R U I NS

ROMOK

DAN WELLS

Fordította BAYER ANTAL

A SZERZŐ MAGYARUL MÁR MEGJELENT MŰVEI

Részlegesek-trilógia Partials – Részben ember Fragments – Töredékek

Nem vagyok sorozatgyilkos-trilógia.

Nem vagyok sorozatgyilkos Szörnyeteg úr

Nem akarlak megölni

BUDAPEST, 2014

Ruins

Copyright © 2014 by Dan Wells

Translation Copyright © 2014 by Fumax Kft., Bayer Antal Published by arrangement with HarperCollins Publishers

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2014

Szerkesztő: Németh Vladimír Korrektor: Kótai Kata Tördelő: Oszoli Judit Műszaki szerkesztő: Benes Attila Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado Nyomta: Kinizsi Nyomda, Debrecen

Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy

bármely formában közzétenni. ISBN 978-963-9861-76-3

Borítóillusztráció: Craig Shields Borítóterv és tipográfia: Alison Klapthor

❖

Első kiadás

Ezt a könyvet mindazoknak ajánlom, akiket gyűlölsz.

Sajnálom. Néha ilyen az élet.

1. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Ez egy általános üzenet Long Island lakossága számára. Amikor először hallották az üzenetet, senki sem ismerte a hangot. De mindennap, egész nap, heteken át lejátszották, valamennyi elérhető hullámhosszon, hogy minden ember hallja a szigeten. A megfélemlített menekültek, akár csoportba gyűltek, akár egymaguk húzódtak meg a vadonban, egy idő után már kívülről tudták: kitartóan bömbölt minden rádióból, beleégett az elméjükbe és az emlékezetükbe. Néhány hét után már az álmaikat is kísértette, míg aztán végül már az alvás sem hozott átmeneti nyugalmat a halálos ítélet módszeresen, higgadtan ismételt kihirdetése elől.

–Nem akartuk ezt a megszállást, de a körülmények rákényszerítettek minket.

Ahogy azt idővel megtudták, a hang tulajdonosa egy McKenna Morgan nevű tudós volt, a többes szám pedig a Részlegesekre utalt, ezekre a megállíthatatlan szuperkatonákra, akiket laboratóriumi körülmények között hoztak létre, és tartályokban neveltek fel, hogy egy olyan háborúban vessék be őket, amelyet az emberek egymaguk nem tudtak volna megnyerni. Harcoltak, győztek, majd miután az Egyesült Államokba visszatérve hontalan és reménytelen állapotban találták magukat, fellázadtak teremtőik ellen, és egy újabb háborút vívtak, a Részleges Háborút – azt a háborút, amely véget vetett a világnak.

De a háború, amely véget vetett a világnak, mégsem volt az utolsó, mert tizenkét évvel később mind az emberek, mind a Részlegesek a kihalás szélén találták magukat – és a fennmaradása érdekében mindkét faj készen állt a másik elpusztítására.

– Egy Kira Walker nevű lányt keresünk. Tizenhat éves, 177 cm magas, körülbelül 59 kiló lehet. Indiai származású, a bőre halovány, a haja hollófekete, bár lehet, hogy levágta vagy átfestette, hogy álcázza magát.

Személyesen csak kevesen ismerték a szigeten Kira Walkert, de a hírét mindenki hallotta: orvosgyakornok volt, a kórházban kapott kiképzést az RM-ként ismert járvány tanulmányozására. Azért ismerték Kira nevét, mert a lány megtalálta a gyógymódot, és megmentette Arwen Sato, a Csodagyerek életét – az első emberi kisbabáét, aki az elmúlt tizenkét hosszú év alatt nem halt meg három napon belül. Ám Kira hírhedt is volt, mert a gyógymód megtalálása során két alkalommal is minden provokáció nélkül rátámadt a Részleges hadseregre, amivel a helyiek érzése szerint felébresztette a Részleges Háború óta alvó szörnyeteget. Megmentette a világot, ám pusztulásra is kárhoztatta. Amikor az üzenet először elhangzott, az emberek többsége nem tudta eldönteni, hogy imádja-e vagy gyűlöli. A véleményük minden újabb emberhalál után egyre kevésbé volt árnyalt.

– Ha átadják nekünk a lányt, a megszállás véget ér. Ha továbbra is rejtegetik, mindennap kivégzünk valakit maguk közül. Kérjük, ne kényszerítsenek erre minket. Ezt az üzenetet addig ismételjük minden hullámhosszon, amíg eleget nem tesznek az utasításunknak. Köszönjük.

Az első napon egy idős férfit öltek meg, egy egykori tanítót abból az időből, amikor még voltