztán egy hihetetlenül rossz helyzetbe hoztak minket. Gondolom, a lázadás volt a legemberibb cselekedetünk. Meg kell értened... Gondolj bele a saját életedbe, mint legjobb példára. Minden egyes pillanatban az a szándék hajtott, hogy helyesen cselekedj. Ha bajba jutott embereket látsz, muszáj segítened rajtuk. Muszáj volt segítened nekem, noha mindenki, téged is beleértve, az örök ellenséget látta bennem. Nem egyszerűen lelkiismeretet építettek belénk, Kira, hanem egy túlzottan is aktív lelkiismeretet, egy fejlettebb empátiát, ami azonnal bekapcsol, ha életeket kell menteni, és helyre kell hozni a rosszat, és segíteni kell az elnyomottakon. És amikor mi magunk lettünk elnyomottak, hogyan tudtunk volna másképp reagálni?

Kira ismét bólintott, de ahogy kezdtek világossá válni előtte a következmények, döbbenten nézett Sammre.

- Erős empatikus reakciókkal láttak el titeket és elküldték háborúzni?

Samm elfordította a fejét, a folyón túlra bámult.

-Nem is olyan nagy különbség ahhoz képest, amikor emberek harcolnak egymással. Gondolom, eleve ez volt a cél.

Heron odalépett hozzájuk, és ledobott a földre egy zsáknyi készletet.

- Ez már a vége. Csirke-és tonhalkonzerv, mélyhűtött és szárított zöldségek, egy új víztisztító. Le volt zárva, a filter érintetlennek látszik.

- Tökéletes. Ideje indulni - jelentette ki Samm.

A zöldségesnél szerzett szemeteszsákokba húzták a csomagjaikat, dupla, sőt tripla vastagsággal a maximális védelem érdekében, és szigetelőszalaggal a lehető legerősebben zárták le azokat. Visszaemelték Afát Fura nyergébe, odakötözték, a felszerelésüket pedig megosztották Buddy és Bobó között. A víz hideg volt, de viszonylag lassan folyt, az átkelés örvendetesen eseménytelennek bizonyult. A túlsó parton zöld és egészséges volt a fű, hála a tiszta folyónak, de alig tettek meg tíz lépést a parton, és ismét sárgább, beteg gazokat találtak. Ezen az oldalon is ugyanolyan kopottak voltak az épületek, mint amelyeket maguk mögött hagytak. Kira ellenőrizte az Afára tekert borítás vízhatlanságát, megállapította, hogy sértetlen, és úgy döntött, hogy egyelőre nem veszi le róla.

Felhők gyülekeztek, és Kira aggódni kezdett az eső miatt. Csak pár órája hagyták el a várost, még mindig a 34-esen haladva, amikor lehullott az első csepp.

Sistergett az úttesten.

Éppen Kira volt a soron a gyaloglásban. Lehajolt, hogy ellenőrizze az aszfalt által kibocsátott hőséget. Nem volt meleg. Már esteledett, és a felhős nap viszonylag hűvösen tartotta a talajt. Egy újabb csepp, egy újabb sistergés, mintha a puszta érintkezéstől elégne.

- Nem forró - állt fel Kira. - Nem a gőz sistereg.

Még egy csepp lehullott, aztán még egy.

- Ez nem gőz, hanem sav! - kiáltott fel Heron.

Egy esőcsepp Fura hátát érte, mire a ló fájdalmasan felnyerített. Most már egyre több csepp esett, és Kira éles égést érzett a karján. Az esőcsepp apró vörös nyomot hagyott, és mire odanézett, már erősebb volt a fájdalom. Megrázta a fejét, és az égre nézett.

- Ezek a felhők délről jöttek, ugye?

-Futás! - ordította Samm megragadva Fura kantárját. Afa üvöltött a fájdalomtól és a félelemtől, és magához szorította átázott hátizsákját. Kira a zubbonyát kereste, de levette az átkeléshez, és minden mással együtt a lovakra felpakolt műanyag zacskókban volt. Elkapta Bobót, és Samm után sietve húzta magával a lovat, próbálta irányítani, miközben a savas eső az állat fejét és oldalát is perzselte.

Heron elfutott mellette, a nyomában Buddyval, és Kira is követte őket, amilyen gyorsan csak tudta. Az eső felerősödött, Kira karján és arcán csattant a sav, másodpercek alatt viszketni kezdett, és kidörzsöltnek érezte a bőrét. Hátranyúlt a szabad kezével, kibontotta lófarokba kötött haját, és megrázta, hogy védőcsuklyát képezzen a füle körül és a vállán. Előre is húzott pár tincset, mert rettegett a gondolattól, hogy a maró eső a szemébe is juthat, és a rossz látási viszonyok közepette rohant előre.

Samm meglátott egy tanyát, nem messze az úttól, és igyekezett átjutni a szögesdrótos kerítésen, a mező szélén, miközben Fura veszettül rángatta a kantárját, üvöltve menekült volna a fájdalmas zápor elől. Heron utolérte, félretolta, a kezébe nyomta a saját lova kantárját. Kira látta, hogy Heron is ugyanazt csinálta a hajával, mint ő, de Sammé rövid volt, a fiú arcát máris hosszú, vörös csíkok barázdálták, a szeme vérben forgott és a szemhéja feldagadt. Heron mindkét kezébe kést ragadott, és őrült sebességgel vagdosta a drótot, sikerült mind a négyet elnyesnie és megnyitnia egy rést a kerítésen. Kira átrohant a nyíláson Bobóval, és menet közben elkapta Buddy kantárját is. Heron követte őket Furával és Afával, majd Samm utolérte Kirát, és megpróbálta kivenni a kezéből Buddy kantárját.

-Hadd segítsek! - kiáltotta Samm. - Nem tudod mindkettőt egyszerre irányítani!

A lovak vadul ágaskodtak, de Kira vasmarokkal szorította a kantárjukat, és a lábával tolta el magától Sammet.

- Húzódj be az eső elől, mielőtt megvakulsz!

- Nem hagylak idekint!

- Nyisd ki azt a házat, hogy bejuthassunk! - ordította Kira, és ismét ellökte magától. Egy pillanat elteltével Samm megfordult, és az épület felé sprintelt, az ugarszerű talajon botladozva. Kira összeszorította a fogát, nem értette, Samm hogyan láthat még egyáltalán. Teljes erővel húzta a lovakat, az egyik súlyát kihasználva tartotta egyenesben a másikat, és remélte, hogy a válla kibírja az erőfeszítést. Rövid küzdelem után úgy tűnt, a lovak belátják, hogy

Kira futásra akarja ösztönözni őket, a nyílt terepen rohanni kezdtek, behúzták a fejüket, és teljes sebességgel vágtáztak a tanya felé. Közben lerántották Kirát a lábáról, és magukkal vonszolták. A kantár Buddy dobogó patái felé húzta, mire elengedte, és a habzó, mérgező sárban találta magát. A lovak fej fej mellett vágtáztak a ház felé, és Kira is felpattant, hogy kövesse őket. Rohanás közben döbbent rá, hogy végig üvölt, a fájdalmas ordítás harci kiáltással keveredett.

Kira pont akkor ért a házhoz, amikor Samm és Heron elkapta az állatokat, agonizálva botladozott át az ajtón. Az első szobában egy kanapé és egy karosszék állt, mindkettőből egy-egy csontváz bámulta a régi tévét a falon. Kira úgy érezte, hogy a teste minden pontját leperzselte a sav, és ahogy lenézett, látta, hogy már az ingén is lyukat ütött. Lekapta magáról az inget, és látván a hátulján még egy tucatnyi lyukat, a szoba túlsó sarkába hajította. Mostanra már Samm és Heron is odabent voltak, becsapták maguk mögött az ajtót, nehogy a lovak visszaszökjenek az esőbe. A hátasok rettegtek, még mindig ágaskodtak, nyerítettek és mindent leromboltak a szobában, a tévét, a bútorokat, de még a csontvázakat is széttaposták. Kira próbálta elérni a még mindig Fura nyergére kötött Afát, de nem tudta megközelíteni. Heron a szoba szélén lopakodott, maga után húzva Sammet, akinek teljesen vörös volt az arca, és becsukta a szemét is. Amikor a lovak mellett rést találtak, előrelendültek, amikor túl közel kerültek, visszakoztak. Miután odaértek Kirához, Heron az ő karját is megfogta, és a hátsó ajtón át behúzta a konyhába, távol a repkedő patáktól. Kira hallotta, ahogy a sav sistereg a ruhájukon. Letépte Samm ingét a melléről. Vizes papírként szakadt ketté, a sav már félig szétmarta.

Kira ledobta az inget, miközben már Heron is vetkőzött, a ruhacsomó a sarokban füstölgött, ahogy a sav elemésztette. Mindhármuk bőrét lüktető, vörös sebek tarkították. Samm még mindig nem tudta kinyitni a szemét, tehetetlenül bajlódott az övével. Kira segített neki vetkőzni, majd ő is lehúzta a nadrágját. Nemsokára ott álltak mind, alsóneműben, levegő után kapkodva, és próbálták kigondolni, hogy mit tegyenek a nappaliban vadul rugdalózó lovakkal.

Afa még mindig üvöltött és hisztérikusan zokogott, de legalább életben volt. Kira körbenézett a konyhában, hátha talál valami használhatót, egy rongyot, amivel letörölhetnék a lovakat, vagy ételt, ami megnyugtatná őket - és meglátta, hogy a lefolyónak két csapja van, egy normális, és egy furcsa, ipari jellegű kézi pumpa. Egy ideig csak bámulta, váratlanul érte a szokatlan látvány, de aztán megértette.

-Ez egy tanya! - kiáltotta, miközben a konyhaszekrényekhez rohant. - Van saját kútjuk!

- Micsoda? - kérdezte Heron.

- Túl messze vannak a várostól ahhoz, hogy rendes vízvezetékük legyen, ezért van saját kútjuk, egy földalatti víztárolójuk és egy pumpájuk, amivel felszivattyúzzák a vizet. - Kira a szekrényben csörömpölve kivette a legnagyobb vödröt, amit talált, és a lefolyóhoz sietett vele. - Odahaza is vannak ilyenek a tanyákon, csak náluk van folyóvíz az egész szigeten. Ezek a szivattyúk zárt rendszerűek, így hát működniük kell. - Elkezdett pumpálni, de a szivattyú merev és száraz volt. Kitárta a hűtőszekrényt, talált benne egy üveg avas savanyúságot, és beöntötte a büdös folyadékot a pumpába, hogy beinduljon. Újra meg újra próbálkozott, fel, le, fel, le, Heron is beszállt segíteni, és hirtelen ömleni kezdett a víz a vödörbe. Kira megtöltötte, miközben Heron elővett egy másikat, és amikor az is megtelt, együtt felemelték, és ráöntötték a vizet a lovakra, amivel lemosták a sav egy részét. Vissza a szivattyúhoz, megismételték, egymás után öntötték a vödörnyi vizeket a lovakra. Kira már úgy érezte, hogy ki fog száradni a kút. A lovak apránként megnyugodtak, a sav lemosódott a hátukról. A két lány Afához rohant, levágták a lóról, és a konyhába vonszolták, miközben a férfi még mindig zokogott. A ruházatát félig lemarta a sav, a háta csupa barázda, égési seb és hólyag volt. Heron szivattyúzott még egy vödör vizet, amíg Kira visszament a lovakhoz, lecsatolta a nyergüket és a zsákokat, és elővette a gyógyszereket. Afa már túlságosan rekedt volt az ordításhoz is, csak fel-alá hintázott a földön. Samm úgy nézett ki, mint aki eszméletét vesztette, vagy mély meditációval próbálja uralni a fájdalmat. Kira azon merengett, hogy mekkora kár érhette a fiú szemét. Kimerülten megállt, és Heronra nézett.

Heron visszanézett rá, ugyanolyan kimerültén, és a fejét ingatta.

- Még mindig azt gondolod, hogy jól döntöttünk, Kira?

Nem, gondolta Kira, de erőt vett magán, és kimondta:

- Igen.

- Reméljük, hogy igazad lesz. Még csak húsz mérföldet tettünk meg ebben a mérgező pusztaságban. Hátravan még hétszáz.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

M

arcus és a katonák északra tartottak Jersey City, Hoboken és a Hudson folyótól nyugatra fekvő hatalmas városrész romjain át. Úgy tervezték, hogy messziről elkerülik a Manhattanben vagy Bronx-ban rejtőzködő ellenséges Részleges figyelőállásokat, ami miatt jóval északabbra kellett kerülniük, mint ha egyszerűen csak át akartak volna kelni a Hudsonon. Manhattantól északra jelentősen kiszélesedett a folyó, inkább hasonlított öbölre, és a híd, amelyet végül találtak, majdnem a leghosszabb pontján húzódott: az égen átnyúló fehér tűt Tappan Zee hídnak hívták. Újabbnak tűnt, mint bármelyik híd, amit Marcus valaha látott, úgy vélte, nem sokkal a Szakadás előtt renoválhatták. Már az is meglepő volt, hogy megmaradt, az pedig, hogy szinte tökéletes állapotban áll, a régi világ dicsőségére szolgált. Marcus elgondolkodott, hogy vajon az eljövendő nemzedékek - ha lesznek még egyáltalán - ugyanolyan áhítattal és tisztelettel néznek-e majd erre a lehetetlen építészeti remekre, mint a piramisokra vagy a kínai nagy falra. Az égen át vezető út. Valószínűleg kitalálnak majd rá valami nevetséges magyarázatot, gondolta, például hogy a mennyországba vezető útnak készült, és mindegyik pillére a hitünk egy-egy vetületét ábrázolja, a híd hossza beszorozva a magasságával a tavaszi napéjegyenlőséget jelzi.

A hidat ellepték az autók, sok összetört, oldalára borult, vagy bizarr mintákat alakítva fonódott egymásba, így Marcusék csak lassan tudtak haladni az összevisszaságban, rendszeresen meg kellett állniuk, hogy átmásszanak a forró fém emlékeken, miközben majdnem megfőttek a napon.

A folyó túlsó partján fekvő város neve Tarrytown volt. Amint készültek rátérni a hídról a felszíni utcákra, egy zengő hang szólalt meg a romok között.

-Állj!

A katonák felemelték a puskájukat, de Woolf parancsnok intett nekik, hogy eresszék le a fegyvereket.

-Nem akarunk harcolni! - válaszolta hangos kiáltással. - Tárgyalni jöttünk!

- Maguk emberek - állapította meg a hang, mire Woolf bólintott, és a csövénél fogva magasra emelte a puskáját, a lehető legvilágosabban jelezve, hogy az ujja milyen távol van a ravasztól.

- Csak önvédelmi fegyvereink vannak - mondta. - Nem harcolni jöttünk. A vezetőjükkel akarunk beszélni!

Hosszú csend állt be, és amikor ismét megszólalt a hang, Marcus tétovának érezte.

- Mondja el, mit akarnak!

- Egy Morgan nevű Részleges rátámadt a településünkre, és túszul ejtette a népünket. Tudjuk, hogy az a nő maguknak is ugyanannyira az ellensége, mint nekünk. Van egy emberi mondás: „Az ellenségem ellensége a barátom”. Remélem, ez elég ahhoz, hogy váltsunk pár szót egymással.

Újabb hosszú szünet következett, mielőtt megint hallatta magát a hang.

- Fegyvereket a földre, és lépjenek hátra!

-Tegyék, amit mond - parancsolta Woolf. Lehajolt, a földre helyezte a puskáját. Marcus követte a példáját, ahogy körülötte a többi katona is, bár néhányan vonakodva. Tízen voltak Woolfon és Marcuson kívül, de az előlépő három Részleges olyan magabiztosan tartott feléjük a hídon, mint akik könnyedén elbánnának tizenkét emberrel. Marcus sejtette, hogy ez így is van. A Részlegesek vezetője egy fiatalember volt, Sammel egyidős, bár Marcus rádöbbent, hogy ebben nincs semmi különleges: valamennyi Részleges gyalogos ugyanolyan idős volt, örökre tizennyolc éves. Gondolom, a tábornokkal majd csak White Plainsben találkozhatunk.

-A nevem Vinci - mondta a Részleges, és Marcus a hangjából ráismert arra, aki az imént kiáltozott nekik.

-Békeszerződésről akarunk tárgyalni - jelentette ki Woolf. - A mi népünk és a maguké között.

Vinci arcán nem látszódott, hogy meglepődött volna, bár Marcus mindig is nehezen olvasott a Részlegesekben. A férfi végigmérte őket, majd ismét Woolfra nézett.

- Attól tartok, hogy nem tudunk segíteni.

Marcus meghökkent.

- Ennyi az egész? - kérdezte Woolf. - Meghallgatnak minket, de át sem gondolják, amit mondunk?

- A gondolkodás nem az én dolgom. Az én feladatom a hátvédünk őrzése, nem vagyok sem tábornok, sem diplomata.

- Akkor vezessen minket a tábornokaikhoz és a diplomatáikhoz. Vigyen el egy olyan valakihez, aki végig tud hallgatni minket!

- Attól tartok, hogy ezt sem tehetem.

-Nem szabad beengednie minket a területükre? Akkor küldjön egy hírnököt, mi addig letáborozunk, akár a hídon is, ha maguknak az jobban megfelel, de mondják meg valamelyik főnöküknek, hogy itt vagyunk, és hogy mit ajánlunk. Legalább ennyit tegyenek meg!

Vinci megint hosszasan hallgatott, elgondolkodott, bár Marcus nem tudta megállapítani, hogy azon vacillál-e, hogy igent mondjon, vagy az elutasításnak egy másik módját keresi.

- Sajnálom - szólalt meg végre a Részleges -, most egyszerűen túl veszélyes. A Morgan csapataival vívott háború... - Mintha a megfelelő szavakat kereste volna. - Egyre jobban kicsúszik az irányításunk alól.

- Vállaljuk a kockázatot - mondta Marcus.

- Mi nem - hárította el Vinci.

-Miért nem hallgatnak végig legalább? - fakadt ki Woolf. Előrelépett, mire a Részlegesek azonnal felemelték a fegyvereiket. Woolf szinte forrt a dühtől, és Marcus érezte, hogy már készül harcot kiprovokálni, abban a reményben, hogy a végén elegen maradnak egy segítőkészebb tárgyalópartner megkeresésére. Lázasan gondolkodott, hogy mivel oldhatná meg a helyzetet, Sammre gondolt, a beszédmódjára, arra, hogy mivel lehetett rá hatni és mivel nem. Samm tökéletesen pragmatikus, és szinte magatehetetlenül lojális a parancsnokai iránt, még akkor is, amikor nem ért velük egyet. Marcus mindezt végiggondolta, és abban a pillanatban ugrott Woolf elé, amikor az idősebb férfi már mozdulni készült.

- Várjanak! - kezdett bele Marcus idegesen. Szinte várta, hogy valaki leüti, akár szemből, akár hátulról. - A nevem Marcus Valencio, én vagyok a kijelölt szakértőfélesége a Részleges kapcsolatoknak. - Szavait legalább annyira címezte Woolfnak, mint a Részlegeseknek, abban a reményben, hogy ettől mindenki megnyugszik, és esély nyílik a párbeszédre. - Ha megengedik, feltennék egy politikai szempontból kényes kérdést: mit ért azon, hogy nem tud segíteni nekünk?

- Azt, hogy nem hajlandó segíteni - mondta Woolf.

Vinci nem válaszolt, de kis szünet után biccentett.

- Szerintem nem itt van az igazi probléma - folytatta Marcus. Vinci már addig is őt nézte, de most már teljes figyelmét Marcusra összpontosította, aki nagyon is érezte az intenzitás változását.

Idegesen mosolygott, igyekezett elhitetni magával, hogy a Részleges ragadozó tekintete neki ad igazat. Valóban van itt egy titok, de a lojalitás nem engedi Vincinek, hogy beismerje.

- Haldokolnak - folytatta Marcus. - Ha nem is maguk személyesen, de a népük igen. A vezetőik. Minden Részlegesbe be van építve egy húszéves lejárati idő, és erről csak az első halálesetekkor szereztek tudomást. Mostanra pedig már a Részlegesek második, harmadik, vagy akár negyedik nemzedékét is elveszítették, és ha jól sejtem, köztük a tábornokaik nagy részét. Minden vezetőjüket.

Vinci nem erősítette meg, de nem is ellenkezett. Marcus feszülten figyelte az arckifejezését, az esetleges érzelmi változásokat, de a Részlegeseknek olyan érzelemmentes volt az arcuk, hogy el sem tudta képzelni, mit gondolhatnak. Folytatta.

-Azt hiszem, azt akarja mondani, hogy azért nem tudunk szövetséget kötni magukkal, mert nincs már köztük olyan, akinek a hatalma elegendő lenne ehhez.

A csapat hallgatott. Marcus le sem vette a szemét Vinci arcáról, nem mert hátranézni, hogy lássa Woolf reakcióját. A parancsnok sóhajtott, és halkan szólalt meg.

- Úristen, fiam, ha ez a gondjuk, hadd segítsünk...

- Nincs szükségünk a segítségükre! - vágott közbe Vinci.

- A népüknek nincs vezetőjük - folytatta Woolf. - A népük csupa fiatalemberből áll...

- Fiatalemberekből, akik legyőzték magukat - mondta Vinci vehemensen -, és akik újra megteszik, ha csak egy okot adnak rá!

- Nem ide akartam kilyukadni - lépett közéjük Marcus. Érezte, hogy szinte remegve tart a támadástól, amelyre előbb vagy utóbb elkerülhetetlenül rá fogja szánni magát valamelyik oldal, de kitartott, grimaszolva remélte, hogy mindenki megőrzi a higgadtságát. - Vinci, a parancsnokom nem arra akart utalni, hogy maguk képtelenek saját döntéseket hozni, és hogy egy öregembernek kellene átvennie az irányítást. - Szúrósan Woolfra nézett. - Mert ő pontosan tudja, hogy ez milyen nagy sértés lenne, és eszébe sem jutna ilyet mondani, vagy akár csak ilyesmire célozni. Ugye?

Woolf kissé meghunyászkodva bólintott, bár Marcus hallotta a fogcsikorgatását.

- Teljes mértékben így van. Nem állt szándékomban megsérteni magukat.

-Pompás - pillantott Marcus Vincire, mielőtt visszanézett Woolffa. - Továbbá pedig: Woolf parancsnok, Vinci nem azt akarta mondani, hogy a segítség teljesen ki van zárva, ahogy azt sem, hogy inkább vállalna egy újabb népirtó háborút, mintsem hogy szövetségre lépjen magával.

- Nem beszélhet az ő nevében - intette le Woolf.

Marcus Vincihez fordult.

- Tévednék? Ugye nem akart még csak távolról sem valami ilyesmire utalni? Hiszen maga is tudja, hogy ez mennyire sértő lenne, ugye?

Vinci vett egy nagy levegőt. Ez volt az első külső jele a kommunikációnak, amit Marcus látott tőle. A fejét ingatta.

- Nem akarunk újra háborúzni az emberekkel.

-Hisz ez nagyszerű - állapította meg Marcus. - Nos, akkor képesek udvariasan elbeszélgetni egymással, vagy végig el kell játszanom a mediátor szerepét? Mert komolyan mondom, hogy mindjárt magam alá csinálok.

Vinci Woolfra meredt.

- Valóban ő maguknál a Részleges kapcsolatok szakértője?

- Szokatlan a módszere, de eredményes - dörzsölte meg az állát Woolf. - Valóban igaz, amit állít? Hogy valamennyi parancsnokuk meghalt?

-Nem mind. - Marcus érezte a hosszabb szünetből, hogy a következőket nem szívesen mondja ki Vinci. - De a többségük igen. Egy maradt. Ahogy azt a Long Islanden folytatott műveleteinkből láthatták, kisebb háborúban állunk Morgan frakciójával. Mi is meg akarjuk oldani a lejárati idő problémáját, ahogy maguk nevezik, de ő túlságosan is szélsőséges módszereket kezd alkalmazni.

- De az idő fogyóban van - mondta Marcus. - Úgy gondoljuk, hogy segíteni tudnánk maguknak. Szó szerint a világ legjobb orvosai dolgoznak nálunk, rohamtempóban a saját kihalásunkkal fenyegető betegség gyógyításán. A maguk segítségével hetek alatt megoldhatnánk az RM-problémát, legalábbis így gondoljuk, és azután ez a sok orvosi elme azonnal foglalkozhatna a maguk lejárati idejével is. Megmenthetjük egymás életét!

- De beszélnünk kell a vezetővel, akit említett - vette át a szót Woolf. - El tud vinni minket hozzá?

- Igen, de azt nem garantálhatom, hogy bármire is jut vele - felelte Vinci.

Woolf a homlokát ráncolta.

- Ő is a halálán van? Eljött... az ideje?

-Tagja a Trösztnek, ők a vezetőink, és amennyire meg tudjuk ítélni, nekik nincs lejárati idejük. De Trimble tábornok asszony... nos, majd meglátják. Kövessenek, de hagyják itt a fegyvereiket. És ahogy említettem, veszélyes az út. Ne vegyék sértésnek, de egy embercsoport csak teher egy Részleges csatatéren. Ha lövésekhez csak hasonlót is látnak vagy hallanak, bújjanak el.

Woolf felhúzta a szemöldökét.

- Bújjunk el? Ennyi?

Vinci megvonta a vállát.

- Hát, bújjanak el, és imádkozzanak.

White Plains nem hasonlított egyetlen Marcus által addig látott helyre sem, bár már az út is felkészíthette volna rá: nem gyalog vagy szekéren, hanem egy teherautó platóján utaztak. Igazi teherautó, motorral. A vezető egy Mandy nevű Részleges volt, feltehetően azok közül, akikről Samm beszélt. A lány gyanakvón nézte őket mindvégig az úton, noha elvették a fegyvereiket, megmotozták őket, és a felszerelésük nagy részét is elvették tőlük. Persze Marcus látott korábban is saját meghajtású járműveket, de elképedt azon, hogy itt mennyire magától értetődő a használatuk. East Meadow-ban kizárólag vészhelyzetben alkalmazták őket, amikor életbe vágóan fontos volt a gyorsaság. Itt pedig úgy használták az autókat, mintha természetes lenne.

Az egyik kereszteződésnél találkoztak egy másik teherautóval, aztán még eggyel.

Aztán beértek a városba.

Marcus oly sok időt töltött a városok romjai között, hogy meghökkentő, sőt némileg felkavaró látvány volt számára egy ilyen jó állapotban lévő hely. Az utcákat gyalogosok helyett autók töltötték meg, petróleumlámpák és gyertyák helyett elektromos fények világították meg a házakat a verandán, az utcán, a plafonon, de még világító táblák is voltak az épületeken. Mintha az egész város úszott volna a fényben. Kisebb, de még zavaróbb különbség volt, hogy minden épületnek megvoltak az ablakai. A Szakadás után elsőként az ablakok adták meg magukat, a fagyás-olvadás ciklusok miatt a kietlen épületekben elmozdultak az ablakkeretek, a madárrajok és egyéb állatok pedig elvégezték a munka többi részét. East Meadow-ban csak a lakott házakban voltak ablakok, valamint a kórház alsó szintjein, ahol karbantartották azokat, de mindenhol máshol kitörtek. Brooklynban, Manhattanben és New Jersey-ben is szinte minden háznak ki volt törve az ablaka, amit láttak. De itt nem. Mint egy Szakadás előtti város, amelyet előre repítettek az időben. Amelyet nem érintett a világ többi részét elpusztító apokalipszis.

De még ez sem volt igaz, gondolta Marcus. A Részlegesek egy hadsereg, ez pedig egy háborúban álló város, sehol egy civil. Kivéve engem. Tizenkét év óta én vagyok az első civil, aki megfordul a városban.

Remélem, sikerül is távol tartanom magamat a harctól, amíg végzünk a feladattal, és kijutunk innen.

Mandy egy nagy épülethez hajtott a város közepén, amelyet homokzsákokból képzett barikádok vettek körül, a tetején pedig reflektorok és mesterlövészek helyezkedtek el. A hangulat borús volt, minden Részleges katona várakozónak tűnt - valószínűleg támadásra számítottak, bár Marcus aggódva gondolt bele, hogy mi lehet az, amitől még a Részlegesek is ennyire idegesek. Vinci bevezette őket az épületbe, minden egyes biztonsági ponton - amiből volt jó néhány -, elmagyarázta, hogy ezek az emberek tárgyalni jöttek Trimble tábornokkal, és hogy már elkobozták az összes fegyverüket. Marcus azonban egyre kevésbé érezte magát biztonságban minden egyes szint és protokoll után, mintha nem is egy kormányzati épületbe, hanem egy börtönbe léptek volna be. A falon és a plafonon égősorok világítottak tompán, amitől az egész hely természetellenesnek és még ijesztőbbnek tűnt. Vinci a legfelső emeleten egy nagy terembe vezette őket. A térszerűen kiképzett helyiségben padok és alacsony asztalok álltak, körbe-körbe apartmanok, felül pedig egy széles, rácsos tetőablak. Az őr bezárta mögöttük a külső folyosóra vezető ajtót.

-Itt fognak lakni - jelentette be Vinci. - Nem éppen luxuskörülmények, de ha belegondolunk, valószínűleg jobb, mint amit megszoktak.

- Az nem is kétséges - válaszolta Marcus. - Hol van a csokoládékút? Őszinte csalódásként élném meg, ha nem egy elvarázsolt jegesmedve hátára lenne csatolva.

- Nem azért jöttünk, hogy beköltözzünk - mondta Woolf. - Hanem azért, hogy beszéljünk Trimble-lel. Itt van?

- El van foglalva. Várjanak itt.

- Várjunk? De meddig? Egy órát? Két órát? - kérdezte Marcus.

Kinyílt az egyik külső ajtó, felfedve egy kis, de takaros lakást,

majd sietve kilépett rajta egy nő. Amikor meglátta Marcusékat, megnyúlt az arca.

- Maguk nem Trimble emberei?

- Maga nem Trimble? - kérdezte Woolf. Vincihez fordult. - Mi folyik itt?

- Tegnap óta várok - mondta a nő. Elindult feléjük. Marcus becslése szerint az ötvenes évei vége felé járhatott, még jó egészségnek örvendett, és vonzó is volt, ahogy valamennyi Részleges, de persze más módon, mint a Heronhoz hasonló szupermodellek. Ami Marcus tudomása szerint annyit tett, hogy ez a nő orvos. Kinyújtotta felé a kezét.

- Jó napot, doktornő.

A nő nem fogadta el a felé nyújtott kezet, csak komoran nézett rájuk.

- Maguk emberek - állapította meg.

- Maga tegnap óta vár? - kérdezte Woolf. Ismét Vincihez fordult.

- Morgan legyilkolja a népünket. Minden nap, minden órában meghalnak emberek a háborúban és a kórházakban. Minket ennél gyorsabban kell bejuttatnia!

- De nem előttem! - szólt közbe a Részleges orvos. - Halaszthatatlan ügyben kell beszélnem vele. - Vincire nézett. - Maga az asszisztense? Át tud adni neki egy üzenetet?

- Én csak egy katona vagyok, asszonyom.

- Trimble nincs itt? - kérdezte Marcus. - Úgy értem, a frontvonalon van, vagy valami hasonló? Vagy egy másik városban? Ha úgy egyszerűbb, elmehetünk mi őhozzá.

- Itt van - mutatott rá az orvosnő egy szárnyas ajtóra az északi falon. - Csak... nem elérhető.

- Mit csinál odabent, hogy nem tud fogadni minket? - kérdezte Woolf. - El van foglalva? Kivel beszél, ha nem azokkal, akiknek szükségük van rá?

-Egy háború kellős közepén vagyunk - felelte Vinci. - Egy központi helyről irányítja a háborút, nem hagyhatja csak úgy ott mindenkinek a kedvéért, aki betoppan hozzá.

- Akár rá is törhetnénk - mondta gúnyosan Woolf egyik katonája, egy izmoktól duzzadó nagydarab férfi.

- Ez nem a legjobb taktika, ha diplomatikusan akarunk cselekedni

- intette le a parancsnoka.

- Nem sürgethetné meg valamivel? - kérdezte Marcus. A doktornő felé intett. - Mármint gondolom, maga már mindent megpróbált, de... mit tudom én, beküldhetnénk neki egy üzenetet? Elmondhatnánk neki, hogy miért vagyunk itt? Mi vagyunk az első emberek a városban tizenkét éve, békeszerződést és orvostani szövetséget ajánlunk, ennek csak van valami súlya!

- Tudom, hogy fontos - válaszolta Vinci. - Ezért vannak itt. De figyelmeztettem magukat, hogy nehéz lesz, és hogy türelemmel kell lenniük.

- Ez teljesen érthető - törődött bele Marcus. - Akkor várunk.

- Kivéve, hogy nekem pont ugyanezt mondták tegnap - vonta fel a szemöldökét az orvos. - Az én jelentésem is életbevágó, szinte biztos, hogy még fontosabb is, de Trimble a saját belátása szerint fogad bárkit, amikor ő akarja, és semmivel sem előbb.

- Akkor várunk - szögezte le Woolf. - Amennyit csak kell.

Vajon hányan halnak meg itt és otthon, amíg várakozunk,

gondolta Marcus.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

A

z orvosnő Diadem néven mutatkozott be, de egy szóval sem mondott többet. Tapintható volt az ellenségessége Marcusszal és a többi emberrel szemben, és úgy tűnt, nem csak azért, mert elébe vágtak a sorban, hogy bejussanak Trimble-hez. Ehhez hozzáadódott a fegyveres Részleges őrök folyamatos ellenőrzése és a küszöbön álló Részleges háború erősödő veszélye - a teremben uralkodó feszültég egyre jobban emlékeztetett egy kuktafazékra. Marcus attól tartott, ha nem beszélhetnek hamarosan Trimble-lel, a katonák kezelhetetlenné vállnak.

A percek órákba fordultak. Akárhányszor ütött az óra, nagyokat sóhajtottak, vagy az égre néztek, akárhányszor megnyílt egy ajtó, minden fej egyszerre emelkedett, hátha végre sorra kerülnek, hogy bemehessenek Trimble-hez. A nap lassú ívet írt le a széles tetőablak felett, és Részleges katonák rohantak át időről időre a helyiségen, izgatottan suttogva. Marcus csak találgatni tudta, hogy miről. Egyik tippje sem volt optimista. Woolf parancsnokra rosszul hatott a bezártság, fel-alá járkált, és sikertelenül próbálta megtudni a Részleges őröktől, hogy mi történik. Még csak közelebb sem mehetett hozzájuk. Előbb kézzel intettek neki, majd amikor erősködött, a puskájukat emelték rá. A háttéraktivitás felerősödött, és Marcus érezte, hogy a feszültség mérges és forró szellemként emelkedik. Megpróbált ismét beszélgetést kezdeményezni Diademmel, megkérdezte, hogy mi történik, de az orvos csak a katonákat nézte. Marcus kezdte megérteni, hogy ez az arckifejezés a Részlegeseknél rosszallást j elent.

-Harcra készülnek - mondta ki végül. - A háború elérte White Plainst.

-De hiszen Morgan csapatai mind Long Islanden vannak - csodálkozott Marcus. - Ki ellen küzdenek?

Diadem nem volt hajlandó válaszolni.

Ahogy esteledett, Marcus már kezdte elveszíteni a reményt, hogy valaha is találkozhassanak Trimble-lel. Megfogadta, hogy nem alszik el, nehogy az éjszaka közepén szalassza el az esélyt. Azzal foglalta el magát, hogy megvizsgálta a teremben szétszórtan található különböző technológiai eszközöket - olyan különleges tárgyakat, amelyeket alig ismert fel, noha a Részlegesek napi szinten használhatták ezeket. Az egyik szélső asztalon talált egy kis műanyag tárgyat. Felvette. Biztos volt benne, hogy tudja mi az, de teljességgel képtelen volt felidézni - egy gyermekkori emlék, de micsoda? Tele volt gombokkal. Megnyomott párat, de nem történt semmi. Diadem egy éhes rovar számító tekintetével figyelte.

- Nézni akar valamit? - kérdezett rá végül.

-Nem, köszönöm - válaszolta Marcus. - Próbálok rájönni, hogy mi ez.

- Felfogtam. Ez egy távirányító, a holovidhez való.

- Tudtam, hogy láttam már ilyet. East Meadow-ban szinte minden házban volt hanggal vagy mozgással irányított fali egység, kiskorom óta nem láttam ilyen kézi távirányítót.

- Otthon nekem is fali egységem van - mondta Diadem, és úgy tűnt, hajlandó kicsit csevegni. Marcus figyelmesen hallgatta. - De ez a váróterem olyan nagy, és olyan sokan vannak benne, hogy az érzékelőt megzavarná, ha csak hanggal és mozgással lehetne irányítani. Kicsit furcsa ilyen primitív eszközöket használni, de a lényeg, hogy működjön, gondolom.

- Ami magának primitív, nekem futurisztikus - bámult Marcus még mindig a távirányítóra. - Van egy nukleáris erőművük, ami annyi energiát ad, hogy nem is tudnak vele mit kezdeni. Nekünk meg csak egy maroknyi napelemünk, ami alig elegendő a kórházunk üzemeltetéséhez. Az egyik barátomnak van zenelejátszója, de működő holovidet tizenkét éve nem láttam. - Felállt, a projektort kereste. - Hol van?

-Benne áll. - Diadem is felkelt, elvette tőle a távirányítót, és a tetőablak felé fordította. Egy kattintás, és az üveg elhomályosult, hogy kiiktassa a visszaverődést, egy másik kattintás pedig bekapcsolt egy élénk holografikus ködöt a kanapék között, amit a tetőablak rácsos keretén elhelyezkedő több száz apró fény vetített lefelé. Marcus és Diadem a finoman mozgó fotonikus köd közepén álltak, különböző videóikonok jelentek meg és tűntek el, mint az üledék a medencében. Marcus kilépett, hogy jobban lássa, és vigyorgott, mint egy gyerek, ahogy egymás után felismerte a címeket. Mosolyogva vette észre, hogy az ismerős címek mind gyerekműsorok: Szélsuttogó, a sárkány, Rémálmok iskolája, Gőzrobotok, amikre már alig emlékezett közvetlenül a Szakadás előtti időkből. A címek többsége „felnőtt mozi” volt, olyan izgalmas rendőrös, romantikus orvosi és véres űrbeli inváziós történetek, amiket a szülei sosem engedtek nézni neki. Ahogy végigfutotta a menüt, a többi ember is köré gyűlt, őket is ugyanúgy lenyűgözte a látvány. Marcus érezte, hogy nevetségesen hathatnak, mint egy csapat naiv kisiskolás, akik szájtátva bámulnak egy hétköznapi technológiát, és átvillant az agyán, hogy hátha Diadem csak azért kapcsolta be a holovidet, hogy elszórakozzon a reakciójukon. Aztán ugyanolyan gyorsan rájött arra is, hogy nem érdekli, ha így is van.

Elveszett életének egy részéről volt szó, és szinte megszakadt a szíve, hogy újra láthatja.

- Mit nézne? - kérdezte Diadem.

Marcus elsőre gyerekkori kedvenc rajzfilmjét, a Szélsuttogót kérte volna, de ott álltak a katonák is, és egy kicsit nevetségesnek érezte magát. Keresett valami akciófilmet a hömpölygő ködben, de mielőtt még talált volna egy jót, a mellette álló katona, az a hatalmas mélák, aki az előbb erősködött, széles mosollyal megszólalt.

- A Szélsuttogót! Mennyire imádtam azt a műsort!

Most katona, gondolt bele Marcus, de amikor véget ért a világ, még csak hét vagy nyolc éves volt.

Diadem felemelte a távirányítót, amitől szétfoszlott a holografikus köd, megragadta a Szélsuttogó ikonját, és az óriási hologram egyszerre csak megtöltötte a terem közepét: az aranyos bíborvörös sárkány átrepült a főcímen. „Szélsuttogó!” - indult el a dal, majd Marcus és a katonák kórusban énekelték vele együtt a második sort: „Tárd ki a szárnyadat, és repülj!” Nevetve és tapsolva nézték végig a teljes epizódot, fél óra erejéig újra átélték elveszett gyerekkorukat, ám a varázslat percről percre halványulni látszott. A színek túl élénkek voltak, a zene túl hangos, az érzelmek elnagyoltak, a döntések maguktól értetődők. Üres és émelyítő volt, mintha túl sok cukrot enne az ember. Marcus elmerengett. Ez hiányzott nekem annyira? Tényleg csak erről szólt a régi világ? A Szakadás óta kemény volt az élet, a problémáik fájdalmasak, de legalább valódiak. Gyerekkorában órákat töltött a holovid előtt, egyik műsort nézte a másik után, egyik effektet a másik után, egyik közhelyet a másik után. Az epizód véget ért, és amikor Diadem a távirányítóval a kezében kérdőn nézett rá, hogy látni akar-e még egyet, Marcus nemet intett a fejével.

Az orvos kikapcsolta.

- Szomorúnak látszik, ahhoz képest, hogy most nézte végig, ahogy egy barátságos bíborvörös sárkány belök egy varázslót egy mályvakrém tóba.

- Hát, gondolom, így van - válaszolta Marcus. - Sajnálom.

Diadem félretette a távirányítót.

- Úgy tűnt, hogy az elejét élvezte, de a végét nem.

Marcus fintorogva huppant le a kanapéra.

-Nem teljesen. Hanem csak... - nem tudta szavakba önteni. - Ez az egész nem igazi.

-Persze hogy nem igazi, hiszen rajzfilm. - Diadem leült Marcus mellé. - Egy 3D-s animáció, fotorealisztikus háttérrel, de... ez csak egy mese.

- Tudom - hunyta le a szemét Marcus -, hogy nem ez a jó szó, de... Annak idején imádtam nézni, ahogy a Gonosz Varázsló megkapja a magáét. Minden héten előállt egy újabb tervvel, és Szélsuttogó minden héten túljárt az eszén. Huszonkét perc alatt előjött egy probléma, és meg is oldódott. Annak idején teljesen odavoltam érte, de... ez nem igazi. A jófiú mindig jó, és a Gonosz Varázsló, hát ő meg mindig gonosz. Ahogy a neve is mutatja.

- Nem sok gyerekműsor szólt a többértelműségről és megoldhatatlan morális dilemmákról - mondta Diadem. - Nem hinném, hogy az ötévesek többsége fel lett volna erre készülve.

Marcus sóhajtott.

- Azt hiszem, egyikünk sem volt erre felkészülve.

Sötétedés után bejött Vinci, és elbeszélgetett velük. Ismét elnézést kért, amiért még mindig nem juthattak be Trimble-hez, és híreket hozott a külvilágról. A háború rosszul alakult, a városhoz egyre közelebb dúlt.

- De kivel harcolnak? - kérdezte Woolf. - Morgan csapatai mind Long Islanden vannak.

- Más... gondok is vannak - válaszolta rejtélyesen Vinci.

- Gondok? - kérdezte Marcus. - Azt hittem, azt fogja mondani, „más frakciók”. Mit fednek ezek a „más gondok”?

Vinci nem szólt semmit. Marcus nem tudta eldönteni, hogy a válaszon gondolkodik, vagy nem is hajlandó felelni. Vártak, próbálták kitalálni, hogy mire készül, amikor a terem végéből megszólalt egy hang.

- Trimble fogadja magukat.

Mindannyian felnéztek és felpattantak. Diadem gyakorlatilag odarohant a nagy szárnyas ajtónál álló őrhöz, de az megállította egy pillantással, és feltehetően egy kapcsolási adatkibocsátással.

- Nem magát. Az embereket.

- Én hosszabb ideje várok!

-Trimble őket akarja - utasította el az őr. Vincire pillantott. - Hozza magával a parancsnokot és a „Részleges kapcsolatok szakértőjét”, és kövessenek!

A szárnyas ajtón túl a folyosó tágas és tiszta volt, és ahogy Marcus megállapította, szinte teljesen üres, a Részlegesekre jellemzőnek tűnő pragmatikus stílusból kifolyólag - mivel nem volt szükségük növényekre, képekre vagy aranyos kis asztalkákra, nem is voltak ilyenek a folyosón. Az átjáró végén újabb ajtósor várta őket, az egyik mögül meglepően hangos zaj szüremlett ki. Marcus ordító veszekedést és... igen, fegyverropogást hallott. Fegyverropogás? Miért? Az őr kinyitotta az ajtót, és a hangzavar hulláma magába szippantotta őket: kiáltások, ordítások, suttogások és csatazaj. Marcus ráébredt, hogy több, egyszerre üvöltő rádió zűrzavarát hallják. Ahogy beléptek az ajtón, látták, hogy a teremben fali képernyők, hordozható képernyők és hangszórók sorakoznak mindenféle méretben és alakban, az egyik sarokban pedig egy újabb holovid New York hatalmas, csillogó térképével, beleértve Long Islandet, valamint New Jersey, Connecticut, Rhode Island egyes részeit és még északabbi területeket is. Nem rádiók, hanem videóadások sokasága. A térképen piros pontok pislogtak, arcok és alakok rohantak át a képernyőkön, terepjárók, teherautók és még tankok is robogtak át a kivetített falakon, városokon és erdőkön. Az egésznek a közepén, több száz különböző képernyő fényében és hangjában fürödve magányosan ült egy nő egy lekerekített íróasztalnál.

- Ő az - mondta az őr, azzal oldalra lépett, és becsukta maguk mögött az ajtót. - Várjanak, amíg megszólítja magukat!

Woolf és Vinci előreléptek, a megilletődöttebb Marcus az ajtónál, az őr mellett maradt. A nő hátat fordított nekik, ezért Woolf a torkát köszörülte, hogy felhívja magukra a figyelmét, de az vagy nem hallotta, vagy nem vett tudomást róla.

Marcus a fali képernyőkre nézett. Több is ugyanazt a jelenetet mutatatta, néha ugyanabból a szögből, bár sejtette, hogy a mintegy száz képernyő még így is több tucat különböző adásból származhat. A többségén harci jeleneteket látott, feltehetően élőben, Trimble egy központi helyszínről követte a háborút, ahogy Kira a rádióival. Megint eszébe jutott, hogy merre lehetett Kira, és hogy látja-e még valaha. East Meadow-ban szinte mindenki halottként könyvelte el, mivel senki sem lépett elő, hogy véget vessen a D Szakasz gyilkos megszállásának, de Marcus még nem adta fel a reményt - bármennyire is hiábavalónak érezte már -, hogy sikerült túlélnie.

Az egyik legnagyobb képernyő ugyanazt az egy jelenetet ismételte: egy futó katona, felrobbanó sár és fű, aztán visszafelé az egész, felgyorsítva. A kapálózó férfi előrerepül, finoman landol a földön, és visszafelé szalad, miközben a talaj begyógyul körülötte, aztán hirtelen ismét megfordul a felvétel iránya, a férfi előrefut, és felrobban körülötte a föld. A negyedik ismétlődő ciklus után Marcus észrevette, hogy mindig kicsit más sebességgel pereg a film, és máshol áll meg - valaki manipulálta, előre-és visszatekerte, mintha keresne rajta... valamit. Előrelépett, kicsit oldalt, és látta, hogy Trimble egy halványan világító asztali képernyőnél ül, az ujjai oda-vissza mozognak egy sor digitális tárcsán és csúszkán. A nő hol ránagyított a képre, hol visszakicsinyítette, előre és visszafelé tekerte, és a fiatalember újra, meg újra, meg újra meghalt a robbanásban.

- Elnézést - szólalt meg Woolf.

- Várja meg, amíg a tábornok szólítja! - szólt rá erélyesen az őr.

- Már egy hete várok - lépett előbbre Woolf. Az őr indult utána, hogy megállítsa, de Vinci intésére megtorpant. - Trimble tábornok! A nevem Asher Woolf, a Long Island-i Védelmi Hálózat parancsnoka és a Long Island-i kormányzat szenátora vagyok. A Föld utolsó megmaradt embercsoportjának teljes körű meghatalmazottjaként jöttem önhöz, hogy egy békeszerződésről és a forrásaink megosztásáról tárgyaljunk. - Trimble nem válaszolt, még csak tudomást sem vett róla. Woolf még közelebb lépett. - A népe haldoklik - intett a falat beterítő halált és pusztítást ábrázoló képekre. - Az én népem is haldoklik, és mindketten tudjuk, hogy ennek nem csak a harc az oka. Mindkét nép steril és beteg. Pár éven belül mindannyian halottak leszünk, akármit is teszünk, akárhány háborút nyerünk meg vagy veszítünk el, akárhányszor lövünk egymásra vagy tesszük le a fegyvert. Úgy tudom, maguknak két évük van hátra. Mi tovább fogunk élni, de a végén ugyanúgy elpusztulunk. Össze kell dolgoznunk, hogy megváltoztassuk a helyzetet. - Még eggyel közelebb lépet. - Hall engem egyáltalán?

Az őr megmozdult, amikor Woolf felemelte a hangját, de Vinci Woolf mellé sietett.

-Köszönjük, hogy fogadott minket - mondta Vinci. - Tisztában vagyunk vele, hogy mennyire elfoglalt, hogy egyszerre kell koordinálnia ennyi háborút...

- Nem koordinál ez semmit - legyintett Woolf a képernyők felé. - Csak néz.

- Kérem, változtasson a hangnemén, különben meg kell kérnem, hogy távozzon! - szólt rá az őr.

- Várakozzak türelmesen? - kérdezte Woolf. - Tudok türelmesen várakozni. Egy egész napon és egy éjszakán át várakoztam, de nincs időnk...

- Csendet - szólalt meg Trimble halkan. Marcus meglepetten lépett hátra, míg Vinci és az őr megtántorodtak a nő akaratának súlyától. Az őr visszanyerte az egyensúlyát, és csendben figyelte Woolfot, Vinci szólásra nyitotta a száját, a feje elvörösödött az erőfeszítéstől, de nem tudott beszélni. Marcus már egyszer tanúja volt hasonlónak, amikor dr. Morgan engedelmességre szólította fel Sammet. A vezető parancsolt, és a kapcsolásnak köszönhetően a Részlegesek kénytelenek voltak engedelmeskedni.

- Mi nem Részlegesek vagyunk - mondta Woolf. - A mi elménket nem irányíthatja a „kapcsolással”.

- Én sem vagyok Részleges - replikázott Trimble.

Woolf megdöbbent, zavarba jött. Marcus látta rajta, hogy nem tudja, mit válaszoljon. Előbbre lépett, és kimondta az első dolgot, ami az eszébe jutott - a lényeg, hogy beszéltesse.

- Maga ember? - kérdezte.

- Valamikor az voltam.

- És most micsoda?

- Bűnös - válaszolta Trimble.

Most Marcus hökkent meg annyira, hogy elhallgatott. Próbált megszólalni, de nem jutott eszébe semmi, így egyszerűen csak előbbre ment, Trimble és a képernyő közé helyezkedett. Kierőltette, hogy ránézzen. Idősebb nő volt, a hatvanas évei végén járhatott, egyidős Nanditával, a bőrszínük is hasonlított. Nandita a másik oka annak, hogy itt vagyunk, gondolta Marcus. Őt is meg kell találnunk, nem csak Kirát. Belekapaszkodott ebbe a gondolatba, és amikor a nő tekintete végre találkozott az övével, halkan szólt hozzá.

- Egy barátomat keresem - mondta Marcus. - Egy másik embert. Egy Nandita Merchant nevű nőt. Ismeri?

Trimble szemében kigyulladt a felismerés fénye, ami megerősítette Marcusban az előbbi állítást, miszerint valamikor ember volt: egyetlen Részlegestől sem látott ilyen vizuálisan kifejező tekintetet. A nő az arcához emelte a kezét, félig eltakarta vele a száját, a szeme kikerekedett.

- Nandita él?

- Nem tudom - válaszolta halkan Marcus, még mindig a meglepetés hatása alatt, hogy a nő ismerheti Nanditát. - Hónapok óta nem láttuk. Maga... tud róla valamit? Talán látott valamit a képernyőin, ami segíthetne megtalálni? - Elhallgatott, figyelte a nő arcát, és látta, hogy kezd könnybe lábadni a szeme. Úgy döntött, még egy kicsit próbálkozik. - És nem láttuk Kira Walkert sem.

Valami furcsa futott át Trimble arcán, mintha egy rég elfelejtett emléket hívna elő.

- Nanditának nem volt semmi köze Kirához - fordította oldalra a fejét. - Az övét úgy hívták, hogy... Aura, azt hiszem. Aria. Nem, Ariel. Arielnek hívták.

Marcusnak tágra nyílt a szeme, ezer kérdés tolult az elméjébe olyan hirtelenséggel, hogy egyet sem tudott feltenni. Ariel? Trimble tudott Nanditáról és Arielról? Ennek azt kell jelentenie, hogy valamikor kommunikált Nanditával, talán éppen járt is itt. De Trimble azt kérdezte, hogy Nandita él-e még, vagyis ha járt is itt, mostanra már elment. Miközben a szavakat kereste, megszólalt egy riasztó, mire Trimble oldalra fordította a székét, és megnyomott egy gombot az irányítópulton, amitől zuhatagszerűen szaporodni kezdtek a képek a képernyőkön, újabb videók és képek tucatjait hívta elő: bömbölő ütegek, leomló épületek, nevek és számok hosszú listái peregtek olyan gyorsan, hogy Marcusnak esélye sem volt beleolvasni.

- Újabb támadás! - kiáltott fel az őr, aki láthatólag magához tért a ráerőltetett hallgatásból. Előre lépett, megérintett egy kisebb irányítópultot, és megvizsgálta a holovid térképet. - Ezúttal a városon belül!

- Támadás? Itt? - kérdezte Woolf. Az övéhez kapott, olyasmit keresett, ami nem volt ott, és Marcus azon vette észre magát, hogy utánozza a mozdulatot, reflexszerűen nyúltak fegyverért. Ha most támad egy Részleges hadsereg, az embercsapat úgy szorul két tűz közé, hogy még egy hegyes bot sincs náluk.

És még mindig nem árulták el, hogy ki a támadó, gondolta Marcus. Minden másnál ijesztőbbnek érezte azt a tudatot, hogy valamit titkolnak előlük.

- Ennek nem lenne szabad megtörténnie! - kiáltotta Trimble. A szeme csak félig fókuszált a falat megtöltő képekre és videóra. - Ennek mind nem lenne szabad megtörténnie!

- Segítenie kell! - unszolta Woolf. - Segítenünk kell egymásnak!

- Hagyjanak - jelentette ki Trimble, és a Részlegesek hirtelen elindultak az ajtó felé, magukkal rángatva Woolfot és Marcust. Vasmarokkal fogták őket, úgy vitték ki az embereket, mintha gyerekek lennének. Woolf és Marcus ellenkeztek, mindvégig kiabáltak, de hiába. Az őr bezárta mögöttük az ajtót, és Marcus ekkor vette észre, hogy Vinci kapkodja a levegőt, az üres kezét hajlítgatja, és a földre bámul. Nem tudta megmondani, hogy dühtől, megerőltetéstől, vagy valami más miatt. Gyűlölet? Szégyen?

-Sajnálom - mondta Vinci. - Reméltem... Sajnálom. Figyelmeztettem magukat, de mégis... Valami többet reméltem.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

V

igyenek vissza! - követelte Woolf.

-Háború közepén vagyunk - mondta Vinci. - Harcok dúlnak a városban. Ha rosszra fordulnak a dolgok, még itt, ebben az épületben is zajlani fognak. Trimble nem ér rá magukkal beszélni.

- De hisz nem csinál semmit! - kiáltotta Marcus. Végigmérte a többieket, a Részlegesek kerülték a tekintetét. - Mindannyian láthattuk, traumatikus stresszben szenved, ahogy a könyvben le van írva! Nem képes koncentrálni, gépiesen cselekszik, többnyire még a környezetéről sem vesz tudomást. Kizárt, hogy ez a nő irányítsa a hadseregüket!

A Részlegesek hallgattak.

- Azt állította, ember - mondta Woolf. - Ami még rosszabb, azt állította, hogy „valamikor ember volt”. Mit jelent ez? Azt hittem, hogy Részleges tábornok!

- Csakhogy minden Részleges tábornok férfi - idézte fel Marcus a Sammtől hallottakat a Részlegesek kasztrendszerét illetően. - A modelleket egy adott feladathoz ideálisan igazítva hozták létre. Az idősebb Részleges nők mind orvosok voltak.

- Ez nem egy Részleges nő - mondta Woolf - hanem ember, illetve... az volt. - Vérben forgott a szeme. - Árulja már el, hogy mi történik itt!

-Elnézést, amiért kirángattuk magukat - szabadkozott Vinci. - Nem tehettünk mást.

- Megtagadhatták volna a parancsot! - kiáltotta Woolf.

-Nem. - Marcus rádöbbent az igazságra. - A kapcsolást használta. Megparancsolta nekik, hogy menjenek ki, és nekik muszáj volt megtenniük, akár akarták, akár nem.

Woolf felhúzta a szemöldökét.

- Miféle emberi asszonyból lesz Részleges tábornok, és hogy képes használni a feromonális kapcsolást? - A két Részlegesre nézett. - Mi folyik itt?

Ahogy Vinci válaszolni készült, a másik katona a karjára tette a kezét, hogy elhallgattassa, de Vinci nem törődött vele.

-Már egy ideje ilyen. Évek óta harcolunk Morgannel, többnyire kis összetűzéseink voltak, de mindnek ugyanaz az alapvető vita volt a gyökere: mit csináljunk magukkal, Long Islanden élő emberekkel. Nem értettünk egyet abban, hogy a maguk létezése fenyegetés vagy szükségesség. Hogy jogunkban áll-e kiirtani a fajukat, vagy inkább magukra kell hagynunk az embereket, hadd éljenek, ahogy csak tudnak, vagy pedig az állna az érdekünkben, hogy segítsünk életben tartani ezt a népcsoportot... De amikor a lejárati idő elkezdte szedni az áldozatait, és meghaltak közülünk az elsők, a helyzet rosszabbra fordult. Morgan kísérleti alanyként akarta használni az embereket, amit Trimble helytelenített. Vagy legalábbis úgy gondolta, hogy nem ez a megfelelő időpont erre. De Morgan egyre erősebb lett, egyre több Részlegest nyert meg az ügyének, és egyre erőszakosabb módszereket alkalmazott, miközben Trimble nem hajlandó cselekedni. Ha egyáltalán megszólal, azt mondja, hogy nem fogadhat el egy olyan akciót, amely az emberi faj kiirtásához vezethet. De nem szolgál alternatívával, egyáltalán semmilyen cselekvést sem kezdeményez, miközben nap mint nap egyre több Részlegesnek jár le az ideje. Trimble óvatossága kezd félelemként és határozatlanságként lecsapódni. A katonáink tömegesen állnak át Morgan frakciójához, és mégsem tesz ellene semmit. - Marcusra nézett. - Segíteni akarunk maguknak. Annyi csapatot küldtünk Morgan hátvédének megtámadására, amennyit csak lehet, így akartuk megzavarni a tevékenységét, és megakadályozni az utolsó embercsoport felszámolását, de nem kapunk igazi irányítást Trimble-től... - Elakadt a szava. Marcus robbanást hallott a távolból.

- Egyébként is, ki ellen harcolnak? - kérdezte Marcus. - Biztos nem Morganék ellen, és ezt most meg is erősítette.

- Egymás ellen harcolnak - jelentette ki Woolf halkan. Marcus döbbenten nézett rá, majd Vincire és a másik katonára, akik nem válaszoltak, csak maguk elé meredtek a földre.

- A frakciójuk egymás ellen harcol? - kérdezte Marcus. Megrémült a következményektől, eszébe jutottak az East Meadow-i zavargások, amikor tetőfokára hágott a Szenátus és a Hang közötti harc. Eszébe jutottak a kegyetlenségek, amikor az ideológiai nézetkülönbségek miatt a korábbi barátok egymás ellen fordultak. - Ez a front, ami közeleg, egy forradalom? A maguk szakaszához tartozó katonák, akik most Morgant támogatják? A város önmagát fogja elpusztítani!

-Itt biztonságban vagyunk - mondta Vinci. Majd tétovázva helyesbített. - Itt valószínűleg biztonságban vagyunk. Ebben az épületben mindenki lojális Trimble tábornok iránt.

Woolf a homlokát ráncolta.

-Miért? Még ha nem is értenek egyet Morgannel... Trimble cselekvésképtelen.

- Lojálisak vagyunk, mert ilyennek hoztak létre minket - mondta Vinci. - Mert ilyenek vagyunk.

Az épület morajlott egy újabb robbanástól, mire Vinci és az őr figyelőállást vettek fel, amelyről Marcus már kezdte felismerni, hogy kommunikációra szolgál: a kapcsolásra koncentrálva igyekeztek megtudni, hogy mi történt. A távolban fegyverropogás hallatszott.

-Közelítenek a harcok - mondta Vinci. - Menjenek vissza az embereikhez, beszélnem kell az épület védőivel.

Végigsiettek a spártai egyszerűségű folyosón.

- Tudnánk segíteni - ajánlotta fel Woolf. - Tíz kiképzett katona van velem...

- Kérem - szakította félbe Vinci -, ez a Részlegesek harca. Maguk csak útban lennének.

Visszavezette őket a szárnyas ajtón át a váróterembe, és otthagyta őket, majd a komplexum mélyébe sietett. Trimble őre becsukta és gondosan be is zárta mögöttük az ajtót. A váróteremben csak Woolf egyik katonája tartózkodott, a lakosztályuk ajtaja mellett állt, és amikor meglátta őket, sürgetve intett nekik.

- Gyorsan, parancsnok, ezt látnia kell! - kiáltotta.

Woolf és Marcus odafutottak. A lakosztályban a többi katona az ablakok köré tömörültek, mint a gyerekek, és csendben bámulták a várost.

-Menjenek innen! - kiáltotta Woolf. - Odakint csata van folyamatban... - elakadt a szava, ahogy a katonák félreálltak az útjából, és immár ő is meglátta, hogy mit néztek a többiek. Több ezer Részleges futkározott, lövöldözött és öldöste egymást a városban, az utcákon, a tetőkön, a frontvonalat nem lehetett egyértelműen megállapítani. Marcusék ablaka a tizennegyedik emeleten volt, messze a harcok nagy részétől, a távlatok láttán elszörnyedtek a csata méretein: amerre csak néztek, mindenhol csata folyt a városban.

A küzdelem méreténél is ijesztőbb volt azonban a természete. Még a legjelentéktelenebb, sebesült és legrosszabb felszereléssel rendelkező Részleges is olyan tettek sorát hajtotta végre, ami bármely embert minden kétséget kizáróan a Hálózat hősévé emelte volna. Marcus döbbenten figyelte, ahogy egy gyalogos könnyedén végigfut egy alattuk lévő ház tetején, közben fél kézzel tüzel a puskájával, és egyenként szedi le a mesterlövészeket a szomszéd ház tetejéről. A tető széléhez érve átugrott egy másik, tíz méterre lévő házra, és az ellentétes irányba tüzelő géppuskafészekben landolt. Még rajta is túltettek a célpontjai, akik a tökéletes pontossága dacára emberfeletti sebességgel félrehajoltak, milliméterekkel kerülték el a golyókat, és szinte magától értetődően lőttek vissza. A géppuskafészek kések és bajonettek forrongó katlanává változott. Marcus elsápadt a harcoló felek kontrollált dühén, ahogy minden csapást szinte megvető könnyedséggel hárítottak. Szuperlények háborújának voltak a tanúi, ahol mindenki túl pontos ahhoz, hogy célt tévesszen, és túl gyors ahhoz, hogy eltalálják.

Marcus a város felett lebegő és cikázó repülőkre mutatott, az egyszemélyes vadászgépek és ötszemélyes nehézfegyverzetű helikopterek felbolydult méhkasként zümmögtek.

- Vannak Rotorjaik? - A Szakadás óta nem látott egyetlen repülő járművet sem.

- Ebben a városban egymást követik a rettenetes felfedezések - mondta Woolf. Mintha csak a kijelentését bizonyítaná, egy újabb, a többinél jóval nagyobb Rotor jelent meg egy magas épületnél. - Ez egy szállítógép - lépett hátra Woolf az ablaktól. - Erre tart... Biztos Trimble tábornokért jön. - A katonák kihúzódtak az ablak látóteréből. Egy eltévedt golyó lyukat ütött az ablakban, és Marcus feje fölött vágódott a falba. Marcus hasra vágta magát.

- Felkelni, és ki innen! - adta ki az utasítást Woolf. - Az épület közepébe kell mennünk, a váróterembe. - A katonák jól begyakorolt formációban futottak az ajtó felé, a fejüket behúzva és fedezéket keresve. Korábban ez a fajta profi végrehajtás mindig biztonságérzetet keltett Marcusban, de most halvány utánzatnak tűnt csupán a Részlegesek felsőbbrendű pontosságához képest. Követte a katonákat, Woolf közelében maradva. Bánta, hogy nincs nála fegyver, miközben tudta, hogy úgysem menne vele semmire.

Egy kis Rotor húzott el a tetőablak felett ropogó géppuskákkal. Marcus robbanást hallott - vagy a repülő, vagy a célpontja lezuhanhatott, nem tudta megállapítani, hogy melyik, de még azt sem, hogy ki kicsoda, a gépek színe teljesen egyformának tűnt. Hallott egy újabb robbanást, ezúttal a város egy másik részéből, az ágyúk és kézifegyverek zaja hol felerősödött, hol elhalkult a háttérben. Marcus úgy érezte, vakon és tehetetlenül kuporog egy pad mögött - valami történik, de nem tudja, hogy ki mire és miért lő, és ki merre van.

Egy újabb könnyű Rotor repült el a tetőablak felett, másodpercekkel követte egy helikopter merőleges irányban. Sötét árnyék ereszkedett alá a váróteremre, és egy mély, monoton hang vibrált végig az épületen.

- El kéne tűnnünk innen - mondta Woolf.

Megjelent a nagy szállító Rotor, betöltötte a tetőablakot, és Marcus túl későn ismerte fel, hogy leszáll, gyorsan és durván áttörve az ablak fémkeretét. Ebben a pillanatban felpattantak a távolabbi ajtók, és betódultak rajta az épület védői. A szállítógép toronyfülkéje golyózáport zúdított a védőkre, de azok addigra már félreugrottak. A helikopter oldalán kinyíltak az ajtók, még mielőtt az ablakkeret a padlóra zuhant volna, fegyveres Részlegesek ugrottak ki rajta, és azonnal tüzelni kezdtek.

- Feküdj! - kiáltotta Woolf, mire a katonák a kanapék és az asztalok mögé ugrottak, és igyekeztek visszajutni abba a szobába, amiből az imént kijöttek. Marcus látta, hogy a támadók egy pillanatig tétováznak, felmérik az új helyzetet, és valamilyen oknál fogva veszélyforrásként azonosítják a menekülő embereket. Fél másodpercen belül feléjük fordultak, és jéghideg kegyetlenséggel lelőtték őket. Az emberek rázkódva üvöltöttek, ahogy a támadás lekaszabolta őket. Marcus lehunyta a szemét, miközben a társai a földre zuhantak mellette.

Újabb erősítés érkezett az épület mélyéből, a szállítógépből pedig végtelennek látszó hullámokban dőltek elő Részlegesek. Marcus felkukkantott a tomboló harcra, majd riadtan visszahúzta a fejét, abban reménykedve, hogy ha halottnak tetteti magát, megúszhatja a csata végéig. A teremben fülsiketítő volt a zaj, több tucat automata fegyverből tüzeltek egyszerre, Marcus már attól tartott, hogy véglegesen elveszíti a hallását. Valaki megragadta a lábát. Önkéntelenül kiszakadt belőle egy rémült kiáltás, eszeveszetten oldalra gurult, hogy lássa, ki kapta el, és felismerte Woolf parancsnokot. Woolf mondott valamit, de Marcus nem hallotta. Mögöttük két ember kuporodott le a kétes értékű védelmet nyújtó várótermi kanapé mögé. Woolf megint mondott valamit, majd intett Marcusnak, hogy kövesse, és elindult kúszva a legközelebbi ajtó felé. A katonák követték, és már Marcus is indult volna, amikor egy golyó eltalálta az előtte lévő katonát, aki nem is mozdult többet. Marcus halálra rémülten mászott előre, kétségbeesetten igyekezett elérni a nyitott ajtóhoz. Éles szúrást érzett a karján, majd egyszer csak bejutott, lihegve próbálta összeszedni magát, miközben Woolf és az utolsó ember becsapták maguk után az ajtót.

Woolf valami mást is mondott, de Marcus a fülcsengése miatt nem hallotta. Lekuporodva a fal mellett haladtak, igyekeztek a lehető legtöbb akadályt helyezni önmaguk és a lövöldözés közé. Marcus nem tudta használni a jobb karját. Amikor megvizsgálta, hosszú barázdát talált a tricepszén, a lőtt seb csak a felületet horzsolta, az izmot megtépte, de annyira nem volt mély, hogy a csontban is kárt tegyen. Kábultan feltápászkodott, elsősegélyládát keresett, de Woolf lerántotta, üvöltött valamit a fülébe, de Marcus nem hallotta. A fejét rázva a fülére mutatott, próbálta értésére adni Woolfnak, hogy nem hall semmit, mire a parancsnok meglepetten a homlokát ráncolta, mérgesen kiabált valamit, majd benyúlt a zsebébe, ahonnan előhúzott egy pár narancssárga szivacs füldugót, és Marcus kezébe nyomta. Woolf és az utolsó megmaradt katona, egy Galen nevű férfi tanácskoztak valamin, miközben Marcus a fülébe helyezte a dugókat.

Megfogunk halni, gondolta. Innen nincs kiút, nem számít, hogy ki nyeri mega váróteremben dúló csatát, az egész város háborús övezet. Újra végiggondolta, hogy kikkel van dolguk: egy tökéletes katonákból álló hadsereggel. Az emberek kevésbé fürgék, lassabbak a reakcióik, kevésbé jó a mozgáskoordinációjuk, nem részesei a kapcsolásnak...

- Mi nem vagyunk benne a kapcsolásban! - kiáltotta, megragadta Woolf karját, aki értetlenkedve nézett rá. Marcus elmagyarázta, hogy mire jött rá. A saját hangja távolinak, tompítottnak hatott a fülzúgás miatt. - A kapcsolás! A feromonális rendszer, amivel kommunikálnak! Lényegében olvasnak egymás gondolataiban. Az egyikük felkapja a puskáját, hogy lőjön, és a csatamezőn lő, talál, a másik meghal, de ilyen közel egymáshoz a másik megkapja az első kapcsolási adatait, tudja, hogy az lőni fog, és elugrik az útból. Ezért képtelenek egymást eltalálni!

Woolf válaszolt valamit, de Marcus még mindig nem hallotta. De azért folytatta.

- A Részlegesek a kapcsolás révén követik nyomon egymást, ezért gázálarcot vesznek fel, ha el akarnak rejtőzni. Ha nem tudsz kapcsolni velük, védekezni sem tudsz ellenük. A Részlegesek világában mi... lopakodó harcosok vagyunk.

Woolf szemébe kiült a felismerés, és Galenhez fordulva gyorsan mondott neki valamit. Marcus nem értette, hogy mit, de most már legalább részben visszatért a hallása: az a tompa moraj, ami addig fehérzajként hatott, immár fegyverropogássá alakult, a szomszéd teremben zajló csata visszhangjává. Leguggolva próbálta kiokoskodni, hogyan tudnák az előnyükre használni a kapcsolás hiányát, és megszökni. Samm mondta, hogy a kapcsolás annyira beleivódott a Részlegesekbe, hogy tizenkét év alatt elfelejtették, milyen is olyan ellenséggel harcolni, aki nem rendelkezik ezzel a képességgel. Kell, hogy legyen egy módja...

Woolf megragadta Marcus ép karját, és a terem túlsó végében található felszerelésük felé intett. Marcus közelebb hajolt, felkínálva a fülét, mire Woolf beleüvöltött:

- A túlélőkészletünkben vannak ásók, megpróbáljuk áttörni az oldalfalat!

- Mi van a túloldalán? - kérdezte Marcus.

Woolf az ujjával felskiccelte a szőnyegen a váróterem és az azt körülvevő ajtók vázlatos rajzát.

- Ha jól kalkuláltam, csak két ajtó választ el minket Trimble folyosójától. Arra vezet a legrövidebb út az épületen kívülre.

Marcus bólintott.

- És ha megerősítették a falakat?

- Akkor kitalálunk valami mást.

A három férfi lehajolva futott a felszereléséhez. A kis túlélő ásók azon kevés eszközök közé tartoztak, amelyeket megtarthattak - a Részlegesekben nem tehettek ezekkel kárt, de a falakban annál inkább. A szomszédos teremben továbbra is dúltak a harcok, és a kakofóniát kihasználva Woolf nekiesett a falnak.

-Hát akkor lássuk, mire megyünk! - Belevágta az ásót a falba... ...amely könnyedén átszakadt.

- Ez csak gipszkarton - mondta Woolf. Kihúzta az ásót, megcélzott egy másik pontot, és kivágott egy darabot a falból. Belül egy rózsaszín szigetelő réteget talált, azon túl pedig újabb gipszkartont. Woolf mondott valamit, amit Marcus nem hallott (feltehetően valami diadalittas trágárságot), majd átadott két ásót Galennek és Marcusnak is. Senki sem lépett be az ajtón, hogy megakadályozza őket a munkában, a Részlegesek túlságosan is le voltak kötve, és a kapcsolás hiánya nem árulta el őket, így zavartalanul folytathatták a munkát. Marcus is megtámadta a falat, és a három férfi hamarosan közös erővel egy emberméretű lyukat nyitott meg, amin át tudtak fészkelődni a szomszédos szobába.

A másik terem üres és érintetlen volt, leszámítva a falon szétszórtan ütött lyukakat, a Részlegesek harcában eltévedt golyók nyomát. Marcusék azonnal átszaladtak a túlsó falhoz, és nekiestek.

Rövidesen szaggatott rést vágtak rajta, amin Woolf kinézett, és elmosolyodott.

- Ez már a folyosó, és üres is! Mozgás! - Teljes erővel tépték a falat, Marcus csak suta mozdulatokra volt képes a bal kezével, mivel a jobbját még mindig fájdalmasan lógatta. Szeretett volna leállni, hogy ellássa a sebét, vagy legalábbis beadjon magának egy fájdalom-csillapító injekciót, azonban erre most nem volt idő. Úgy verte a falat, mintha a pokolból akarna menekülni, nyomában annak minden ördögével.

Kimásztak a folyosóra, és Trimble szobája felé futottak az ásókat harci fejszeként szorongatva. A hátuk mögött felerősödött a csatazaj. A folyosó végén Vinci állt, behúzódva egy páncéllal védett sarok mögé. Amikor meglátta őket, felkiáltott.

- Merre mennek?

- Leszállt egy szállítógép a váróban...

- Tudom - vágott közbe Vinci. Felpattant a terem szárnyas ajtója, mire Vinci előre intette Marcusékat, elhagyva a kérdéseket, és a kezükbe nyomott néhány tartalék lőfegyvert. - Nem érünk rá! - kiáltotta. -Vonuljanak vissza Trimble szobájába, és zárják magukra az ajtót!

Woolf a sebesült karjánál fogva ragadta meg Marcust. A fájdalom észbontó volt, és nem tudta megakadályozni, hogy a parancsnok átvonszolja Trimble szobájába. Woolf hátrafordult, hogy becsukja az ajtót, amikor Vinci is beugrott, puskáját átvetve a vállán. Becsapták és bezárták az ajtót, mire szinte azonnal dörömbölést hallottak a túloldalról.

- Az ajtó kibírja pár percig, de keresnünk kell egy másik kijáratot - mondta Vinci.

- Ki lehet másfelé is jutni ebből a teremből? - kérdezte Woolf.

- Reméljük - válaszolta Vinci.

-Nagyszerű - mondta Marcus. - Az egyetlen, aki segítene rajtunk, ugyanúgy csak a csodában reménykedik, mint mi!

- Trimble tábornok! - kiáltotta Vinci a terem közepe felé futva. Az idős nő ugyanabban a testhelyzetben ült, mint azelőtt, a több száz képernyőn több tucat különböző szögből és szempontból figyelte a városban dúló forradalmat. - Ki kell juttatnunk magát innen!

- Kell, hogy legyen innen kiút! - lihegte Woolf szorosan a nyomában. Marcus is utánuk sietett, hogy hallja, amit mondanak.

- A felettünk lévő teremben van egy Rotor - szólalt meg Trimble. Halkan beszélt, Marcus szinte alig értette. Még érdektelenebbnek tűnt, mint azelőtt, zavaros ködön át jutott el hozzájuk a hangja.

- Véget kell vetnie ennek! - lépett előre Marcus. Menet közben az elsősegélyládából kivett kötéssel bajlódott, próbálta bekötni a sebet a karján, és elállítani a vérzést. - Ne fusson el, hanem csináljon valamit! Adjon ki parancsokat, irányítsa a harcokat, csináljon... valamit! - Trimble elé érve megállt, a nő szeme félig fókuszálva tekintett rá. Kábának látszott, mintha félig aludna. - Ezek a katonák éveken át kitartottak maga mellett, arra vártak, hogy az élükre álljon! Ilyen elkötelezettséget el sem tudtam képzelni! Ha emberek lennének, már rég kihajították volna magát, de Részlegesek, és a Részlegesek lojálisak a parancsnokaik iránt... maga iránt, méghozzá ostoba, nevetségesen végletes módon, és most itt tartunk! Bárhová követnék, ha hajlandó lenne vezetni őket!

Trimble feje enyhén megmozdult. Marcus látta, hogy most már a teljes figyelmét őrá irányítja, egyszerre intenzíven és elhomályosultam

- Egyszer már elpusztítottam a világot - mondta a nő. - Nem hagyok jóvá olyan cselekvést, ami még egyszer elpusztítja.

- A cselekvés hiánya nem kisebb bűn, mint a helytelen cselekvés - mondta Woolf, de a mondata második fele elveszett a hirtelen robbanásban, amitől mögöttük kiszakadt a helyéről a bezárt ajtó. A résen Részlegesek tódultak be, jól begyakorolt precizitással foglalták el a pozíciójukat. Vinci lövésre emelte a fegyverét, mire tucatnyi puska szegeződött rá. Marcus a földre vetette magát, szó szerint lepergett előtte a teljes élete. A kórházban végzett munkája, Kira, az iskola, a Szakadás. A szülei, akiket tisztábban látott most lelki szemeivel, mint évek óta bármikor.

- Sajnálom, anya - mormogta. - Azt hiszem, rövidesen találkozunk.

A lázadó Részlegesek Trimble halálos ítéletét ordították. Vinci eléje lépett, hogy a testével fedezze. Woolf és Galen felemelték a kézifegyverüket.

Trimble felállt, a Részleges betolakodók felé fordult, és kimondott egyetlen szót.

-Állj!

Mintha egy láthatatlan hullám csapott volna le rájuk, átfutott a csőcseléken, és helyben megdermesztette őket. Szinte szoborként, mozdulatlanságba fagyva álltak. Még Vincinek is földbe gyökerezett a lába, mintha Trimble kiáltása őt is kővé változtatta volna.

A kapcsolás, gondolta Marcus. Még sosem láttam ilyen erős megnyilvánulását.

- A fenti teremben van egy Rotorom - ismételte meg Trimble Marcus felé fordulva. - Tudja vezetni?

- Én igen - felelte Woolf.

-Akkor menjenek. Rövid a hatótávolsága, de legalább Manhattanig eljutnak vele. - A kezéhez legközelebb lévő villogó képernyőn beütött egy kódot. - Senki sem fogja követni magukat.

- És magával mi lesz? - kérdezte Marcus.

Trimble a megdermedt Részlegesek felé biccentett.

- Meg fognak ölni.

- Meg sem tudnak mozdulni!

- Reméltem, hogy képes leszek irányítani őket, de csak visszafogtam őket. Most meg másra már nem is vagyok képes. Menjenek már!

- Mi lesz Vincivel? - kérdezte Marcus. - Őt is meg fogják ölni?

- Nem tudom őket megakadályozni ebben.

Marcus Woolfra nézett. A parancsnok biccentett.

- Magunkkal visszük - jelentette ki.

- Siessenek! - kiáltotta Trimble.

Marcus megragadta az elsősegélykészletet, és a terem oldalán nyíló lépcső felé indult. Woolf és Galen felemelték Vincit - a teste merev volt, mint egy deszka -, és utánavitték. Marcus megállt a lépcső tetején.

- Köszönjük.

- Ha megtalálják Nanditát - szólt utánuk Trimble halkan -, mondják meg neki, hogy én... megpróbáltam.

- Úgy lesz. - Marcus az ajtón át belépett egy kisebb hangárba, és amikor Woolf és Galen is átjutott Vincivel, bezárta maguk után. Kicsi volt a Rotor, de úgy nézett ki, ha összehúzzák magukat, négyen elférnek benne. Ahogy elhelyezték Vincit, a Részleges teste hirtelen elernyedt, levegőért kapkodott, és rikácsolva megszólalt.

- Vissza kell mennünk! - Mögöttük hangok kórusa jelezte, hogy a többi Részleges is megszabadult. - Segítenünk kell neki, meg fogják...- Az ajtón túlról fegyverropogás hallatszott. Vinci lehorgasztotta a fejét. - Most már mindegy - suttogta. - Nyissák ki az ablakot, hadd terjedjen az adat. Tudja meg mindenki, hogy elesett egy tábornok.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

K

ira menetközben egyik szemével az eget leste, hátha újra esni kezd, a másikkal a körülöttük elterülő mezőket figyelte. A mérgező pusztaságban nem lett volna szabad sosem távol maradniuk valamilyen menedéktől, de a középnyugati nagy síkságokon gyakran mindentől messze haladtak.

Az első savas esőben elveszítettek még egy lovat - nem, emlékeztette magát Kira, nem az esőben, hanem a házban, ahova én vezettem be. A lovak olyan vadul rúgkapálóztak a húsukat égető sav miatt, hogy tönkretették a szobát és a teljes berendezését, így mire lemosták és lecsillapították őket, Buddy már túl sok súlyos rúgást kapott, eltörött az egyik mellső lába, két bordája és az álkapcsa. Kira adta meg neki a kegyelemlövést. Nem tehettem mást, ismételte magában legalább századszor. Vagy beviszem a házba, vagy hagyom, hogy odakint pusztuljon el a savtól, és ezt nem tehettem meg vele. Ez nem nyugtatta meg, de legalább ideiglenesen sikerült elhessegetnie a lelkiismeret-furdalást. Ráadásul nem is ez volt a legaggasztóbb probléma.

Kirát és Heront is megégette a sav, bár a felhólyagzott bőrük pár nap alatt vörös csíkokká gyógyult. Samm sokkal rosszabbul járt, közel három napot szinte vakon töltött, mire a Részlegesek fejlett regenerálódó képessége semlegesítette a mérget, és helyreállította a megkárosodott szaruhártyáját. A legsúlyosabb állapotban Afa volt, az egyetlen ember a csapatban. Túlélte ugyan azt a szörnyű tizenöt percet, amelyet a rugdalózó, vonagló lóra kötve töltött, de ezalatt a hátát, a karját és a lábát rettenetesen megégette a sav, és a Samménél is súlyosabb károsodást szenvedett szeme semmilyen jelét sem adta a gyógyulásnak. Kira minden egyes útba eső városban megállt kenőcsöket és fájdalomcsillapítókat keresni, de az idő nagyobb részét Afa elkábítva, Fura hátára kötve töltötte, hogy mindenki számára valamelyest megkönnyítsék az utazást. Nem tudták, mit találnak majd a ParaGen denveri komplexumában, de Kira remélte, hogy legalább megfelelő oltalomra lelnek, és lesz ott egy kórház, ahol fel tudják tölteni a készleteiket. Afa sokkal többet érdemelt, mint amit menetközben biztosítani tudtak neki.

A 34-es út átvezette őket Iowa államon, ezen a széles, lapos sakktáblaszerű terepen, ahol a hajdani földművelés nyomait csak a fehérre fakult kerítések és a beteg, sárga fák jelezték. A mérgező szél folyamatosan fújt délről, időről időre megszakította egy-egy savas eső vagy a még rémisztőbb fekete porvihar, amely sáskahadként söpört végig a földön, elsötétítve a napot, és letépve az utolsó kétségbeesett leveleket arról a pár bokorról, amely még képes volt erőt szívni a fertőzött talajból. Kira eleinte még próbálkozott a víztisztítóval az itt-ott felbukkanó ragadós, sárga patakok vízében, de kénytelen volt feladni, amikor a berendezés is kezdett tönkremenni a maró támadástól. Így hát inkább üveges vizet kerestek minden vegyesboltban és bevásárlóközpontban, amerre csak jártak, a lehető legtöbbet felpakolták a hátukra, és a Furán kívül még megmaradt egyetlen lovukat, Bobót teherhordóként használták. A lovak számára tiszta abrakot találni még nehezebb feladatot jelentett, és ahogy teltek a napok, Kira egyre több időt töltött a pihenők során azzal, hogy megtisztította a szájukat a porból kitüremkedő mérgezett fűszálaktól. Az utazó öltözetüket az első tanya padlóján hagyták elporladni, most a farmer és a családtagjai ruháit viselték. A gúnyák lötyögtek rajtuk, de Kira azzal tréfálkozott, hogy most legalább megfelelően vannak felöltözve a középnyugati vidékhez. Marcus szokott ilyen poénokat elsütni, gondolta.

Amikor megjelent előttük az Iowa és Nebraska közötti mély, alattomos határt húzó Missouri, Heron felhördült.

- Ha sosem látok többé folyót, már az is túl hamar lesz.

-Ez nyelvtanilag értelmetlen - kezdett bele Samm, de Kira belevágott a szavába.

- De attól még tudjuk, mit akar mondani - nézett a folyóra, és sóhajtott. - Ráadásul ebben az esetben egyet is értek vele. - A Missouri vize sűrű és rothadt volt, a szürkészöld folyót sárga és rózsaszínű sávok csíkozták. Égetett mosószer szaga volt, a levegő furcsán, fémszerűen bűzlött körülötte. Kira a fejét rázta. - Nem olyan nagy, mint az előző, de nem is szívesen próbálkoznék átkelni rajta. Hol a legközelebbi híd?

-Keresem - válaszolta Samm. A Mississippi átkelésénél elvesztett térkép pótlására talált egy újat egy könyvesboltban, és most gondosan széthajtogatta. Kira megpaskolta Bobó nyakát, kedvesen nyugtatgatta, majd Furához és Áfához lépett. A nagydarab ember aludt, ingatagon bóbiskolt a rögtönzött hámban, amivel a nyereghez rögzítették. Még egyszer sem esett le, de Kira a rend kedvéért ellenőrizte a szíjakat, és közben halkan beszélt Afához.

- Északra vagy délre akartok menni? - kérdezte Samm a térképet bámulva. - Van egy átkelő északra, Omahánál, egy pedig délre, Nebraska Citynél, mi pedig itt, majdnem félúton állunk a kettő között.

- Omaha a nagyobb hely. Nagyobb az esély, hogy ott még állnak a hidak - vélte Heron.

- Viszont kiesik az útból - mondta Kira, miközben ellenőrizte a kötést Áfa még mindig törött lábán. - A lehető leggyorsabban el kell hagynunk a síkságot, különben Áfa meghal. Idővel úgyis délre kell kanyarodnunk, úgyhogy én azt javaslom, tegyük meg most.

- Ha kitérőre nincs idő, akkor arra sincs, hogy visszamenjünk északra, amennyiben Nebraska Cityben a híd a folyó alján nyugszik - érvelt Heron. - A biztosat kellene választanunk.

- Északra egy másik folyó is az utunkba esik - olvasta ki Samm a térképből. - A Platté folyó innen pár mérföldre egyesül a Missourival, ha Omahába megyünk, mindkettőn át kell kelnünk.

- Jó, akkor délre megyünk - egyezett bele Heron. - A második folyó tehet egy szívességet.

- Egyetértek - nézett fel Samm, miután összehajtotta a térképet.

- Nebraska City is elég nagynak néz ki, és ha mégsem állnának ott a hidak, mehetünk tovább Kansas Citybe. Ott hatalmasak voltak a hidak, azok még biztosan épek.

- Hacsak le nem rombolta valaki a Részleges Háborúban - mondta Kira. A hajába túrt, szörnyen zsíros volt, hetek óta nem talált tiszta vizet, hogy megmossa. Megvonta a vállát, túl fáradt volt a gondolkodáshoz. - De azért remélem, hogy ez a pusztaság nem lesz még rosszabb, ha délebbre megyünk.

Nebraska Cityben valóban állt még a híd, és Kira elrebegett magában egy hálaimát, miközben felé araszoltak. Délen valami töltésfélét eltorlaszolt a törmelék, amitől úgy megduzzadt a víz a híd alatt, hogy kisebb tavat képzett, amely bűzlött a vegyi anyagoktól, a tetejét vastag, jégkrémszerű hab fedte. Felette még levegőt venni is nehezükre esett, ezért Kira egy tartalékinget a szájára kötött - egy másikat pedig Áfáéra -, hogy legalább a nagyját kiszűrje vele. A híd közepén elakadtak egy autókból képződött akadályban, az összeütközött járművek mellett lehetetlennek tűnt átjutni. Kira és Samm erőlködve próbálták eltolni a kocsikat, miközben Heron előrement felderítőnek, és mire sikerült a lovak számára elég nagy nyílást nyitniuk, a lány már vissza is tért. A híd egyes részei nem elég stabilak, jelentette, szétporladtak a víztől vagy az esőtől, már egész darabok is leváltak róla. Óvatosan haladtak előre, még levegőt is alig mertek venni. Egy ponton Kira átnézett a lába melletti réseken, és látta, hogy a sokszínű víz lustán hömpölyög alattuk, szivárványt képezve a halvány napsütésben. Keményen fogta Fura kantárját, és remélte, hogy nem jelenik meg több ilyen rés, mielőtt biztonságban a túloldalra érnek. Majdnem félórába telt átkelniük a hídon. Ha nem lett volna mérgező a föld, Kira megcsókolta volna.

A folyótól nyugatra a talaj talán még kopárabb volt, mint keletre. A térképet követve egy Lincoln nevű városnál elérték az I-80-as utat, és jó tempóban haladtak egy feltűnően egyenes autópályán, amely napokon át egy centit sem tért ki. Eljutottak a Platte-ig, de nem kellett átkelniük rajta, és amikor az út északra kanyarodott a folyó mentén, ők délre fordultak, míg aztán a Republican partján megint rátaláltak a 34-es útra. A két folyó között maradva egy széles folyosón haladtak a kifakult mezőkön és a rozsdaette városokon át. Napközben a mérgező vegyi anyagok megsültek a földön, a fanyar füst és a gőz lidércként táncolt a mezőkön. Éjszaka kísértetiesen elhallgatott minden, a tücskök, madarak és üvöltő farkasok nélkül nem maradt semmi, csak a sápadt gazokat lengető és az utazók által menedékül választott házak törött ablakaiban sóhajtozó szél. Kira az esőt leste, állandóan Buddyra és Afa felhólyagzott arcára gondolt.

Afa most már a nap jelentős részét átaludta, még ha nem is kapott éppen nyugtatót, és Kira egyre jobban aggódott miatta. A törött lába nem volt hajlandó gyógyulni, mintha a testének minden ereje valami más célra koncentrálódott volna. Egy Benkelman nevű városban Kira felhasználta szinte minden vizüket, hogy a fejétől a talpáig lemosdassa, kitisztította a haját, a sebet a lábán és a sav ütötte fekélyeket, majd telepumpálta antibiotikummal. Nem tudta, hogy használ-e egyáltalán a gyógyszer, mivel a felszíni sebek nem fertőződtek el, de egyszerűen fogalma sem volt, hogy mi mást tehetne. Az East Meadow-i kórházban több választási lehetősége lett volna, de itt, egy omladozó tanyán, a semmi közepén nem maradt más hátra, mint reménykedni. Alaposan bekötözte, elhalmozta takarókkal, és másnap reggel újra felerősítették a nyeregbe, és továbbindultak nyugat felé, maguk mögött hagyva az utat - a folyón át vezetett volna, de a híd összedőlt - át a mezőkön. Áthaladtak egy Parks nevű városon, majd egy nagyobb, Wray nevűn, aztán a folyó hamarosan elenyészett a távolban, és a mezők végtelenül nyúltak el minden irányban, mintha elapadt volna a világ fantáziája. Nem maradt más, csak a föld és az ég, a soha nem változó semmi elhagyott purgatóriuma.

Afa pár nappal később meghalt, miközben az utazók még mindig eltévedve kóboroltak a halványsárga pusztaságban.

Kifolyt elemszagú porban temették el, egy üveggyapotból épített pajtában, miközben savas eső hullt, hogy feloldja Afa húsát és fehérre tisztítsa a csontjait.

- Mi a fenét csinálunk mi itt? - kérdezte Heron. Samm felnézett rá, de Kira túl fáradt volt, hogy megmozduljon, lehunyt szemmel feküdt egy sarokban.

- Életeket mentünk meg - válaszolta Samm.

- Kit mentünk mi meg? - kérdezte ismét Heron. Kira felnézett, a feje lötyögött a nyakán, több hét éhezés, kimerültség és félelem miatt remegve, koordinálatlanul mozgott mindene. - Megmentettünk mi bárkit is? Megöltünk valakit. Megöltünk két lovat. Áfa tizenkét évig élt egyedül, teljes magányban, a világ egyik legveszedelmesebb helyén, és most halott. - A földre köpött, és a keze fejébe törölte a száját. - Lássuk be, kudarcot vallottunk!

Samm a sötétben az elnyűtt, a hajtásoknál már szinte széteső térképet nézte. A fejük felett a mérgező eső kopogott az üveggyapoton.

-Most Colorado államban vagyunk - mondta. - Már pár napja. Azt nem tudom száz százalékos pontossággal, hogy hol Coloradón belül, de a korábbi utazósebességünk alapján viszonylag biztos, hogy... itt vagyunk. - Rábökött egy pontra, minden úttól és várostól távol.

- Hát persze - mondta Heron, oda sem nézve. - Mindig is szerettem volna itt lenni.

- Heron fáradt - vélte Kira. A könnyeivel küzdött, szinte összetörte Áfa halála. De most nem adhatta fel. Felült, hogy elkérje a térképet Sammtől, de a keze még egy ekkora erőfeszítéstől is remegni kezdett.

- Mindannyian fáradtak vagyunk. Genetikailag tökéletes szuperkatonák, akiket úgy terveztek, hogy még a legkeményebb körülmények között is kitartsunk, de most mozogni is alig bírunk. Takarékoskodni kell az erőnkkel, ha el akarunk jutni Denverig.

-Most viccelsz? - kérdezte Heron. - Csak nem akarod még mindig végigvinni ezt az ostoba tervet? - Hitetlenkedve fordult Sammhez.

- Samm, te is tudod, hogy itt az ideje annak, amit már hetekkel ezelőtt meg kellett volna tennünk! Forduljunk vissza.

- Ha jó a sejtésem, alig egynapi járásra vagyunk Denvertől - válaszolta Samm. - Holnapra odaérhetünk.

- De minek? - firtatta Heron. - Hogy ott is találjunk egy romos épületet? Hogy az életünk kockáztatásával beindítsuk a generátort? Hogy a számítógépbe verjük a fejünket, mert minden adat, amit keresünk, tűzfalak, kódolások és jelszavak, meg ki tudja még milyen biztonsági eljárások védelme alatt áll? Afa volt az egyetlen, aki képes lett volna megkerülni mindezeket, nélküle még azt sem tudjuk, merre induljunk el a fájlrendszerben.

- Ilyen közel már nem adhatjuk fel - jelentette ki Samm.

- Nem vagyunk közel semmihez - válaszolta Heron. - Odamegyünk, nem találunk semmit, és az egész út csak időpazarlás volt. Nem gyógyítjuk meg az RM-et, nem oldjuk meg a lejárati idő problémáját, nem csinálunk semmit, csak meghalunk a pusztaságban.

- Felpattant. - Ki sem akarom mondani.

-Mit? - kérdezte Kira. - Hogy te megmondtad előre? Hogy Chicago után vissza kellett volna fordulnunk? Hogy eleve el sem kellett volna jönnünk New Yorkból?

- Válassz szabadon.

Kira nagy nehezen a lábára állt. Lihegett az erőfeszítéstől.

- Tévedsz. Azért jöttünk ide, mert volt egy feladatunk. Ha nem hajtjuk végre, Afa hiába halt meg. Mi is hiába halunk meg. És magunkkal visszük az egész bolygót.

- Ugyan már - mondta Samm, de a lányok tudomást sem vettek róla. Mire Kira észrevette, hogy egyáltalán megmozdult, Heron ott állt mellette, és pörölyként csapott az arcába az öklével. Kira megtántorodott, de már készen is állt, hogy hátraugorjon, és ellentámadásba lendüljön, még mielőtt az agya feldolgozta volna az ütést, de addigra már Samm befurakodott közéjük. - Állj! - kiáltotta.

- Elment az esze! - kiáltotta Heron. - Akkor még lett volna esély, ha Chicago után visszamegyünk keletre. Elmehettünk volna dr. Morganhez, vagy akár Trimble-höz. Bármi más jobb esélyt nyújtott volna, mint ez. Mit keresel, Kira? - kérdezte a másik lánytól Samm válla felett átnézve. - Mire megy ki ez az egész? Van ennek egyáltalán köze a fajunk megmentéséhez? Vagy az emberekhez? Vagy csak arra jó ez az őrült kirándulás, hogy kiderítsd, mi a fene vagy? Önző kis szuka!

Kira képtelen volt megszólalni. Semmi mást nem akart, csak beledöngölni Heron fejét a földbe, de Samm mozdíthatatlanul állt köztük. Samm komoran nézett Heronra, miközben karjával visszafogta Kirát.

- Miért jöttél velünk? - kérdezte Samm.

- Azt mondtad, hogy bízol benne! - mordult rá Heron. - Azt mondtad, hogy jöjjek, hát jöttem!

- Amióta ismerlek, egyszer sem csináltad azt, amit mondtak neked. Mindig azt csinálod, amit akarsz, amikor akarod, és ha valaki az utadba kerül, elintézed. Bármikor megállíthattál volna minket. Ártalmatlanná tehettél volna engem, elrabolhattad volna Kirát, elvihetted volna Morganhez, és mindent pont úgy csinálhattál volna, ahogy te akarod, de nem tetted. Áruld el, hogy miért!

Heron ádáz tekintetet vetett rá, majd Kirára nézett mérgesen.

- Azért, mert hittem neki. Azt állította, hogy mindent átkutat, amit a ParaGen csinált, hogy gyógymódot találjon, és valami hülye oknál fogva azt hittem, komolyan gondolja.

- Mert úgy is volt - mondta Kira, de már nem volt erő a hangjában. Kifacsarva, kiürítve érezte magát, mintha ugyanolyan sivár lenne belül, mint az üveggyapot pajta.

-És te... - Heron Samm felé fordult, és köpött egyet. - Nem hiszem el, hogy még mindig az ő pártját fogod! Azt gondoltam, okosabb vagy ennél! Azt gondoltam, benned megbízhatok. Úgy kell nekem, miért is hittem el.

Nyilvánvaló volt, hogy Heron szándékosan akar belemarni Samm-be. Kirának összetört a szíve, tudván, hogy milyen érzés lehet ez Samm számára - bár nem mutatta ki, hanem felemelte a kezét, hogy csendre intse Heront, és Kira felé fordult. A szeme elsötétült a fáradtságtól.

- Azt mondtad, hogy úgy is volt. És most?

Kira megrendült Heron vádjainak a súlya alatt, és most, hogy választ keresett, még üresebbnek érezte magát. Valóban a saját önző céljaiért tette mindezt, ezért kergette őket végig a poklon, ezért tette ki a barátait az éhezésnek, ezért kínozta meg a lovakat, és ezért halt meg Afa? Nem tudta, mit mondjon. A feszült csend egy örökkévalóságig tartott.

-Már csak a szándékaim maradtak - szólalt meg végül. - Odamegyünk, és bármit is találunk, az több lesz, mint amink most van. Legalább van egy esély. Legalább... - Elakadt a szava.

- Teljesen elment az eszed - kezdett bele Heron, de ekkor Kira elfordult és készült leülni, ám megbicsaklott a lába, és összeesett. A pajta padlóján feküdt, és azt kívánta, hogy bárcsak képes lenne sírni.

-

HARMINCHATODIK FEJEZET

H

aru Sato a JFK repülőtér alatti alagútrendszerben lopakodott, a lehető legnagyobb távolságot tartva a többi katonától, és passzívan biccentve nekik, amikor a folyosó szűkössége miatt nem tudott elég messze menni tőlük. Mélyen a szemébe húzta viharverte sapkáját, kerülte a szemkontaktust, remélte, hogy senki sem szólítja meg, nem kérdezik, merre tart. Ha megtudják, hogy elszökött az egységétől, letartóztatják - jó esetben. Ez az időszak nem kedvezett az árulóknak.

Mr. Mkele irodája egy hosszú folyosó közepén volt. Azelőtt szállítmányozási iroda lehetett, mostanra az emberi civilizáció utolsó, haldokló irányító központjává alakították át. Morgan csapatai elfoglalták East Meadow-t, összetereltek minden embert, akit csak találtak a szigeten, napokon belül megtámadják ezt a rejtekhelyét, és véget vetnek az emberek világának. Az ember nem lesz többé domináns faj a földön. A szánalmas ellenállást pedig ebből a rogyadozó szobából vezették.

Meg Delarosa mozgó táborából, gondolta Haru. Aki veszedelmesebb, mint hittük.

Az iroda zárt ajtaja előtt egyetlen katona állt őrt, gyűrött és piszkos egyenruhában. Az udvariaskodás ideje lejárt. Haru végignézett mindkét irányban a folyosón, látta, hogy viszonylag üres - a megmaradt katonák nagy része védelmi feladatot látott el egy szinttel feljebb, vagy odakint támadta Morgan oldalszárnyát. Haru egyedül volt az őrrel. Még egyszer körülnézett, összeszedte a bátorságát, és elindult felé.

- Mr. Mkele nem ér rá - szólt rá az őr.

-Hadd kérdezzek valamit - lépett hozzá közelebb Haru. Az utolsó pillanatban jobbra fordult, felemelte a karját, mintha mutatni akarna valamit, és amikor az őr tekintete követte a mozdulatot, térddel gyomron rúgta, a bal kezével pedig mögé nyúlt, hogy elkapja a vállára vetett puskát. A kettégörnyedt, megdöbbent, levegőért kapkodó őr a fegyveréért kapott, de Haru villámgyors helyzetváltoztatással ismét megrúgta, ezúttal arcon találta a térdével, mire a katona összeesett. Haru kinyitotta az ajtót, belökte az eszméletlen őrt, és ő maga is belépett utána. Mkele felpattant, de addigra Haru már bezárta az ajtót.

- Ne kiáltson - kérte -, nem akarom bántani magát.

- Csak az őröket?

- Tegnap megszöktem az egységemtől. Nem kockáztathattam, hogy riadót fújjon. - Óvatosan elhelyezte áldozatát a sarokban. - Csak öt percet kérek.

Mkele irodája tele volt iratokkal - nem összezsúfolva, mint annál, aki nem képes bármit is kidobni, hanem láthatólag nagyon hatékony rendszer szerint. Ez az ember nem csak a hatalma jelképeként vagy raktárként használta az irodáját, hanem hosszú órákat töltött itt munkával és kutatással. Az íróasztala mögött ült, előtte Long Island kiterített térképe, amelyen bejelölte a Részlegesek támadásainak és a Hálózat ellentámadásainak a helyszínét, valamint - figyelte meg Haru - az ő és Delarosáék elvileg titkos tevékenységeinek a pontjait.

Úgy látszik, mégsem vagyok olyan ügyes a titoktartásban, mint hittem. Lehet, hogy már tudja?

De nem, mégsem. Ha ismerné Delarosa tervét, nem ülne itt ilyen nyugodtan.

- Feladja magát? - kérdezte Mkele.

- Mondjuk. Információkat hoztam, és ha ezek az információk rossz fényt vetnek rám, kész vagyok vállalni a következményeket.

- Nagyon fontos lehet az az információ.

- Maga mivel foglalkozott azelőtt? - kérdezte Haru. - Mármint a Szakadás előtt.

Mkele egy ideig bámult rá, mint aki nem tudja eldönteni, hogy mit válaszoljon, majd a térképre mutatott.

- Ezzel.

- Felderítéssel?

- Térképkészítéssel - válaszolta Mkele, és halványan elmosolyodott. - Az apokalipszis kapujában új szakterületet kell keresnünk.

Haru bólintott.

- Ismeri az Utolsó Flotta történetét? Nem tudom, mi volt az igazi neve, még csak hétéves voltam akkoriban. Arra a flottára gondolok, amelyik behajózott a New York-i kikötőbe, ahol aztán a Részlegesek légiereje totálisan szétbombázta. Azért hívják Utolsó Flottának, mert ez volt az utolsó esélyünk, hogy megvédjük magunkat a Részlegesekkel szemben, és amikor elsüllyedt, vége lett a háborúnak.

- Tudok róla. - Mkele arca nyugodtságot, idegesség nélküli figyelmet tükrözött. Haru folytatta.

- Tudja, hogy miért pusztították el a Részlegesek?

- Háborúban álltunk egymással.

-Ez magára a támadásra ad magyarázatot. De tudja, hogy miért vetettek be olyan mindent elsöprő erőt, hogy minden egyes hajót elsüllyesztettek, és minden egyes tengerészt megöltek? Egyetlen korábbi hadműveletben sem tettek ilyet. Ezerszer hallottam a történetet a Védelmi Hálózat idősebb tagjaitól arról, hogy a

Részlegesek, akik jellemzően sokkal inkább az ellenállás megfékezésére és a megszállásra törekedtek, hirtelen elhatározták egy egész flotta megsemmisítését. Ők azt mesélték, hogy a Részlegesek ezzel üzenni akartak: „Hagyjátok abba a harcot, különben megbánjátok”. Ami mindig is logikusnak tűnt, ezért nem vontam kétségbe a magyarázatot. Tegnap megtudtam az igazságot.

- Kitől?

-Marisol Delarosától. Furcsálltam, hogy milyen felszereléseket kér, olyan holmikat, amelyek nem illeszkedtek a korábbi módszereihez, ezért a nyomába eredtem.

- Milyen felszereléseket?

-Búvárfelszerelést. Acetilénlámpákat. Az egyes szállításokból nem állt össze a kép, de a végén minden ugyanabba az irányba mutatott.

- Víz alatti kármentő akciók - bólintott Mkele. - Gondolom, ez azt jelenti, hogy az Utolsó Flotta után kutatott?

- Az Utolsó Flottát nem üzenetként semmisítették meg. Nukleáris töltet volt a fedélzetén.

Mkele arca azonnal összerándult. Haru folytatta.

- Az Egyesült Államok kormánya „végső megoldásként” atombombát akart dobni a Részlegesek White Plains-i főhadiszállására, hogy egyetlen csapással véget vessen a katonai műveleteik többségének, akár azon az áron is, hogy megsemmisítik az ország egyik legsűrűbben lakott területét. Azért kellett a közelükbe hajózniuk, hogy megkerüljék a Részlegesek rakétavédelmi rendszerét. Öngyilkos küldetés volt már azelőtt is, hogy a Részlegesek rájöttek, hogy mire megy ki a játék. Delarosa csapatában egy öregember a Szakadás előtt lelkész volt a haditengerészetnél, ő kezdte felvetni ugyanezt a végső megoldást. Ez adta az ötletet Delarosának. Amint célzatosan kezdett kérdezősködni, kiderült, mennyi mindent tud az öreg. A rakéta a Sullivan nevű Arleigh Burke-osztályú rombolón volt. - Haru előrehajolt. - Megpróbáltam rádión figyelmeztetni magát, de az egységem

Delarosa mellé állt. Egyedül nem tudom megállítani, ezért idejöttem, amilyen gyorsan csak tudtam. Ha semmi sem jön közbe, estére kezükben lesz a robbanófej.

- Isten irgalmazzon - suttogta Mkele.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

E

lőször a hegyeket pillantották meg - úgy emelkedtek ki a középnyugati síkságokból, mint egy fal a világ szélén. A csúcsokat még nyáron is hó fedte. Nem sokkal ezután elérték a város peremét, egy Bennett nevű külvárost, amelyet halványra mosott a savas eső, az utcákat kénsárgára festette, a barna növények szárazon töredeztek. A halott síkságok úgy nyaldosták a város szélét, mint egy mérgező növényekből álló óceán, és egyetlen madár sem ült a háztetőkön, sem a villanydrótokon. Azok a városok, amelyeket Kira eddig megismert, még az olyan nagyok is, mint Chicago vagy New York, egy elburjánzott temetőben emelt emlékművekként álltak, és bár a halál helyét jelezték, az indák és a mohák az új élet sarjadásáról adtak tanúságot. Denver ellenben nem volt több élettelen, csupasz mauzóleumnál.

A felszerelést szétosztották a lovak között, Bobót Kira, Furát Samm vezette kantáron. A kanca egykedvűnek látszott, amióta Afa nem volt a hátára kötözve. Kira már arra gondolt, hogy talán a konzervzöldségekből és az instant zablisztből - az egyetlen tiszta étel, amit a mérgező pusztaságban találtak - álló táplálkozásuk kezdi megbosszulni magát. Ha Afa már Chicagóban meghal, vagy ha hazaküldik egyedül, szabadon ereszthették volna a lovakat, és nem kell kitenniük őket az út borzalmainak, ám a fertőzött síkságok közepén a legnagyobb kegyetlenség lett volna elhajtani az állatokat, amiről Kira hallani sem akart. Lehet, hogy Afát elveszítették, de a lovát a saját élete árán is meg fogja menteni.

Csakhogy ez nem igaz, gondolta. Ha valóban választani kell, a saját irhámat fogom menteni. Az eshetőségtől bűntudata és hányingere támadt. Igyekezett másra gondolni.

Ez a város talán még Chicagónál is nagyobb volt. Bennett tovább terjedt nyugatra, egymást követték a külvárosok: Nieveen, Lawrence, Watkins, Watkins Farm és így tovább, lakóparkok, bevásárlóközpontok és parkolók végtelen tengereként. A magányos szél megzörgette a száraz levélkupacokat és a törött üveget, amely eltorlaszolta a csatornákat, és összegyűlt az omladozó házak fala mentén. Heron messze előttük haladt, inkább megszokásból, mint valós szükségből derítette fel a terepet, és rendszeresen hátrajött hozzájuk, hogy beszámoljon egy közeledő repülőtérről, majd egy másikról, majd egy golfpályáról. Nem akadt semmi fontos jelentenivaló, nem volt semmi látnivaló, csak sok millió ember fehér csontjai, és a Szakadásban elpusztult épületek rozsdás fémszerkezetei. Samm talált egy lerobbant töltőállomáson egy újabb térképet, és kihajtogatta egy üres autó motorháztetején. Az utak idegpályákként futottak össze az oldalon.

- Afa adatai szerint itt volt a ParaGen épületegyüttese, a hegyekbe simulva - mutatott rá Kira a város nyugati szélére, egy Arvada nevű környékre. Leolvasta a nevet a térképről. - Rock Flats Emlékövezet. Miért építenek ipari létesítményeket egy védett területen?

Samm rámutatott a jelenlegi tartózkodási pontjukra, és kiszámolta a távolságot.

- Negyven mérföldre van innen. Mekkora ez a város?

-Negyven mérföld az átmérője kelet-nyugati irányban - mondta Heron. - Az egyik végéből a másikig kell eljutnunk. Északról délre kétszer ennyi, úgyhogy örüljünk, hogy erről érkeztünk.

Kira az égre nézve próbálta megbecsülni a nap helyét.

- Már... délután három lehet. Fél négy? Napnyugtáig nem tudunk megtenni negyven mérföldet.

- Még holnap estig sem, ha a lovak nem szedik össze magukat - vélte Heron. - Mondom, hogy muszáj lesz itt hagynunk őket.

- Nem hagyjuk itt őket - szögezte le Kira.

- A bűntudat nem éleszti fel Áfát.

- És az érzéketlenség nem rövidíti le az utat - zárta le Samm a vitát, és összehajtotta a térképet. - Menjünk tovább.

Kira abban a reménybe ringatta magát, hogy itt valamivel jobb lesz a helyzet, hogy a hegyek, a felhőkarcolók vagy az időjárási viszonyok megvédték a várost a mérgező pusztaságtól, de valójában még a sík területeknél is veszedelmesebbnek bizonyult. A savas eső összegyűlt a kátyúkban és a résekben, maró tavakat képezve, a szennyvíz rácsokat annyira eltömítette a szemét, hogy az iszap nem tudott elfolyni. A teherautók szabadon hagyott platói kisebb sótáblákat képeztek, folyamatos ciklusban párolták ki a mérgező elemeket az esőből, míg fel nem töltődtek az így kialakult tömör kristálydarabokkal, amelyek rendre szétszóródtak a szélben Kiráék szemébe és torkába csapódva. Tartalék ruháikkal betekerték az arcukat, és keskeny nyílásokon kandikáltak ki, állandóan veszélyre lesve. A várost megtelítő vegyszerek egy része gyúlékony volt, amerre csak jártak, parázsló tüzeket láttak, amelyeket néha újra belobbantott a hőség, miközben a füst és a hamu végtelenül táplálta a mérgező levegőt.

Valamikor luxusszálloda lehetett, ahol éjszakára megszálltak. Az előtér vastag, zöld szőnyegének a széle már fehérre fakult, és teljesen elfedte a szél által befújt por. Egy széles szárnyas ajtón át bevezették a lovakat, és letáboroztak az egykori ötcsillagos étteremben. Mindent gondosan lezártak maguk mögött, hogy megakadályozzák a mérgező szél behatolását. Samm régi, keményfából készült asztalokból karámot készített a lovaknak, és megetették őket a konyhában bőségesen talált almás süteménytöltelék-konzervekből. Kira tonhalkonzervet evett, az íz elfedésére marhaleveskonzervet öntött rá, és azt kívánta, bár soha többé ne látna tonhalkonzervet. Őrségállítással nem bajlódtak, egyszerűen ledőltek a dús szőnyegekre. Még a hálózsákjaikat sem terítették ki.

Mire Kira reggel felkelt, Heronnak hűlt helye volt, feltehetően felderítő útra indult, hacsak nem hagyta őket végleg magukra. A veszekedés óta nem sokat beszéltek, és bár úgy tűnt, Heron beletörődött abba, hogy elkíséri őket Denverbe, nem úgy viselkedett, ahogy megszokták tőle.

Samm a konyha melletti falnál felhalmozott dobozokat kutatta át, hátha talál valamit, amit magukkal vihetnének.

- A konzervek többsége megromlott - dobott oda Kirának egy felpuffadt paradicsomkrém-konzervet. - A szállodákkal úgysem megyünk sokra, túl sok friss élelmiszert használtak, a konzerveik meg hatalmasak.

Kira a Samm melletti asztalon álló ötgallonos paradicsommártás-konzerv felé intett a fejével.

- Szóval nem akarod harminc mérföldön át magaddal vonszolni?

-Hármat találhatsz. - Samm megállt, és Kira felé fordult. -

Sajnálom Afát.

- Én is.

-Illetve, azt akarom mondani, hogy... sajnálom, hogy olyan beképzelten viselkedtem. Az elején.

- Sosem viselkedtél beképzelten.

- Hát akkor arrogánsan. A Részleges társadalom olyan hierarchikusan van megszervezve, hogy mindig tudjuk, kinek jelentünk, és ki jelent minekünk; ki áll felettünk, és ki alattunk. Azért nem kezeltem egyenlő félként, mert... azt hiszem, egyszerűen csak szokatlan a számomra ez a fogalom.

Kira üresen nevetett, és lerogyott egy közeli székre.

- Jó, hát ez valóban beképzeltnek hangzik.

- Megnehezíted nekem a bocsánatkérést.

- Tudom - bámult Kira a padlóra -, tudom, és sajnálom, nem akartam. Rengeteget segítettél, és igaz, ami igaz, nem volt valami könnyű komolyan venni Afát.

- Ami megtörtént, megtörtént - mondta Samm, és azzal folytatta az élelem keresését. Kira nézte, hogy mit csinál; nem csak azért, mert érdekelte, hanem mert még a fejét elfordítani is túl nehéz lett volna.

- Szerinted megtaláljuk, amit keresünk? - kérdezte.

Samm folytatta a használható konzervek keresését.

- Ne mondd, hogy kezdesz Heronra hallgatni.

- Azt hittem, hogy léteznie kell egy tervnek. Hogy bár én nem tudom, miként illeszkedik egymáshoz az RM, a lejárati idő, meg ami én vagyok, ők maguk tudták. De kezdem azt hinni, hogy ha volt is terv, már jó ideje rossz irányba fordult.

- Ne mondd ezt - tette le Samm a konzerveket, és közelebb ment Kirához. - Ezt nem tudhatjuk, amíg oda nem érünk a ParaGenhez. Semmi értelme most nekiállni kételkedni magadban. Ami engem illet, én sosem kételkedtem benned.

Kira minden gond dacára elmosolyodott. Már kezdte azt hinni, hogy Heronnak van igaza, hogy valójában nem annyira a két faj megmentése foglalkoztatja, hanem az a frusztrált érzés, hogy nem tudja, egyszerű balesetnek, gonosz összeesküvésnek vagy merő hazugságnak köszönheti még a puszta létezését is. De Sammnek nem voltak kétségei. Kira megint nem talált szavakat. Samm az arca felé nyújtotta a kezét.

Zajt hallottak az előtérből. Samm kezében már akkor ott volt a pisztolya, amikor Kira még azt sem fogta fel, hogy egyáltalán nála volt. Ám gyorsan leeresztette, mert Heron jelent meg. A lány egy pillanatra megállt az ajtóban, ahogy meglátta őket együtt, de csak egy pillanatra.

-Csomagoljatok - mondta Heron sürgetően. - Most azonnal kiköltözünk.

Samm csendesen nézett rá, majd gyorsan felállt, hogy befejezze az élelmiszerek csomagolását. Kira követte Heront a konyhából az étterembe, ahol a Részleges elkezdte felnyergelni Furát.

- Láttál valamit? - kérdezte Kira.

Heron erősen meghúzta Fura nyergének szíjait, és továbblépett Bobóhoz.

- Zöldet.

- Hogy érted azt, hogy „zöldet”?

- Zöld színt. Gondolom, tisztában vagy a jelentésével?

- Zöld színt láttál? Mármint, füvet? - Heron bólintott. Kirának leesett az álla. - Milyen messze mentél?

-Húsz emeletet. - Heron befejezte Bobo felnyergelését. - Tudsz segíteni?

- Persze - szaladt oda Kira a hálózsákjához, és gyorsan összepakolta a megmaradt gyér felszerelését -, de jobb lenne, ha megmagyaráznád, és nem kellene öt másodpercenként abbahagynom, hogy újabb kérdéseket tegyek fel.

- Ez a legmagasabb épület a környéken, így hát ahelyett, hogy a városba mentem volna felderíteni, felmásztam a tetejére, hogy körülkémleljek. És zöldet láttam. Füvet, fákat, mindenfélét, Rocky Flats irányában. Egy kis zöld folt nyomódott bele a hegy lábába.

- Pont ott, ahol a ParaGen épületének kellene lennie? - kérdezte Samm.

-Azt nem tudtam megállapítani - vetette át Heron a zsákját a vállán. -, de abban majdnem biztos vagyok, hogy füstöt is láttam.

- Van itt füst mindenhol - mondta Kira. - A fél város ég.

- Azok vegyi anyagokból keletkeztek. Ez gyanúsan úgy néz ki, mintha főzőcskézéstől származna. Ezért akarok odaérni még sötétedés előtt. Ha van ott valaki, lehet, hogy hamarabb találnak meg minket, mint mi őket, és abból gond lehet. Megpróbálhattok utolérni, de nem várok meg senkit. - Heron puskával a kezében kilépett az ajtón, és az előtéren át futni kezdett a város felé.

Kira Sammre nézett.

- Emberek?

- Nem tudom.

- Akkor derítsük ki!

Veszett tempóban fejezték be a pakolást, a merev, fájó izmaik meg megrándultak miközben felerősítették az utolsó csomagokat a lovak hátára, és kirohantak a városba. Az éjjel esett az eső, ami miatt még alattomosabb csapdák leselkedtek rájuk: savas cseppek

potyogtak alá a tetőkről, kifacsarodott, túlvilági növények nőttek ki beteg daganatként az utca repedéseiben, szivacsként fogadták magukba a mérget, és fájdalmas égési sebeket ejtettek az óvatlan járókelő lábán, aki túl közel lépett hozzájuk.

Kinéztek maguknak egy tereptárgyat, egy magas, sötét épületet, amely többé-kevésbé jó irányban helyezkedhetett el. Ahogy telt a nap, kezdték gyanítani, hogy a fekete felhőkarcoló maga a ParaGen épülete, a hegy lábához befészkelődő, magányos torony szinte magához hívta őket. Samm és Kira minden tőlük telhetőt megtettek, feszített tempót diktáltak a lovaknak, de mire leszállt az éj, még csak Arvada széléig jutottak el. A város itt is ugyanolyan sav áztatta és sivár volt, mint a többi részén.

- Most nem állhatunk meg! - kiáltott fel Kira. - Már majdnem ott vagyunk! - A fekete toronyra és a hegyekre mutatott. Annyira közel jártak már, hogy szinte beborították őket a csúcsok. - Nem fogok letáborozni éjszakára, ha az, amit keresünk, itt van, karnyújtásnyira... Muszáj továbbmennünk!

- Alig látni valamit - pillantott Samm az elektromos áram nélküli világban hasznavehetetlen utcai lámpák rengetegére. - Sötét van, a lovaink kimerültek, és az a sok felhő esőt jelez.

Kira frusztráltan mordult fel, ökölbe szorította a kezét, és körbenézett, keresett valamit, bármit, ami megoldaná a problémát. Észrevett egy zöldségest, és húzni kezdte felé Bobót.

- Ez az! Itt hagyjuk a lovakat, és gyalog megyünk tovább!

A bolt hátuljában, egy pihenőhelyiségben levették a nyerget a lovakról, megtöltöttek egy műanyag edényt a talált vizesüvegekből, és bezárták az ajtót, nehogy elkószáljanak az állatok. Kira kiürítette a zsákját is, csak a leglényegesebbeket tartotta meg: némi vizet, egy vastag ponyvát védekezés céljából, és a tabletet, amelyre letöltötték az információkat a chicagói adatközpontban, azt mindenhová magával vitte. Samm magához vette a puskáját és több tárat, mire Kira rádöbbent, hogy neki is követnie kellene a példáját. Miután felkészültek, kiosontak az éjszakába. Az ég kezdett tisztulni, a csillagok fénye színtelenné tette a várost.

Arvada nem volt annyira iparias jellegű, mint a város más részei, amelyeken átkeltek, de ez csak még lehangolóbbá tette - a kifehéredett épületek helyett száraz, poros parkokat és lakónegyedeket láttak, tele lankadt házakkal és formátlan fákkal. Sammen látszott, hogy az idegesség erősebb benne, mint a kíváncsiság, de a hangulata megváltozott, amikor egy széles, friss vizű tóra bukkantak - nemhogy sómentes, hanem szó szerint friss vízre, amelyben nyoma sem volt a mérgeknek és vegyszereknek, amelyek az elmúlt hónapban általuk látott valamennyi vízfelületet tönkretették. A hegyek felől enyhe szellő fújt, és Kira hetek óta először érezte a tiszta levegő illatát: zöld levelek, friss gyümölcsök, és... Igen, frissen sült kenyér szagának valami apró nyomát.

Mit jelentsen ez?

A tavon túl a talaj zöld volt - nem látták ugyan, de érezték az illatát a levegőben, és a lábuk alatt simuló egészséges fűben. Minden ésszerűség ellenére a hegy lábánál egy egészséges, füves terület húzódott a Rock Flats övezet határát jelölő kerítéstől. Kira a homlokát ráncolva óvatosan közelített a kerítéshez. Régi volt, rozsdás, de mögötte a föld gazdagon zöldellt még a sötétben is. Az élet virágzó oázisa a pusztulás kellős közepén. A fekete torony mélyen belevágott az égbe. A fákon túlról fények villództak. Kira védekező reflexszerűen felemelte a fegyverét.

Mellette Samm bólintott, és a lehető legnagyobb csendben követni kezdték a kerítést, átkúsztak a titokzatos komplexumot körbefogó füvön és bokrokon. Nemsokára egy széles, nyitott kapuhoz értek.

Majdnem tíz percen át figyelték az árnyékból, hogy el tudják dönteni, valóban nem őrzi senki. A kapu aljánál felgyűlt vastag aljnövényzetből Kira gyanította, hogy évek óta nem csukták be.

- Él itt valaki? - suttogta Kira.

- Nem... - Samm nem talált szavakat. - Fogalmam sincs.

-Valami előretolt helyőrség lenne? Esetleg... a Részlegesek

bázisa?

- Mondtam volna, ha tudnék ilyenről.

- Hát ki más lehetne?

Bámulták a nyitott kaput, próbálták összeszedni a bátorságukat, hogy belépjenek rajta.

- Még mindig nem találtuk meg Heront - szólalt meg Samm. - Lehet, hogy bement, de lehet, hogy elbújt, és ránk vár.

- Csak egy módja van, hogy megtudjuk. - Kira előrébb kúszott, készenlétben tartva a fegyverét. Nem fogja most halogatni a dolgot, amikor ilyen közel vannak, még akkor sem, ha ez egy Részleges település. Pillanatnyi habozás után úgy tűnt, Samm is egyetért, és követte Kirát.

Maguk mögött hagyva a kerítést beléptek a furcsa paradicsomba. Kirát elszédítette az élénk növényzet, amely körbevette őket, és újra meglátták a fényeket - most már biztos, hogy tüzek voltak, de ellentétben a városban parázsló katasztrófákkal, ezek kisebbek voltak, és valaki szabályozta az égésüket, ahogy Heron mondta. Tábortüzek. Átkúsztak a sötétségben, és nemsokára meghallották...

A hangokat. Vidám, nevető és éneklő hangokat, és valami mást is, amiről Kira azt hitte, már sosem lesz benne része. Minden elővigyázatosságról megfeledkezve futni kezdett, és amikor meglátta őket, térdre rogyott, az érzelmek annyira hatalmukba kerítették, hogy képtelen volt futni, beszélni, vagy akár csak gondolkodni.

Gyerekek.

A tábortűz egy tisztás közepén szökellt és ropogott. Körben alacsony épületek és táncoló emberek sokasága, középen gyerekekkel - kicsikkel és nagyobbakkal, tízévesekkel és tipegőkkel.

Több tucatnyi, különböző korú és nagyságú gyerek nevetett, kiáltozott, tapsolt és énekelt, miközben egy kisebb zenekar dudán és hegedűn játszott a tűz fényében. Kira lerogyott a fűbe és sírt, zokogott, próbált megszólalni, de erre nem voltak szavak. Samm letérdelt mellé. Kira belekapaszkodott, a gyerekekre mutatott. Samm megpróbálta elhúzni, de a lány még közelebb akart menni, hogy megnézhesse, megérinthesse, megölelhesse őket. Most már észrevették őket a gyerekek és a felnőttek egyaránt, a zene és az ének elhallgatott, mintha mindenki döbbenten és meglepetten felállt volna a helyéről. Samm ismét megpróbálta felhúzni Kirát, aki végre képes volt beszélni a feléjük közeledő idegen tömeghez.

- Gyerekeitek vannak.

Az idegenek laza félkörbe fejlődtek, és Kira ekkor észrevette, hogy lándzsákat, íjakat és néhányan lőfegyvert szorongatnak. Egy nagyjából Kirával egyidős fiatal nő előrelépett, kezében egy vadászpuskával, és gyakorlott magabiztossággal Kira mellére célzott.

- Dobják el a fegyvereiket!

4. RÉSZ

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

K

ik maguk? - kérdezte Samm.

A lány nem mozdította el a puskáját Kira melléről.

- Azt mondtam, dobják el a fegyvereiket!

Samm leeresztette a földre a puskáját. Kira a döbbenettől mozdulni sem tudott, még mindig a gyerekeket bámulta, ezért Samm leemelte a puskáját a válláról, és a fűre hajította.

-Nem akarunk bántani senkit - mondta Samm -, csak azt szeretnénk tudni, hogy kik maguk.

A lány valamivel lejjebb eresztette a vadászpuskát, levette a tekintetét a csövéről, de nagyjából feléjük tartotta továbbra is. Hosszú szőke haját lófarokba kötötte, a durva bőrzubbonyán látszott, hogy házilag készülhetett.

-Előbb maguk - jelentette ki. - Honnan jöttek? Tizenkét éve senki sem jött át a hegyen.

Kira a fejét ingatta, majd végre sikerült megszólalnia.

- Nem a hegyen. A pusztaságon. New Yorkból jöttünk.

A szőke lány felvonta a szemöldökét, és körülötte a tömeg hitetlenkedve súgott össze. Egy idősebb nő előbbre lépett, karján egy gyerekkel. Kira úgy bámult a kisfiúra, mint egy emberi alakot öltött csodára. Hároméves lehetett, kerekképű, pirospozsgás, az arcát kosz és a ragadós vacsora nyomai csíkozták. Tökéletes ártatlansággal bámult vissza Kirára, úgy nézte, mintha valami teljesen természeteset látna, amikor pedig elkapta a tekintetét, elmosolyodott. Kira nem tudta megállni, hogy ne viszonozza.

- Nos? - kérdezte a nő. - Mi a válasz?

- Tessék? - riadt fel Kira.

- Azt mondtam, hogy a Vadonból nem jöhettek, mert ott már csak pusztaság van.

Samm Kira vállára tette a kezét.

- Azt hiszem, az imént kihagytál, ahogy a gyereket bámultad.

- Elnézést - mondta Kira, és felegyenesedett. A tömeg hátralépett, de készenlétben tartották fegyvereiket. Samm mellélépett, a lány megszorította kezét, hogy erőt merítsen tőle. - Csak hát... azt hiszem, sok mindent el kell magyaráznunk egymásnak. Kezdjük elölről. - A szőke lányra nézett. - Kezdjük az alapoknál. Maguk emberek vagy Részlegesek?

Az idősebb nő szeme összeszűkült, a haragos tekintete teljesen egyértelművé tette, amire Kira is azonnal rájött. Ember. Jobb lesz, ha úgy teszünk, mintha mi is azok lennénk, gondolta Kira.

- A nevem Kira Walker, ő pedig Samm. A Long Island-i emberi közösségnél vagyok orvos, a keleti parton. Öt perccel ezelőtt még azt hittem, hogy a miénk a világ utolsó emberi közössége, és ahogy elhallgatom magukat, fogadni mernék, hogy maguk szintén valami hasonlót gondoltak erről a helyről. Nem tudhattuk, hogy vannak túlélők errefelé, de... de mégis. És most itt vagyunk mi is. - Kinyújtotta a karját kézfogásra. - Üdvözlet... - Elharapta. Azt készült mondani, hogy egy másik emberi lénytől, és hirtelen mély veszteséget érzett a zsigereiben. Ezt már nem mondhatja soha többé.

Nyelt egyet, és másképp fejezte be a mondatot. - ...egy másik emberi közösségtől.

Kira kinyújtotta a jobb kezét, a ballal a szemét törölgette. A fegyveres telepesek csendben bámulták. Egy idő után a szőke lány a fejével kelet felé intett.

- Átkeltetek a Vadonon?

Kira bólintott.

- Igen.

-Biztos kopog a szemetek az éhségtől. - Teljesen leeresztette a fegyverét, és megszorította Kira kezét, ugyanolyan durva és kérges volt, mint az övé. - A nevem Calix. Gyertek oda a tűzhöz, kapjatok be valamit.

Samm összeszedte a fegyvereiket, és Kirával együtt követték Calixot a tábortűzhöz. A helyiek közül egyesek még mindig gyanakodva méregették őket, de inkább kíváncsiak voltak, mint ijedtek. Kira nem tudta megállni, hogy ne nyúljon a hozzá legközelebb eső gyerek, egy kilencéves lány felé, de visszahúzta a kezét, mielőtt hozzáért volna a göndör fekete hajához. A lány észrevette, elmosolyodott, és megragadta Kira kezét.

- Engem Bayley-nek hívnak - mondta.

Kira elnevette magát, a túláradó örömtől nem tudta, hogy reagáljon.

- Részemről a megtiszteltetés, Bayley. Hasonlítasz a nővéremre, őt Arielnek hívják.

- Szép neve van. Sajnos nekem nincs nővérem, csak fiútestvéreim vannak.

Az egész olyan varázslatosnak tűnt - hogy Kira egy gyerekkel beszélget, és hogy a gyereknek testvérei is vannak.

- Hány? - kérdezte Kira, alig bírva az izgatottsággal.

-Három. Roland a legidősebb közöttünk, de anya szerint én

felelősségteljesebb vagyok.

- Ebben egy percig sem kételkedtem - válaszolta Kira, és leült egy padra a tűz mellett. Néhány gyerek odafutott bámészkodni, aztán elszaladtak, szétvetette őket az energia, képtelenek voltak egy másodpercnél tovább egy helyben maradni. Egy pocakos férfi zsíros kötényben átnyújtott Kirának egy tányér krumplipürét, bőségesen megszórva fokhagymával és metélőhagymával, rajta egy adag füstölt fehér sajttal, és mielőtt még a lány megköszönhette volna, ráöntött egy nagy kanál gazdag, húsos chilit. Az erős paprika illata az orrát csiklandozta, és összefutott a nyál a szájában, de annyira eltelt az élményektől, hogy képtelen volt egy falatot is lenyelni. Egy másik kislány öntött neki egy pohár hideg vizet, amit hálásan felhajtott. Samm mindenkinek halkan mondott köszönetet, udvariasan falatozott, de nem vette le a szemét az őket körbevevőkről, nem lankadt a figyelme.

Calix és az idősebb nő, aki az imént beszélt, közelebb húztak egy padot, és leültek velük szemben. A nő karján ülő hároméves fiú kiszabadította magát, a földre huppant, és elszaladt játszani.

- Egyetek nyugodtan - mondta a nő -, de két falat között beszélgessünk. Az érkezésetek... hát, ahogy te is megfogalmaztad. Nem hittük volna, hogy vannak még emberek rajtunk kívül. És attól, hogy vacsorával kínálunk, még nem bízunk meg bennetek. Legalábbis még nem. - Halványan elmosolyodott. - A nevem Laura, amolyan polgármesterféle vagyok itt.

Kira letette a tányérját.

-Elnézést az előbbiért, Laura... Nem akartalak megsérteni, csak... hogy lehetnek nektek gyerekeitek?

Laura nevetett.

- Ahogy mindenki másnak.

-Hát éppen ez az, hogy nálunk senkinek sem lehet - mondta Kira. Hirtelen átfutott rajta egy gondolat, és riadtan pattant fel, attól tartva, hogy valamit magával hozhatott a településre. - Titeket nem támadott meg az RM?

- Dehogynem - válaszolta Calix. - Mindenkiben benne van. - Homlokát ráncolva nézett Kirára. - Azt mondod, nincs rá gyógymódotok?

- Nektek van?

Calix ugyanolyan meglepődöttnek látszott, mint Kira.

- Hogy tudtok életben maradni a gyógymód nélkül?

-Hogy csináltátok? - faggatta Kira. - A feromon... sikerült mesterségesen előállítanotok?

- Miféle feromon?

- A Részlegesek feromonja. Ezen a nyomon indultunk el. Ti nem így csináljátok? Kérlek, mondd el, tudatnunk kell a többiekkel East Meadow-ban...

-Persze hogy nem Részleges feromon - mondta Laura. - A Részlegesek is mind meghaltak. - Elhallgatott, idegesen nézett hol Sammre, hol Kirára. - Hacsak nincs valami rossz híretek is a jón kívül.

- Nem mondanám, hogy feltétlenül „rossz” - kezdett bele Samm, de Kira belefojtotta a szót, mielőtt még többet is elárulna. Így is eléggé gyanakodtak rájuk, addig nincs értelme a tudtukra adni, hogy az új jövevények Részlegesek, amíg nem alakult ki köztük némi bizalom.

- A Részlegesek még élnek - mondta Kira. - Nem mind, talán csak félmilliónyiam. Egyesek közülük... kedvesebbek, mások kevésbé.

-Félmillió... - Calixot láthatóan megdöbbentette a hatalmas szám. - Az... - Visszaült, nem tudott erre mit mondani.

- És hány ember? - kérdezte Laura.

- Korábban pontosan tudtam a számot, de mostanában úgy harmincötezer lehet.

-Hál’ Istennek - mondta Laura, és Kira látta, hogy könnyek csorognak végig az arcán. Még Calix is örült, mintha ez a szám felérne a másikkal. Kirát elfogta egy gyanú, mintha a lány nem lenne pontosan tisztában a számok mértékével.

Előrehajolt.

- Ti itt hányán vagytok?

- Közel kétezren - válaszolta Laura keserédes büszkeséggel. - Pár hónapon belül el is érjük ezt a számot, de... harmincötezer.

Álmaimban sem gondoltam, hogy ilyen sokan lehetnek.

- Milyen odakint? - kérdezte Calix. Kirának címezte a kérdést, de többször is Sammre pillantott. - Milyen az Övezeten kívüli világ? A hegyek egy részét bejártuk, és megpróbáltuk felderíteni a Vadont, de túl nagy. Azt hittük, az egész világra kiterjed.

- Csak a középnyugatra - válaszolta Samm -, és annak sem az egészére. Innentől nagyjából a Mississippi folyóig tart.

-Meséljetek a gyógymódról - próbálta Kira visszaterelni a

beszélgetést a legfontosabbra. - Ha nem a Részlegesektől

szereztétek, akkor mi ez? Hogyan állítjátok elő? És eleve, hogy

éltétek túl a Szakadást?

- Ezt dr. Vale-nek köszönhetjük - mondta Laura. - Calix, fuss el hozzá, nézd meg, hogy fent van-e még, biztos látni szeretné a vendégeinket. - Calix felállt, még egy pillantást vetett Sammre, és elfutott a sötétben. Laura ismét Kirához fordult. - Ő mentett meg minket, amikor lesújtott ránk az RM. Illetve nem azonnal. Hanem pár héttel később, amikor mindenki kezdte felismerni, hogy ez most igazán a világ vége. Összegyűjtött minket, ahányunkat csak tudott, a barátainkat és mindenkit, akit még élve találtunk. És akkor beadta nekünk a gyógyszert, amit gondolom, valahogy ő maga állított elő. És akkor meghúztuk magunkat itt, az Övezetben.

- Már ilyen régóta megvan nektek a gyógymód? - kérdezte Kira. Hebegett, nem tudta, hogyan tehetné fel udvariasan a következő kérdését, majd feladta, és a direkt megoldást választotta. - Miért nem mondtátok meg senkinek? Miért nem mentettetek meg annyi embert, amennyit csak tudtatok?

- Megtettük. Ahogy említettem, mindenkit megkerestünk, akit csak tudtunk, fiatalokat és öregeket egyaránt, mindenkit, aki nem halt bele a háborúba vagy a vírusba. Heteken át jártuk a várost, minden irányba kiküldtünk felderítőket. Hazahoztunk mindenkit, akit csak lehetett, de akkor már nem sokan voltak életben. Nem hazudtam

Kira, mi őszintén azt hittük, hogy rajtunk kívül már nem élnek más emberek a világban.

-Mi mind kelet felé mentünk. A hadsereg maradéka gyűjtött össze minket egy helyen.

Laura a fejét ingatta.

- Ezek szerint pár embert kihagytak.

- És miből gondoltátok, hogy a Részlegesek mind meghaltak? - kérdezte Samm. A hangja szokás szerint nélkülözte az érzelmeket, de Kira tudta, hogy valami zavarja, méghozzá azóta, hogy megérkeztek az Övezetbe. Erőltette, hogy felfogja az érzéseit a kapcsolással, de a kiélezett harci helyzeteken kívül nem voltak elég erősek az érzékelői.

- Miért ne haltak volna meg? - kérdezett vissza Laura. - Az RM ugyanúgy végzett velük, mint velünk.

- Várjunk csak, micsoda? - döbbent meg Kira. Ez a hír nem egyszerűen újdonságként, hanem igazi sokként érte. - Az RM nem hat a Részlegesekre, immunisak rá. Ez... épp ez a lényege az egésznek. - Egy pillanatra pánik lett úrrá rajta: ha a világnak ezen a részén létezik egy mutáns, a Részlegeseket is megölő törzse az RM-nek, borzasztó veszélynek tették ki magukat.

De ha így is volt, már megtörtént a baj. Jobb, ha megőrzi a nyugalmát, és mindent megtud, amit csak lehet.

- Ez igaz - ismerte el Laura -, de aztán a vírus mutálódott. Itt történt Denverben. A semmiből került elő egy új törzs, és futótűzként végzett a teljes Részleges hadsereggel.

Kira nem tudta megállni, hogy ne pillantson Sammre. Kereste az arcán a felismerés jelét, de a férfi arca ugyanolyan szenvtelen volt, mint mindig. Olyan feszülten figyelt, hogy Kira úgy érezte, ő is most hallja először ezt a történetet, de nem lehetett biztos benne, és nem is kérdezhetett rá egyenesen mindenki más előtt. Eltette magának későbbre, és ismét Laura felé fordult.

- Ha Denverben egy új törzs alakult ki, nyilván karanténba zárták az itteni erőiket, hogy megakadályozzák a terjedését. Keleten senki sem hallott a Részlegesekre is ható RM vírustörzsről.

Calix befutott a tábortűz fénykörébe, lihegve mutatott az Övezet mélye felé.

-Dr. Vale ébren van - mondta levegőt kapkodva. - Látni akar titeket.

Kira felpattant. Ha ez a dr. Vale meggyógyította az RM-et, akkor talán többet tud nála a Részlegesek és az emberek élettanáról, talán megtalálta azokat az adatokat, amelyeket ők is kerestek, és talán mesélhet nekik valamit a Trösztről, a lejárati időről, és esetleg még arról is, hogy kicsoda vagy micsoda Kira. Szinte Calix előtt futva tette meg az utat, ahogy a lány átvezette őket a falun, irodaépületek hosszú során, amelyeket már régen lakássá alakítottak át. Nem mindenki ült ott a tábortűznél, de a hír elterjedt, és Kira több száz kíváncsi tekintetet érzett magán az ajtókból állva, az ablakokból kihajolva, az utcasarkokon összegyűlve figyelték őket. Ugyanolyan csodálattal bámulták Kirát és Sammet, mint maga Kira, amikor először megpillantotta őket, és a lány nem tudta megállni, hogy integessen nekik. Vannak még emberek, birtokában vannak a gyógymódnak, és valóságos paradicsomban élnek. Ilyen szép reményt még sosem érzett egész életében.

A távolban, az irodaépületek alkotta falun túl masszív torony emelkedett - ilyen magasakat csak Manhattanben látott eddig. Koromfekete volt, mintha lyukat ütne az éjszakai égen, és hatalmas, sötét foltként mozgott a hófedte hegyek díszlete előtt. Kira azt hitte, Calix oda fogja vezetni őket, ám a lány megállt egy alacsonyabb, valamikor valószínűleg raktárként szolgáló épületnél, amelyet kórházzá alakítottak át.

- Odabent van - nyitotta ki az ajtót Calix. Üvegajtó volt, és Kira ekkor döbbent rá, hogy az Övezeten belül szinte minden ablakon volt üveg, emberi lakhelyeket jelezve, amit addig csak East Meadow-ban tapasztalt. Ettől még inkább otthon érezte magát, amit még jobban megerősített a tény, hogy egy kórházba készült belépni. Samm azonban hátramaradt, és némi furcsa tétovázás után Kira visszament hozzá, hogy magával vonszolja.

- Gyere már - unszolta. - Ez az, ezt kerestük!

- Magukra hagytuk a lovakat. - Samm szinte suttogott. - Nem hagyhatjuk őket egyedül éjszakára. Menjünk el értük, és majd holnap találkozunk ezzel az alakkal.

- Ez zavar annyira? - kérdezte Kira. Meghúzta a karját. - Ugyan már, a lovaknak nem lesz semmi bajuk, reggel is el tudjuk hozni őket.

- Meghagyták a fegyvereinket - suttogta Samm, és hangsúlyosan meg is rázta a puskáját. - Tudom, ebből ítélve úgy néz ki, hogy bíznak bennünk, de az egész helyzet pokolian ijesztő. Nem tudhatják, hogy igazat mondunk-e, és ez azt jelenti, hogy a sok mosolygás és előzékenység valami magasabb szintű biztonsági intézkedést rejt, amit nem látunk. Ez nekem egyáltalán nem tetszik. Jöjjünk vissza reggel.

Kira elgondolkodott Samm arcát nézve. Mintha érezte volna a társa aggodalmát a kapcsoláson keresztül, ami azt jelentette, hogy nagyon erős lehet.

- Most valóban ideges vagy, ugye?

- Te nem?

Kira körbenézett. Még mindig bámulták őket, és Calix türelmetlenül várt rájuk a bejáratnál. Senki sem volt elég közel hozzájuk, hogy hallja őket - legalábbis emberi érzékszervekkel nem. Közelebb hajolt Sammhez, és súgva beszélt hozzá.

- Ezek az emberek életben vannak, megtalálták a gyógymódot, és az RM, a lejárati idő és az én mibenlétem titkát rejtegető épület mellett laknak. Samm... ez az, amit kerestünk!

- Itt valami nem stimmel.

- Senki sem fenyegetett meg minket...

- És hol van Heron? Heron előrement, hogy felderítse, mi is valójában ez a hely, de még sincs itt. Ez vagy azt jelenti, hogy valami olyasmit látott, ami nem tetszett neki, és most figyelőállást foglalt el, vagy azt, hogy ők látták meg hamarabb, és elfogták. Jót biztosan nem tettek vele, ha most úgy viselkednek, mint akik nem is tudnak róla.

Márpedig olyan ellenséggel nem akarok találkozni, aki képes hamarabb meglátni és semlegesíteni Heront.

Igaza van, gondolta Kira. Ez az egész gyanús, és veszélyes, és túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, és mégis...

- Rendelkeznek a gyógymóddal. Lehet, hogy mással kapcsolatban hazudnak, de erről nem; mindenhol gyerekek vannak. Ha pedig ez igaz, akkor más is lehet náluk. Samm, nekem be kell mennem abba az épületbe. Muszáj. Ha te inkább idekint várnál, nem gond.

-Nem hagylak egyedül - mondta Samm, és az előttük csillogó kórházra nézett. - Hát akkor bemegyünk, gondolom.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

C

alix átvezette őket a folyosókon. Kira felfedezte, hogy nem is raktárból, hanem laboratóriumból alakították át kórházzá, tele a legmodernebb felszerelésekkel - ez is részét képezhette a régi ParaGen létesítménynek. A folyosók viszonylag üresek voltak, de Kira szíve a torkában dobbant a síró csecsemők hangjától - nem beteg, sikító kisbabák voltak, mint East Meadow-ban, hanem egészséges csecsemők és boldog, gügyögő anyukák. Oda akart rohanni, hogy lássa őket, de visszatartotta a könnyeit, és követte Calixot. Előbb a gyógymód, a válaszok még várhatnak.

Samm hirtelen megdermedt, a feje körberándult, mintha keresne valamit, mire Kira ösztönösen harci testhelyzetet vett fel, felkészült a támadásra. Samm nagyokat lélegzett, a folyosót pásztázta, majd végül elkapta Kira tekintetét. A lány mondani készült valamit, de Samm megrázta a fejét, és Calix felé bólintott. A szőke lány megállt az egyik iroda ajtajánál, és furcsán nézett vissza rájuk.

-Minden rendben? - Kira észrevette, hogy Calix kérdése Sammhez szól. A férfi válaszolni készült, de Kira megelőzte.

- Ez a doktor irodája?

- Igen - mondta Calix, és bekopogott az ajtón. A túloldalról egy mogorva hang kiáltott, hogy menjenek be. Kiráék követték Calixot.

Dr. Vale egy alacsony és átlagos kinézetű, öreg, de egészséges férfi volt. Kira nem tudta megállapítani, hogy idősebb-e dr. Skousennél. Arra gondolt, hogy vajon ő is kapott-e azokból az élettartam-meghosszabbító genetikus módosításokból, mint más idősebb, gazdag emberek a Szakadás előtt. Ha így volt, nem igazán lehetett megállapítani a tényleges korát, ugyanúgy lehetett hatvan, mint százhúsz. Samm egy pillanatig a doktorra bámult, és Kira érezte, hogy átfut rajta egy enyhe gyanakváshullám. Sammnek nem tetszett az orvos, ezt a kapcsolás nélkül is meg tudta állapítani. Kira elhessegette a gondolatot, és felkészült a beszélgetésre. Felkészült bármire.

-Üljenek le, kérem - intett dr. Vale az íróasztalával szembeni székekre. Calix is készült helyet foglalni, de Vale kedvesen mosolyogva az ajtó felé intett. - Lennél kedves odakint várni? A vendégeinknek rengeteg kérdésük lehet, és szeretném, ha nem zavarna meg minket senki.

Calixon látszott, hogy nem nagyon tetszik neki a dolog, de felsóhajtott, és távozott a helyiségből, előbb azonban még gyorsan rámosolygott Sammre. A férfi mintha tudomást sem vett volna róla, teljes figyelmét Vale-re fókuszálta. Kira valami megmagyarázhatatlan elégedettséget érzett.

Mihelyt Calix becsukta az ajtót, Vale Sammre és Kirára nézett.

- Nos. Tehát maguk az a két vándor a Vadonon túlról.

-Igen, uram - válaszolta Kira. - Mi... válaszokat keresünk. Valamint meg kell találnunk az RM gyógymódját, és úgy hallottuk, hogy önnek sikerült szintetizálnia.

- Úgy van - mondta az orvos -, úgy van. Mondja csak, hányan is vannak még maguk ott?

- Emberek vagy Részlegesek? - kérdezte Kira.

Vale elmosolyodott.

- Mindkettőt mondja.

-Harmincötezer ember. Nagyjából. És mintegy félmillió Részleges.

Vale gyakorlatilag sugárzott az örömtől.

- Hát akkor ez egy keseredés találkozás, ugye? Egyetlen másodperc alatt szembesülni vele, hogy minden, amit tudunk a világról, teljesen idejét múlt... Bevallom, nem voltam felkészülve erre a felfedezésre, pedig büszkén állíthatom, hogy mindenre felkészültem.

- Kérem, uram - mondta Kira. - Beszéljen a gyógymódról!

-Működik - emelte fel a kezét Vale elégedettséget jelző

vállrándítással. - Mi mást kell még erről elmondani? Minden gyereket beoltunk születéskor, és az RM nem tehet bennük kárt többé. Elismerem, hogy nem ez a legjobb megoldás hosszú távon; rossz belegondolni, hogy még száz év múlva is oltást kelljen adnunk minden egyes újszülöttnek, de elvégre megtettük ugyanezt a Szakadás előtt is, nemde? Oltásokat, antibiotikumokat, mindenféle vegyi kotyvalékokat. Bár nem szívesen ismerjük el, már az RM előtt is ellenségesebb volt a fajunk számára a világ.

Volt benne valami furcsa, amit Kira nem tudott pontosan megfogalmazni. Gyakornokként, orvostanhallgatóként nőtt fel, az egész életét orvosok között töltötte, és ez a dr. Vale... más volt. Nem úgy beszélt, mint egy orvos.

- Olyan gyógymódra van szükségünk, ami úgy működik, mint a mi Övezetünk - gesztikulált Vale a sötét ablak felé a háta mögött.

- Hogy érti ezt? - kérdezte Kira.

Vale ismét elmosolyodott.

- Ez a paradicsom, ahol élünk, azelőtt életveszélyes terület volt, nemcsak, hogy emberek, de növények és állatok sem éltek itt. Meddő pusztaság, ugyanolyan, mint amin maguk átkeltek, de most már fordult a kocka, ugye? Amit a nukleáris technológia megsemmisített, azt a biotechnológia újjáélesztette.

Kira a homlokát ráncolta.

- Atombombát dobtak le itt?

- Nem, nem, nem - mondta Vale -, legalábbis nem szó szerinti értelemben. A Rocky Flats üzem nukleáris fegyvergyárként szolgált a második világháborúban ezt a helyet jelölték ki az első hidrogénbombák előállítására. Több radioaktív anyag ment itt át, mint Hirosima városán, de ahogy láthattuk, a technológia képes ellenünk fordulni. A létesítményt az egészségre kockázatosnak ítélték, ezért teljesen szétszerelték, és csak több évtizedig tartó tisztítási folyamat után minősítették ismét lakhatóvá; persze nem az emberek számára, annyira nem volt biztonságos, de elvégre, kit érdekelnek a szarvasok? Hadd kapjanak csak rákot, rájuk senki sem köt biztosítást. Így jött létre 2000-ben a Rocky Flats Vadvédelmi Övezet, ami itt is maradt még pár évtizedig. Ahhoz eléggé tiszta volt, hogy megnyugtassa a lelkiismeretünket, de azért mégsem teljesen tiszta. Eddig terjed az emberiség altruizmusa.

- Említette a biotechnológiát - mondta Kira. Nem igazán értette, hová akar kilyukadni Vale, de legalább hajlandó volt beszélni. Próbált még többet megtudni tőle. - Gondolom, itt jött be a képbe a ParaGen.

-Jól gondolja. ParaGen, egy bimbózó, új technológia előfutára. Nem mindig voltunk itt; délen, Parkerben kezdtük a munkát, de az első próbálkozásunk a biotechnológia birodalmában olyan éhes mikrobák előállítására irányult, amelyek felfalnak mindent, ami nem kell senkinek...

-Maga a ParaGennél dolgozott? - kívánkozott ki a kérdés Kirából.

- Természetesen. - A székén még mindig mereven ülő Sammre pillantott, majd visszanézett Kirára. - A biotechnológiában szerzett tapasztalatom tette lehetővé a gyógymódot.

Kirának minden erejét össze kellett szednie, hogy ne ugorjon fel a székéről. A ParaGen biotechnológusa? Ő is tagja a Trösztnek? Szinte szétfeszítette a sok kérdés, ami megfogalmazódott benne, de nem tudta, hogyan tegye fel azokat. Ha egyszerűen csak rákérdez a Részlegesekre, vagy a lejárati időre, vagy a Vészrendszerre, vagy bármi másra, fog egyáltalán válaszolni? Vagy elhallgat? Vagy dühkitörés lesz úrrá rajta? Úgy döntött, beszélteti még, hogy jobban megismerje a személyiségét.

- Mikrobákat állított elő?

- Hulladékokkal táplálkozó mikrobákat - mondta szinte dicsekedve, hogy erről a témáról beszélhet. - Sugárzással. Nehézfémekkel. Mérgező vegyszerekkel. Különféle merőben eltérő dolgokkal, amelyek összességében tökéletes energiaforrást jelentettek a felhasználásukra tervezett organizmusoknak. Aztán jött pár kormánymegbízás, eltelt néhány év, amíg a mikrobák bizonyították csodálatos képességeiket, és akkor hirtelen a szegény, mocskos Rocky Flats valóságos édenkertté változott. Egy ilyen siker újabb megbízásokhoz, nagyobb projektekhez, kövérebb csekkekhez vezetett. Még egy pár siker, és aztán az ember már maga nevezheti meg a megbízás összegét. A fizetségünk része volt maga Rocky Flats, ez a hatalmas, tökéletes ingatlan, amit soha senki más nem akart volna megvenni. Ez volt a karmánk, ezt kellett megkapnunk, amiért megmentettük, és a mikrobák még mindig itt dolgoznak a talajban, ők tartják vissza a mérgező pusztaságot, ők biztosítják a mi kis paradicsomunk fennmaradását.

Imád erről beszélni, gondolta Kira. Merhetek egy kicsit továbbmenni? Megköszörülte a torkát.

- Tehát akkor tagja volt az új organizmusokat létrehozó kutatócsapatnak.

- Az vagyok - válaszolta Vale. Ismét Sammre pillantott, aki még mindig olyan hidegen és csendben ült, mint egy szobor. Kira nem tudta, mi lehet a baj, de Vale kedvesen mosolyogva nézett vissza rá. - Genetikus vagyok, amennyire ma egyáltalán lehet még a genetika tudományáról beszélni. A gyógymódom egyelőre működik, de valami olyasmire van szükségem, ami azokhoz a mikrobákhoz hasonlóan működik; ami a felszín alatt él, önmagától terjed, és minden irányítás vagy beavatkozás nélkül véd meg minket. Valami, amit az anyák adnak át a gyerekeiknek.

- De az, ami van, mégiscsak egy gyógymód. Mégiscsak működik. New Yorkban, ahonnan mi jövünk, egyetlen csecsemő sem élt tovább három napnál a Szakadás óta. Pár hónapja sikerült meggyógyítanunk egy gyereket, de csak egyet. Nálunk egyetlen csodagyerek van, maguknak több száz. Próbáltuk reprodukálni a gyógymódot, de nem sikerült, maga viszont biztosítani tudná a jövőnket. Kérem, orvos vagyok, egész életemben ezért a pillanatért dolgoztam. Vigyen el a laboratóriumába, mutassa meg, hogyan csinálja, és akkor gyerekek tízezreit tudnánk megmenteni! Egy egész nemzedéket! - Kira érezte, hogy sírva fakad. - Ismét lehetne jövőnk.

- A gyógymód nem hordozható - jelentette ki Vale.

- Tessék? - Kira zavarodottan ráncolta a homlokát. - Ez meg hogy lehetséges?

- Majd meglátja.

Kira felállt.

- Most!

- Legyen türelemmel - intett Vale a szék felé, de Kira nem ült vissza. - Segíteni akarok, de óvatosan kell eljárnunk.

- Miért kell óvatoskodni?

- Kényes egyensúly uralkodik itt, az Övezetben. Segítek maguknak, de nem szabad ezzel megbontanom az egyensúlyt.

- Hát akkor engedje meg, hogy segítsünk! - lelkesedett Kira. - Én tanulmányoztam az RM-et, átkeltünk a pusztaságon, ismerjük a terepet, a politikai viszonyokat, meg mindent. Mit akar tudni?

- Ma este már semmit - mondta Vale. - Majd holnap beszélünk.

Kira frusztráltan szorította ökölbe a kezét.

-És a lejárati idő? - kérdezte. Vale tágra nyílt szemekkel nézte, mint aki nem érti, mit mond a lány. - A Részlegesek lejárati ideje - ismételte Kira - az a mechanizmus a génállományukban, amely húsz év eltelte után megöli őket. Mit tud erről? Ki tudta deríteni, hogyan működik?

- A többiek megmutatják, hol alhatnak - kelt fel Vale a székéből. Az ajtóhoz lépett. A hangja már nem volt olyan magabiztos, a mikrobákkal kapcsolatos öröm helyét motyogó bizonytalanság vette át. - Ma éjjel esni fog, és mikrobák ide vagy oda, jobb nem odakint lenni.

- Miért nem válaszol? - faggatta Kira.

-Holnap válaszolok - mondta Vale. - Menjenek Calixszal, és reggel küldök magukért valakit. - Azzal kinyitotta az ajtót, és a folyosó felé tessékelte őket.

-Holnap, kora reggel. Ígérje meg! - kérlelte Kira. Samm felállt, hogy kövesse.

- Kora reggel. Hát persze - mondta Vale.

Calix a padlón ült a folyosón, de most gyorsan felpattant.

- Sietnünk kell - mondta. - Mindjárt itt a savas eső, mindenki más már bent van. - Sammre nézett. - Jöhettek hozzám mind a ketten, de most már sietnünk kell.

Kira visszanézett Vale-re, akinek arcára ragadt az az őrjítő mosoly.

- Holnap reggel - ismételte a lány, majd megfordult, és a már futó Calix után indult.

Amikor a kijárathoz értek, Calix óvatosan kinézett, és felmérte az égen gyülekező vastag, fekete viharfelhőket.

- Még nem esik. Gyertek! - Előrefutott, Kira indult volna utána, de Samm elkapta a karját.

-Várj - mondta, és előrehajolt, hogy a fülébe suttoghasson. Kira alig hallotta a hangját. - Te is érezted?

-Mit?

- Dr. Vale-t. Éreztem a kapcsoláson át. Részleges.

-

NEGYVENEDIK FEJEZET

C

alix pár házzal arrébb lakott. Éppen csak odaértek, amikor az első savas esőcseppek a földön loccsantak.

- A ParaGen által talajba vitt anyag megvédi a növényeket - mondta Calix de nem szabad, hogy a sav a bőrötöket érje. - Az ajtóban egy nagydarab ember állt, nyitva tartotta, hogy befuthassanak, és megdorgálta őket, amiért majdnem megáztak.

- Meg akarsz halni, Callie?

- Még soha nem ért el - csapott rá kedvesen Calix a karjára, ahogy elment mellette. - Köszi, hogy tartottad az ajtót.

- Nincs mit. Ők azok az utazók?

Samm végigpásztázta az épület előterét, amely színültig megtelt bámészkodókkal. A nagydarab férfira nézett, és bólintott.

- Igen. Szükségünk lenne egy szobára éjszakára, ha lehetséges.

- Mármint „kérjük szépen” - tette hozzá Kira. - És nagyon szépen köszönjük a vendégszeretetét.

- Hely az van rengeteg - nyomta meg Calix a liftgombot.

Kira elment mellette, a lépcsőt keresve, és kicsit megriadt, amikor kinyílt a liftajtó.

- Mi a fene?

Calix felhúzta a szemöldökét.

- Jól vagy?

-Ott, ahonnan mi jövünk... - Kira összerázkódott, és óvatosan belépett a lány után a liftbe. - Nincs elég áram a felvonó működtetésére. Valójában még sosem utaztam lifttel.

-Én sem - mondta Samm, bár Kira tudta, hogy hazudik. Valószínűleg csak el akarta kerülni az elodázhatatlan kérdést, hogy miért olyan különbözőek a korábbi élményeik. Calix megnyomott egy gombot a lift oldalfalán (a legfelső emeletét), és az ajtó becsukódott.

- Az egész komplexumban van áram - állapította meg Kira. - Nem csak a kórházban, hanem mindenhol. Honnan veszitek az energiát?

- A ParaGen már évekkel a Szakadás előtt önellátóvá vált. Van áramunk, folyóvizünk, és persze az Övezet maga véd meg minket a pusztaságtól. Még marhatenyésztésre is van elegendő föld, már ha találnánk élő példányokat.

- A chiliben volt marha, a vacsoránál - mondta Kira.

- Az valójában vadhús volt. - Calix büszkén nézett Sammre. - Én magam ejtettem el azt a szarvast. Már két éve teljes jogú vadász vagyok.

Samm bólintott, ami tőle jelentős érzelemnyilvánításnak számított.

- Ez már komoly - mondta.

Kira igyekezett nem haragosnak mutatkozni. Elvégre Calix nem valami szörnyetegre vadászott, olyanra, ami végigkergette Kirát New Yorkon.

A lift felért a legfelső szintre, amelyről Kira azonnal felismerte, hogy iroda lehetett, bár a fülkék nagy részét kiszerelték belőle. A megmaradt íróasztalokat a fal mentén sorakoztatták fel, és cserepes virágokat, könyveket és társasjátékokat pakoltak rájuk. A sarokban pár gumilabda várt.

- Ez az előterünk - mondta Calix. - Az én lakásom arra van, a kettes számú tárgyalóban. - Minden irodát és tárgyalót kisebb lakásokká alakítottak. Calix barátságosan intett a szomszédoknak, ahogy elmentek mellettük. Azok szájtátva nézték a jövevényeket, de nem közelítettek hozzájuk. A kettes tárgyaló berendezése gyérebb volt, mint a többié, amiről Kira arra következtetett, hogy Calixot kevésbé érdekelheti a szobája feldíszítése, vagy kevésbé tapasztalt ebben, vagy csak szegényebb. Eddig nem látta nyomát annak, hogy pénzt használnának, de kezdte felismerni, hogy itt semmi sem olyan, mint gondolná.

Az orvosuk például Részleges.

A lakásban egyetlen egy ágy volt, amelyet Calix kedvesen felkínált Kirának, de az ragaszkodott hozzá, hogy a padlón aludjon - a szoba másik végében, ahol Sammel tudnak majd beszélgetni, miután a vendéglátójuk végre elaludt. Ám amikor az már egy teljes órája kérdezgette őket izgatottan az Övezeten túli világról, Kira belátta, hogy Calix minden bizonnyal tovább fogja bírni ébren, mint ők. A második óra végén már túl álmos volt, és érezte, hogy becsukódik a szeme, miközben Samm továbbra is megválaszolta a záporozó kérdéseket.

Lassan átadta magát az álomnak a padlóra terített takarók közt, alig pár centire Samm helyétől. Teltek a pillanatok, Kira légzése egyre mélyebb és egyenletesebb lett, amikor érezte, hogy valami megérinti a kézfejét.

Samm rátette a kezét az övére.

Reggel riadtan ébredt fel, azonnal felült, és kinyúlt valamiért, bár már nem emlékezett, hogy mit is keres. Az ablakban a függönyökön át bekukucskált a napfény, és Calix ágya üres volt. Samm még aludt, úgy nyúlt el Kira mellett, mint egy hulla. Kira hasra gurult, felállt, kinézett a folyosóra, majd határozottan bezárta az ajtót, és felrázta Sammet.

- Samm!

Ragadozóként ébredt fel, olyan gyorsan perdült harci pozícióba, hogy Kirának hátra kellett ugrania, nehogy eltalálja. Samm megdermedt, végigpásztázta a szobát, majd Kirára nézett.

- Elnézést - mondta - az idegeimre megy ez a hely.

- Nekem is - ismerte be Kira. - Meg kell tudnunk, hogy mi folyik itt. Egyelőre magunk vagyunk, de nem tudom, mikor jön vissza Calix.

- Az orvos nem Részleges.

- Azt mondtad, hogy az.

-Nem egyezik egyetlen olyan Részleges modellel sem, amit láttam. Egész éjjel ezen gondolkodtam. Nem tábornok, nem orvos, nem is valami más, ami csak két dolgot jelenthet. Vagy egy olyan modell, mint te, amilyet még nem láttam, és ami nem került tömeggyártásba. Ezt nem tartom valószínűnek, leginkább azért, mert te nem bocsátasz ki adatokat, ő pedig igen, neked változik a korod, ő pedig aligha lehetne ilyen öreg, ha tizenhét évvel ezelőtt gyerek lett volna. A második, valószínűbb forgatókönyv pedig az, hogy olyan, mint Morgan, akit genetikailag módosítottak a kapcsolás használatához. Amiből elég egyértelmű, hogy mi következik.

-Hogy ő is tagja a Trösztnek - fejezte be a gondolatát Kira. - Mindabból kiindulva, amit a ParaGennél töltött idejéről mondott, ez nagyon is logikusnak látszik, a kezdetektől fogva náluk dolgozott. Valószínűleg a vezető tudósok egyike lehetett.

- Meg azt is jelenti, hogy ha akarja, képes semlegesíteni engem - tette hozzá Samm. A hangja nyugodtnak hatott, mintha a szavak komolysága dacára csak egy tényt közölt volna. - Este nem adott nekem parancsot, de ha megtenné, nem tudom, hogy képes lennék-e megtagadni az engedelmességet.

- Morgannel megtetted.

- De percekbe telt, és hatalmas koncentrálást igényelt. Szinte lehetetlen megtörni az irányításukat, a Trösztét még inkább, mint az egyszerű tisztekét. Ha nagy erőt fejt ki közvetlen közelről, nem tudom, hogy mihez kezdenék. Még a legjobb esetben is arra biztosan képes, hogy kiiktasson engem, amíg elbánik veled.

- A legrosszabb esetben pedig engem is az irányítása alá vonhat. Feltéve, hogy tudja egyáltalán, mi vagyok.

-Morgan nem tudta. De ez nem jelent semmit. Az apád és Nandita nyilvánvalóan tudták, hogy Részleges vagy, de Morgan nem. Fogalmunk sincs, hogy Vale mit tud és mit nem.

-Kezdem látni, hogy a Trösztben nem lehetett valami erős az egymás iránti bizalom - állapította meg Kira. - Mintha legalább két különböző csoport lett volna, két nagyon különböző tervvel.

Samm bólintott.

- Ez megmagyarázza az egymásnak ellentmondó tények némelyikét, de azt nem igazán, hogy mit jelentenek valójában ezek a tények. Több információra van szükségünk.

- Amit valószínűleg abban a központi toronyban találunk - mondta Kira. - Az az épület, ahol tegnap jártunk, nagyon úgy nézett ki, hogy kizárólag orvosi célokat szolgál. Ha Vale megint kitérő válaszokat ad, a torony az elsődleges célpontunk.

Samm egyetértőén biccentett, és egy ideig hallgatott.

- Nandita irányított téged valaha? - kérdezte meg végül.

- Mármint a kapcsolással?

- Igen. Volt valaha olyan érzésed, hogy erővel vesz rá valamire?

-Nem emlékszem ilyesmire. - Kira Sammre nézett, szomorúan

gondolt bele, hogy mi mindenen kellett átmennie. - Milyen érzés?

Samm sóhajtott.

- Néha nehéz felismerni - mondta. Valami halvány mosolyféle futott át az arcán. - Persze egy olyan akaratos valakinek, mint te, azért kissé biztosan feltűnik.

Kira lazán a karjára csapott.

- Nem is tudtam, hogy a Részlegesek képesek az ugratásra.

- Gyorsan tanulok.

- Mindenesetre nem hinném, hogy Nandita valaha is irányított volna a kapcsolással, és azt sem tudhatom, hogy Vale megpróbálja-e.

- Hirtelen aggodalom fogta el. - De akár tud rólam, akár nem, azzal tisztában kell lennie, hogy te Részleges vagy, nem?

- Elképzelhetetlennek tartom, hogy ne tudná. De azt is, hogy miért ne említené meg. Mit nyer azzal, hogy titokban tartja? Hacsak... talán tudja, hogy mindketten Részlegesek vagyunk, de nem tudja, hogy mi tudjuk-e, hogy ő tudja.

Kira ismét a még mindig zárt ajtóra pillantott.

-Ez nagyon is lehetséges. Azt hiszem, abból kell kiindulnunk, hogy titkol valamit, még ha csak a saját érdekeinek védelmében is. Nem fedheti fel, hogy Részleges vagy, anélkül, hogy leleplezze saját magát, mint a minket megalkotó tudósok egyikét. Ezek az emberek nem olyan harciasak, mint az East Meadow-iak, de sejthetően ők sem kedvelik a Részlegeseket. Ha megtudnák, hogy az orvosuk részt vett a lázadó hadsereg létrehozásában, nem biztos, hogy örülnének neki.

- Én is erre a következtetésre jutottam - értett egyet Samm. - Akárhogy is legyen, ez nekünk rossz hír. Vale-nek jól megy itt, van egy tökéletes kis társadalma, és a mi érkezésünk, a mi létezésünk felboríthatja az egészet. Ha a Részlegesek követnek minket ide, neki vége. Ha az emberek követnek minket ide, neki vége. Ha kiderül az igazság rólam vagy rólad, romba dől a titokzatosság, és neki vége. Számára az lenne a legjobb, ha megölne vagy végérvényesen itt tartana minket. Talán ezért nem ajánlotta fel tegnap, hogy azonnal elmagyarázza nekünk az RM gyógymódját.

Kira összerezzent, felkavarta a következetlenség.

- Hacsak nem mondott igazat, amikor azt állította, hogy „nem hordozható”. Lehet, hogy ez azt jelenti, hogy hűtve kell tartani, márpedig ilyesmit nyilván nem tudunk átszállítani egy egész kontinensen. Ugyanakkor megadhatná nekünk az összetételét, vagy megtaníthatná nekem az eljárást. De nemet mondott. Nem tudom, mi folyik itt, de a veszélyt illetően igazad van.

- És még mindig fogalmunk sincs róla, hol van Heron.

- Igaz. - Kira a padlón dobolt az ujjaival, próbálta kiismerni magát a lehetőségek útvesztőjében. - Ha túl közel jött, Vale észlelte az érkezését. Talán a kapcsolás révén foglyul ejtette.

-Heron a többségnél jóval magasabban van a kapcsolási hierarchiában. Ez is része a kémmodellekbe épített függetlenségnek. - Samm elgondolkodott, majd sóhajtott. Ezt az egyértelműen emberi szokást a Kirával töltött idő alatt vehette fel, amit a lány egészen lenyűgözőnek talált. - De Morgannek alá volt rendelve, és feltételezhetően Vale is hasonló szinten van a kapcsolásban. Lehet, hogy bezárta valahova.

- Az is lehet, hogy Heron érzékelte őt hamarabb, és nem jött közelebb. Heront ismerve nekem ez tűnik valószínűbbnek. Lehet, hogy ebben a pillanatban a komplexum egy másik részében ő is éppen a válaszokat keresi.

- A központi toronyban. Mivel valamennyi épületben van áram, elég könnyen hozzáférhet a számítógépekhez. Ami nem jelenti azt, hogy hozzá tud férni az adatokhoz is. Így, hogy már nincs velünk Afa, hogy megkerülje a biztonsági intézkedéseket, nem tudom, hogyan lenne erre képes bármelyikünk is.

- Akkor a fizikailag létező nyilvántartással kezdené - vélte Kira. - Feltéve, hogy dr. Vale nem semmisített meg mindent. Ha titokban akarja tartani a személyazonosságát, könnyen lehet, hogy a régi adatok nagy részét elpusztította.

- Feltéve, hogy egyáltalán titkolózik. Még mindig van esély arra is, hogy teljesen félreértettünk mindent. Talán mindenki tudja róla, hogy kicsoda. Sokkal többre juthatnánk, ha lenne itt valaki, akiben megbízhatunk, aki egyenes válaszokat adna.

-Nem bízom Calixban - mondta gyorsan Kira, még mielőtt Samm őt javasolhatta volna. - Egyértelműen lojális Vale iránt.

- Vale a vezetőjük. Miért ne lenne lojális iránta?

- Épp ez az. Nem azt mondom, hogy kém, vagy hasonló, csak... ha sokat kérdezősködünk, az előbb-utóbb tudomására jut Vale-nek.

-Most pedig összeesküvést vizionálsz. Csak azért, mert Vale ravaszkodik, még nem lesz mindenkiből ellenség. Itt valószínűleg mindenki boldog és semmit sem sejt.

Kira a fejét csóválta.

- Valószínűleg, de nem biztos. Nem bízom meg senkiben, amíg nem derítünk ki többet.

- Ez az egyetlen dolog, amire ez a társadalom nincs felkészülve - mondta Samm. Kira felnézett, mire Samm elmosolyodott, egészen vékonyan, a szája sarkából. - Te lázadó vagy, Kira Walker. Még akkor is, amikor nincs mi ellen lázadni.

Kira viszonozta a mosolyt.

- Talán így vagyok összerakva. Léteznek lázadó modellek a Részlegesek között?

-Mi robbantottuk ki a Részleges Háborút - válaszolta Samm egyszerűen. - A lázadás a legemberibb tulajdonságunk.

Valaki lenyomta a kilincset. Kira felkapta a fejét, egy pillanatra megrémült, hogy rajtakapták őket, mielőtt ráébredt, hogy nem csinálnak semmi gyanúsat külső szemlélő számára. Miért ne beszélgethetne egymással a két jövevény? De remélte, hogy senki sem hallotta, amit mondtak.

Calix a csípőjével lökte be az ajtót, kezében két tányér rendesen megpakolva tojással és krumplilepénnyel, bőségesen körítve vörös és zöld chilipaprikával. Az előző esti chilivel együtt Kirának kezdett kialakulni egy olyan benyomása, hogy a szakács szeretheti a csípős ételeket.

- Szóval fent vagytok - tette le Calix a tányérokat a fal melletti asztalra, egy jóval nagyobb, a helyiséget valamikor betöltő konferenciaasztal furcsa formájú maradékára. A zsebéből villákat húzott elő, és előkelőén az étel felé intett. - A reggeli előállt. És meghívtam egy barátomat is, ha nem baj. Egyedül amúgy sem tudtam volna felhozni mindent.

Mintha csak erre várt volna, halk kopogás hallatszott az ajtón, és Calix beengedett egy alacsony, szélesarcú, csintalanul mosolygó fiatalembert, aki vastag műanyagpoharakat és egy hatalmas vizeskancsót cipelt a karján.

- Köszi, Cal. Helló srácok én Phan vagyok.

- Helló - válaszolta Kira. A gyomra hangosan korogni kezdett. Zavartan grimaszolt. - Elnézést. Hónapok óta nem ettünk rendes ételt. Pompásan néz ki.

Phan elnevette a magát.

- Semmi gond, lássatok hozzá. - Letekerte a kancsó tetejét, és mindenkinek öntött vizet. Kira megfigyelte, hogy alacsony termete dacára a fiú vele egyidős lehetett. - Elnézést, hogy rátok tukmálom magamat reggeli közben, de ti vagytok a leghihetetlenebbül izgalmas dolog, ami valaha is történt itt nálunk.

Kira kuncogott.

-Ezt én is elmondhatnám rólatok. Mindig reméltük, hogy léteznek további túlélők is, de még eggyel sem sikerült felvennünk a kapcsolatot.

- Üljetek le, és egyetek - vezette oda Calix Sammet az asztalhoz, finoman a karjához érve. - Velünk ne törődjetek, mi már ettünk.

- Hogy a csudába voltatok képesek átkelni a pusztaságon? - kérdezte Phan, miközben vizet töltött nekik. - Mi még Kansasig sem jutottunk el. Arra gondoltunk, hogy ha találunk valaha is települést, az nyugatra lesz, a hegyen túl.

Kira lenyelt egy falat krumplit - hihetetlenül csípős volt, de Nandita konyhája felkészítette bármire -, és most ő kérdezett.

- Sikerült bárkinek is átkelni a hegyeken?

- Ha sikerült is nekik, ide nem jöttek vissza - válaszolta Calix. - Ahhoz elég messzire jutottunk, hogy megállapítsuk, a mérgező hulladék nyugaton nem terjed nagyon messze. A hegyek felfogják a szelet, a szennyeződés nagyját itt tartják a síkságon, de a hegyek még a savas esőket leszámítva is eléggé veszélyesek. Pár nagyon magas hágón kell átkelni, és rengeteg utat elmosott a víz.

- A legjobb esélyünk egy északi felderítés lenne - gondolta Phan - Wyomingon át, a hegység csúcsa körül, de Vale nem hajlandó engedélyezni. Ott ugyanúgy nincs semmi, és sehová sem lehet behúzódni a vihar elől. Vale kénytelen ilyen szabályokat hozni, főleg az olyan hülyék miatt, mint Calix, akik képesek lennének megpróbálni.

- Dugulj el - bokszolt a karjába Calix.

- Mindig azt kell tennetek, amit Vale mond? - kérdezte Kira. - Azt hittem, Laura a polgármester.

- Nem úgy lettem vadász, hogy figyelmen kívül hagytam az okos tanácsokat - válaszolta Phan. - Vale, Laura és a többi felnőtt mind azon vannak, hogy életben tartsanak minket.

Samm bekapott egy vastag paprikadarabot, látszólag nem zavarta, hogy erős.

- Te is vadász vagy? - kérdezte.

- Én tanítottam meg mindenre - mondta Calix.

-Én pedig továbbfejlesztettem a tanultakat - vigyorgott Phan. Samm felé biccentett. - És te?

- Nálunk nem igazán vannak vadászok - válaszolta Samm. - Legalábbis nincs ilyen kasztunk. Én katona vagyok.

Calix felhúzta a szemöldökét.

- Tényleg ilyen súlyos a helyzet? Mármint a Részlegesekkel. Olyan gyakoriak a támadásaik, hogy szükségetek van állandó hadseregre?

- Fenn kell tartanunk egy véderőféleséget - avatkozott közbe gyorsan Kira -, de többnyire más dolgokat csinálunk, vannak köztünk farmerek, orvosok, meg hasonlók. Nekünk nincs gyógymódunk, mint nektek, így hát a tevékenységünk jelentős részét a kutatásnak szenteljük.

- Hogy lehettek életben, ha nincs gyógymódotok? - csodálkozott Phan.

- Ahogy ti, egyszerűen csak immunisak vagyunk - válaszolta Kira.

- A gyógymódra az újszülötteknek van szükségük.

- Automatikusan immunisak vagytok? Csak úgy? - kérdezte Calix. Kira felvonta a szemöldökét.

- Ti nem?

- Tizenkét évvel ezelőtt mindenkit beoltottak az Övezetben, azonnal a Szakadás után - mondta Calix. - Még sosem hallottunk ilyen... természetes immunitásról. Azt hittem, hogy az RM mindenkivel végzett.

Kira még mindig elképedt azon, hogy ezek az emberek ilyen régóta rendelkeztek a gyógymóddal. Még ha nem is lehetett átvenni tőlük, maga az a tudat, hogy létezik, és hogy az a sok csecsemő, akinek a halálát végig kellett néznie, meg is menekülhetett volna, megint összeszorította a szívét.

- Ha létezik természetes immunitás, mindenhol lehetnek túlélők - vélte Phan. - Elhozhatnánk őket ide az egész kontinensről. Akár az egész világról.

Kira Sammre pillantott, majd visszanézett rá.

- Beengednétek másokat is, ha elhoznánk őket ide?

- Most viccelsz? - kérdezte Phan. - Valóra válnának az álmaink. Csinálnánk egy vörös szőnyeget csak azért, hogy elétek teríthessük!

- Csakhogy sosem hagyják, hogy messzire menjünk körülnézni - mondta Calix. Az arca és a hangja is hirtelen komorabbra váltott, és most Kirára nézett, szinte először szólt őhozzá és nem Sammhez, amióta csak megérkeztek. - Állandóan kérjük, hogy felfedezhessük a Vadont, főleg a fiatalabb nemzedék tagjai, de a vezetőinknek nem tetszik az ötlet. Ők azt akarják, hogy a közelben maradjunk, ahol biztonságos. Azt mondják, az Övezetben megvan minden, de... - Samm és Kira felé intett. - Ti vagytok rá az élő bizonyíték, hogy ez nem így van. Ezért muszáj elmesélnetek nekünk, hogy mi van odakint, és kik vannak odakint. Így meg tudnánk győzni őket, hogy engedélyezzék az expedíciót. Paradicsom ide vagy oda, nem maradhatunk örökké egy helyben!

-Emlékeztetsz valakire - mondta Samm, de Kira nem reagált. Nem fog csak azért megbízni Calixban, mert a lány lázad a tekintély ellen.

- Meséljetek a Részlegesekről - kérte Phan. - Gyerekkorunkban hallottunk róluk történeteket, amikor itt bujkáltunk a Szakadás után. Tényleg képesek akár egy autót is elhajítani?

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

M

arcus és a katonák olyan messze repültek a lopott Rotorral, amennyire csak tudtak, de a lázongó Részleges hadsereg szorosan a nyomukban volt. New Rochelle felett egy szerencsés lövés megtépázta a bal szárnyat, és Woolfnak már csak pár mérföldet sikerült kipréselnie a gépből, mielőtt egy part menti légvédelmi állás leszállásra kényszerítette őket a Pelham-öbölben. Vinci délnyugat felé indult volna, át a Throgs Neck hídon Long Islandre, de Woolf ezt túl veszélyesnek tartotta - a hidak tele voltak csapdákkal és bombákkal, kizárt, hogy biztonságban át lehetett volna jutni rajtuk. City Islanden találtak egy motorcsónakot, annyi használható üzemanyagot töltöttek bele, amennyit csak leltek, és azzal keltek át. Részleges üldözőik a partról lőtték a vízen hasító csónakot, de egyetlen lövésük sem talált. A Védelmi Hálózat queensi bázisának romjainál értek partot.

Az egykori támaszpont szerkezete koromfekete volt, szétbombázták, porig égett.

-Üdvözlet az emberiség utolsó menedékén - mondta Woolf. - Amint önök is látják, nem igazán vagyunk berendezkedve vendéglátásra.

-Remek - vélte Galen. - Kijutottunk egy Részleges hadsereg karmai közül, és egy másik állásai mögött találjuk magunkat.

- Legalább kijutottunk - mondta Marcus. - Mi a következő lépés?

- Nem nehéz kitalálni, hogy a Morgan-párti frakció itt megnyerte a polgárháborút - állapította meg Vinci. - Trimble kiiktatásával Morgan bebetonozta magát a környék legerősebb hatalmaként, de vannak más frakciók is, akik esetleg rokonszenvezhetnek velünk. Ha korábban nem is foglaltak állást, Morgan cselekedetei a mi oldalunkra állíthatták őket.

- Ez elég lehet az ellenállás megszervezésére? - kérdezte Woolf.

- Talán igen, talán nem - válaszolta Vinci. - Attól függ, hogy milyen gyorsan sikerül egyesíteni a megmaradt frakciókat, és hogy nincsenek-e köztük olyanok, amelyek máris átálltak Morganhez. Sajnos nem áll rendelkezésünkre megbízható információ.

- Akkor vissza kell mennünk - mondta Marcus. - Meg kell találnunk, és rá kell beszélnünk őket.

- Amennyiben még mindig Morgan ellen vannak. - Woolf Vincire nézett. - Tizenkét évvel ezelőtt a maguk lázadása szinte kiirtotta a mieinket. Komolyan gondolja, hogy most hajlandók lennének emberekkel szövetkezni? A saját népük ellen?

Vinci hosszasan gondolkodott a válaszon.

- Az utóbbi időben megtanultam, hogy a szövetségeseimet inkább ideológiai alapon, mint faj alapján válogassam meg. Ezt a leckét maguktól tanultam. Nem értek egyet dr. Morgannel, és nem tudom, egyetértek-e a White Plains-i polgárháború majdani győztesével, akárki legyen is az, de azt igen, hogy magukkal egyetértek. Azt állították, hogy együtt akarnak dolgozni velünk, és meg akarják oldani mindkét nép problémáját, a mi lejárati időnket és a maguk betegségét. Ez még mindig fennáll?

Woolf nem válaszolt, de Marcus határozottan bólintott.

- Abszolút mértékben. Mindent megteszünk ezért.

- Akkor egyelőre magukkal tartok. - Vinci Woolfra nézett. - Mi indítottuk el a háborút, de sosem állt szándékunkban véget vetni a világnak. A vírus nem tőlünk származik. Tizenkét éve küzdünk bűntudattal a történtek miatt. Sok olyan Részleges van még, aki alig várja, hogy legyen oka ismét megbíznia az emberekben, vagy legalábbis békében élni velük. Erre elegendő bizonyítékot kell szolgáltatnia annak a pokolnak, amiből kimenekültünk. - Kinyújtotta a kezét. - Nem tudok minden Részleges nevében beszélni, de ha maguk készen állnak megbízni bennem, én készen állok megbízni magukban.

Woolf tétovázva nézte a Részleges kezét. Marcus az öreg katona szemét figyelte, sejtette, milyen küzdelmet vívhat benne az emlékezés, a gyűlölet és a remény. Végül kinyújtotta a kezét, és megszorította Vinciét.

- Nem hittem volna, hogy megérem ezt a napot. - A Részleges szemébe nézett. - A Védelmi Hálózat parancsnokaként és az utolsó emberi nemzet szenátoraként ezt hivatalos megállapodásnak tekintem.

- Bízhat a támogatásomban, és mindazon Részlegesekében, akiket össze tudunk toborozni - válaszolta Vinci.

-Legszívesebben megcsókolnám mindkettőjüket, de ez a megható pillanat nem jelent semmit, amíg nem állítunk magunk mellé több embert - mondta Marcus. - Merre tovább?

Woolf végignézett a romok között.

- Mielőtt megpróbálunk felállítani egy Részleges hadsereget, legalább be kellene jelentkeznünk az emberi erőknél. Túl régen mentünk el, már azt sem tudjuk, mi folyik itt. De még ha találnánk is egy rádiót, nem tudom, mennyit árulhatunk el. Morgan csapatai figyelik az összes hullámhosszt, márpedig azt semmiképp sem akarjuk az orrára kötni, hogy egy Részlegesekből és emberekből álló közös sereget szervezünk.

- Akkor merre induljunk? - kérdezte Vinci. - Van még olyan műveleti központjuk, amit Morgan nem hódított meg?

- Őszintén szólva fogalmam sincs. A Szenátus egy korábbi törvényen kívüli csoport búvóhelyére menekült, de úgy sejtem, hogy Morgan már megtalálta őket. A legjobb esélyünket egy Delarosa nevű gerilla jelentheti.

- Biztos maga ebben? - kérdezte Marcus. - Nem hinném, hogy az a nő örülne, ha Részlegest látna a sorainkban.

Vinci Woolfra nézett.

- Egy rasszistával kötne szövetséget?

- Én inkább szélsőségesnek nevezném - mondta Woolf. - Az invázió után az ő végletes módszerei bizonyultak a leghatásosabbnak a harcmezőn. Jobban ismeri a szigetet a megszállóknál, és ha valaki még szabad közülünk, az biztosan ő lesz.

- És biztos, hogy meg lehet bízni benne? Nem fog azonnal lelőni ha meglát?

- Delarosa gyakorlatiasan gondolkodik. Bármilyen fegyvert felhasznál, ha a kezébe jut, méghozzá a lehető legnagyobb hatékonysággal. - Woolf hátba vágta Vincit. - Márpedig egy Részlegesnél jobb fegyvert el sem képzelhet.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

C

alix széttárta a karját, és körbemutatott az Övezeten.

- Merre menjünk először? - kérdezte.

- Dr. Vale-hez - válaszolta Kira.

- Azt csak délután lehet. Jártam a kórházban, és azt mondták, hogy reggel szülése van.

Kira szíve majdnem kiugrott a helyéről a születés gondolatától, és szerette volna első kézből látni az oltás beadását, de igyekezett visszafogni magát. Más dolgokat is ki kellett deríteniük.

- Abba a fekete toronyba középen - mondta.

- Túl veszélyes - mondta Phan. - Az volt a ParaGen főépülete, a Részlegesek ripityára lőtték a lázadás alatt. Csoda, hogy még áll.

Meg kellett próbálni, gondolta Kira. De ha Heront még nem fogták el, biztos odabent van.

Samm lehajolt, hogy megvizsgálja a füvet, először óvatosan egy ujjal, majd az egész tenyerét rányomta.

- Hogy képes ez túlélni az esőt?

- Mesterséges mikrobák vannak a talajban - mondta Calix. - Olyan gyorsan szívják fel a mérget, hogy az nem képes nagy kárt tenni a növényekben.

Kira is letérdelt, a kezével belefésült a puha, dús fűbe.

-Még csak el sem színeződött. A mikrobák biztos eljutnak egészen a fűszálak csúcsáig is.

- Lehet - mondta Calix. - Nem vagyok tudós, nem értek hozzá.

- De tanultál róla, nem? - állt fel Kira. - Gondolom, van itt iskola.

- Hát persze. Megmutassuk?

Kira vetett még egy pillantást az Övezet felett fekete sírkőként emelkedő központi toronyra. Oda akart bemenni, de ki kellett várniuk a megfelelő alkalmat. Majdnem szétvetette a frusztráltság, de vett egy mély levegőt, és remélte, hogy Calix és Phan nem veszik észre, mennyire feszült. Eljön majd az ideje. Előbb el kell nyernünk a bizalmukat, gondolta.

- Hát persze, nézzük meg az iskolát - mondta.

- Az iskola igazán klassz - csatlakozott Kira mellé Phan. Több energia szorult belé, mint bárkibe, akit Kira valaha is látott, fel-alá ugrált menetközben, mindenkire rámosolygott és integetett, minden egyes fát és falat megnézett, és a beszélgetést sem hagyta abba. - Előbb az alapokat tanuljuk meg, olvasás, írás, matek meg hasonlók. Vale egy csomó tanítót is megmentett, akik igazán tudják a dolgukat. Igazság szerint én is a tanítókkal voltam a Szakadáskor, és mindannyian egy óvóhelyen bújtunk el a háború első hullámában bekövetkezett Részleges támadás idején. Olyan gyorsan csaptak le ránk, hogy még arra sem maradt idő, hogy hazaküldjenek minket az iskolából, így aztán nem tudom, mi történt a családommal, de felteszem, ennek köszönhetem, hogy még élek. Szegény szüleimnek gondolom annyi, mivel ők nem voltak ott az iskolában, és utána sem találtuk meg őket, de ti azt mondtátok, hogy egyes emberek természetes immunitással rendelkeznek, úgyhogy akár még életben is lehetnek. Ez fantasztikus, ez a legjobb hír, amit eddig kaptunk.

Kirának muszáj volt elmosolyodnia. Nehezére esett követni Phan szédítő tempóját.

- Sajnálom, hogy elvesztetted a szüleidet.

Phan kérdőn nézett rá.

- A te szüleid még élnek?

Kira nemet intett a fejével.

- Jogos. Gondolom senkinek sincsenek szülei.

- Néhányunknak vannak - vonta meg Phan a vállát. - Vale-nek sikerült teljes családokat megmentenie, és egyszerre beoltania. De engem nem zavar. Nem bírtam volna ki tizenkét éven át, ha egész idő alatt a halottak miatt rágom magamat. Tovább kell lépni.

Kira Sammre és Calixra pillantott, akik egy hasonló beszélgetésben merültek el. Remélte, hogy Samm nem veszíti el a fejét, és nem árulja el, hogy kicsoda. Calix minden tőle telhetőt megtett, hogy magára vonja a figyelmét, mosolygott, nevetett, időről időre finoman megérintette a karját vagy a vállát. Kirán végigfutott egy paranoiás érzés, hirtelen biztosra vette, hogy Calix el akarja csábítani Sammet, és kiszedni belőle az igazságot, de ugyanebben a pillanatban rádöbbent arra is, hogy butaság az egész. A lány valószínűleg csak megszédült a gondolattól, hogy egyszerre csak megjelent egy vonzó tizenéves srác ebben a nagyon-nagyon szűkös felhozatalban.

Ami valahogy még jobban felbosszantotta Kirát.

- Nem a vadászoké a legfontosabb munka - folytatta Phan -, de az egyike a legfontosabbaknak, mivel ez az egyik módja, hogy proteinhez jussunk. Mármint olyanhoz, ami nem a tojásból jön. A Szikláshegységben vannak szarvasok, jávorantilopok és hegyi kecskék, és itt van az egyik legbiztosabb táplálkozási hely nekik, ezért nyitva tartjuk a kaput, és még egy csomó kerítést is lebontottunk, hogy bejuthassanak. Ez olyan könnyűnek tűnik, de néha nem jönnek be, néha pedig farkasok hatolnak be, hogy csirkét lopjanak, vagy még a gyerekekre is rátámadnak, ezért a vadászoknak az a dolguk, hogy csapdákat állítsanak, kövessék a nyomokat, és a megfelelő irányba tereljék a táplálkozási láncot.

Volt valami hihetetlen vidámság Phan beszédmódjában, a dicsekvése nem tűnt arrogánsnak vagy tolakodónak, egyszerűen csak büszke volt a munkájára, és őszintén örült, hogy ezt csinálhatja. A minden újonnan felmerülő téma iránti lelkesedése inkább ragadós volt, mint erőszakos. Kira hamarosan belátta, hogy nem érdemes próbálkoznia a lelkes csacsogás áradatának a megszakításával, és csendben hallgatta, mi mindent tud mondani Phan a farkasbőrökről, a pusztaság túléléséről, vagy éppen egy irodaépület lakóhellyé történő átalakításának a részleteiről. Elhaladtak több nagy épület mellett is, még egy kutat is láttak egy füves udvaron. Kira elámult a bőség és a túlélés sajátos keverékén, amely az egész társadalmat átitatta - volt itt folyóvíz, elektromos áram, zuhany, de még egy csapat kertész is, akik türelmesen nyírták a pázsitot és nyesegették a bokrokat, de nem rendelkeztek azokkal a kármentési lehetőségekkel, mint Kiráék. A könnyen elérhető ruhaboltokat mind tönkretették a savas esők, vagy elégették a belobbant vegyszerek, így hát a helyiek házilag kikészített állatbőröket, régi függönyökből és lepedőkből kézzel varrt fura szőtteseket viseltek. Kira sejtette, hogy ők ugyanilyen furcsának tartották volna az ő szokásaikat, a divatosan parádézó, de a hatalmas, omladozó kúriákban gyertyával világító és fával tüzelő dívákat. Van még olyan hely a Földön, ahol normális élet folyik? Jelent még egyáltalán valamit a „normális” szó?

Az iskola egy másik irodaházban volt, a két alsó szintet megtöltötték a gyerekek kiáltásai és boldog sikoltásai. Ahogy erősödött a zsivaj, úgy gyorsult Kira szívverése. Még mindig képtelen volt feldolgozni, hogy az Övezetben vannak gyerekek, ráadásul milyen sokan. Ezért dolgoztam. Ezért a hangért, ezért az örült, csodálatos káoszért. Egy új nemzedékért, amely felfedezi és magáévá teszi a világot, gondolta. Könnyek tolultak a szemébe, és érezte, hogy kettészakad. Az egyik énje megállt volna, hogy a lehető leglassabban szívja magába a boldogságot, a másik pedig egyszerűen csak odarohant volna, feltépte volna az ajtót, hogy belevesse magát a gyerekek látványának az örömébe. Az álmodozásból Samm szavai térítették magához.

- Menj csak be - mondta a férfi. - Én elhozom a lovakat.

Kira meglepetten nézett rá.

-Egyedül? Veled megyek, túl veszélyes a romok között társ nélkül.

- Semmi gond, látom, hogy a gyerekekkel akarsz lenni. Calix azt mondta, hogy elkísér. Az Övezet közelében jól ismeri a romokat.

Calix mosolygott. Kira annyira megdöbbent, hogy nem tudott olvasni a másik lány arckifejezésében. Örül? Túlságosan is? Diadalmas? Kira dadogva próbált megfogalmazni egy választ. Egyrészt Calix nyilván jobban ismerte a terepet, így alkalmasabb lehetett kísérőnek az útra. Másrészt viszont a romok között Kira és Samm megint tudnának négyszemközt beszélni, és megkereshetnék Heront - illetve megadnák az esélyt Heronnak, hogy felvegye velük a kapcsolatot. Ha még mindig rejtőzik, nem fog odamenni, amennyiben ott lesz Calix is. Illetve... Kira még mindig nem bízott Calixban. Nem tudta volna pontosan megmondani, hogy miért. Nem tagadhatta, hogy zavarta Calix nyilvánvaló vonzódása Samm iránt. De ennél többről volt szó.

- Nem lesz semmi gond - mondta Calix. - Már rengetegszer jártam ott. Azt hiszem, tudom is, hogy melyik boltban hagytátok a lovakat. Ráadásul a Szakadás óta nem láttam lovat, alig várom, hogy találkozhassak velük.

- Az idő tiszta - jegyezte meg Phan. - Ha most indultok, ebédre visszaértek. Fogadni mernék, hogy a lovak lázba jönnek, ha valódi füvet legelhetnek a pusztaság után. Mióta is vagytok úton?

-Ööö... három vagy négy hete. - Kira még mindig nem volt képes kinyögni egy hihető kifogást, amikor Samm és Calix már el is indultak.

- Gyere be - invitálta Kirát Phan. - Klassz hely, imádni fogod. Ma valami színdarabot adnak elő a harmadikosok és a negyedikesek együtt. Valami tündérmese vagy hasonló, minden évben ugyanazt csinálják. - Magával húzta Kirát, aki gépiesen követte, miközben nézte Sammet és Calixot eltűnni a sarkon túl.

Arvada városa másként nézett ki napközben - valahogy sivárabbnak hatott, ahogy a felhőtlen égből égette a nap. Samm mély levegőket vett, Heronra utaló jeleket keresett a kapcsoláson keresztül, de csak por, kén és fehérítő szagát érezte. A pusztaság mérgező bűzét.

Calix egy széles, ködös kereszteződésen vezette át, szakértő szemmel vette észre a halvány füstcsíkokat.

- Mérgező gázok - mondta. - A tegnapi eső reakcióba lép az ilyen sekély mosásokban felgyűlt száraz vegyszerekkel, és mérgező gázt képez. Ha rossz irányból fúj a szél, eljut egészen az Övezetig is, de egy ilyen szélcsendes napon egyszerűen megkerülhetjük. - Vezette tovább, néha a városról, a veszélyekről és a lehetőségekről beszélt, néha pedig csak csendben mentek. Lenyűgöző tudással rendelkezett a pusztaság működéséről. Samm arra gondolt, hogy milyen nagy hasznát vették volna az úton. Megkönnyítette volna az utazást, és talán még Afa életét is megmenthették volna. Vajon velünk akar majd tartani? Mondta, hogy próbált elmenni, és a pusztaságban való túlélésről szerzett ismeretei a hasznunkra lennének. Persze egyáltalán nem biztos, hogy tényleg el akarna jönni, ha tudná, milyen ott, és nagy változás lenne a számára a boldog övezet után a keleti háborús zóna borzalma. Megkérdezem Kirát, mielőtt felvetném az ötletet, gondolta.

- Az az ott, ugye? - mutatott át kérdőn Calix egy széles, lerobbant utcán. Samm felismerte az út végén a bevásárlóközpontot, és bólintott.

- Az, igen.

Könnyedén gyalogoltak, nem tartottak sem ellenségtől, sem ragadozóktól, hiszen egy sem volt a környéken. A pusztaság, amely börtönbe zárja őket, egyben meg is védi őket minden más veszélytől, gondolta Samm. Biztonságban tartja őket, és könnyűvé teszi az életüket, de ha egy valós veszély ütné fel a fejét, nem lennének rá felkészülve. Nézte, ahogy Calix magabiztosan lépked, ám csak bizonyos konkrét veszélyforrásokra figyel. Például észrevette a mérgező gázt, de simán elmenne egy álcázott csapda mellett. Igazi ellenséggel szemben egy napig sem bírnák. Imádkozzanak, hogy dr. Morgan sosem talál rájuk.

A lovak hangosan nyihogtak Samm érkezésére. Az ételük elfogyott, a vízből is már alig maradt. Samm egyszerűen szólt hozzájuk, próbálta utánozni Kira csillapító hanghordozását, de az ő szavai még így is direktnek, tényszerűnek hatottak, mintha egy másik Részleges katonával beszélne.

- Sajnálom, hogy nem voltunk itt az éjjel - mondta nekik. - Találtunk embereket a ParaGen komplexumban. Ott van igazi fű, meg almafák és tiszta víz is. Most odaviszünk titeket. - Calixra mutatott. - Ő Calix, a barátunk. - A lovak mély, sötét tekintettel bámultak vissza, miközben türelmetlenül dobogtak a lábukkal.

-Milyen nagyok! - csodálkozott Calix. - Még a legnagyobb jávorszarvason is túltesznek, amit valaha láttam.

- Éhesek és ki akarnak menni. Utálják, ha összezárják őket a saját ürülékükkel, főleg ez itt. - Megtapogatta Fura orrát, és végigsimított a hátán, hogy megnyugtassa. - Ennek a neve Fura, azé pedig Bobó. Kira keresztelte el őket. - Samm megmutatta Calixnak, hogyan kell lecsillapítani a lovakat, aztán meg hogyan kell felpakolni rájuk a felszerelést; előbb a takarót, aztán a nyerget, amit olyan erősen kell felszíjazni, hogy ne essen le róluk, de nem is túl szorosan, nehogy fájjon nekik. Girhesebbek voltak, mint amikor elindultak New Yorkból, és Samm remélte, hogy egy kis pihenés az Övezetben segít visszanyerni az erejüket, meg a súlyuk egy részét is. Szükségük lesz rá a visszaúton.

Calix is ugyanezt gondolhatta, mert rá is kérdezett, miközben Bobó nyergével bajlódott.

- Meddig maradtok?

-Nem tudom - mondta Samm, bár ő is ezen törte a fejét, amióta csak rátaláltak a településre. Vigyáznia kellett, hogy mennyit árul el neki. - Nem maradhatunk sokáig. Azért kerestük a ParaGen központját, hogy megtaláljuk az RM gyógymódját, és most, hogy értesültünk a létezéséről, a lehető leghamarabb haza kell vinnünk magunkkal. Népünk háborúban áll, és... - Elhallgatott, igyekezett úgy fogalmazni, hogy ne fedje fel túlságosan magát. - Őszintén szólva, nem csak az RM gyógymódját keressük. Magukról a Részlegesekről is meg akarunk tudni minden információt. Azon vagyunk, hogy... - Mennyit merjen elmondani? Mennyit kész befogadni Calix? Úgy tűnt, hogy az Övezetben élők nem különösebben elfogultak a Részlegesekkel szemben, de azért biztos őket teszik felelőssé a Szakadásért. Hogyan reagálna a lány a két faj közötti békekötés gondolatára? Ahogy nézett rá... mi lehet ez a szemében? Bizalom? Barátság? Samm nem tudott olvasni az emberi érzelmekben, és ismét azon törte a fejét, hogy lehetnek képesek boldogulni a kapcsolás nélkül. Látta már ezt a kifejezést a lány arcán, meg Kira arcán is, de nem tudta pontosan, hogy mit jelent.

Elhatározta, hogy őszinte lesz, legalábbis részben. Talán jobban bízhatnak Calixban, mint Kira hitte.

- Segíteni próbálunk a Részlegeseken - bökte ki. - Nekik is van egy problémájuk, egy halálos betegségük. Ha meg tudnánk gyógyítani, esély nyílna arra, hogy a két faj békét kössön egymással. Ezért jöttünk a ParaGen központjába, hátha találunk valamit, ami segít rajtunk. .. és rajtuk.

-Ezt dr. Vale-lel kell megbeszélnetek - mondta Calix. - Ő mindenféléket tud az RM-ről és a betegségekről. Talán arról is tud valamit, ami a Részlegesekkel történik.

- Nálunk is vannak hasonló orvosok. - Samm Morganre gondolt. Vajon Vale és Morgan ismerik egymást? Vale valóban tagja a Trösztnek?

- De dr. Vale meggyógyította az RM-et már vagy tizenkét éve. A ti orvosaitok nem voltak erre képesek.

-Ez nem furcsa szerinted? - kérdezte Samm. - Hogy szinte azonnal rátalált az RM gyógymódjára? Heteken belül?

- Azt hiszem, erre még senki sem kérdezett rá. Nem tudom, hová akarsz kilyukadni... hogy esetleg hátsó szándékai lennének? De mi rossz lehet abban, hogy emberek életét mentette meg?

Az, hogy már a Szakadás előtt előkészítette a gyógymódot, és megtartotta saját magának és az Övezetének, gondolta Samm. De a Tröszt többi tagjának nem volt birtokában a gyógymód, ugye? Sem Morgannek, sem Nanditának, sem Trimble-nek a B Szakasztól - az ő gyógymódjuk hol lehet? Sehogy sem állt össze a kép, és Sammet szörnyen zavarta ez a következetlenség. Több is történik itt, mint amennyit képes felfogni, és ez a gondolat nagyon nem tetszett neki.

- Sajnálom, hogy ilyen sokáig gyógymód nélkül kellett élnetek. - Calix magára hagyta Bobót, és közelebb lépett Sammhez. - A természetes immunitás dacára szörnyű lehetett végignézni, hogy minden szerettetek meghal, végignézni a sok kisbaba halálát, évről évre...

-Igen, szörnyű lehetett - csúszott ki Samm száján. Azonnal rádöbbent, hogy mit mondott, hogy ez a megfogalmazás úgy hangzott, mintha egy kívülállótól származna. De úgy tűnt, hogy Calix nem vette észre, hanem a kezéért nyúlt. Calix keze kérges volt, de meleg és gyengéd.

Samm megpróbálta helyrehozni a hibáját egy határozottabb állítással.

- A Szakadás óta minden csecsemő meghalt.

-Nektek nincsenek is gyerekeitek? - Calix szemében mély szomorúság tükröződött, ahogy elképzelte, milyen lehet az élet East Meadow-ban. - Nem csoda, hogy Kira ennyire meghatódott. - Elhallgatott, Samm kezét nézte. - Te meg Kira... Ti...?

- Hogy elmegyünk-e? - kérdezte Samm.

-Együtt vagytok? Netán... házasok? Vagy jártok?

Samm a fejét rázta.

- Nem. - De még mielőtt bármi mást mondhatott volna, Calix már megcsókolta, puha ajkát az övére tapasztotta, meleg teste az övéhez simult, karját Samm feje mögé tette, és közelebb húzta magához. Samm megdermedt a meglepetéstől, az agya leblokkolt, ahogy megérezte a száján a lány ajkait, de visszaszerezte az önuralmát, és finoman eltolta magától.

- Sajnálom - mondta. - Nem vagyok ebben valami jó.

- Megtaníthatlak.

-Úgy értem, nem vagyok valami jó a kommunikációban. Nem mindig értem... Nem érdekes. Azt akarom mondani, hogy sajnálom, ha... olyasmit hitettem el veled, amit nem kellett volna.

Calix arcán a meglepetés a zavarral keveredett.

- Elnézést... - mondta. - Én úgy láttam, hogy... érdekellek.

- Sajnálom - ismételte Samm. - Azt hiszem, hogy szerelmes vagyok... - Kis szünet után folytatta. - Ő valószínűleg nem is tudja.

Calix elnevette magát. A hang üresen, szomorúan csengett. Kitörölt egy könnycseppet a szeme sarkából, és megint nevetett.

- Hát, most jó nagy hülyét csináltam magamból.

- Én vagyok az ostoba - mondta Samm. -Te nem csináltál semmi rosszat.

-Ez igazán kedves tőled. - Calix vett egy mély levegőt, a fejét csóválta, és elmorzsolt még egy könnycseppet. - Megtennél nekem egy szívességet? Kérlek, ne meséld el senkinek, hogy voltam olyan marha, és rád vetettem magam.

- Hát persze. - Samm hirtelen kínosnak érezte még azt is, hogy ránézzen. Keresett valamit, amivel leköthetné a szemét. A föld mellett döntött, furcsán bámult lefelé. - Te sokkal közvetlenebb vagy nála.

-Hát úgy tűnik. - Samm a szeme sarkából látta, hogy Calix visszamegy a lovakhoz. - Együtt keltetek át az egész kontinensen, és egyikőtök sem mozdult rá a másikra? - Elfojtott egy újabb, rövid és üresen csengő nevetést. - Nem csoda, hogy nincsenek gyerekeitek.

- Annak nem ez az oka - kezdett bele Samm, de Calix a szavába vágott egy újabb ideges nevetéssel.

- Tudom, tudom, ez csak egy buta poén volt. Sajnálom. Ma tényleg abszolút hülyét csinálok magamból. Jellemző rám.

- Nagyon vonzó lány vagy - mondta Samm.

Calix felmordult.

- Most nem ezt akarom hallani tőled.

Samm szörnyen érezte magát, egyrészt azért, mert a lány szörnyen érezte magát, másrészt meg azért, mert nem tudta, mit mondjon neki. Atkozott kapcsolás. Részleges lányokkal tudok beszélni, de az emberek olyan... Az égre nézett. Mintha egy másik fajhoz tartoznának. Rettenetesen zavarta, hogy olyan jeleket küldött Calixnak, amelyekről nem is tudott, most pedig még megvigasztalni sem képes.

-Bárcsak tudnék mit mondani. Ahogy említettem, tényleg borzasztó rosszul kommunikálok. Nem megy jól a beszéd...

- Semmi gond - vágta rá Calix.

-Nem igaz. Rosszul vagyok tőle. Azt akarom, hogy jobban menjen, de egyszerűen nem így vagyok összerakva. Nem akartam úgy átkelni az egész kontinensen, hogy ne mondjak semmit Kirának, de mégis így lett, mert képtelen vagyok megfogalmazni. Egy csomó dologgal kell bajlódnom, és... Egyszerűen csak sajnálom. Tényleg.

Felnézett. Látta, hogy Calix már nem foglalkozik a lovakkal, és egyenesen rá bámul. A lány kedvesen szólt hozzá.

- Mit mondanál el Kirának?

Samm csak állt, és ezernyi különböző érzelmi adatot küldött, amelynek a létezéséről Calix még csak nem is tudott. Nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy ilyesmiket mondjon Kirának, most fontosabb dolguk volt. És mégis... Kira szobornak néz engem. Érzelmektől mentes babának. Szándékosan próbálta a szomorúságnak és a lemondásnak az emberektől ellesett jeleit mutatni, vett egy nagy levegőt és lassan fújta ki. Sóhaj.

-Nem tudom, hogy mit akar - bökte ki végül. - Te világossá tetted a szándékaidat. Kira rejtély a számomra.

- Nem tudod, hogy viszontszeret-e.

- Túlságosan különbözőek vagyunk. - Nehéz volt úgy beszélni, hogy ne áruljon el túlontúl sokat. - Nem tudom, hogy akar-e olyat... mint én.

-Hát persze. Biztos ki nem állhatja a jóképű, értelmes és figyelmes srácokat.

- Igazán kedves vagy - mondta Samm.

- Nem sokra megyek vele - sóhajtott Calix. Ellépett a lovak mellől, és törökülésbe kuporodott egy öreg, viharverte asztalon. - Nézd. Reméltem, hogy nem Kiráról és rólad fogunk beszélni, de elégszer végigmentem ezen Phannel, hogy tudjak tippeket adni neked. Kezdjük azzal, hogy nem tudod, mit akar. Ő pontosan így érez. Nem beszéltem ugyan vele, de garantálom, hogy így van. Tutira. Azóta figyellek, hogy megérkeztetek, és egyetlen jelét sem adtad, hogy érdeklődsz iránta. Ezért mozdultam rád. Ha én nem látom, ő sem látja.

- Nem vagyok valami jó a kommu...

- Tudom - vágott közbe Calix határozottan. - Kezdem felfogni, hogy milyen rosszul megy ez neked. Oké, felfogtam, lépjünk tovább. A következő lépés: azt mondtad, hálás vagy, amiért ilyen közvetlenül fejeztem ki az érzelmeimet, és őszintén szólva én is hálával tartozom neked, amiért te is megtetted. Amint kicsikartam belőled. Jobb tudni, hogy mit érzel, mint reménykedni és várakozni, és áltatni magamat heteken át... úgy, ahogy ő.

- Ezt nem tudhatod.

- Dehogynem. Nem mindenkinek megy ez olyan rosszul, mint neked, Samm. Akinek szeme van, látja, hogy tetszel neki.

Samm döbbenten állt. Minden Részleges kapcsolás lepattant volna róla, olyan erősek voltak a saját érzelmei. Igaz lehet ez? Kira tényleg érez valamit iránta, egy Részleges iránt, aki rátámadt a népére, aki elárulta egy őrültnek, és olyan sok bajt okozott neki? Egy olyan férfi iránt, akinek alig egy éve van hátra, mielőtt a Részlegesek lejárati ideje egyetlen vonással kitörli az életét és a jövőjét? Képtelen volt elhinni, hogy ez lehetséges.

- Van barátja - mondta. - Egy másik orvos, New Yorkban.

- Az jó messze van innen.

- De visszamegyünk oda.

- És ha visszafelé sem avatod be, meg is érdemled, hogy elveszítsd - mondta Calix.

Samm ezzel nem tudott vitatkozni.

- Marcus megnevetteti. Én erre nem vagyok képes.

- Akkor még mindig megpróbálkozhatsz egy hirtelen csókkal - mosolygott Calix hamiskásan. - Nekem ugyan nem vált be, de sosem lehet tudni.

- Azt hiszem, ez nem az én stílusom.

- A te stílusod a csendes önmegtartóztatás. Márpedig az garantáltan nem fog bejönni.

- Folyton beszélek vele.

-Akkor ideje lenne megtalálni a megfelelő szavakat - mondta Calix.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

V

ale még mindig nem fogad minket - mondta Kira. Egy kis parkban ültek az Övezetben, egy kis ligetbe bezsúfolt piknikasztaloknál. Samm és Calix visszaértek ebédre, és Calix azonnal magukra is hagyta őket, hogy egy nagyobb csapat tinédzserrel együtt rögbizzen a közeli pályán. Phan is részt vett a játékban, időnként kiszaladt hozzájuk, próbálta rábeszélni őket, hogy álljanak be, de Kirának túl sok megbeszélnivalója volt Sammel, és örült, hogy viszonylag magukra maradhattak. Samm a szokásosnál is hallgatagabbnak tűnt, amit Kira a feladat iránti megújult eltökéltségnek tudott be. A férfi biztosította, hogy Calixnak nincsenek rejtett szándékai, ám ezen kívül nem sokat árult el a romok közti útjukról.

- Nyilvánvaló, hogy titkol valamit - folytatta Kira -, és ha csak türelmesen várunk a beígért találkozóra, valószínűleg megint kitalál valami kifogást. Titkol valamit, és ez nagyon nem tetszik nekem, ráadásul Heron sem jelentkezett. Kezd nagyon elegem lenni az egészből. Ideje bemenni a toronyba. - A többi épület felett emelkedő magas, fekete csúcs felé pillantott. - Phan körbevezetett az előbb, hogy megmutassa a komplexumot, és egyes épületek nagyon közel vannak ehhez. Nem keltenénk gyanút, ha a közelébe mennénk, és talán beosonhatunk úgy, hogy nem veszi észre senki. Igazából nem hinném, hogy egyáltalán törődnének vele. Phan azt mondta, hogy a Részlegesek bombázásai miatt nem biztonságos a szerkezete, de nem úgy néz ki, hogy a közelében élők olyan nagyon izgulnának emiatt. Mintha nem is gondolnának rá.

- Van kerítés körülötte? - kérdezte Samm.

-Egy alacsony fal, többnyire ócskaságokból és régi bútorokból. Távol akarják tartani tőle a véletlenül arra kószáló gyerekeket, de nem láttam semmilyen aktív biztonsági berendezést, ami egyébként jellemző is erre az egész társaságra. Nem várnak támadást, nincsenek felkészülve lázadásra vagy bármiféle törvényszegésre, és amennyire meg tudom ítélni, nincs is rá okuk.

- Ami persze felkeltette a gyanúdat.

-Bárkinek felkeltené a gyanúját. Tökéletes társadalom nincs. Elégedetlenség és bűnözés, vagy pedig valami sötét mozgatóerő mindig van. Lehet, hogy Vale valamilyen módon uralja az elméjüket. Olyasmivel, mint a kapcsolás, csak embereken. - Sammnek sikerült elég jól utánoznia a kétkedés arckifejezését. Kira elmosolyodott. - Nem tudom, de van itt valami, az biztos.

Diadalkiáltás hallatszott a pályáról. Kira felnézett és látta, hogy a játékosok fele izgatottan ugrál. Egy fiatalember a földön feküdt, halkan nyögdécselve, a labda mellette nyugodott, Calix pedig éppen távolodott a feltételezhető ütközés helyszínéről, az arcán vékony csíkban vér folyt. Kira meglepetten nyitotta tágra a szemét.

- Hűha. Nem is tudtam, hogy ennyire elszánt.

- Fel kell dolgoznia pár dolgot - mondta Samm. Szúrós szemmel nézett a pályára. - Remélem, nem tesz kárt senkiben.

- Itt az esély - érintette meg Kira Samm karját. - Várd meg, amíg felállnak a következő futáshoz, aztán gyere utánam. Ha megkerüljük a fákat, és balra fordulunk annál az épületnél, eltűnünk a szemük elől, még mielőtt észrevennék, hogy elmentünk.

- És ha valaki meglát minket?

-Nem tiltottak meg nekünk semmit. Ha meglátnak, eljátsszuk a tudatlan jövevényt, és megköszönjük, hogy távoltartottak minket egy veszélyes épülettől, aztán újra megpróbáljuk éjjel. De ha csak egy esély van rá, hogy már most bejussunk, meg akarom ragadni.

- Rendben. Van nálad fegyver?

- A félautomata hátul az övemben.

- Az enyém a bokámra van kötve. Reméljük, hogy nem lesz szükség rájuk. - Csendben nézték a mérkőzést. Phan a kezdővonalra állt, felkészült a futásra, és ezúttal nem szólt ki Kirának és Sammnek, hogy szálljanak be. A többi játékos is felsorakozott, az irányító bemondta a figurát, eközben Kira és Samm elosontak. Már a sarkon túl jártak, mielőtt elindult a játék.

- Erre. - Kira a komplexum közepe felé vezette Sammet az épület oldalán. A torony mögötte emelkedett, olyan magasra, hogy az Övezet szinte bármely pontjáról látható volt. Páran rájuk köszöntek, de Kira nem emlékezett rá, hogy találkozott volna velük a korábbi rövid bejárásnál. Visszaintegetett és remélte, hogy senki sem akar beszélgetésbe elegyedni velük. Szerencséjük volt. Két épülettel arrébb már a központi tisztás szélére értek, ezeken túl emelkedett az alacsony fal, törött asztalok és irattartók halmaza, itt-ott egy nagyobb kő vagy egy kidőlt fa, mögöttük pedig a ParaGen-torony masszív, fekete alakja. A külső fala nagyon hasonlított más felhőkarcolókéra, amiket Kira látott - valamikor ablakok díszítették, most pedig törött üveg és lelógó roncsok alakították csupasz sakktáblává -, ám azokkal az épületekkel ellentétben ezt nyilvánvalóan közvetlen támadás érte, majd több éven át sújtotta a maró eső. Egyes részei teljesen elfeketedtek, kicsavarodtak, vagy groteszk lyukak tátongtak rajtuk. Az alakja is furcsa volt, a bizarr kiszögelések valamikor modernek és szépek lehettek, de most csak fokozták az épület fenyegető komorságát. Kira szinte el tudta képzelni, hogy odabent fények gyúlnak, és egy pillanatra látta a lelki szemei előtt az egykori munkatársak szellemét, ahogyan az idők végéig fáradoznak tovább ebben az elfelejtett sírban. Leteremtette önmagát a buta gondolatokért, és ésszerűbb magyarázatokat keresett. Vajon a toronyban is van még áram, ahogy a komplexum többi részében? Maradt ott bármi is, ami még működőképes? A tisztást elborította a növényzet és az akadályok, mintha évek óta nem lépett volna be senki az épületbe.

- Heron itt járt - mondta Samm.

- Még mindig itt van?

- Az adatok túl gyengék ahhoz, hogy megállapíthassam.

-Már biztosan tudjuk, hogy Vale rejteget valamit. - Kira körülnézett. - Ha átjutunk a falon, odaát teljesen eltakar minket az aljnövényzet. Valószínűleg sikerülhet úgy bejutnunk, hogy ne vegyenek észre.

- Jobb lenne bevárni az estét.

- Amikor megint a nyakunkon lóg Phan és Calix? Ennél jobb esélyünk nem lesz. - Kira körbepillantott. - Nem látok senkit. Ebédelnek, futballoznak, meg mindenféléket csinálnak, amiket ezen az ijesztő helyen szoktak.

- Amit úgy hívnak, hogy „normális életet élnek”.

- De lehet, hogy csak megjátsszák nekünk.

- Tényleg azt hiszed, hogy... - Samm a fejét csóválta. - Mindegy. Menjünk.

- Sajnálom - mondta Kira halkan, ahogy hirtelen a vállán érezte a végtelen kutatás teljes súlyát. - Sajnálom, hogy belerángattalak.

- Tudod, hogy én is ugyanúgy hiszek ebben, mint te. Mindaz, ami velünk történik megéri, hogy a többiek normális életet élhessenek.

Kirán átfutott egy erős érzelmi hullám.

- Ígérem, hogy amint megmentettük a világot, megebédelünk és beállunk focizni.

- Megegyeztünk.

Kira újra felnézett a toronyra.

- Kész vagy?

- Te csak próbáld tartani a lépést. - Samm körbepillantott, hogy biztos legyen benne, nem figyeli őket senki, majd megint a toronyra nézett összeszűkült szemmel. - Indulás.

Átrohantak a tisztáson, kikerülve a pázsiton összevissza heverő fatörzseket. Samm ért elsőként a falhoz, és átvetette magát rajta, egyenesen bele a magas sivatagi fűbe, majd Kira is odahuppant. Egy pillanatra megálltak, üldözés vagy riasztás hangjait figyelték, de Kira nem hallott semmit.

Samm lihegett.

- Kifulladtál? - kérdezte Kira suttogva. - Azt hittem, te sosem fulladsz ki.

- Legyengített minket az átkelés a pusztaságon. A szervezetünk nem képes csúcsteljesítményre.

- Én jól vagyok.

- Én is. Menjünk!

Hason kúsztak az aljnövényzetben, a magas fű eltakarta a mozgásukat. Úgy tűnt, Samm újra normálisan mozog. Kira haladt elől, azzal a feltett szándékkal, hogy minél gyorsabban az épülethez érjen, hisz bármennyire is fedezékben voltak, amíg nincsenek bent, fennáll az esély, hogy észrevegyék őket. Egy idő után idegeskedni kezdett, félt, hogy túl sokáig tart a lassú kúszás, és felkuporodott, hogy kipillantson a fű felett. Az övezet komplexumában minden nyugodtnak és csendesnek látszott. Kira ismét négykézlábra ereszkedett, és gyorsabban mászott tovább, az épület immár elérhető közelségben volt. Samm komor és eltökélt arccal követte. Amikor az épülethez értek, megint furcsán vette a levegőt. Nem lihegett, csak hosszú lassú lélegzeteket vett.

- Jól vagy?

-Furcsán érzem magam - válaszolta Samm. - Kimerültnek, mintha napok óta nem aludtam volna.

Kira önkéntelenül is némi bűntudatot érzett. Én egyáltalán nem érzem fáradtnak magamat. Lehet, hogy Samm keményebben veti magát bele a dolgokba? Lehet, hogy túl keveset vállaltam magamra az úton és észre sem vettem?

- Pihenjünk?

- Ne itt. Be kell jutnunk.

A sűrű csalit majdnem az épület széléig terjedt, ahol több, a padlótól a plafonig érő nyíláson is bejuthattak - a Részlegesek támadása során tönkretett hatalmas ablakokon át. Majdnem az egész földszint nyitva tátongott, egy központi oszlopsor támasztotta alá. Odabent nem volt más, csak recepciós asztalok és váróhelyiségek. Az irattár minden bizonnyal a felső irodákban lehet. Kira észrevett egy félig nyitott ajtót egy lépcsőház felé. Rámutatott, mire Samm bólintott. A férfi mellkasa lassú tempóban emelkedett és süllyedt. Kira halkan háromig számolt, majd felpattantak és átrohantak az ajtóhoz a törmeléken keresztül. Kira ért oda elsőként, több lépéssel előzte meg Sammet, és amikor a társa áttántorgott az ajtón, becsapta maguk mögött. Samm nekinehezedett a falnak, kapkodta a levegőt és lehunyta a szemét.

- Nem hinném, hogy megláttak volna - mondta Kira. - Pihenhetünk egy percet, mielőtt felmegyünk.

- Ha pihenek, elalszom. - Sammnek szemmel láthatóan nehezére esett nyitva tartania a szemét, bármennyire is küzdött. - Menjünk tovább!

- Biztos, hogy jól vagy?

- Mindenképpen muszáj továbbmennünk, úgyhogy nem számít.

Kira tiltakozni próbált, azt mondta, majd visszajönnek később, de

Samm nem volt hajlandó meghallgatni.

-Nem lesz még egy ilyen esélyünk. Menni fog. - Kétoldalt belekapaszkodott a korlátba, és felemelte a lábát. Mintha ólomból lett volna. Kira alábújt az egyik karjának, Samm kezét a vállára helyezte, ő pedig átölelte a derekát, hogy segítsen neki. Samm most már még mélyebbeket lélegzett, mintha aludna. A mozgása ritmustalanná vált, néha csak harmadik vagy negyedik próbálkozásra találta el a lépcső magasságát.

- Jól van - mondta Kira, noha tudta, hogy valami egyáltalán nincs jól. Mi a fene folyik itt?- Már csak pár lépcső. - Szorosan fogta Sammet, szinte a teljes súlyát alátámasztotta mászás közben. - Így van, már csak pár lépcső. - Az első lépcsősor végére érve kinyitotta az ajtót, és Samm bezuhant rajta. A levegőt virágföld és növények illata töltötte meg, és Kira macskák és madarak lábnyomát látta a szőnyeget elfedő porban. - Samm, mi a baj? - Itt nem láthatta őket senki, jó búvóhelynek tűnt. - Samm, mondj már valamit!

-Én... - Samm lassan és halkan beszélt, mintha minden egyes szót egy vastag szűrőn kellene átpréselnie, és ez felőrölné minden erejét. Fel és alá forgatta a fejét, igyekezett nagyra nyitni a szemét, küzdött az eszméletvesztés ellen. Kira várta, hogy befejezze a mondatot, de amikor végre újra megszólalt, valami egészen mást mondott. - Heron... itt. - Majd újabb szünet után: - Alszik. - Kira felé fordította a fejét, de a tekintete homályos és zavaros volt. - Találd... meg azt a...

- Találjam meg? De mit? - Kira megrázta Sammet, sürgetően suttogott a fülébe, de semmi sem hatott rá. Alszik. Azt mondta, hogy alszik. És úgy tűnik, Heron is itt van valahol. Kira erőltette a kapcsolást, hátha meg tudja érezni Heron adatait a levegőben. Akaratlagosan sosem sikerült használnia, csak harci helyzetben tűnt megbízhatónak, amikor az adrenalin felerősítette a hatását. De hát most magasan van az adrenalin szintem. Ez az ügy Sammel halálra rémisztett, mégsem észlelek semmit. Lehet, hogy a harci feromonok erősebbek? Vagy, hogy a programozásom szerint csak harci feromonokat vagyok képes érzékelni?

Megint ellenőrizte Samm pulzusát és légzését. Normális volt mindkettő. Most, hogy feladta a harcot, és átengedte magát az álomnak, minden testfunkciója normalizálódni látszott. Kira felállt, próbálta kiokoskodni, hogy mit tegyen. Maradjon mellette, amíg fel nem ébred? Hagyja itt, és menjen tovább? Az utóbbi tűnt az egyetlen értelmes lehetőségnek, de nem szívesen tette meg - mi van, ha történik valami Sammel, amíg ő odavan? Elhúzta a falhoz, az oldalára támasztotta, a hátát a falnak, a mellét pedig a közeli munkafülkékből odavonszolt számítógép toronynak. Samm olyan mélyen aludt, hogy Kira attól tartott, ha elhányná magát, vagy kifolyna a nyála, képtelen lenne reagálni, és meg is fulladna. Így legalább ettől védve lesz.

Mintha elkábították volna, gondolta Kira. De miért tenne vele ilyet valaki - és hogy csinálták volna? Calix adott be neki valamit? De miért kábítaná el, és aztán hagyná magára? A fejét csóválta. Majd megkérdezem tőle, ha felébredt. Egyelőre itt vagyok a célban, és nem tudom, hogy mennyi időnk van, mielőtt a keresésünkre indulnak. És Sammnek igaza van, ha most elmennénk, semmi sem garantálja, hogy adódik még egy esély. Meg kell találnom azokat az adatokat.

Magában elnézést kért Sammtől, majd átkutatta az íróasztalokat, hátha talál egy névsort vagy egy térképet, bármit, ami segítene elindulni. A Trösztre nyilván nem tettek sehol sem utalást így, név szerint, legalábbis nem valószínű, de Kira emlékezett a tagok többségének a nevére a Chicagóban talált nyilvántartásból. Megismételte magában a listát: Graeme Chamberlain, Kioni Trimble, Jerry Ryssdal, McKenna Morgan, Nandita Merchant és Ármin Dhurvasula. Az apám. Talált egy kisebb jegyzéket, kereste a neveket, de egyikük sem szerepelt rajta.

Taktikát változtatott, más oldalról közelítve a problémát. Az eddig felderített nyomok alapján mely darabok állnak már a rendelkezésére? Eltartott egy ideig, amíg összeszedte a gondolatait, hiszen az elmúlt pár hétben csak az foglalkoztatta, hogy eljusson idáig, és a túlélésen kívül másra nemigen maradt ideje. Fel kellett idéznie a megoldandó rejtélyeket. Dr. Morgant bízták meg a Részlegesek hihetetlen fizikai képességeinek, az erejüknek, a reflexeiknek, a betegségek elleni rezisztenciájuknak és a fantasztikus gyógyulóképességüknek a megtervezésével. Jerry Ryssdal volt a felelős az érzékszerveikért. Kira apja hozta létre a kapcsolást és a feromonális kommunikáció egész rendszerét. Trimble-ről még mindig nem tudott semmit. Utoljára maradt Graeme Chamberlain és

Nandita, akiknek a Vészrendszert kellett kidolgozniuk. Azt a világpusztító vírust, amelyet RM néven ismertek meg. Chicagóban megtudták, hogy a Vészrendszer célja a Részlegesek megölése lett volna, amennyiben kicsúsznának az állam irányítása alól - a rendszert az amerikai kormány rendelte meg, a ParaGen igazgatói jóváhagyták, és úgy tűnt, hogy ez a felhatalmazás váltotta ki a vezető tudósokból a Tröszt létrehozását. Aztán amikor a vírus felszabadult, valahogy az embereket ölte meg a Részlegesek helyett. Ez nem lehetett a Tröszt döntése - Kira el sem tudta képzelni, hogy bárki is, pláne az apja és az az asszony, aki anyaként nevelte, szándékosan, tudatosan, bűntudat nélkül elpusztítson ennyi embert. Graeme pedig öngyilkosságot követett el, amiből Kira nem tudott semmire sem következtetni, de mégis mélyen nyugtalanította.

Az biztosnak látszik, hogy a Tröszt széttöredezett már a tervezés szakaszában, gondolta. Dr. Morgan például mit sem tudott a lejárati időről, márpedig valakinek bele kellett azt programoznia a Részlegesek DNS-ébe, olyan valakinek, akinek volt egy terve. De voltak mások is. Azok a nevek, amelyeket Morgan kiáltott, amikor azt hitte, hogy Kira kém: Cronus és Prometheus. Kódnevek lennének? A lista egyes szereplőit fedik? Vagy egészen másokat? És hogy illett bele a képbe dr. Vale?

Kira megint a névjegyzéket nézte, keresett rajta bármit, aminek köze lehet a Tröszt tervéhez. Lejárati idő. Vészrendszer. Vírus, virológia, patológia, epidemiológia - az összes szinonimát végignézte. Laboratórium, kutatás, genetika, még az RM-et is kereste. Várjunk csak. RM nem volt, de RD igen. Ez utalás lenne a vírusra? Egy korábbi verziója? Nem, kizárt, hogy egy ilyen titkos dolog bekerülne egy általános jegyzékbe, miközben még a vezető tudósok sem szerepelnek rajta. Eszébe jutott az IT-vel kapcsolatos félreértés, amiről kiderült, hogy rövidítés: információs technológia. Az RD is ilyesmi lehet. Az R talán referencia, a D database, vagyis adatbázis, vagy pedig... R mint research, D mint development.

Kutatás és fejlesztés.

Ha valahol, hát ott kell lennie a Trösztnek. De hol van az a C szint? Az itteni emeletek sorszámozva voltak. Térképet keresett, átkutatta az összes íróasztalt, de amikor már harmadszor járt körbe a fő előtérben, megállt a lépcső tetején, és a mögöttük álló ajtókra bámult. Három dupla ajtó egymás mellett.

Liftek.

Az Övezet saját, önfenntartó áramhálózattal rendelkezett. A többi épületben működtek a liftek. Ha itt is működnek, egyszerűen csak meg kell nézni a gombokat, és meglesz a C szint. Csak megnyomja a gombot, és már ott is van. Kira előrelépett, az ujja egy pillanatra megállt a hívógomb felett. Aztán megnyomta.

Mélyen az épület gyomrában életre mordult egy motor, és Kira érezte, hogy a fogaskerekek és a csigák forgásától megremeg a padló. Csattogás és morajlás visszhangzott a liftaknában. Kira hátralépett, amikor az ajtó hangos csikorgással félig felfeszült előtte. A lift csak nagyjából volt szintben az ajtóval, alul széles rést hagyott a sötét mélység felé. Aram ugyan van, de ez nem jelenti azt, hogy valaki karban is tartotta a lifteket az elmúlt tizenkét évben, villant át Kira agyán. Hihetetlen, hogy egyáltalán működnek még. Az ajtók próbáltak becsukódni, de akkora kárt szenvedtek a nyitástól, hogy képtelenek voltak bezáródni. Kira habozott, próbálta eldönteni, hogy megbízhat-e a szerkezet stabilitásában, és bemerészkedhet-e megnézni a gombokat. Lenézett az aknába, sötétvörös fényeket látott a mélyén - legalább hét szintnyi lehetett. Ami öt földalatti szintet jelent, gondolta. Egy a karbantartásra, talán kettő is. És három teljes földalatti szint.

A, B és C.

Úgy döntött, hogy inkább nem veszi igénybe a liftet, hanem benéz az aknába, és a sarkoknál keres egy karbantartólétrát. Talált is egyet, amelyet viszonylag könnyen elért, de egy pillanatig még így is elfogta a szörnyű tériszony, amikor belépett a mély, sötét verem fölé. Két kézzel határozottan megragadta a felső fém létrafokot, aztán leengedte magát, a lábával megtalálta a létrát, és megkezdte a lefelé mászást. Minden szint meg volt jelölve. Kira megkönnyebbülten sóhajtott, amikor a földszint után az A betűt látta. Ment tovább, megállt a C-nél, és keresett egy kijáratot. A létra mellett meglátott egy karbantartóajtót. Lenyomta a kilincset. Az ajtó könnyen nyílt.

A benti folyosót élénk fény világította meg, a levegő friss volt, egyáltalán nem áporodott. A távolból léptek halk visszhangját hallotta.

Kirának torkába szökött a szíve, hirtelen megbénította a félelem. Heron lenne az? Már itt van? Vagy valaki más? Meghallották a zajt, amit a lifttel csapott? Egyvalaki lépdel vagy többen? Közelednek vagy távolodnak? Képtelen volt megállapítani, és a bizonytalanságtól lebénult. Egy idő után erőt vett magán, és elgondolkodott. Akármi legyen is, be kell mennem azon az ajtón. Nem mehetek el csak úgy. Lehet, hogy ez az egyetlen esélyem kideríteni, hogy mi vagyok. Tétovázott, igyekezett felbiztatni magát. Vajon van-e odabent valami biztonsági rendszer, ami rátámad? Az ajtó kinyitása nem váltott ki riasztást. Kira mélyen beszívta a levegőt, aztán előhúzta a nadrágja hátuljába rejtett pisztolyt. Ellenőrizte a kamrát, majd a tárat, biztos akart lenni benne, hogy készen áll a tüzelésre, ha szükséges. Belépett az ajtón.

A folyosó nem csak a fényektől volt világos, hanem a falakat, a padlót és a plafont is fehérre festették, mint egy kórházban. Kira érzett valami finom zúgást a padlón át, olyasmit, mint a lift motorja, de ez folyamatos volt, mint egy háttérzaj. Az áramgenerátor? Vagy egy levegőcserélő szerkezet? Egyértelműen volt egy kis szellő, nem is meleg, nem is hideg, csak egyszerű légmozgás. Ismét léptek sorát hallotta, olyan halkan, hogy úgy vélte, csak egyetlen ember lehetett. Erőltette a kapcsolást, próbálta megérezni, hogy hátha Heron az, de nem érzett semmit. Óvatosan maga előtt tartva a fegyvert, lábujjhegyre emelkedve ment előre. Ha már hallotta valakinek a lépteit, legalább az ne hallja az övéit.

A C szint egy laboratórium volt, és sokkal jobb állapotban maradt meg, mint az emeletek. Bármit tettek is a Részlegesek az épülettel, ebben a mélységben nem hatott a rombolás. Kira irodák és tárgyalók, laboratóriumok és zuhanyozók, tiszta, fehér, számára ismeretlen berendezésekkel teli szobák mellett osont el. Vajon itt állítja elő Vale a szerét? Ebben lenne ráció, nyilván a ParaGen rendelkezett a legjobb genetikai berendezésekkel az Övezetben. Ezért mondta volna, hogy nem „hordozható” a gyógymód? Talán éppen Vale-t hallotta. Kira gyorsabbra fogta a lépteit.

Ismét lépteket hallott, és ahogy közelebb ért, egy suttogó, bizonytalan beszédhangot is. Valaki halkan beszélt. Kira a lehető legóvatosabban lépkedett, miközben megválaszolhatatlan kérdésekkel próbálta felkészíteni magát minden eshetőségre.

Bármi történjék is, nem számít. Ha már eljöttem idáig, meg kell tudnom mindent.

Befordult az utolsó sarkon, egy tágas terembe ért, és elállt a lélegzete. Két hosszú sorban tíz fémasztal állt, mindegyiken egy-egy sovány, szinte csontvázszerű férfi testével. Csövek, drótok és kábelek lógtak ki belőlük, egyesek tápszereket juttattak bele a szervezetükbe, mások pedig az ürüléket vagy az újrakeringetett vért vonták ki belőlük. Az arcuk fedetlen volt, de mindegyiküknek a nyakából vékony cső türemkedett ki, egyenesen átütve a bőrüket az összegubancolódott csövekhez csatlakozva. Azt feltételezhette volna, hogy halottak, de látta, hogy a mellkasuk enyhén emelkedik és süllyed, a szívük lassan dobog a törékeny bordáik mögött. Élőholtak voltak, eszméletlenek, elszigetelve a külvilágtól. Már évek óta lehettek ebben az állapotban.

- Mi folyik itt? - súgta maga elé Kira.

- Részlegesek - szólalt meg dr. Vale. Kira felnézett, és meglátta a férfit a terem túlsó végében. Szinte önkéntelenül rászegezte a pisztolyát, Vale pedig felemelte a kezét. - Tudni akarta, hogyan szintetizálom a gyógymódot. Sehogy; közvetlenül vonom ki belőlük. - Az asztalok felé intett. - íme az RM ellenszere.

-

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

K

ira döbbenten bámult.

- Mi ez?

- A megmenekülésünk titka - válaszolta Vale. - Mindenki, akit itt látott, minden gyerek, minden, amit maga csodának nevezett... ennek a tíz Részlegesnek köszönhető.

-De hisz ez... - Kirának elakadt a szava. Előbbre lépett, a fejét rázta, még mindig próbálta feldolgozni a látványt. - Alszanak?

-El vannak kábítva. Nem hallják, nem látják magát, bár gondolom, a hangunk eljuthat hozzájuk az álmuk mélyén.

- Álmodnak?

- Talán. Az agytevékenységük nem fontos része a folyamatnak, nem különösebben foglalkoztam vele.

Kira még egyet lépett előre.

- Sosem ébrednek fel?

- Ugyan minek? - kérdezte Vale. - Könnyebben tudom gondozni őket álmukban, jóval kevesebb problémát jelentenek.

- „Gondozza őket”? Mintha növényekről beszélne.

- Szigorú biológiai értelemben nem, de a hasonlat jó. - Vale odalépett az egyik Részlegeshez, és ellenőrizte a csöveket és drótokat, amelyek a plafonon lévő berendezéssel kötötték össze. - Nem nővények, de mégis olyanok, mint egy kert, és én gondozom őket, hogy learassam az emberi fajt életben tartó termésüket.

- A feromont.

- A technikai neve 223-as részecske, bár én elkereszteltem ambróziának - mosolyodott el Vale. - Az élet eledelének.

- Ezt nem teheti - csúszott ki Kira száján.

- Dehogynem.

- Persze hogy igen, de... mindig is tudtuk, hogy ez egy lehetőség, de... ez így nem helyes.

- Mondja ezt annak a több ezer embernek, akiknek megmentették az életét, vagy annak a több száznak, akiket csak az idén fognak megmenteni. - Vale arcáról lehervadt a mosoly, ünnepélyesebbre váltott. - Kétezer osztva tízzel, az annyi, mint fejenként kétszáz élet. Bárcsak mi is tudnánk ugyanennyit tenni.

-De... ez rabszolgaság - mondta Kira. - Sőt, rosszabb annál... olyan, mint egy rémisztő, emberekből álló ültetvény.

- Nem emberek - jelentettek ki Vale határozottan. - Élőlények, az igaz, de az emberiség az első értelmes gondolata óta mindig is felhasznált eszközként élőlényeket. A vadonban egy bozót csak bozót, az ember gondoskodó keze által lesz belőle kerítés. A bogyókból tintákat és festékeket vonunk ki, a gombák gyógyszerré válnak. A tehenek tejet, húst és bőrt adnak nekünk, a lovak húzzák az ekét és a kocsit. Még maguk is lóháton szelték át a pusztaságot, márpedig ezt a feladatot aligha vállalták volna el saját jószántukból.

- Az más.

-Egyáltalán nem más. A ló legalább részét képezi a világnak. Azért létezik ma, mert egymillió évnyi természetes kiválasztódás nem pusztította el, megérdemelte a jogot az életre. A Részlegeseket egy laboratóriumban tenyésztették, az emberek hozták létre őket önmaguk megsegítésére. Olyanok, mint... egy magtalan görögdinnye, vagy egy penészálló gabonafajta. Ne tévessze meg az emberi arcuk.

-Nem csak az arcukról van szó - mondta Kira vehemensen -, hanem az elméjükről. Ha beszél velük, nem állíthatja, hogy nem igazi emberek.

- A végén már a számítógépek is tudtak beszélni. De attól még azok sem lettek emberek.

Kira a fejét rázta mérgesen, frusztráltan hunyta le a szemét. Annyira émelyítette a felfedezés, hogy még gondolkodni is alig tudott.

- Szabadon kell engednie őket!

- És aztán mi lenne? - kérdezte Vale. Kira felnézett, és látta, hogy a doktor széles mozdulatokkal gesztikulál, nem csak a laboratóriumot, hanem az Övezetet, talán az egész világot is belefoglalta a mondandójába. -Térjünk át mi is arra az életmódra, mint maguk? Keressük hiába a meggyógyíthatatlan betegség ellenszerét és közben nézzük végig, hogy ezrével halnak meg a gyerekeink, csak azért, hogy tíz lény, tíz ellenségünk, aki fellázadt és lemészárolt minket, ne szenvedjen tovább?

- Ez ennél bonyolultabb - tiltakozott Kira.

Vale bólintott.

-Pontosan ezt mondom én is. Maga szerint kegyetlenség így tartani őket, eszméletlenül, magatehetetlenül. Szerintem viszont nagyobb és többeket érintő kegyetlenség lenne szabadon ereszteni őket. Tudja, hogyan tartom őket szedálva? Jöjjön csak! - Az első asztalsor végéhez lépett, és intett Kirának, hogy kövesse. Az utolsó asztalon fekvő Részleges ugyanolyannak látszott, mint a társai, de az ő felszerelése eltérő volt. Az állkapocs alatt kitüremkedő cső helyett az egész torkára rászereltek egy lélegeztetőnek kinéző készüléket. Kira lassan közelített, már el is felejtette, hogy fegyvert tart a kezében, és ekkor észrevette, hogy a Részleges nyakába be van építve egy sor kisebb ventilátor.

- Mi ez? - kérdezte.

- Szellőztető rendszer - válaszolta Vale. - Ennek itt a Williams nevet adtam, ő volt az utolsó teremtményem, mielőtt az idő múlása és az elhasználódás használhatatlanná tette a genetikai módosító felszerelésünket. Ambrózia helyett egy másik, általam tervezett részecskét bocsát ki, egy különlegesen erős és csak a Részlegesekre ható altatót. A biomechanikai munka óriási volt, nekem elhiheti.

Kirának elakadt a hangja. Eszébe jutott Samm. Vale biccentett, mintha olvasna a gondolataiban.

- Feltételezem, hogy a Részleges barátja odafent fekszik és mélyen alszik, nemde? - intett a plafon felé. - A torony szellőztetőrendszere még mindig nagyszerűen működik, ez pumpálja át a Részleges altatót az épületen és ki az Övezetbe. Kíváncsi lennék, hogy meddig jutott, mielőtt összeesett. Amennyiben ránk támadna az a többi Részleges, akit említett, könnyen lehet, hogy Williams lenne a legfőbb védelmünk ellenük.

Kira visszagondolt: Samm csak akkor kezdte érezni a hatást, amikor a központi tisztáshoz értek - ami vagy ötven méterre lehetett a toronytól -, de egész délután furcsán tompa volt. Az is az altatótól lehetett, vagy valami mástól?

És milyen messzire kell elhurcolnia, mire elmúlik a hatása?

Ismét Vale-re nézett.

- Ezt nem teheti meg!

- Folyton ezt hajtogatja.

- Nem alakíthat át egy élőlényt fegyverré!

- Gyermekem, hát nem tudja, mik is a Részlegesek valójában?

-Hát... persze hogy tudom. De nézze meg, hová vezetett ez az

egész. Hát nem tanult semmit a világvégéből?

- Azt tanultam belőle, hogy minden áron meg kell védenem az emberi életet - jelentette ki Vale. - Túl közel táncoltunk a peremhez, túl sokat akartunk egyszerre.

-Maga nem azért csinálja, hogy megvédje az embereket! - csattant fel Kira. Hátralépett, és felemelte a pisztolyát. - Maga ezt csak a hatalomért csinálja! A maga kezében van a gyógymód, tehát minden mást is maga ural, mindenki magának köteles engedelmeskedni!

Vale hangosan felnevetett, de olyan váratlanul, és olyan őszinte vidámsággal, hogy Kira önkéntelenül is még egyet lépett hátra. Mit nem veszek észre?

- Milyen nyomát látta itt maga az elnyomásnak? - kérdezte Vale. - Hol van a vascsizmám, amit senki sem lát? Boldogtalanok az emberek az Övezetben?

- De ez nem jelenti azt, hogy szabadok is.

- Hát persze hogy szabadok! Oda mennek, ahová csak akarnak, nincsenek őreink, nincs rendőrségünk. Nincs takarodó, csak a savas esőből fakadó veszélyekre kell ügyelnünk. Nincsenek falak, csak a halálos Vadon határa. Nem követelek adományokat, nem irányítom az iskolákat, nem titkolok semmit, csak ezt az egyet - intett a kómában fekvő Részlegesek felé.

Kira dühbe gurult.

-Phan és Calix azt állították, hogy maga nem hagyja őket elmenni!

-Persze hogy azt mondtam nekik, hogy ne menjenek el. Odakint veszélyes. Phan, Calix és a többi vadász létfontosságú tagjai a közösségünknek. De attól még bármikor elmehetnek. Csak azért, mert az általam javasolt döntést hozták meg, még nem leszek zsarnok. - Kira felé bökött. - Maguk is szabadon távozhattak volna egész idő alatt; az uszító jövevény és az ő veszedelmes idomított Részlegese. Senki sem akadályozta meg a távozásukat, senki sem figyelte a mozgásukat. Mondja Kira, mi ellen hőbörög maga?

Kira a fejét csóválta, zavartan védekezve.

- Maga kontrollálja az embereket.

- Lehet így is értelmezni ezt a szót, gondolom. Ha jól értem, maga egy olyan országból jött, ahol a kontrollt fegyverekkel biztosítják, ahol a kormányzat a hiánnyal vásárolja meg az engedelmességet. Mindazzal, amit nem adnak meg maguknak. Én azzal tartom fenn a rendet, hogy pont azt adom meg az embereknek, amit akarnak: az

RM gyógymódját, élelmet, menedéket, egy közösséget, amelyhez tartozhatnak. Azért fogadják el a vezetésemet, mert jól és hatékonyan vezetem őket. Nem minden tekintély gonosz.

- Igencsak önelégült szónoklat ez, egy félholt rabokkal teli titkos l aboratórium urától.

Vale sóhajtott, és perceken át nézte Kirát. Végül átment a terem oldalsó részébe, és egy tálról leemelt egy folyadékkal teli fecskendőt.

- Jöjjön velem Kira, mutatni akarok magának valamit. - A terem túlsó végén lévő ajtóhoz ment. Kira némi tétovázás után követte. - Az egész komplexumot földalatti alagutak kötik össze. Mielőtt csatlakoznánk a többiekhez, hadd emlékeztessem magát, hogy ők nem tudnak a Részlegesekről. Megtisztelne, ha nem árulná el nekik.

- Mert szégyelli magát?

- Mert sokan közülük pont úgy reagálnának, mint maga, egyesek pedig még jobban meg akarnák büntetni a Részlegeseket.

- Maga még nem nagyon ismer engem, doktor úr... Nem az a fajta vagyok, aki tartja a száját olyasmiről, amivel nem ért egyet.

- De jól tud titkot tartani.

Kira sanda pillantást vetett rá.

- Sammre gondol?

- Vannak más titkai is?

Kira egy ideig próbált olvasni az arcából. Tudja, vagy akár csak sejti, hogy micsoda vagyok? Valószínűleg nem, különben megkérdezte volna, hogy miért nem hat rám a Részleges altató. Hacsak nem tud rólam többet, mint én magam...

Hát persze hogy többet tud, hiszen tagja a Trösztnek. Tud mindent, amiért idejöttünk. Egyedül nem tudom megakadályozni, amit tesz, de ha megkapom a szükséges válaszokat, talán nem is lesz rá szükség. Egy ideig még mérlegelte a dolgokat, majd megszólalt.

- Megtartom a titkát. Egyelőre. De valamit adnia kell cserébe.

- A gyógymódot? Mint láthatja, ugyanaz, mint amit maga is felfedezett, és ahogy már említettem, nem igazán hordozható.

- Nem a gyógymódot. Ez egy aljas módszer, és akármit is mutasson még, nem fog megváltozni róla a véleményem.

- Majd meglátjuk - mondta Vale.

Kira kitartóan folytatta.

- Információkat akarok.

- Miféle információkat?

- Mindent! Maga részt vett a Részlegesek létrehozásában, ami azt jelenti, tud az RM-ről, a lejárati időről, a Vészrendszerről. Tudni akarom, hogy mik voltak a terveik, és miképp állnak össze a dolgok!

- Megadok magának minden információt, amit csak tudok. A titoktartás fejében, ahogy maga mondta.

- Rendben.

-Helyes - lépett Vale egy ajtó mellé a folyosón -, de előbb felmegyünk.

Kira elolvasta a címkét az ajtón.

- Hatos épület. Ezt alakították át kórházzá.

- Igen.

- Már láttam a kórházat.

Vale kinyitotta az ajtót.

- De még nem látta a délután született csecsemőt. Jöjjön.

Felmentek egy lépcsőn. Kirát hirtelen elfogta az idegesség. Hát

persze hogy egy új csecsemőről van szó - mi másért is ment volna Vale a toronyba, hogy elhozzon egy fecskendőnyi szert? Görcsbe rándult a gyomra. Élete nagy részét az East Meadow-i kórházban töltötte, a szülészeten dolgozott, ahol csecsemők haltak meg és anyák zokogtak kétségbeesetten, nem tudta megakadályozni, hogy most ugyanezt a feszültséget érezze. De most más volt a helyzet - Vale kezében volt az ellenszer. Ennek a gyereknek nem kell meghalnia. Csakhogy Kira már tudta, hogy honnan származik. Lehunyta a szemét, és megjelent előtte a Részlegesek nyúzott, kiszáradt arca. Helytelen volt ilyen sorban tartani őket, bármivel is mentegeti magát Vale. Am mégis...

Kiértek egy folyosóra, és gondosan bezárták maguk után az ajtót. Emberek siettek fel-alá. Kira döbbenten látta, hogy szinte mindenki boldog - nevettek, beszélgettek, mosolyogtak, apró meleg csomagokat szorítottak a keblükre. Anyukák és apukák, fivérek és nővérek. Családok. Igazi, genetikai családok, amilyeneket még sosem látott. Az a szülészeti osztály, ahol ő dolgozott, a halál és a gyász otthona volt, a kimerítő küzdelem helye a kérlelhetetlen ellenséggel, ő csak ilyen szülészetet ismert. Itt viszont minden más volt. Azok az anyukák, akik szülni jöttek, tudták, hogy a gyermekük élni fog. Ez a szülészet reménnyel és sikerrel volt tele. Kirának meg kellett állnia egy pillanatra, nekitámaszkodott a falnak. Minden megvan itt, amit akartam, gondolta. Ezt akarom létrehozni otthon, ezt akarom hazavinni nekik. A reményt és a sikert. A boldogságot.

Am mégis...

Az aktivitás hangjai közül kihallatszott egy olyan, amelyet Kira túl jól ismert - egy haldokló gyerek nyöszörgése. Intenzív, személyes tapasztalatból pontosan ismerte a vírus működését, tudta, hogyan támadja meg a gyermeket egyik pillanatról a másikra. Ha a baba csak pár órája született, ahogy Vale mondta, akkor az RM még csak a vérkeringésében fejlődött ki. Láza van, de még nem halálos, a vírus lassan replikálódik, sejtről sejtre, újabb spórákat fejleszt ki, belülről falja fel az apró testet, míg aztán végül - talán másnap - a gyermek gyakorlatilag belülről fő meg, ahogy próbál ellenállni. A folyamatnak ebben a korai fázisában lehet enyhíteni a fájdalmat, lehet szabályozni a lázat, de nem lehet megállítani a folyamatot. A feromonos gyógymód nélkül a halál elkerülhetetlen.

Vale a hang felé tartott a folyosón, udvariasan bólogatva mindenkinek, akivel találkoztak. Kira kábultan követte. Ezt akarta megmutatni neki? A gyógymódot akcióban, ahogy megmenti egy ártatlan életét? Kira nem értette, hogy mit akarhat ezzel elérni, hiszen már ismerte a tétet, talán jobban is, mint Vale, hiszen oly sokáig élt gyógymód nélkül. Ezzel nem fogja megváltoztatni a véleményét a fogoly Részlegesek tekintetében, és nem vásárolja meg vele a hallgatását vagy a cinkosságát. Dr. Vale belökte az utolsó ajtót, belépett a szobába, és Kira látta, hogy az anyuka szinte összeesik az örömtől, hogy végre megérkezett. Az ugyancsak hálás és ideges apa lelkesen szorította meg Vale kezét. Vale kedves szavakkal és egy mosollyal nyugtatgatta, előkészítette a fecskendőt, miközben Kira a falnak támaszkodva állt, figyelte, hogy a kisbaba üvöltözik a mózeskosárban. A szülők vetettek felé egy pillantást, de gyorsan elfordultak, és ismét a gyerekre koncentráltak. Kira nézte, ahogy fogják a gyereket, ugyanúgy, ahogy Madison és Haru tették. Mint minden szülő, akit eddig látott.

Nem számít. Nem igazolhatják azt, amit az alagsorban fekvőkkel tesznek. Ha a szülők tudnák, hogy eleven személyek így szenvednek, akkor is ilyen örömmel fogadnák a gyógymódot? Elfogadnák egyáltalán? El akart nekik mondani mindent, de képtelen volt megszólalni.

Vale befejezte az injekció előkészítését, és a szülők felé fordulva intett, hogy hagyják el a szobát.

- Kérem - mondta halkan -, egy pillanatra magunkra kell maradnunk a gyermekükkel.

Az anya riadtan tágra nyitotta a szemét.

- Nem lesz semmi baja?

-Ne aggódjon, csak egy pillanat az egész. - A szülők vonakodva távoztak, de látszott rajtuk, hogy bíznak Vale-ben, így hát még egy kis kedves sürgetés és egy Kirára vetett újabb kérdő pillantás után kimentek. Vale bezárta utánuk az ajtót, és a fecskendővel nem a csecsemő, hanem Kira felé fordult, úgy tartotta felé, mint egy ajándékot. - Az előbb azt mondtam, hogy azáltal vezetem ezeket az embereket, hogy megadom nekik, amit akarnak. Most ugyanezt teszem magával is. Vegye el.

- Nekem nem kell a maga gyógymódja - utasította vissza Kira.

- Nem a gyógymódot adom magának, hanem a választás lehetőségét. Élet vagy halál. Ezt akarta, ugye? Azt akarta, hogy mindenki más helyett eldönthesse, mi a helyes és mi nem. Mi az, ami igazolható, és mi az, ami jóvátehetetlen. - Ismét Kira felé nyújtotta a fecskendőt, és közelebb lépett hozzá. Úgy tartotta a kezében, mint a Szent Grált. - Előfordul, hogy csak úgy segíthetünk valakin, hogy azzal másnak ártunk. Nem szívesen tesszük, de meg kell tennünk, mert az alternatívája még rosszabb lenne. Tíz életet tettem tönkre, hogy megmenthessek kétezret, ez jobb arány, gondolom, mint aminek az elérésében a nemzetek többsége reménykedhet. Nálunk nincs bűnözés, nincs szegénység, nincs szenvedés; az övéken kívül. És az enyémen kívül. Most pedig a magáén kívül. - Megint odanyújtotta a fecskendőt. - Ha azt hiszi, hogy jobban tud mérlegelni életek között, ha úgy érzi, hogy magának a dolga eldönteni, hogy ki él és ki hal meg, hát rajta. Mentse meg ezt a gyereket, vagy ítélje halálra!

- Ez nem igazságos!

- Akkor sem igazságos, ha nekem kell megtennem - mondta Vale durván -, de akkor is meg kell tenni.

Kira a fecskendőre nézett, az üvöltő gyerekre, a bezárt ajtóra, amely elválasztotta őket a szülőktől.

- Tudni fogják - mondta. - Tudni fogják, hogy mit választok.

- Hát persze. Vagy arra céloz, hogy a döntése azon múlik, hogy ki tud róla? Az etika nem így működik.

- Nem ezt mondtam.

- Akkor válasszon.

Kira megint az ajtóra nézett.

- Miért küldte ki őket, ha úgyis megtudják?

- Azért, hogy ne üvöltsenek magával, amíg ezt megbeszéljük. Döntsön!

- Nem az én dolgom!

- Tíz perccel ezelőtt ez még nem zavarta, amikor azt mondta, hogy amit teszek, gonoszság. Azt mondta, hogy szabadon kellene engedni a Részlegeseket. Mi változott azóta?

- Tudja jól, hogy mi változott! - kiáltotta Kira, az ordító gyerekre mutatva.

- Az változott, hogy a maga feljebbvaló erkölcsössége hirtelen szembesült a következményekkel. Minden döntésnek vannak következményei. Az emberi faj kihalásának a nagyon is valós veszélyével állunk szemben, ezért sokkal rosszabbak a választási lehetőségeink, és borzalmasak azok következményei. És amikor ilyen magas a tét, előfordul, hogy egy olyan döntés, amelyet soha máskor, semmilyen körülmények között nem hozna meg, az egyetlen morálisan elfogadható döntéssé válik. Az egyetlen, amit megtehet, ha másnap is együtt szeretne élni önmagával. - Vale Kira kezébe nyomta a fecskendőt. - Az előbb zsarnoknak nevezett. Most ölje meg ezt a gyereket, vagy váljon maga is zsarnokká!

Kira nézte a kezében a fecskendőt, az emberi faj túlélésének zálogát. De csak akkor az, ha van bátorsága használni. Megölt már csatában Részlegeseket - mennyiben más ez a helyzet? Elvenni egy életet, hogy megmentsük valaki másét. Megmenteni ezreket, vagy akár tízezreket, mielőtt végzünk. Bizonyos tekintetben ez kegyesebb megoldás a halálnál, hiszen a Részlegesek csak alszanak...

De nem, mondta magának. Erre nincs mentség. Erre nincs igazolás. Ha beadom az injekciót ennek a gyereknek, azzal támogatom a Részlegesek - értelmes lények - megkínzását és fogva tartását. A saját népemét. Nem tehetek úgy, mintha ez rendben lévő lenne. Ha megteszem, szembe kell néznem a döntésemmel.

Ez az egy marad, amikor mindennek vége? Egy döntés kényszere?

Megfogta a kisbaba lábát, ráhelyezte a tűt, és beadta neki az injekciót.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

A

riel ugyanúgy élte túl a Részleges megszállást, mint minden mást: egyedül. A hódító hadseregtől rettegő East Meadow lakosai közül sokan közösségi menedékekben gyűltek össze, egyetlen helyen halmozták fel az ételt és a vizet. Ezzel csak megkönnyítették a Részlegesek dolgát, amikor azok elkezdték a város bejárását, lecsaptak az áldozataikra, foglyul ejtették őket, majd már vitték is őket kísérletezni vagy kivégezni, lehetetlen volt megtudni, hogy hová. A csoportokat a méretüknél és az általuk csapott zajnál fogva könnyebb volt megtalálni, és a kiképzetlen civilek sokasága sem volt elegendő egy Részleges támadás elhárítására. Miután Marcus elment, Ariel egyedül maradt, házról házra költözött, a mások által hátrahagyott ételt fogyasztotta, és mindig egy lépéssel a Részlegesek előtt járt. Így sikerült elrejtőznie, így sikerült biztonságban maradnia.

Amíg rá nem talált az ellenség.

Ariel levegőt kapkodva próbált továbbfutni. Úgy ismerte a várost, mint a tenyerét, de a Részlegesek gyorsabbak voltak nála, az érzékeik hatékonyabbak. Hallotta a lábuk dobogását az úton a háta mögött, a súlyosan a földre csapódó csizmákat, a minden egyes lélegzetvételénél kíméletlenül egyre közelebb érő ritmust. Beugrott balra egy kerítés résén, aztán jobbra fordult, majd vissza balra megint, egy másik kerítésen át. Az ő lába kevesebb zajt csapott, szinte csak suhogott a sötétben, és Ariel a lélegzetét visszafojtva igyekezett lábujjhegyen lopakodni a fűben, szemével feszülten figyelte a tompa fényben a hajtásokat, az ágakat vagy az eldobott üvegeket, amelyek elárulhatják a helyzetét, ha rájuk lép. Hallotta, hogy valakinek a súlyos léptei elhaladnak mellette, rést törnek a kerítésben, és vadul csörtetnek át az udvaron. Egy másik katona lépései is követték. Ariel bólintott magában. Már csak egy. Már csak egy Részlegest kell megtévesztenem, és szabad vagyok. Csendben előrekúszott, majdnem elérte a pázsit szélét, ahol egy lépcsőn le tud osonni egy biztonságos pincébe, ahol már párszor megfordult, és ahol meghúzhatja magát, amíg az üldözői feladják, és könnyebb préda után néznek. Már csak a lépcsőhöz kell eljutnia...

A harmadik Részleges léptei megtorpantak a kettős kerítésen túl, majdnem vele egyvonalban. Ariel megdermedt, nem mozdult, semmilyen zajt sem keltett, még a légzését is visszatartotta. A Részleges tett egy lépést az egyik irányba, majd megállt. Aztán vissza a másik irányba, és megint megállt. Mit csinál ez? De már amikor megfogalmazta magában a kérdést, Ariel valahogy tudta, hogy mit csinál. Azért állt meg, mert észrevett valamit. És mert tudta, hogy hová tűnt Ariel.

Elfojtott kuncogást hallott.

- Ó, igazán ügyes - nevetett a Részleges, és azzal átugrott a kerítésen, egyenesen Ariel felé. A lány káromkodott magában, és megint rohanni kezdett, a lopakodást feledve már csupán a túlélésért futott. A Részleges átugrott a második kerítésen, és a nyomába eredt, alig pár lépéssel utána, majdnem csak annyira, hogy elég lett volna kinyújtania a kezét, és megragadnia a lány nyakát. Ariel teljes sebességgel futott, kétségbeesetten kutatott az elméjében, hogy miként találhatott rá. Csendben volt, elbújt, mindent megtett, amit tanult, és valahogy a Részleges mégis tudta, hogy ott van, mintha lenne egy hatodik érzékszerve. Marcus mesélt neki a kapcsolásról, arról, hogy annak köszönhetően találják meg egymást, de mindvégig arról beszélt, hogy ez nem működik az emberekkel, hogy az emberek vakfoltot képeznek az érzékelő rendszerükben, amelyre túlságosan is támaszkodnak. Ariel ezt már többször is kihasználta, mindig sikerrel. Most mivel árulta el magát?

A Részleges már majdnem utolérte, Ariel fülében olyan hangosan zúgott már a légzése, hogy azt hitte, már csak centikre lehet tőle, csak játszik vele. Érezte a szagát, a leheletének savanyú bűzét. Ez az, gondolta, a szagom. Olyan gyorsan futottam, és oly régóta rejtőzöm, hogy már biztos bűzlök. Nem látott, nem hallott, nem észlelt a kapcsolással, egyszerűen csak kiszimatolt, akár egy véreb.

De nem adom fel.

Lehajtotta fejét, élete legvadabb sprintjébe hajszolta magát, amikor hirtelen rángani kezdett a teste, és előrezuhant a földön, gurulni kezdett, az izmai felmondták a szolgálatot, és a tehetetlenség sodorta tovább. Az érzékei összezavarodtak, a világ felfordult, visszafordult. Próbált kiegyenesedni, de az egész teste lüktetett a fájdalomtól. Mintha teljes erővel lecsapták volna egy baseball ütővel, csak nem látta, hogy honnan. Lassanként a szeme képes lett fókuszálni, és ekkor meglátta a felette tornyosuló Részlegest, kezében egy sokkolóval. Párszor kattintott vele, a kék ívfény ide-oda villant.

- Harcos egy lány vagy - dugta vissza a sokkolót az övén lógó karikába. Letérdelt, elmosolyodott, a foga fehéren villant a holdfényben. - Lehet, hogy egy kicsit elszórakozom veled, mielőtt átadlak a főnöknek. - Ariel próbált mozdulni, de a végtagjai egyszerűen nem voltak hajlandók engedelmeskedni. A Részleges a nyaka felé nyúlt.

- Állj! - szólalt meg egy hang, amitől a Részleges megdermedt. Keze centiméterekre Ariel arcától állt meg mozdulatlanul. - Keljen fel! - mondta a hang. Egy nőé, de Ariel nem látta a gazdáját. Volt benne valami ismerős, de nem tudta megmondani, ki lehet. A Részleges felállt és üresen bámult maga elé. - Vegye elő a fegyverét! - A Részleges engedelmeskedett. - Sokkolja saját magát! - A Részleges bekapcsolta a sokkolóját, felemelte a mellkasához, de pár centire tőle megállt a keze. A tekintete megkeményedett, mintha küzdene, és Ariel látta az arcán legördülő izzadságcseppeket.

- Rajta! - parancsolta a hang, amitől a Részleges védekezőképessége összeomlott. A saját mellkasához préselte a sokkolót, azonnal a földre zuhant, a végtagjai vonaglani kezdtek, ahogy rövidre zárta az idegrendszerét. Valahogy a keze továbbra is a melléhez nyomta a sokkolót, miközben a testének a többi része ugrált és remegett, míg aztán teljesen elvesztette az irányítást a mozdulatai felett, és elvesztette az eszméletét. A sokkoló ártalmatlanul hullott a földre.

Dr. Morgan, gondolta Ariel, aki még mindig csak próbált megmozdulni. Sikerült az egyik karját beküzdenie maga alá, enyhén felemelte a fejét a földről, de a látása elmosódott, alig tudta megtartani magát. Ugyanez történt, amikor Morgan a hatása alá vonta Sammet, ezt írta le Marcus és Xochi. Itt van dr. Morgan. Személyesen jött értem, mint egy vámpír az éjszakában. Maga alá gyűrte a másik karját is, és még mindig kábultan feltápászkodott, a szeme ugrált, képtelen volt fókuszálni. Megfordult, látott egy alakot a sötétben, de a lába megbicsaklott, képtelen volt elfutni. „Dr. Morgan”, rikácsolta, de a hangja sem engedelmeskedett, a szavak érthetetlenül mosódtak el. Az alak előlépett a holdfénybe.

Idős, hajlott, sötétbőrű nő volt, nem vámpír, hanem egy boszorkány.

- Te? - nyögte ki Ariel.

- Helló, gyermekem - mondta Nandita. - Gyere, meg kell találnunk a testvéreidet. Megint vége lesz a világunknak.

-

NEGYVENHATODIK FEJEZET

K

ira csendben vonult végig a sötét földalatti folyosón, kezében érezte az üres fecskendő súlyát. Nehezebbnek tűnt, mint amikor még tele volt.

- Nem értem, hogy képes erre - mondta.

- Aligha meglepő, hiszen állandóan azt hajtogatta, hogy nem tehetem meg - válaszolta Vale. - Most talán bepillantást nyert abba, hogy mi a vezetés ára.

-Nem volt helyes. Nem volt helyes megtenni. De... nem tehettem semmi mást.

- A lényeg, hogy tudjon aludni az éjjel. - Vale sóhajtott, a hangja eltávolodott, elmerengett. - Tizenkét éve minden egyes órát, amikor nem éppen a Részlegeseket gondoztam és a szert vettem le tőlük, azzal töltöttem, hogy próbáltam kitalálni, miképp lehetne nélkülük megoldani. Nem tartanak ki örökké, márpedig a mi közösségünknek muszáj fennmaradnia. Amikor ezek a gyerekek felnőnek, és nekik is lesznek gyerekeik, mi menti meg őket? Fel tudok halmozni elegendő ambróziát egy nemzedéknek, talán kettőnek is, de utánuk mi lesz? Még a „meggyógyított” emberek is hordozók. Az RM itt marad velünk mindörökké.

-Egy éve van, hogy kitalálja. Maximum másfél. Aztán minden Részleges meghal, és örökre elveszítjük őket.

- A lejárati idő - bólintott Vale. - Ez is ugyanolyan tragikus, mint a Vészrendszer.

Csak a Tröszt tud a Vészrendszerről. Ideje szembesíteni vele.

-Maga is közéjük tartozik, ugye? - kérdezte Kira. - A Részlegeseket létrehozó tudósok egyike. A Tröszt tagja.

Vale lépés közben állt meg, és lapos pillantást vetett Kirára. Amikor újra megmozdult, a hangja megváltozott, bár Kira nem tudta megállapítani, hogy milyen a hangulata. Kíváncsi? Védekező? Netán feldühítette?

- Maga jó sokat tud mindarról, amit titoknak hittem - mondta Vale.

-Én a Tröszt miatt vagyok itt. Én... - Elhallgatott, nem tudta, hogy felfedhet-e mindent. Úgy döntött, biztonságra játszik, és igyekszik homályosan fogalmazni, amennyire csak lehet. - Ismertem egy Nandita Merchant nevű nőt. Ő mondta, hogy keressem meg a Trösztöt, és utalt rá, hogy náluk megtalálom a mindkét faj megmentéséhez szükséges válaszokat. De nyoma veszett, mielőtt rákérdezhettem volna nála.

-Nandita Merchant... - Ezúttal nem jelentett gondot olvasni Vale érzelmeiben. Kira érezte rajta a mélységes szomorúságot. - Attól tartok, sosem fogja feldolgozni, amit a Vészrendszerrel tett. Ugyanolyan bűnös ő is, mint mi mindannyian.

Ezúttal Kira torpant meg döbbenten.

- Várjunk csak! Ez a Tröszt műve? A Vészrendszer egy vírus, ezt megtudtuk Chicagóban, de maga... maga most arra céloz, hogy Nandita volt az, hogy maguk voltak azok, akik olyannak tervezték, hogy az embereket támadja meg? Szándékosan?

- Én nem vettem részt ebben - tiltakozott Vale szüntelen. - Én a Részlegesek életciklusát dolgoztam ki, a növekvésüket, a fejlődésükét, azt, ahogy eljutnak az ideális korig és mindörökké meg is őrzik azt. Egészen a lejárati idejükig, persze. Biztosíthatom róla, hogy ez a munka tiszta költészet volt, az egész projekten belül az egyik legbonyolultabb biotechnológiai eljárás.

Kirának tátva maradt a szája.

- Maga hozta létre a lejárati időt?

-Biztosíthatom, hogy ez volt a jóindulatú megoldás. Amikor a kormány előírta a Vészrendszert, én vetettem fel a lejárati időt, mint humánusabb alternatívát...

- Mi a humánus abban, hogy megölik őket?

-Nem humánus, csak „humánusabb” - pontosított Vale. - Természetesen az embereknek is van „lejárati idejük”, hiszen belehalunk az öregedésbe. Az elv ugyanaz. A lejárati idő nem veszélyezteti az embereket, ellentétben egy valódi Vészrendszerrel... ami meg is tette. De én már az elején elmondtam az érveimet a Vészrendszerről és a lejárati időről, mielőtt még átláttuk volna a teljes képet. Graeme és Nandita, akik megkapták a Vészrendszer létrehozásának feladatát, hamarabb átlátták, mint a többiek. Ók hozták létre az RM-et.

- Én ismertem Nanditát - tiltakozott Kira. - Én... - Habozott, de aztán úgy döntött, hogy egy kis információ átadása nem árt. - Évekig éltem vele, amolyan árvaházfélét vezetett, én voltam az egyike azoknak a gyerekeknek, akiket felnevelt. Nandita nem tömeggyilkos.

- Ahogy más sem lenne az, ha az ő helyzetébe kerül - mondta Vale titokzatosan. - De igen, őt is és minket is, mindnyájunkat minden szempontból tömeggyilkosnak lehet tekinteni.

- De ez egyszerűen nem áll össze! - érvelt Kira vehemensen. - Ha azt akarta volna, hogy az emberiség kihaljon, beárult volna minket a Részlegeseknek, vagy megmérgezett volna minket, vagy millió más módon végezhetett volna velünk, de nem tette! Biztos a társa volt az!

- Kira lihegve rohant Vale után, és közben próbálta rendszerbe foglalni a kapott információkat a fejében. - Graeme Chamberlain.

Az, aki öngyilkos lett. Lehet hogy, tudom is én, átprogramozta a Vészrendszert mindenki háta mögött?

- Még mindig nem látja át az egészet. - Vale sietve lépdelt tovább a folyosón, és egyszer sem nézett Kirára. Valamit visszatartott, mintha nem szívesen árulná el neki. Kira nem adta fel.

- De annak sincs értelme, hogy Chamberlain egyedül cselekedett volna - motyogta magában Kira. Kicsit lassított, hogy mélyebben belegondoljon, aztán futva igyekezett utolérni Vale-t. - A gyógymód része volt a Részlegesek tervezésének, beleágyazták a genetikai összetételükbe. Miért állított volna elő egy olyan vírust, amelynek a nyilvánvaló célja minden ember megölése, ha utána kidolgozott egy gyógymódot is az egész leállítására? Ebben nincs semmi logika. Kivéve, ha... - A válasz ott volt a tudata peremén, próbálta megragadni, erőltetni, hogy összeálljon egyszerű, érthető gondolattá. Olyan sokan dolgoztak egyszerre, olyan sok különböző részfeladaton. Hogyan képeztek ezek egységet?

Vale tett még pár lépést, majd lelassított és megállt. Nem fordult meg. Kirának hegyeznie kellett a fülét, hogy hallja, amit mond.

- Az első pillanattól kezdve elleneztem.

- De igaz? - Kira lassan közelebb lépett hozzá. - Maga és a Tröszt többi tagja... szándékosan tették? Megváltoztatták a Részleges Vészrendszert, hogy helyettük az embereket ölje meg, és aztán beléjük építették a gyógymódot, hogy... miért?

Vale most szembefordult vele, az arcát ismét mély düh torzította

el.

- Gondolkozzon el egy kicsit a Vészrendszeren, hogy mi is a lényege, és mit jelent. Arra kértek minket, hogy hozzunk létre egy értelmes lényekből álló fajt. Eleven egyéneket, akik képesek gondolkodni és az ENSZ által kibocsátott Mesterséges Emocionális Reakcióról szóló határozatnak köszönhetően érezni is. Gondoljon csak ebbe bele. Konkrét utasításokat kaptunk arra, hogy teremtsünk meg egy gondolkodásra, érzésekre, öntudatra képes lényt, aztán azt mondták, hogy csatoljunk rá egy bombát a mellkasára, hogy bármikor megölhessék őket. Tíz perccel ezelőtt maga szabadon akart engedni tíz kómában fekvő Részlegest, és képtelen volt megölni egyetlen emberi gyermeket. Képes lenne halálra ítélni egy egész fajt?

Kira hebegni kezdett a hirtelen támadástól, kereste a szavakat, de Vale nem várta meg a válaszát, és folytatta.

- Aki képes létrehozni egymillió ártatlant, és ezzel párhuzamosan kikövetelni egy eszközt a megsemmisítésükre, minden szánalom nélkül, egyszerűen nem alkalmas arra, hogy felelősséget vállaljon azért az egymillió életért. Mi felismertük, hogy mit hozunk létre a BioSynthekkel, a velünk teljesen egyenértékű emberi teremtményekkel. De a ParaGen igazgatótanácsa és az Egyesült Államok kormánya csak gépeket és termékskálákat láttak. Ezeknek a „Részlegeseknek” az életét elpusztítani felérne az emberi történelem bármely más népirtásával. Ám még mielőtt átadtuk volna őket harctéri tesztelésre, tudtuk, hogy kizárólag fegyvernek fogják tekinteni őket, eldobható tárgyaknak, amikor már nem veszik hasznukat.

Kira azt várta, hogy egyre keményebb lesz Vale hangja, egyre dühösebb a visszaemlékezésektől, ám inkább elhalkult, elgyengült. Egy régi vitát elevenített fel, de már kiveszett belőle a hév.

- A legalapvetőbb szinten az emberiség nem tanulja meg a „humánus” viselkedést, ha már nevet kell adni neki, hacsak nem függ tőle szó szerint a saját élete. Így hát létrehoztuk az RM-et és vele együtt a gyógymódot, és mindkettőt beleágyaztuk a Részlegesekbe. Ha a Vészrendszert nem aktiválják soha, ha az emberiség sosem jut el arra a pontra, hogy szükségesnek érezné a Részlegesek elpusztítását egyetlen pillanat alatt, akkor erről nem is értesült volna senki. De ha az emberiség úgy dönt, hogy megnyomja a gombot, nos... - Vale vett egy nagy levegőt. - Nos, ebben az esetben csak úgy maradhatnak életben az emberek, ha életben tartják a Részlegeseket is. Ha az emberiség megfosztja a jogaitól a Részlegeseket, azzal lemond az emberi létről.

Az elpusztításukkal, mintha hibás termékek lennének, az életéről is le kell mondania.

Kira alig volt képes gondolkodni.

-Tehát... - hiába kereste a megfelelő szavakat. - Tehát ez az egész szándékos volt.

-Könyörögtem, hogy ne tegyék meg - szabadkozott Vale. - Kétségbeesett terv volt, rettenetes következményekkel; még rosszabbakkal, mint amire számítottam. Meg kell értenie, nem volt más választásunk.

- Nem volt más választásuk? - horkant fel Kira. - Ha ilyen erősen tiltakoztak ellene, miért nem fordultak a vezetőikhez, vagy a kormányhoz? Miért nem mondták meg nekik, hogy ez gonoszság, ahelyett, hogy ezt a szörnyű... büntetést szabták ki mindenkire?

- Azt hiszi, nem próbálkoztunk? - kérdezte Vale. - Persze hogy próbálkoztunk. Beszéltünk, érveltünk, tiltakoztunk, üvöltöztünk. Próbáltuk elmagyarázni a ParaGen igazgatótanácsának, hogy mik is valójában a Részlegesek, hogy mit képviselnek, hogy ez egy új életforma, amelyet anélkül hozunk világra, hogy lenne elképzelésünk a jövőjükről, miután véget ért a háború. Próbáltuk elmagyarázni nekik, hogy a kormány nem rendelkezik tervvel az asszimilációjukat illetően, hogy nem lehetséges más végkimenetel, mint az apartheid, az erőszak és a forradalom, és hogy jobb lenne leállítani az egész programot, mint kitenni a következményeknek az emberiséget. De ők csak egyszerű tényeket láttak. Egy: a hadseregnek katonákra volt szüksége. A háborút nem nyerhettük meg nélkülük, és a kormány valahonnan be fogja szerezni őket. Kettő: a ParaGen képes volt megépíteni ezeket a katonákat, méghozzá jobban, mint bármely más cég bármely iparágban. Csodákat vittünk véghez, pillangószárnyszerű, finom és tökéletes levelű óriásfákat hoztunk létre, amelyek szivárványfelhőként remegtek a széltől, és napnyugtakor irizáló fénybe borították a világot. Kidolgoztuk a malária gyógymódját, egy olyan betegségét, amely naponta ezer gyermek életét követelte, és kiiktattuk a világból. Ez nem egyszerűen szakértelem, kislány, hanem hatalom, és az ilyen hatalom kapzsisággal jár. Ez pedig a harmadik, egyben legpokolibb tény. A vezérigazgató, az elnök, az igazgatótanács... A kormány hadsereget akart, a ParaGen el akart adni nekik egy hadsereget, mit érhettek hát a Tröszt érvei ötbillió dollárnyi bevétellel szemben? Ha mi nem hozzuk létre a Részleges hadseregüket, hát találnak valaki mást, akinek rugalmasabbak az elvei. Maga nem emlékezhet a régi világra, de ott a pénz volt az úr. Csak a pénz számított, és mi semmivel sem tudtuk megakadályozni, hogy a kormány vásároljon, a ParaGen pedig eladjon.

-Láttuk, merre haladnak a dolgok - folytatta Vale. - A hadsereget létre fogják hozni, és nem tervezik, hogy az emberekével egyenlő jogokat adjanak a Részlegeseknek. Ennek csak két végkimenetele lehetett: vagy megölik a Részlegeseket ezzel a holokauszttal egyenértékű, népirtásszerű Vészrendszerrel, vagy kitör a forradalom, amelyet a minden tekintetben felsőbb rendű Részlegesek nyernek meg, és elpusztítják az emberi fajt. Akárhogy is néztük, az egyik fajt kiirtják, és az egyik faj halálának az ára a másik lelkiismerete lesz. Nem tehettünk mást, mint hogy megpróbálunk valahogy kidolgozni egy olyan módot, amely lehetővé teszi... amely szükségessé teszi, hogy a két faj összedolgozzon, ha egyáltalán életben akar maradni. És ekkor ismertette velünk Ármin a tervét... nos, elsőre sem tetszett nekünk, de később sem, soha. De tudtuk, hogy a mi felelősségünk végigvinni. Ez volt az egyetlen olyan terv, amely szerint mindkét faj életben maradhatott.

Kirának elakadt a lélegzete.

- Armin Dhurvasula - mondta.

- Őt is ismerte?

Kira gyorsan nemet intett a fejével, és remélte, hogy az arca nem árulja el.

- Hallottam róla.

- Ő volt a legnagyobb zseni. Az egész az ő terve volt. Ő dolgozta ki a feromonrendszert, ő tervezte meg a Vészrendszer és a gyógymód közti interakciót, meg minden mást is. Tudományos mestermunka volt. De Armin terve és minden erőfeszítésünk ellenére mégis bekövetkezett a legrosszabb. Esküszöm, nem akartuk, hogy ekkora legyen a pusztítás, nem is értjük, hogyan bizonyulhatott ennyire kíméletlenül hatékonynak az RM. Sovány vigasz, hogy ha belegondolunk, valójában elkerülhetetlen volt. Attól a pillanattól kezdve, hogy létrehoztuk a Részlegeseket, sőt, hogy megfogalmazódott bennünk a létrehozásuknak a gondolata, nem létezhetett más végkimenetel. Az emberiség testileg-lelkileg elpusztítja saját magát, mert nem képes megtanulni egy egyszerű leckét.

Kira túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy képes legyen beszélni. Bízott benne, hogy létezik terv, remélte, teljes szívéből kívánta, hogy a Trösztnek legyen terve, de hogy ez a terv a kölcsönös megsemmisítésre irányuljon, hogy a két fajt az együttműködésre vagy az egymástól független halálra ítélje - túl sok volt a számára. Amikor végre meg tudott szólalni, úgy hangzott, mint egy ijedt kisgyerek, és nem azt a kérdést tette fel, amit várt volna magától.

-Látta... azóta? - Nyelt egyet, próbálta nem kimutatni, hogy mennyire ideges. - Tudja, hogy hol lehet Armin Dhurvasula?

Vale megrázta a fejét.

- A Szakadás óta nem láttam. Azt mondta, hogy el kell hagynia a ParaGent, de sejtelmem sincs róla, hová ment, vagy mit csinál. Amennyire én tudom, csak Jerry és én maradtunk, meg ezek szerint Nandita is.

Kira végiggondolta a Tröszt listáját.

- Jerry Ryssdal. Ő is maguk közé tartozott, ugye? Ő hol van?

- Délen - mondta Vale komoran. - A pusztaság mélyén.

- Hogy marad ott életben?

-Génmódosításokkal. Egy éjjel eljött ide, és alig ismertem fel. Most már kevésbé... emberi, mint a Részlegesek. Próbálja meggyógyítani a Földet, hogy legyen mit örökölniük a szelídeknek. Mondtam neki, hogy jobban tenné, ha nekem segítene meggyógyítani az RM-et, de mindig is önfejű volt.

-És keleten is vannak még ketten. Két Részleges-frakciót is a Tröszt tagjai vezetnek: Kioni Trimble és McKenna Morgan.

- Élnek? - Vale tágra nyitotta a szemét, az álla leesett. Kira nem tudta megállapítani, hogy örül-e a hírnek. - És azt mondja, hogy a Részlegeseket vezetik, hogy átálltak hozzájuk az emberek ellen?

- Azt hiszem. Trimble-lel nem találkoztam, de dr. Morgan teljesen megőrült, embereket rabol el és tanulmányozza őket, abban reménykedik, hogy bennük találhatja meg a Részlegesek lejárati idejének ellenszerét. Úgy tűnik, csak akkor értesült erről, amikor a Részlegesek elkezdtek meghalni, de meggyőződése, hogy az emberi élettanból kiindulva fogja megoldani. - És belőlem, gondolta Kira, de ezt nem mondta ki hangosan. Még mindig nem tudta magáról, hogy micsoda, és azt sem sejtette, hogy mit tenne Vale, ha megtudná. Márpedig meg kellett kérdeznie tőle. Üldözési mánia és a kétségbeesés között őrlődött.

- Trimble tudott a tervünkről. Morgan és Jerry nem, ők a Részlegesek élettanán dolgoztak, de nem tudtuk, hogy bízhatunk-e bennük a Vészrendszer ügyében. Mivel nem állt kapcsolatban a munkájukkal, nem is volt rá szükség.

- És a többiek? - kérdezte Kira.

- Miféle többiek?

-Ezekre a nevekre a kutatásom során leltem, de a magáé nem szerepelt közöttük, illetve hallottam két másikról, akikről még nem tudok semmit.

- A teljes nevem Cronus Vale.

Kira bólintott.

- A Cronust már hallottam. - Óvatosan mérte végig Vale-t. - Úgy tűnt, hogy dr. Morgan veszélyesnek tekinti magát.

- Úgy érti, találkozott vele?

- Nem ez volt életem legkellemesebb élménye.

-Kisstílű, arrogáns és szívtelen - jelentette ki Vale. - A végén már szinte teljesen lemondott az emberi fajról.

- Ugyanarról beszélünk.

- Ha rátalál az Övezetre, végünk. Ahogy láthatta, az én felfogásom eléggé ellentétes az övével.

-Próbálja megóvni az emberiséget, még ha ez a Részlegesek rabszolgasorba hajtásával jár is - mondta Kira, és ebben a pillanatban kezdett megvilágosodni. - Mi lett az elveivel? Mi a terve most? Hogyan élheti túl mindkét faj?

- Tizenkét év alatt végre megértettem valamit. A kihalás rákényszeríti az embert a döntésre. Nem akarok bántani senkit, de ha csak egy fajt tudok megmenteni, már választottam.

- Nem kell választani. Létezik rá mód, hogy mindkettőt megmentsük.

- Volt. De ez az álom a Szakadással együtt tovatűnt.

- Téved! - kiáltotta Kira, és érezte, hogy a szemébe tolulnak a könnyek. - Maga, Ármin, Nandita, Graeme... mind azon dolgoztak, hogy mindkét faj megmaradjon! Muszáj, hogy tehessünk valamit ennek érdekében!

- Információkat ígértem magának, és én állom a szavamat. Mondja el, hogy mit akar tudni, és én megadok magának mindent, amit csak tudok.

Felmásztak a lépcsőn a toronyban elrejtett laboratóriumba. Kira elgondolkodott. Annyi kérdése van, melyikkel kezdje? Tudni akarta az RM működését, a vírus és a gyógymód közötti pontos összefüggést. Ha ugyanaz a lény termeli mindkettőt, hogyan kerülnek kölcsönhatásba? De meg akart tudni mindent a lejárati időről is, a működéséről, az esetleges kiküszöböléséről. Vale évek óta dolgozott az RM-en, és képtelen volt megoldani, de úgy tűnt, a lejárati idő iránt egyáltalán nem érdeklődik. Lehet, hogy tud valami fontosat, aminek még nem járt utána.

- Meséljen a lejárati időről - kérte.

- Valójában csak az életciklussal kapcsolatos saját munkámnak a módosítása - mondta Vale. - Úgy terveztem meg a Részlegeseket, hogy gyorsan elérjenek egy bizonyos kort, aztán ne is fejlődjenek tovább, a DNS-ek folyamatos regenerálásával dermesztettem meg az öregedési folyamatot. Húsz év elteltével a folyamat megfordult, és a DNS aktívan degenerálódik. Lényegében alig pár nap alatt száz évet öregednek.

- Samm azt mondta, hogy nem öregednek, csak... elrohadnak. Mintha élve bomlanának el.

-Ezzel a sebességgel a hatás ugyanaz. Nem a legszebb módja a halálnak, de a legelegánsabb módszer, biológiai értelemben.

Kira mélyen ráncolta a homlokát, még mindig kereste a hiányzó darabokat a kirakóshoz.

- Hogyan tudták eltitkolni a lejárati időt Morgan elől?

-A ParaGen titkok valóságos útvesztője volt. Senki sem bízott senki másban, és az igazgatótanács a legkevésbé a vezető tudósokban. Ezért hoztunk létre két Vészrendszert.

Kira felhúzta a szemöldökét.

- Kettőt?

- Egy Részleges-gyilkost, ahogy kérték, és az emberi nyavalyát, amit Graeme és Nandita készített el a tervünk részeként. A Részleges Vészrendszer persze sosem került gyártásba, de azért mégis létrehoztam a tervünk többi részének elfedésére. Az igazgatótanács a Részleges Vészrendszert látta, megkapta a folyamatos jelentéseket és a teszteredményeket, és elégedetten konstatálhatta, hogy követjük az utasításaikat, ám közben mi a másik Vészrendszert telepítettük a tömegtermelésben gyártott Részleges modellekbe.

- Várjon csak! - Kira kinyitotta a hátizsákját, és előkereste Afa eltört képernyőjének a fogantyúját, amelybe Chicagóban letöltötték az információkat. - Van itt egy monitor, amihez hozzá tudom ezt csatlakoztatni?

-Persze. - Vale egy kábelre mutatott, Kira hozzáillesztette a fogantyút.

-Mielőtt idejöttünk, kiszedtünk egy csomó adatot a chicagói adatközpontból. Az egyik egy körlevél volt a ParaGen vezérigazgatójától az igazgatótanácsnak. Elolvastuk, mert szó esett benne a Vészrendszerről, de akkoriban nem értettük. Ám azok fényében, amiket most mondott... - A képernyőn megjelent a fájlok listája. Kira gyorsan lepergette, kereste a ParaGen vezérigazgatója által küldött levelet. - Itt van! - Megnyitotta, és felolvasta a vonatkozó mondatot. - „Nem tudjuk megerősíteni, hogy a Részleges munkacsoport a Vészrendszer projekt aláásásán dolgozik, de a biztonság kedvéért új mérnököket szerződtettünk, akik az új modellekbe beültetik a Vészrendszert. Ha a csapat elárulna minket, a Vészrendszer mégis be fog kapcsolódni.”

Vale-nek leesett az álla.

- Megkerültek minket.

-Először mi is ezt gondoltuk. De azok után, amiket maga mondott, ennél többről kell szólnia a dolognak. Ha az igazgatótanács nem tudott az emberi Vészrendszerről, akkor csak a maguk csaliját ültethették bele az új modellekbe. Azt, amelyik a Részlegeseket öli meg. Vagyis még mindig ott van valahol, és ha megöli a Részlegeseket, akkor mindenkit megöl, hiszen ők jelentik az emberi gyógymód egyetlen forrását.

- Igaz - bólintott Vale -, de nézze meg a dátumot. 2060. július 21. Két teljes évvel az utolsó Részleges katonacsapat létrehozása után. Csak arra tudok gondolni, hogy ez a levél az új, tömegtermelésbe sosem került Részleges modellekre utalhat.

- Az új modellek... - Kirának elakadt a szava. Én vagyok az. Ez vagyok én, egy új Részleges modell. Pont abban az évben is születtem, öt évvel a Szakadás előtt. Ez a levél rólam szál.

Én vagyok a Részleges Vészrendszer hordozója.

- Maga halálra rémült - állapította meg Vale.

Kira kifésülte a haját az arcából, és igyekezett normálisan venni a

- Jól vagyok.

- Nem úgy néz ki.

Kira az asztalokon mozdulatlanul fekvő tíz Részleges fogolyra nézett. Ha valami bekapcsol engem, megölöm őket. Megölöm Sammet. Próbálta leplezni a hangja reszketését.

- Mi váltotta ki?

- A Vészrendszert? Egy vegyszer, amelyet vagy a levegővel, vagy közvetlenül, injekcióval lehetett beadni. Csak néhány Részleges volt hordozó: lényegében vírusgyárak voltak, amelyeket egy konkrét pillanatban be lehetett kapcsolni. Ugyanígy tudnánk bekapcsolni a gyógymódot is.

- Világos, de mi volt a kiváltó konkrétan? És ugyanaz lenne az új modellek esetében is?

- Ez már mind nem számít. Az elnök bekapcsolta a Vészrendszert a Részleges lázadás megállítására, és amikor láttam, hogy milyen rettenetes az RM, bekapcsoltam a gyógymódot. Megtörtént, vége. Azok az új modellek, amelyeket az e-mail említ, csupán prototípusok voltak, és tudtommal egyik sem élte túl a Szakadást. Akkoriban még kisgyerekek voltak.

- De ha mégis túlélték? - kérdezte Kira. Mi van, ha valami véletlenül bekapcsolja, és elpusztítja az összes megmaradt Részlegest?

Vale Kirára bámult, az arca zavarról és töprengésről árulkodott. Aztán lassan megváltozott az arckifejezése, és Kira akaratlanul is hátralépett egyet.

Vale is hátralépett.

- Azt mesélte, hogy maga Nanditával élt, ugye? - kérdezte. - Egy árvaházban. Hogyan talált rá a befogadott lányokra?

Kira aggódva nézte Vale arcát, próbálta kitalálni, hogy a doktor megértette-e már, hogy micsoda ő. Gyanakvónak látszott, de menynyire lehetett biztos? Mennyit kellett még megtudnia, mielőtt cselekvésre szánja el magát, és mit fog tenni? Ha úgy ítéli meg, hogy Kira veszélyt jelent, vajon helyben végez is vele?

Készült megszólalni, de nem jutott az eszébe semmi, amivel ne árulná el magát. Nem szabad úgy látszania a dolognak, hogy túl sokat tudok, de nem is kerülhetem el teljesen a témát, gondolta.

- Négy lány volt nála - válaszolta végül. - Ugyanúgy talált ránk, mint az összes többi nevelőszülő a szigeten. Azt hiszem, néhányat közülünk a Szenátus utalt ki neki. - Nem tudta, hogy ez igaz-e, de elég jól hangzott, és nem állított semmit konkrétan. - Miért kérdi?

- Egyeseket kiutaltak neki, de nem mindet?

-Nandita ugyanúgy nevelt minket, mint a többi gyereket - mondta, de hirtelen átvillant az agyán Marcus kérdezősködése a kísérletekről. így van, én vagyok az, teljesen összeáll a kép, gondolta.

Vale feszülten figyelte, és még egyet lépett hátra. Kira próbált a háta mögé nézni - egy veszélytől tartja távol magát, vagy lassanként egy riasztóhoz araszol? Mennyi időm van még? Szinte fullasztó volt a feszültség a teremben, Kira hátán vastagon folyt a veríték.

-Fel tudja fogni, hogy mekkora kárt tudna tenni a Részleges Vészrendszer nyílt terepen? - kérdezte Vale. - Az Övezetben, East Meadow-ban, az egész világon.

-Kérem, gondolja meg, hogy mit csinál... - Kira már abban a pillanatban tudta, hogy ezt nem kellett volna mondania. A kérlelő szavai valóságos vallomásként hatottak. Vale megperdült, a mögötte álló asztalra vetette magát, de Kira meg sem várta, hogy mit kereshet ott. Megfordult, és teljes sebességgel futni kezdett, ki a szobából. Lövés dördült mögötte, és alig pár centire a fejétől szikrázott az ajtókeret. Villámgyorsan befordult a sarkon, és a folyosó vége felé rohant.

Újabb lövések hangzottak, de Kira gyorsabb volt, és már túl messzire jutott a gyakorlatlan lövésztől. Minden sarkot szinte teljes sebességgel vett be, a liftakna felé tartott, amelyiken átjött. Csak akkor vette észre, amikor odaért, hogy a számítógépes fogantyút a laboratóriumban felejtette Vale számítógépéhez csatlakoztatva.

- Most nincs időm - motyogta, miközben ráugrott a létrára és felhúzta magát. - Majd később visszajövök érte. - Vale-lel talán elbánhatna, attól függően, hogy milyen génmódosításokkal rendelkezik, de mostanra már bekapcsolhatott egy riasztót, segítséget hívhatott, és Kira az egész Övezettel képtelen lett volna szembeszállni. Az egyetlen esélye az maradt, hogy visszaérjen Sammhez és kivonszolja magával, még mielőtt odakint a többiek értesülnek a történtekről.

De meddig kell elvinnie, mielőtt kikerül az altató hatása alól? És meddig tart, mire kiürül a szervezetéből a kapott adag?

Kira felért az első emeletre, kikecmergett a még mindig félig nyitva beékelődött liftajtón. Samm a közelben feküdt, pont ott, ahol a lány hagyta. Kira felkapta Samm hátizsákját a sajátja mellé, mielőtt talpra ráncigálta a társát. Samm teljes súlya ernyedten lógott a karjában, százkilónyi izom, amit nem tartott semmi. Kira átvetette a vállán Samm karját, és felemelte. Nyögnie kellett az erőfeszítéstől, miközben folyamatosan az esetleges üldözők hangját figyelte. Mögötte nem volt semmi, és kintről sem hallott semmit. Elvánszorgott a lépcsőig, félig cipelte, félig vonszolta Sammet. Amikor leértek a földszintre, pihenésképpen nekitámaszkodott egy falnak, és kinézett a tornyot körbevevő, benőtt tisztásra. Nyugati irányban ketten beszélgettek, az egyik rögtönzött lakóház árnyékában ülve, de nem látszott rajtuk, hogy figyelnének bármire is. Kira fogást váltott Sammen, kihúzta az előtéren át az épület túlsó oldalára, a keleti szélénél, ahol nem állt senki. Az egyenetlen talajt gyökerek és vakondtúrások törték meg, így muszáj volt lassan haladnia, miközben Samm súlya is lenyomta.

Csak tudnám, merre vannak a lovak, gondolta, de most nem volt idő keresgélni. Ha Kira a Részleges Vészrendszer hordozója, akkor megölheti Vale Részlegeseit, megölheti az Övezetet, és végül valamennyi embert és Részlegest. Kira két lábon járó bomba volt, Vale-nek muszáj végezni vele, mielőtt felrobbanna, ez felülírta minden más célját. Képes feláldozni minden titkát, hatalmát, bármit, csak megmentse az emberi fajt. Tehát Kirának meg kell szöknie, különben meghal.

Pont, amikor a tisztás szélére ért, a legközelebbi épületnél befordult egy férfi, és meglepetten megállt. Kira a fogát csikorgatta, szinte már teljesen agyonnyomta Samm súlya. Igyekezett elmenni a férfi mellett.

- Hahó! - szólította meg az idegen. - Jól van a barátja?

-Elájult - mondta Kira. - Csak friss levegőre van szüksége. -

Csak a kapuig kell eljutnunk, gondolta. Csak a kapuig és minden rendben lesz.

- Maguk a jövevények - állt mellé a férfi. - A toronyban voltak?

- Csak sétáltunk - nézett maga elé Kira. Előttük egy újabb tisztás, aztán még egy épület, azon túl pedig a kerítés, és a város széle. Ha kijutunk a városba, el tudunk bújni... de meg kell szabadulnom ettől az alaktól. - Ismeri Calixot? - kérdezte.

- Persze.

-Keresse meg, és mondja meg neki, hogy egy fontos gyógyszert hagytunk a csomagjainkban, a szobájában. Egy piros, hegyes üveg, zöld karikával a kupakja körül. - Csak egy antibiotikum volt, de ezt nem kellett tudnia a férfinak, a lényeg, hogy magukra hagyja őket. A férfi bólintott és elfutott, mire Kira küzdött tovább. Elérte a következő épületet, és ott már többen is voltak, felnőttek és gyerekek egyaránt. Már csak harminc méter, gondolta. Már majdnem ott vagyunk. Páran kérdezősködtek, hogy mi van Sammel, az arcukon őszinte aggodalom tükröződött. Kira igyekezett úgy válaszolni, hogy kerülje a még nagyobb feltűnést, de a sokaság egyre csak nőtt.

- Mi a baj?

- Hová mennek?

- Mi történt?

Majd egy másik hang szólalt meg távolról.

- Állítsák meg őket! - A tömeg zavarodottan nézett fel. Kira áttolakodott rajtuk. - Állítsák meg őket! - kiáltotta ismét a hang.

Kira felismerte, hogy Vale az. Ment tovább, nagy nehezen, vigyázott, nehogy Samm elessen.

A tömegből egy nő megragadta a karját.

- Dr. Vale azt akarja, hogy álljon meg! - mondta.

Kira előhúzta a pisztolyát, mire a nő gyorsan meghátrált.

- Dr. Vale meg akar ölni minket! Hagyjanak elmenni! - Már csak tizenöt méter.

A nő feltett kezekkel tovább hátrált, Kira pedig előrelendült oldalt dőlve, hogy Samm súlya ránehezedjen. Egy kézzel szorította magához, úgy vonszolta, miközben a pisztollyal távol tartotta a tömeget. Hátrapillantva meglátta, hogy Vale egy csoport fegyveres vadász társaságában közeledik felé.

Samm felmordult, még félig kiütve, de ébren.

- Hol vagyunk? - kérdezte.

- Nagy bajban - válaszolta Kira. - Talpon tudsz maradni?

- Mi folyik itt?

- Bízz bennem. Ébredj fel!

- Állítsák meg őket! - kiáltotta megint Vale. - Kémek, el akarják pusztítani az Övezetet!

- Elmegyünk! - csikorgatta a fogát Kira, lépésről lépésre küzdve magát a nyitott kapu felé. Samm még mindig részben ránehezedett, megpróbált járni, de még túl bizonytalan volt. A helyiek nem állták útjukat, még mindig nem tudták, hogy mitévők legyenek. - Hagyjanak minket elmenni!

- Ha hagyják őket elmenni, ezren térnek vissza! - mondta Vale. - Részlegesek!

Samm csak motyogni tudott.

- Tehát a felderítés nem úgy alakult, ahogy tervezted?

- Ezzel most nem segítesz - rivallt rá Kira. - Tudsz már járni?

Samm megpróbált talpra állni, kissé megtántorodott és

visszahullott Kira vállára.

-Nem valami jól.

- Igaz ez? - kérdezte egy hang. Kira megfordulva látta, hogy Phan az. Arcáról le lehetett olvasni, hogy elárulva érzi magát. Kirának összeszorult a szíve.

- Intelligens lény vagyok - mondta. - A Részlegesek...

-A Részlegesek elpusztították a világot. - Vale már teljesen a közelükbe ért. - És most itt vannak, hogy befejezzék a munkát.

- Hazudik! - sziszegte Kira. - Maga pusztította el, és most egy fantáziavilágban él, úgy tesz, mintha a múlt meg sem történt volna!

- Ne hallgassanak a hazugságaikra! - kiáltotta Vale.

A tömeg kezdett összezárni körülöttük, a kapuhoz vezető út egyre csak keskenyedett. Kira vadul hadonászott a pisztolyával, miközben a másik kezével próbálta egyensúlyban tartani Sammet.

-Kérlek, Samm, muszáj magadhoz térned!

- Ébren vagyok - mondta Samm, amikor a tömeg már csak pár lépésre volt tőlük. - Tudok járni.

Kira elengedte, és a férfi valóban elég szilárdan állt a lábán.

- Muszáj, hogy...

Vale elsütötte a fegyverét.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

B

ocsánatot kérek a távollétemért - mondta Nandita. - Próbáltam megmenteni a világot. - A régi háza nappalijában állt, abban a házban, ahonnan Ariel oly sok évvel ezelőtt megszökött és megfogadta, hogy soha többé nem tér oda vissza.

Ariel ökölbe szorította a kezét és felcsattant.

- Már máskor is hazudtál nekünk. Miből gondolod, hogy most hinni fogunk neked?

- Abból, hogy most már felnőttek vagytok - válaszolta Nandita -, vagy már majdnem. A gyerekeket meg kell védeni az igazságtól, a tinédzsereknek azonban szembe kell nézniük vele.

Öt arc bámult vissza rá. Csupa nő, aki szerepet játszott Ariel életében. A testvérei, Madison és Isolde, a barátnője, Xochi Kessler, és Xochi anyja, a volt szenátor. Még Arwen, a csodagyerek is ott volt. Mindannyian a Részleges hadsereg csapdájába estek, mindnyájukat ide hurcolták vissza, hogy főjenek a saját levükben, aggodalmaskodjanak, és aztán haljanak is meg. Nandita házában gyűltek össze, mert már csak ez az egyetlen otthonuk maradt. Ha tudnák, hogy milyen közel álltunk Kirához, még nagyobb bajban lennénk, gondolta Ariel.

- A Hálózat egy éve keres - mondta Kessler szenátor. - Hol a fenében jártál és mi közöd van a Részleges hadsereghez?

- Én hoztam létre őket - válaszolta Nandita.

-Micsoda? - hebegte Kessler. A többiek képtelenek voltak megszólalni. Ariel is a döbbenet hatása alatt állt. - Te hoztad létre a Részlegeseket?

- Tagja voltam annak a csapatnak, amely kidolgozta a genetikai kódolásukat. - Nandita levette a kabátját és a sálát. A keze ráncos volt, de nem olyan kérges, mint amilyennek Ariel mindig látta. Akárhol járt is, nem a kertben dolgozott, és nem is végzett semmilyen fizikai munkát.

Kessler majdnem felrobbant a dühtől.

-Beismered? Csak így, egyszerűen? Létrehoztad az egyik leggonoszabb erőt a világ történetében, és...

- Emberi lényeket hoztam létre, mint bármelyik anya - mondta Nandita. - És a Részlegesekben ugyanúgy megvan a jó és a rossz lehetősége, mint más gyerekekben. Nem én neveltem fel őket, és nem én nyomtam el őket olyan keményen, hogy kénytelenek voltak fellázadni.

- Kénytelenek? - fakadt ki Kessler.

- Te sem tettél volna mást az ő helyükben - mordult rá Nandita.

- Nem ismerek senkit, aki harciasabban lépne fel bárki ellen, ha nem ért egyet vele, talán csak Kira kivételével.

- Hagyd beszélni, Erin - szólt közbe Xochi. Ariel sosem hallotta, hogy a lány ne a keresztnevén szólította volna az anyját.

- Szóval létrehoztad a Részlegeseket - állapította meg Isolde. - Ez még nem ad magyarázatot az eltűnésedre.

- Amikor létrehoztuk a Részlegeseket, beléjük építettük a vírust - mondta Nandita. - De nem pont azt, amit RM-ként ismerünk, az elszabadult fertőzés sokkal virulensebb lett, mint terveztük, és még mindig nem értjük, hogy miért. De készítettünk egy ellenszert is, amelyet valamennyi Részleges magában hordoz, és amelyet egy másik vegyi kapcsoló tud aktiválni. És aztán elszabadult a káosz, ahogy láthattátok.

- Még mindig nem árultad el, hogy hol jártál - fonta össze Ariel a karját a mellén. Annyira beléivódott a gyűlölet Nandita iránt, hogy ez a vallomássorozat mélyen felkavarta. Egyrészt további okokkal szolgált, hogy még jobban gyűlölje, és igazolta valamennyi gyanúját és vádját. Másrészt pedig hogyan hihet el bármit, amit Nandita mond, még ha önmagát vádolja is?

-Egy kis türelmet kérek - válaszolta Nandita. - El fogom mondani. Csak előbb meg kell magyaráznom a hátterét.

- Nem kell. Nekünk csak válaszok kellenek - vágott közbe Ariel.

- Ennél jobb modorra tanítottalak.

- Azt tanítottad meg nekem, hogy ne higgyek el semmit, amit mondasz! Ne próbáld elérni, hogy megértsünk, csak válaszolj a kérdéseinkre, vagy mindannyian a legnagyobb örömmel adunk át a Részlegeseknek!

Nandita rámeredt, öreg szemében tűz villant. Előbb Arielre, majd Isolde-ra nézett, majd vissza Arielre.

- Hát jó - mondta. - Azért mentem el, mert megpróbáltam újra előállítani a gyógymódot felszabadító vegyi kapcsolót.

Xochi felvonta a szemöldökét.

- Ezt igazából nem is volt olyan nehéz megérteni.

-Mert előbb megadtam hozzá a hátteret - vette vissza a szót Nandita. - Tizenegy éven át dolgoztam rajta, mindent megtettem a rendelkezésemre álló lehetőségek közepette, gyógyfüvekből próbáltam desztillálni a szükséges vegyszereket. Tavaly, amikor összetevőket kerestem, találtam valamit, aminek a létezését el sem tudtam képzelni: egy laboratóriumot, üzemképes genetikai módosító felszerelésekkel és a működtetéséhez elegendő energiával. Próbáltam visszajönni ide, hogy magammal vigyelek titeket, elmagyarázzak mindent, és egyszer s mindenkorra megoldjam a problémát, de a polgárháború és most a Részleges megszállás erősen megnehezítette a biztonságos utazást.

-Minket? - kérdezte Ariel. - Miért akartál elvinni minket a laboratóriumba? Miért használtál minket a kísérleteidhez?

- Ez az a rész, amelyhez még nem kaptátok meg a hátteret - válaszolta Nandita. - A vegyi kapcsoló hozzátok kellett, mert a gyógymód bennetek van. Kirában, Arielben és Isolde-ban.

- Micsoda? - hüledezett Madison.

Isolde döbbenten bámult, két kézzel elfedte kilenchónapos puffadt pocakját, mintha meg akarná védeni Nandita szavaitól.

Ariel halványan elmosolyodott, a zavarodottságot és az ijedtséget egy oly régóta várt győzelem édesítette meg, hogy muszáj volt kiélveznie.

- Tehát valóban kísérleteztél rajtunk.

- Nulláról kellett előállítanom a kapcsolót, és ez tapogatózást igényelt - mondta Nandita.

- Várjunk csak! - szólt közbe Xochi. - Azt mondtad, hogy a gyógymód a Részlegesekbe volt beágyazva. Akkor miért belőlük próbáltad kinyerni?

- Kérdésben a válasz - felelte Nandita.

-Részlegesek vagyunk. - Ariel Nanditára meredt. - A te kis Részleges árvaházad. - Az elméje felbolydult a tudattól, de a dühe segített nem elveszíteni a fejét. Oly régóta gyűlölte Nanditát, oly sok elméletet gyártott a viselkedésével kapcsolatban, hogy ezt a legújabb sokkot nem is volt nehéz elhinnie. - Hogy tehetted ezt velünk? Olyan voltál nekünk, mint az anyánk!

- Én nem lehetek Részleges - Isolde hangjából sütött a fájdalom. - Nem. Én... Terhes vagyok. A Részlegesek sterilek. - Egyszerre rázkódott, nevetett és sírt. - Ember vagyok, mint mindenki más!

- Láttam őket felnőni - mondta Kessler. - A Részlegesek nem öregednek.

- Ez egy új modell - mondta Nandita. - Az első generációt harcra tervezték, de mindenki tudta, hogy a háború nem tarthat örökké. A

ParaGen üzleti vállalkozás volt, a Részlegesek pedig egy termék, és az igazgatótanács állandóan a következő nagy dobásra készült. Mihez kezdjünk a BioSynth technológiával, amikor már nem lesz szükségünk újabb katonákra?

Ariel hányingert érzett, hirtelen idegenül hatott a saját bőre.

- Gyerekek voltunk. - Fintorgott. - Gyerekeket árusítottatok?

- Szerethető Részlegeseket hoztunk létre - mondta Nandita. - Erős, egészséges gyerekeket, akiket örökbe lehet fogadni, és emberi gyerekként lehet felnevelni. Kielégíteni egy piaci igényt. Ezzel tudtuk meggyőzni a főnökeinket, hogy fizessenek a kifejlesztésükért, és ezzel párhuzamosan asszimiláltuk volna a Részlegeseket az emberiségbe, elfogadtattuk volna a Részlegesek gondolatát. Ezek a gyerekek jelentették a hiányzó láncszemet, azt, ami ezt az idegen borzalmat a hétköznapi élet részévé tehette. Annyira emberiek voltak, amennyire csak lehetséges. Képesek tanulni és nőni, öregedni és még szaporodni is.

- Isolde felé intett. - Ráadásul rendelkeznek a Részlegesek valamennyi előnyével. Erősebb a szervezetük és a csontjaik, hatékonyabbak az izmaik és a belső szerveik, jobbak az érzékszerveik, élesebb az elméjük.

-És húsz év után szembesülnek a halálos ítéletükkel - jegyezte meg Xochi.

-Nem. Nekik nincs lejárati idejük. Az új modellekben mindent úgy terveztünk, hogy megegyezzen az emberi élettel, vagy még javítson is rajta. Nem voltak bennük korlátozások, nem építettünk beléjük biztonsági Vészrendszert.

- Ti nem egyszerűen gyerekeket hoztatok létre - mondta Ariel.

- Hanem újrateremtettétek az emberi fajt.

Nandita nem válaszolt.

-Ez nem igaz! - emelte fel a hangját Isolde. - Ez az egész nem igaz! Te csak egy őrült öregasszony vagy, és még hazug is!

Ariel fogadott testvérére nézett. A Nandita iránti gyűlöletének a helyét kezdte átvenni az Isolde-ot felfaló borzalom. Ha mindketten

Részlegesek, akkor szörnyetegek, ők pusztították el a világot - ha nem is személyesen, de ők is benne voltak. A többiek, azok, akikkel együtt nőttek fel, azt fogják gondolni róluk, hogy ők is hibásak. Kessler szenátor már kezdett közelebb araszolni, úgy helyezkedett, hogy elválassza Xochit a Részleges szörnyektől, akik a barátai voltak. Mit képzelt róluk ez a nő? Hogy miután Ariel megtudta, hogy Részleges, hirtelen nekiáll embereket gyilkolni? Mit hisznek majd róluk a többiek a szigeten? Árulónak tartják? Alvó ügynöknek? Bolondnak vagy szörnyetegnek? Ariel legalább barátok nélkül maradt, nincs kiket elárulnia, a több évi különélés elválasztotta tőlük, de Isolde-nak voltak barátai, családja, munkája - a Szenátusnál, az emberi kormányzat szívében. Kémnek fogják elkönyvelni? Mit tesznek egy Részleges kémmel, még ha terhes is?

Mit csinálnak a Részlegesek, ha megtudják? Vagy már tudják is? Folyamodhat hozzájuk Ariel segítségért, vagy segíthet ez véget vetni a megszállásnak? Talán, ha egy közülük valótól hallják...

Egy közülük valótól. Egy Részlegestől. Ariel elméje fellázadt, érezte, hogy felfordul a gyomra, kirohant a konyhába és belehányt a lefolyóba. Részleges. Minden igaz volt, amit valaha feltételezett Nanditáról. Csak még rosszabb.

Senki sem ment utána a konyhába.

-És mi van Isolde kisbabájával? - kérdezte bizonytalanul Xochi. - Akkor az most... ember vagy Részleges?

- Én nem vagyok Részleges! - ordította Isolde.

Ariel megtörölte az arcát és a száját. A konyhaablakon át kibámult a sötétbe.

-Mindkettő, gondolom - mondta Nandita. - Ember-Részleges hibrid. Feltételeztük, hogy ez bekövetkezhet, de... További vizsgálatokat kell végeznem annak a megállapítására, hogy ez mit jelent.

Ariel visszament a szobába. Másmilyennek érezte magát. Különbözőnek. Még különbözőbbnek, mint valaha.

- Tehát éveket töltöttél azzal, hogy próbáltad aktiválni a gyógymódot - mondta Madison -, és aztán... Aztán elmentél, hogy máshol aktiváld? A lányok nélkül?

- Találtam egy laboratóriumot, ahogy már mondtam. Egy önfenntartó laboratóriumot, ahol van áram. Visszajöttem volna a lányokért, de a politikai helyzet nem volt éppenséggel kedvező.

Kessler felmordult.

- Nem vagyunk ostobák! Ha beavattál volna minket, hogy egy gyógymódon dolgozol...

- Nem hallgattatok volna meg, ahogy Kirát sem hallgattátok meg - ellenkezett Nandita. - Ha pedig elmesélem mindazt, amit most nektek, börtönbe zártatok volna, vagy akár ki is végeztetek volna.

- Akkor hagyd abba a dumálást és tégy valamit! - kiáltotta Isolde.

-Azért jöttél vissza, mert megtaláltad a gyógymódot, ugye?

Akkor fel tudod szabadítani, és mindenkit megmenthetünk! - Megint a hasához nyúlt, és Arielt hirtelen elfogta a remény, de Nandita a fejét ingatta.

- Micsoda? - kérdezte Xochi. - Nem találtad meg?

- Persze hogy megtaláltam - felelte Nandita. - Tizenegy évnyi élettani adattal rendelkeztem a lányokról, részt vettem az eredeti projektben, és rátaláltam a tökéletes laboratóriumra. Tudtam, hogy létezik egy kapcsoló, és megtaláltam a pontos vegyi összetételt, amely kiváltja a működését. - A nyakában lógó zacskóból elővett egy kis üvegcsét. Felemelte, a fiola csillogott a fényben. - De ez nem a gyógymód. Azt már valaki bekapcsolta, minden egyes Részlegesben, akibe bele volt építve. - Madisonra nézett. - Kira fedezte fel, amíg távol voltam, így mentette meg a te kisbabádat.

- Hát akkor te mit találtál? - kérdezte Isolde. - Mit vált ki az a fiola?

- Van egy elképzelésem - válaszolta Nandita. - De ha igazam van, az rosszat jelent.

-

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

A

zt hiszem, lehagytuk őket - suttogta Kira a kimerültségtől lihegve. Közel egy órája futottak a romok között, nyomukban az egész Övezettel, legalábbis így érezték. Egy egykori bank épületében találtak menedéket. - Nem hiszem, hogy képes lennék akár egy lépésnyit is tovább futni. Most már tudom, mit éreztél a toronyban.

-És érzek még most is - mondta Samm. A falnak zuhant, és lassan leereszkedett a padlóra, vérfoltot hagyva maga után a karját ért sebből. - Sejtelmem sincs, milyen altatót használtak odabent, de gyilkos egy szer. Kötözz be.

Kira még majdnem egy percig az ablaknál maradt, mozgásra utaló jelekre figyelt az úton. Nem múlt az idegessége, de odalépett Sammhez, és elővette a megmaradt orvosi készletét - nem a teljeset, amit Calix szobájában hagyott, hanem a hátizsákjában tartott legfontosabbakat. Amit sosem vesztett szem elől. Benne volt a pisztolya, immár lőszer nélkül, egy maroknyi ázott dokumentum Afa zsákmányából, és a számítógépes fogantyú, bár az most Vale titkos laboratóriumában ragadt. Letörölte a Samm karján tátongó sebet, a véres csíkot, ahol Vale golyója az izmot súrolta, és a kezébe nyomott egy maroknyi antibiotikumot.

- Az eddig látottak alapján az immunrendszerednek nincs rá szüksége, de azért vedd be. Legalább engem kicsit megnyugtatsz vele.

- Nem a te hibád.

- Rám célzott. Én bosszantottam fel.

-Én pedig szándékosan vetettem közbe magamat. Mondtam, hogy képes kapcsolni. Tudtam, hogy lőni fog, mielőtt még elsütötte volna a fegyverét.

-Ettől még nem érzem jobban magamat. - Kira kötszereket keresett a zsákjában, de nem volt benne egy sem. - Mind az Övezetben maradt. Várj, megnézem, hátha találok itt valamit. - A bank irodahelyiségében húzták meg magukat, távol az utcától. Felállt, valami szövetfélét keresett.

- Most, hogy van egy kis lélegzetvételnyi időnk, elmesélhetnéd, hogy miért akart hirtelen megölni minket. Gondolom, rajtakapott, amikor a torony körül ólálkodtunk.

- Megtudtam a titkát. - Kira egy régi fa íróasztal fiókjait húzogatta. És ő is megtudta az enyémet, gondolta, de ezt még nem akarta megosztani Sammel. Mit szólna, ha megtudná, hogy egy olyan betegséget hordozok, amely a világ összes Részlegesével végezne? - Nincs más ellenszere. Egy csapat Részlegesből nyeri ki a feromont, akiket elzárva és elkábítva tart a toronyban. Az egyiküket úgy módosította, hogy folyamatosan kibocsásson egy erős, csak a Részlegesekre ható altatót, ezért ájultál el abban a pillanatban, hogy beléptél az épületbe. Ezzel semlegesíti őket.

Samm jó percig hallgatott, mielőtt megszólalt.

- Ez rettenetes.

- Tudom.

- Le kell állítanunk.

- Tudom, de előbb mással kell foglalkoznunk. Például azzal, hogy ne halj bele a vérveszteségbe. - Egy kisebb szekrényben talált egy zakót, elővette és alaposan megnézte. Long Islanden tizenkét évnyi nedvességtől megette volna a penész, de itt, az elhagyott város pusztaságában viszonylag jó állapotban maradt. Odavitte Sammhez, leült a padlóra, és a késével elkezdte széles csíkokra vágni. - Mindig is szerettelek volna zakóban látni.

- Ki kell szabadítanunk őket.

Kira keze megállt vágás közben.

- Ez nem olyan egyszerű.

- Visszamegyünk. Éjszaka. Úgyis ki kell találnunk a módját, hogy megmentsük Heront. Túl sokáig volt távol, biztosan bent kell lennie. Ha megtaláltuk, kiszabadítjuk Vale foglyait, és mindenkit kihozunk.

- Igen, de ez mégsem ilyen egyszerű. A Részleges foglyok szinte csontvázak. Nem tudom, hogy képesek lennének-e életben maradni a laboratóriumon kívül, és túlélnének-e egyáltalán egy ilyen merész mentőakciót.

- Ugyanezt mondanád akkor is, ha emberekről lenne szó?

Kira úgy érezte, mintha pofon vágták volna.

-Nem úgy értem, hogy nincs igazad. Csak azt, hogy nem ilyen egyszerű. Miért vagy ennyire dühös rám?

-Ez ugyanaz, mint amit dr. Morgan próbált veled csinálni. Keltetővé akart alakítani egy élőlényt egy tudományos kísérlethez. Én az életemet kockáztattam és szakítottam a barátaimmal, hogy kiszabadítsalak téged!

- De előtte segítettél rabul ejteni.

- És aztán kiszabadítottalak. Nagyon reális esély volt arra, hogy Morgan sikerrel járjon, hogy olyasmit derítsen ki a rajtad végzett vizsgálatokból, ami segíthet felszámolni a lejárati időt; és mégis kiszabadítottalak. Mondd, hogy nem azért nem akarsz visszamenni velem, mert azokat a Részlegeseket emberi életek megmentésére használják fel!

Kira készült cáfolni, de nem volt rá képes. Nem tudott hazudni Sammnek.

- Tehát arra célzol, hogy hagynunk kellene meghalni azokat az embergyerekeket. - Nem kérdésként fogalmazta meg.

- Nem tudod, hogy mi lenne...

- Kurvára jól tudom, hogy mi lenne! - csattant fel Kira, beléfojtva a szót. - East Meadow-ban tizenkét éven át minden nap megtörtént, és egy éven keresztül én magam is ott voltam a szülészeten, a saját szememmel láttam! Ha kivisszük azokat a Részlegeseket a laborból, minden születendő gyerek meghal. Ezt nem hagyhatom!

-De azt hagynád, hogy a Részlegeseket gépként használják? - Kira még sosem hallotta, hogy ilyen mérgesen beszéljen. Már majdnem... emberként hatott. - Részleges vagy, Kira. Rohadtul eljött már az ideje, hogy szembenézz ezzel a ténnyel!

- Most nem ez a lényeg!

- Már hogy a fenébe ne lenne ez a lényeg! Vagy mi más ez, szégyenkezés? Szégyelled, hogy mi vagy? Hogy mi vagyok én? Azt hittem, hogy mindkét fajt meg akarod menteni, de ha választani kell, azonnal visszatérsz az emberekhez. Heron az első perctől kezdve próbálta megértetni, hogyan tudnák megmenteni a Részlegeseket, de te nem voltál rá hajlandó. El kellett jönnöd ide, hogy megtaláld a módját, hogyan tudnád előbb az embereket megmenteni.

- Ez nem ilyen egyszerű! - kiáltotta Kira. - Ha elviszed a Részlegeseket, azok a gyerekek meghalnak, ez a közösség szétesik! Nem akarok számokkal hadonászni, de ebben az esetben így néz ki a képlet: tíz élet kétezerrel szemben, vagy tízezerrel, húszezerrel szemben, ahogy a közösség növekszik. Ha abban a laboratóriumban emberek tartanának életben egy Részleges gyerekkel teli kórházat, ugyanezt mondanám!

- Akkor miért nem kezelik őket ugyanúgy, mint az embereket? Lehet, hogy a Részlegesek hajlandók lennének önként is maradni. Megkérdezte tőlük? Elmagyarázta nekik egyáltalán a helyzetet? Nem vagyunk szívtelen szörnyetegek Kira, és nem érdemeljük meg, hogy így bánjanak velünk!

- Te maradnál? - fordult vissza felé Kira. - Feladnád mindenedet, minden reményedet és vágyadat, hogy... fejőstehénné válj? Ott maradnál, hogy ne csinálj semmit, azon kívül, hogy hagyod levenni magadból a feromonjaidat? Igaz, akkor legalább együtt lehetnél Calixszal.

- Kira, nem tudod, hogy miről beszélsz.

- Akkor ehhez mit szólsz? - Kirát továbblendítette a düh, képtelen volt leállítani a szóözönt. - Azt a Részlegest, aki az altatót termeli, Williamsnek hívják. Élő fegyver, aki nem élhetne együtt a többi Részlegessel. Vale megváltoztatta a DNS-ét, és nem tudja visszaváltoztatni, mert tönkrementek a berendezések. Csak akkor lehetnek igazán szabadok a Részlegesek, ha... - Megtorpant, hirtelen rádöbbent, hogy már nem is Williamsről beszél. Hanem saját magáról, ő az élő fegyver, akinek a puszta létezése fenyegeti az összes többi Részlegest. - Csak akkor lehetnek igazán szabadok, ha ő meghal - mondta halkan. A hangja elcsuklott, alig bírta feltenni az utolsó kérdést. - Te mit tennél vele?

Kérlek, ne mondd azt, hogy megölnéd. Kérlek, ne mondd azt, hogy megölnél engem.

-Azt hiszem... - Samm itt szünetet tartott. Kira látta rajta, hogy mélyen elgondolkodik. - Ezen még nem gondolkodtam el. Nem egyszerű, de...

Kérlek, mondj nemet, gondolta Kira.

- Azt hiszem, néha adódhat úgy, hogy egyetlen embernek szenvednie kelljen mindenki más szabadságáért - jelentette ki. Kira elsápadt.

- Tehát megölnéd?

- Nem tetszik ez a megoldás, de mi az alternatívája? Feláldozni egy egész közösséget egyetlen egyén miatt? Azt kell tenned, ami a legjobb a csoport számára, különben nem marad más, csak a zsarnokság.

- Tehát hajlandó lennél feláldozni egyet a többi kilencért, de nem vagy hajlandó feláldozni tízet pár ezernek a megmentéséért. Ez kissé következetlen, nem gondolod? Ez az emberekkel teli város nem lenne azon csoportok egyike, amelyek érdekében a legjobbat kell tenned?

- Én arra célzok, hogy nem lehet minket úgy felhasználni, mint a tárgyakat, mert nem vagyunk azok. Bár nem is kéne csodálkoznom, hiszen mi is pont így használtuk fel Afát.

- Tessék? Én mindig védtem, én voltam az, aki mindig kiállt érte, aki mindent megtett az egészségéért, aki kedves volt vele...

- Beleráncigáltuk egy olyan helyzetbe, amelyben nem volt semmi keresnivalója, mert szükségünk volt rá. A saját céljainkra használtuk fel, és nem állítottam, hogy te vagy a felelős; mindannyian együtt tettük, együtt hurcoltuk magunkkal. De ez nem volt helyes, és most, hogy már meghalt, le kell vonnunk ebből a tanulságot.

-És a tanulság az, hogy hagynunk kell még több embert meghalni? - kérdezte Kira. - Tudom, hogy Afa halála a mi hibánkból következett be, leginkább az enyémből, és nem akarom, hogy a lelkiismeretünkön száradjon, de akármit is tettem, nem sikerült megmentenem. Az embergyerekek következő nemzedékét megmenthetem. Nem tetszik a megoldás, és Vale-nek sem tetszik, de ezek lehetetlen választási helyzetek. Bármit is döntsünk, az valaki számára rettenetesen, tragikusan helytelen, de mi az alternatíva? Ne döntsünk? Dőljünk hátra és hagyjuk, hogy mindenki meghaljon? Ez lenne a legrosszabb döntés.

Samm hangjából eltűnt az agresszivitás, egyszerűen szomorúan beszélt.

- Nem hiszek abban, hogy lehetetlen dönteni.

- Akkor mi a válasz?

- Még nem tudom. De azt tudom, hogy létezik. És hogy meg kell találnunk.

Kira most vette észre magán, hogy sír. Kézfejével letörölte a könnyeit. Még mindig a kezében tartott egy letépett csíkot a zakóból. Erőtlenül felemelte.

- Nyújtsd ki a karodat. Mégis muszáj bekötözni.

- Csak szép lassan - szólalt meg Calix hangja. Kira és Samm megugrottak, és villámgyorsan hátraperdülve látták, hogy a szőke lány pisztolyt szegez rájuk, a puskáját a hátán átvetve hagyta. - Köszönöm, hogy ilyen hevesen vitatkoztatok, így könnyebb volt rátok találni.

-Elfogyott a töltényem - intett Kira a fejével az iroda túlsó végében hagyott fegyvere és hátizsákja felé.

- Nekem egy maradt - mondta Samm -, de biztos lelő mindkettőnket, mielőtt odaérnék érte.

- Ennél nagyobb igazság még sosem jött ki a szádon - vélte Calix. - Mi lenne, ha most szépen előhúznád azt a pisztolyt, és iderúgnád nekem? - Samm két ujjal, lazán fogta meg a fegyverét, távol a ravasztól, és a földre ejtette. - Jól van, most pedig ide. - Samm elrúgta a pisztolyt, görnyedt testhelyzeténél fogva kissé sután, a lány pedig lehajolt érte, hogy felvegye, miközben a másik kezével folyamatosan rajtuk tartotta a félautomata fegyverét. Ellenőrizte, hogy be van biztosítva Samm fegyvere, majd a derekára kötött zsákba dobta. - Most pedig válaszoljatok pár kérdésemre, mielőtt visszaviszlek titeket az Övezetbe. Az első - kissé megremegett a hangja -, valóban Részlegesek vagytok?

- Igen - válaszolta Kira -, de ettől még nem vagyunk ellenségek.

-Dr. Vale azt állítja, hogy el akarjátok venni az RM

gyógymódját.

- Ez... - Kira előbb Sammre, majd megint Calixra nézett. - Nem akarjuk senkinek sem a halálát okozni.

- De arról beszéltetek, hogy le akarjátok zárni a laboratóriumát.

- Tudod, hogy mi a gyógymód? - kérdezte Samm.

- Egy injekció - felelte Calix.

- De tudod, hogyan állítja elő?

Calix arcáról eltűnt a zavar, elkomorodott, visszatért az elszántsága.

- Mit számít ez?

- A gyógymód Részlegesektől ered - mondta Kira. - Tíz Részlegest tart fogva egy alagsorban, ahol tizenkét éve mesterséges kómában élnek.

-Nem igaz!

- Láttam őket.

- Hazudsz!

-Dr. Vale hozta létre a Részlegeseket - mondta Samm. - Sok mindent nem tudsz róla.

-Álljatok fel! Visszaviszlek titeket, beszélünk dr. Vale-lel, és majd ő megmutatja, hogy mennyire nincs igazatok.

- Hát remélem, hogy a saját szemednek hiszel majd - állt fel Kira, amikor hirtelen egy lövés zaja rázta meg az épületet. Kira a földre vetette magát és védte a fejét. Rám lőtt? Vagy Sammre? Újabb lövést hallott, majd egy fájdalmas kiáltást, és Calix a földre rogyott. Kira meglepetten nézett fel, majd Sammre pillantott, aki ugyanolyan értetlennek látszott, mint ő. Calix a földön fetrengett, kezét a mellkasára nyomva, körülötte egy vértócsa kezdett terjedni. Kira nagyot kiáltva odarohant hozzá.

- Calix!

Calix az összeszorított foga közül fájdalommal vegyes dühvel mordult rá.

- Mit tettél?

- Én? Semmit. Ki lőtt meg? - Lefejtette a lány kezét a véres mellkasáról, kereste a bemeneti sebet, és megállapította, hogy a kézfején találták el. A többi vér egy második, a combján lévő lyukból származott. - Tartsd összenyomva - hajtotta vissza Kira a lány kezét a mellére. - Samm, segítened kell a lábával!

- Ki lőtte le? - kérdezte Samm, miközben átkarolta Calix vállát, hogy ne mozogjon.

- Mit gondolsz? - kérdezte Heron. Kira megfordult ültő helyében, és látta a lányt befutni a romos utcáról. - Messze voltam, és ez a kézifegyver nem elég pontos. El az útból, hogy végezzek vele!

- Nem akarjuk, hogy végezz vele! - vetette magát Kira Heron fegyverének lővonalába. - Hol jártál?

- A dolgomat végeztem. Láttátok a tornyot?

- Persze. És a labort is az alagsorban - felelte Kira.

-Nem tudtam a közelébe jutni. Valami altató van ott, ami a kapcsoláson át terjed - mondta Heron. - De két napja egy Vale nevű férfi nyomában vagyok, aki nagy valószínűséggel tagja a Trösztnek. Valahol Részlegesek is vannak a közelben. Az az épület az, aminek gondolom?

- Ha arra gondolsz, hogy tíz kómában fekvő, agyhalott Részlegesből vonnak ki ott feromonokat, akkor igen.

-Hát nem éppen - lepődött meg Heron. - Ez... Tudtam, hogy valami rossz, de... ez megdöbbentően rossz. Mindenesetre utálom, ha igazam van. - A még mindig fájdalmasan nyögdécselő és a földön vergődő Calixra nézett. - Most komolyan, hadd adjam meg neki a kegyelemlövést!

- Elég volt a gyilkolásból! - szólalt meg Samm határozottan. Kira és Heron is feléje fordultak. Samm elnyomta a sebesülés fajdalmát és felállt.

Kira bólintott.

- Abszolút egyetértek. Elég a gyilkolásból. Segíts Calixot tartani, hogy megvizsgáljam a sebeit.

-Miért akarjátok megmenteni ezt az... emberi lényt? - kérdezte Heron. Sammre nézett. - Vagy már nem is érdemes megkérdeznem, ugye?

- Ez a lány vadász - válaszolta Samm -, nem ellenséges harcos. Nincsenek katonáik. Amíg mi meg nem jelentünk, azt sem tudták, hogy még mindig tart a háború. És csak a vezetőjük tud az alagsorban raboskodó Részlegesekről. Nem fogjuk Calixot megbüntetni Vale tetteiért.

Kira melegséget érzett a mellkasában.

- Pontosan.

- Jó, ne öljünk meg senkit közülük - egyezett bele Heron. - Éjjel osonunk be, amikor nem figyelnek annyira, Samm és én fedezzük Kirát, amíg ő kihozza a foglyokat. Csak te vagy immunis közülünk arra az altatóra.

Samm megelőzte Kirát.

- Kiszabadítjuk őket - jelentette ki határozottan -, de nem megyünk el. Legalábbis én nem.

- Micsoda? - kérdezte Kira és Heron egyszerre.

Samm Kirára nézett.

-Ez a válasz a lehetetlen döntési helyzetre. Azt teszem, amit mondtam: itt maradok velük.

- Ostobaság - mondta Heron.

- Nem áldozhatom fel senki másnak az életét, sem a szabadságát, ha nem vagyok hajlandó feláldozni a sajátomat. Kiszabadítjuk a fogoly Részlegeseket, és az emberek megkaphatják tőlem a feromont.

-De... - Kira megdöbbent. Vadul ellenérveket keresett, bármit, amit mondhatna. - Csak egy éved van! Csak egy éven át tudsz segíteni nekik, mielőtt lejár az időd!

- Akkor egy éved van megtalálni a megoldást. Láss munkához gyorsan.

- Ez mind nagyon szép és szívmelengető, ugyanakkor semmi értelme - mondta Heron. - Samm, nem maradsz itt.

Kira készült megszólalni, de elakadt a szava, amikor meglátta Samm arckifejezését. Valamit megérezhetett a kapcsolás révén. Heron nem vitatkozott, hanem egy tényt közölt vele.

- Heron - szólalt meg Samm lassan. - Mit tettél?

- Azt, amit immár egy hónappal ezelőtt meg kellett volna tennem. - Heron sötéten és szúrósan nézett rájuk. - Bejelentkeztem.

Mély csend szállt a teremre. Még Calix is hallgatott, a sebeit szorongatva csikorgatta a fogát.

Kira Sammre nézett, de már pontosan tudta, hogy mit gondol. Olyan erősen égett a kapcsoláson a dühvel keveredő értetlensége, hogy Kira is tisztán érezte.

- Hová jelentkezett be? - sziszegte Calix erőtlenül.

- Felhívtad Morgant? - kérdezte Kira. - Elárultál minket?

-Nevezheted árulásnak, hogyha akarod - vonta meg a vállát

Heron. - Elég sokáig tűrtem az érzelmi önfelfedezésedet, ideje végre befogni a szádat és megtenni, amit kell. Hogyha dr. Morgan az élettanod tanulmányozásából talál megoldást a lejárati időre, tőlem megkapja.

- Mikor fogod végre megérteni? - kérdezte Kira. - Pont most mondta Samm, hogy nem lehet többé egyik vagy másik oldalt választani!

- És milyen szenvedélyesen mondta - jegyezte meg Heron.

- Mit csináltál? Mármint konkrétan mit - faggatta Samm.

- Találtam egy működőképes szélessávú rádiót, és bejelentkeztem a D Szakasznál az átjátszókon keresztül, amiket létesítettünk - válaszolta Heron. Kirára nézett. - Megadtam neked az esélyt, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy segítsek neked, de a keresett válaszok nincsenek itt. Elegem van a tökölésből.

-Ez egy békés közösség - kérlelte Calix. - Ha idehív egy Részleges hadsereget elpusztítanak minket!

- Már itt is van - nézett fel Samm. Kira a plafonra kapta a tekintetét, ám nem látott semmit. Ismét Samm felé fordult, a férfi megdöntötte a fejét. Nem nézett, hanem fülelt. Kira megrezzent és követte a példáját, hátha ő is meghallja.

- Mi az? - kérdezte Calix.

- Nem hallok semmit - válaszolta Kira - csak egy... zúgó hangot. Zümmögés félét. Nagyon halkan.

- Valamikor az egyik legkönnyebben felismerhető hang volt a Földön - mondta Heron -, de már tizenkét éve nem hallhattad.

- Mi ez? - kérdezte Kira.

- Turbinamotor. Teherszállító repülőgép. Megérkezett Morgan serege.

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

K

ira a Samm karjához letépett öltönycsíkokért futott.

- Sajnálom Samm, egy kicsit még várnod kell arra a kötésre.

- Elég volt rá a gyógyszer - mondta Samm a fogait összeszorítva. Kira levetette magát Calix mellé, a zakó egyik válltömését nyomta

rá a lábsebére, és a lehető leggyorsabban áttekerte a rögtönzött kötéssel.

- Mi értelme ennek? - kérdezte Heron. - Azt sem tudod, hogy... -Fogd be! - rivallt rá Kira. Szorosan meghúzta a csíkokat, a

lehető legnagyobb nyomást gyakorolva a vérző sebre anélkül, hogy elszorította volna az ereket. - Hogy érzed magad?

- Jól - válaszolta Calix. - Mennyi idő múlva tudom seggbe rúgni ezt a Részleges csajt?

Heron felhúzta a szemöldökét.

-Ne mozdulj. - Kira Calix kezére is ráhúzott egy kötést. - A zsákomban van fájdalomcsillapító, ne vegyél be túl sokat. Majd valaki eljön érted.

- Hová mész? - kérdezte Calix.

- Kimegyek eléjük. - Kira megrázta a fejét. - Ha nem jön senki, keress antibiotikumot és gyűjts erőt, mielőtt megpróbálsz átkelni a pusztaságon. Sebesült lábbal nem ajánlatos.

- Kérem... Kérem ne hagyjátok, hogy bántsák a mieinket!

Kira fogta Calix puskáját, és kirohant az utcára Sammel és Heronnal szorosan a nyomában.

- Mit akarsz elérni? - kérdezte Heron, amikor utolérte.

Kira a gépet kémlelte az égen.

- Ott! - mutatott Samm kelet felé. Kira követte a kinyújtott ujját, és megtalálta a kis fekete keresztet a halványszürke égen. - Még messze van, de gyorsan közeledik.

- Akkor sietnünk kell - mondta Kira. - Vissza az övezetbe. Nem tudhatjuk, mit művelne Morgan az RM-re immunis emberekkel, ha megtalálná őket. Ki kell mentenünk őket onnan, ahányat csak tudunk.

-Ennél okosabb dolgokra is felhasználhatnád az utolsó pár percedet - jegyezte meg Heron.

- Téged ki kérdezett?

- Én sem akarom, hogy meghaljanak, bár beismerem, nem különösebben érdekel, hogy életben maradnak-e. De tudtommal Morgan csak téged akar.

- Nem tudhatod, hogy mit kezdene ezekkel az emberekkel.

- A másik irányba kéne futnunk! - szólt közbe Samm. - Elbújunk a romok között, és megmentünk téged, Kira!

- Azt próbáld csak meg! - csattant fel Heron.

-Nem futamodunk meg - szögezte le Kira. - Elmenekültem, amikor Morgan megszállta Long Islandet, és erre nekiállt kivégezni a túszokat, hogy előkerítsen. Azt hittem, helyesen döntöttem, de... nem hagyom, hogy még egyszer megtegye ugyanezt.

-Miről beszélsz? - kérdezte Samm, de Kira az égen már alacsonyan szálló óriási repülőre mutatott.

- Be kell jutnunk az övezetbe, most! - Kira rohanni kezdett, át az immár ismerős utcákon, amelyek a város peremén át az Övezet széléig vezettek, Samm és Heron pedig szorosan követték. Kira folyton fel-felpillantott, próbálta megítélni a repülő sebességét és távolságát. Nem érünk oda időben, gondolta, túl gyorsan jön! Felgyorsított, egy pillanatra sem mert visszavenni a tempóból vagy letérni az egyenes útról. A repülő egyre nőtt az égen, egyre közelebb süllyedt a földhöz, és Kira nemsokára már hallotta, hogy a mély zümmögés fülsiketítő morajjá erősödik, de közben végre elért az Övezethez. A kapunál őrök álltak, újonnan helyezték el őket a betolakodók távoltartására, de túlságosan lekötötte őket a feléjük süvítő óriási repülőgép látványa ahhoz, hogy észrevegyék Kirát és a többieket. A repülő szárnyain hatalmas rotorok segítették a függőleges leszállást. A gép pont akkor lendült át a kerítésen, amikor Kira beszaladt a kapun.

Kiabálni kezdett, hogy felhívja a benti őrök figyelmét, bár a rotorok zúgásától alig hallotta a saját hangját. Megragadta a legközelebbi őrt, maga felé fordította, és a fülébe üvöltött.

- Ez egy Részleges hadsereg! Mindenkit menekítsetek ki az Övezetből, húzódjatok a romok közé, azonnal!

- De... - hebegte az őr, hol Kirára, hol a repülőre nézve. - Nekünk elvileg...

- Nem szabad itt lennetek, amikor földre szállnak! - ordította Kira. - Szedj össze mindenkit, akit csak tudsz, és bújjatok el a városban! - Elengedte az őr karját és futott tovább az Övezet belsejébe. A szeme sarkából látta, hogy az őr összekapta magát, és berohant a legközelebbi épületbe. Nemsokára egy egész tömeg tódult ki a házból, rettegő gyerekek, csecsemőket cipelő szülők, rémülten kiabálva futottak Denver mérgező romvárosa felé.

Kira és Samm a repülőgép felé futottak, és közben mindenkit evakuálásra sürgettek, akivel csak találkoztak. Heron lassan megállt mögöttük, hogy elvágja a visszavonulás lehetőségét. Részleges katonák egy csoportja már ki is ugrott a füvön landoló gépről, kíméletlen hatékonysággal biztosították a helyszínt, majd fedezékről fedezékre terjesztették ki a zónájukat, a csapatok egymást figyelték. Fegyverüket Sammre és Kirára fogták, de nem lőttek.

- Kapcsoltak velem - mondta Samm. - Tudják, hogy mi vagyunk azok.

-Dobják el a fegyvereiket! - kiáltotta a leszálló zóna szélén álló katona. Kira oldalt eltartotta magától a vadászpuskát, nem dobta el, csak mutatta, hogy a keze nincs a ravasz közelében.

- Megadom magamat - mondta Kira. - Nem tanúsítok ellenállást.

-Dobják el a fegyvereiket! - ismételte meg a katona. A rotorok

szele felkavarta a levegőt, elmosta a szavakat, Kira arcába fújta a port és a saját szabadon lengő haját. Kira mérgesen fintorgott, de eldobta a puskát. Sammnek még mindig nem volt fegyvere.

- Ne bántsák a civileket! - kiáltotta Kira.

-Kira Walker. - Kira felnézett, és látta dr. Morgant lelépni a repülőről. A múltkori fehér köpeny helyett élesre vasalt fekete kosztümöt viselt. - Örvendek a viszontlátásnak.

- Ne bántsa őket! - mondta Kira. - Ártatlanok!

- Samm - állt meg Morgan előttük. - Nem mindennapos esemény találkozni egy lázadóval, ráadásul a saját csapatomból.

- Nem válaszolt Kirának - mondta Samm.

-Nem is áll szándékomban. Maga áruló, ő pedig ellenséges harcos. Nem érzem, hogy kötelességem lenne hallgatni a magukfajtára.

- Nem akarok harcolni maga ellen - mondta Kira.

Morgan elmosolyodott.

- A maga helyében én sem tenném. A múltkor meglepett minket, de ezúttal nincs lázadó Részleges sereg, amely oldalba támadna minket, miközben a barátai megpróbálkoznak egy ügyetlen mentőakcióval. Minden hatalom az én kezemben van, megköszönném, ha ezt nem felejtené el.

-Nem minden hatalom - mondta Vale. A tisztás túlsó végéből érkezett, egy csapat Részleges társaságában, akik inkább tették díszőrség benyomását, mint egy fogoly kíséretét. - Gratulálok, a katonáid nagyon engedelmesek.

Morgan a homlokát ráncolta, Vale a fogát csikorgatta. Kira nem értette, mi történik, ám ekkor észrevette, hogy a katonák kényelmetlenül feszengnek, széttépi őket a Tröszt két tagjának egymással vetélkedő tekintélye. Sammre pillantva látta, hogy megtántorodik, és a homlokán lassan csorog le a veríték. Megfogta a kezét.

- Erősebb vagy náluk - súgta. - Nem kell engedelmeskedned egyiküknek sem. - Samm szorosan fogta Kira ujját, olyan szorosan, hogy a lány már szinte azt érezte, szétmorzsolja az erejével.

A két akarat párbaja folytatódott, Vale és Morgan meredten néztek egymásra, a katonák középen ingadoztak. Kira látta elfehéredni a kezüket, ahogy kétségbeesetten szorongatták a puskájukat, az egyikük pedig a fejéhez emelte a kezét.

- Elég! - kiáltotta Kira. - Ezzel nem megyünk semmire! Dr. Morgan, mit akar?

Morgan még egy pillanatig Vale-re bámult, majd elfordította a tekintetét és kifújta a levegőt. Vale követte a példáját, de a katonák álláspontja látszólag mit sem változott, ahhoz voltak lojálisak, akihez közelebb tartózkodtak. Kira Sammre nézett, de képtelen volt bármit leolvasni az arcáról. Érezte, hevesen ver a szíve, megriadt, hogy elveszítette és Morgan az irányítása alá vonta, de Samm megszorította a kezét.

Kira úgy érezte, hogy soha nem könnyebbült meg ennyire.

- A mélyen tisztelt kollégámért jöttem - mondta Morgan. Vale-re nézett és elmosolyodott. - Összehozom a csapatot, Cronus. Elég a játékból, ideje visszafordítani a lejárati idődet egyszer és mindenkorra.

- Génmódosítással próbálod elérni? - kérdezte Vale. - Láttad, milyen hatást gyakoroltak azok Graeme-re, hogy mit tettek Jerryvel. - Kezét az előtte álló Részleges katona vállára helyezte. - Az elménk nem képes feldolgozni, ahogy az övék sem.

- Bármivé tehetjük őket - mondta Morgan. - Egyszer megtettük, és megtehetjük ismét. Ők jelentik a jövőt. Ők a gyerekeink. Olyanná formáljuk őket, amilyenné csak akarjuk.

- A génterápia nem jó válasz - mondta Vale.

- Te már csak tudod. De nincs időm, hogy egyedül oldjam meg a te kis genetikai rejtvényeidet. - Kirára nézett. - Ezért jöttem el érted és őérte is. Az új modellért. Amelyben nincsenek benne azok a bosszantó genetikai korlátok.

- Nem hagyom, hogy magával vigye - szólalt meg Samm.

Morgan válaszolni készült, de Kira megelőzte.

- Elmegyek magával - mondta ki gyorsan.

Samm tiltakozott volna, Morganen pedig látszott az őszinte döbbenet, de Kira intett a fejével és vett egy nagy levegőt.

- Dr. Vale tudása, dr. Morgan kutatásai, az én élettani jellemzőim. Heronnak igaza volt. Ez az egyetlen valós esélyünk a lejárati idő megoldására. - Sammre nézett. - Ez ugyanaz, mint amiről az előbb beszéltél, az egyetlen morális döntés az önfeláldozás. Valakinek vállalnia kell.

Kira azért jött Denverbe, hogy válaszokat kapjon, hogy megtalálja a tervet. Remélte, hogy valami nagyobb tervnek a része, valami olyasminek, ami egyaránt képes megmenteni az embereket és a Részlegeseket. De az a terv már régen kudarcba fúlt, és Kira nem volt semmi, csak egy félresikerült kísérlet. Az egész életét a világ megmentésének szentelte, de most rádöbbent, hogy ez nem elég. Fel is kell áldoznia magát.

Visszanézett Morganre.

- Készen állok.

- Én... - Morgannek a szava is elakadt. Feszülten nézett Kirára. - Egyáltalán nem ezt vártam.

- Én sem - mondta Kira. Összeszorította a fogát, igyekezett nem elsírni magát. - Menjünk - mondta halkan. - Most, mielőtt elveszítem a bátorságomat.

-Ne csináld McKenna! - tiltakozott Vale. - Ha elkezdesz kísérletezgetni Kirával, bármikor beindíthatod a Vészrendszert!

Morgan kérdőn nézett rá.

- Tessék?

- A Részleges Vészrendszert. A csalit, amit a ParaGen megtévesztésére készítettünk, ami megöli a Részlegeseket. Az igazgatótanács a tudomásunk nélkül beleépítette egy új Részleges prototípusba. Ha véletlenül rátalálsz a vegyi kapcsolóra, felszabadítod!

- Ez most megint valami játék, Cronus? - kérdezte Morgan, de Kira látta, hogy kétség költözött a tekintetébe. - Láttam az orvosi vizsgálati anyagát, hónapokon át keresgéltem a szervezete minden egyes sejtjében. Ha létezne egy másik víruscsomag, láttam volna!

- Nem tudtad, hogy mit kell keresni.

Morgan farkasszemet nézett Vale-lel, majd Kira felé pillantott.

- Igaz ez?

- Én... - Kira Morgant fixírozta, félt Sammre nézni. - Azt hiszem, igen.

Morgan tétován bólintott a távolba meredve.

-Hát akkor majd óvatosnak kell lennünk. - A repülőgép felé fordult. - Kísérjék fel a gépre! Menjünk innen.

-Mit akarsz tenni az Övezettel? - kérdezte Vale. A kapcsolási adatainak hatása alatt álló katonák elhelyezkedéséből egyértelműen látszott, hogy egyetlen szavára készek felvenni a harcot. De túlerővel álltak szemben, Kira kételkedett benne, hogy minden lojalitásuk ellenére bármiben is képesek lennének megakadályozni Morgant.

Morgan körbenézett, mintha először látná az érintetlen épületeket, az eleven füvet és fákat, a repülőt körbevevő családokat.

- Feltéve, hogy velem tartasz, nem látok okot arra, hogy ne hagyjuk békében elpusztulni a kis hangyafarmodat.

- Akkor veled tartok - mondta Vale.

- Én pedig maradok - jelentette ki Samm.

Morgan az ég felé nézett, láthatólag bosszankodva.

- Miből gondolja, hogy kérhet bármit is?

Samm határozottan állt a helyén, sokkal eltökéltebbnek tűnt, mint valaha.

- Nem kérés volt.

Morgan egy pillanatig elgondolkodott, mielőtt válaszolt.

- Hát legyen - intézte el egy legyintéssel. - Az itteni száműzetés amúgy is rosszabb, mint amit tartogattam magának. - Heronra nézett. - És maga? Úgy vélem, kiérdemelte, hogy visszakerüljön a belső körbe, kedvesem.

- Én is maradok - mondta Heron.

Ezen Morgan még jobban meglepődött.

- És a lejárati ideje?

- Időben visszatérek keletre - mondta Heron, miközben Sammre pillantott. Kira nem tudhatta pontosan, de úgy érezte, hogy valamit megosztottak egymással a kapcsoláson keresztül. Azt hitte, hogy meg fogja említeni a toronyba zárt Részlegeseket, de meglepetésére Heron homályosan fogalmazott. - El kell még varrnom itt pár szálat.

- Hát jó. - Morgan a gép felé fordult, és intett a katonáknak, hogy vigyék utána Vale-t és Kirát. Kira látta a háttérben lapuló övezeti embereket. Rettegve és csodálkozva nézték, hogy az égből pottyant ellenség elviszi a vezérüket, és egyedül hagyja őket.

Velük kell mennem, gondolta Kira. Csak egy lépés, és még egy, aztán még egy, fel a gépre, és el... azt sem tudom, hová. A vég felé. Megrázta a fejét. Nem akarok menni, de... nem akarok elmenni.

- Kira - szólította meg Samm. A lány érezte, hogy könny tolul a szeme sarkába.

- Samm... Sajnálom, nem tudom... - Szembefordult vele, próbálta megtalálni a megfelelő szavakat arra, amit érez, de még maga sem tudta, és akkor hirtelen Samm átölelte, a karjába szorította, és szenvedélyesebben csókolta, mint bárki más valaha. Kira viszonozta a csókot, érezte, hogy egymásba simul a testük, az ajkuk, a karjuk, a mellük, a lábuk, egy percre tökéletes egységbe olvadtak. Erősen fogta, amíg csak bírta, és amikor Samm levegőt vett, a mellkasába fúrta az arcát.

- Sajnálom, hogy elhoztalak ide, bocsánat mindenért, amit tettem. Sajnálom.

-Az én döntésem volt, hogy követlek. - Samm hangja mélyen, érzelmesen hatott. - És majd újra megtalállak.

Még egyszer megcsókolták egymást, aztán a Részleges katonák taszigálni kezdték a gép felé. Kira megfordult, lenézett a repülő lépcsőjéről. Samm mozdulatlanul nézett vissza rá.

Aztán bezárultak az ajtók, és Kira a csontjaiban is érezte a beinduló hatalmas légcsavarok búgását.

ÖTVENEDIK FEJEZET

I

solde babája két nappal később született meg, a saját szobájában, Nanditánál. A Részleges fosztogatók már régen kirabolták a kórházból a felszereléseket és a gyógyszereket, így teljesen magukra voltak utalva. Madison fogta Isolde kezét, irányítgatta és biztatgatta. Kessler szenátor fogta meg a csecsemőt, Nandita pedig ellenőrizte, hogy az anya és a gyermek egészséges-e. Fiú volt, Isolde a Mohammad Khan nevet adta neki. Órákon belül betegség nyomai mutatkoztak rajta. A bőre pikkelyesen töredezett, helyenként úgy megkeményedett, mint a marhabőr, majd felhólyagosodott. Isolde könnyek között nézte, ringatta a kisbabáját, de nem látszott remény a megmentésére.

De ez nem az RM volt.

Kessler szenátor egy papírmaszk mögül vizsgálta meg a hólyagokat.

-Ilyesmi még sosem történt. - A fejét csóválva igyekezett visszaszorítani a könnyeit. - Több tízezer RM-esetből egy sem volt ilyen.

- Ez az első hibrid, félig ember, félig Részleges - monda Nandita. - Az első Részleges, aki elkapta az RM-et. Nem tudjuk, milyen hatással van rá, sem azt, hogy ő milyen hatással van az RM-re. - Az üvöltő gyerekre nézett, és elveszett a gondolataiban. - „Hát nem dúvad, ki időt szimatolva születni cammog...” - Hátat fordított és elment.

Ariel reszketve nézte a gyereket.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Imádok köszönetnyilvánításokat írni, mert olyan sokan segítenek nekem, akik igazán megérdemlik, hogy megemlítsem őket. Ugyanakkor gyűlölök is ilyeneket írni, mert rettegek a gondolattól, hogy valakit kifelejtek. Most rövid leszek. Köszönet illeti a szerkesztőmet, Jordan Brownt, az ügynökömet, Sara Crowe-t, a sajtósomat, Caroline Sunt, és mindenkit a HarperCollinsnál és a Balzer + Bray-nél. Fantasztikusak vagytok.

Szeretnék köszönetét mondani mindazoknak az íróknak, akik megengedték, hogy velük tartsak a csodálatos bemutatókra és rendezvényekre, és azoknak a kiváló könyvkereskedőknek, akik megszervezik ezeket, és közben igazi barátainkká is váltak. De a legnagyobb köszönet az olvasóknak jár, akik eljönnek ezekre az eseményekre, általuk válnak felejthetetlenné.

A magánszférát illetően ez a könyv nem jött volna létre a feleségem, Dawn nélkül, aki a legcsodálatosabb ember, akit ismerek. Létre jött volna ugyan ez a könyv, de nem lenne valami jó, ha nem segít a testvérem, Rob, és a barátom, Ben Olsen, akik mindketten remek tippekkel járultak hozzá a történethez. Elárulnám, hogy melyek voltak ezek, de nem akarom elrontani a felfedezés élményét.

Végül pedig köszönettel tartozom az emberi fajnak, amiért olyan ostoba, fájdalmas, csodálatos és ihletet adó. Az ember a leghihetetlenebb teremtménye az univerzumnak. Vállald fel az összetettségedet, terjeszd ki a kreativitásodat, váltsd valóra a lehetőségeidet. Te teszed naggyá a világot.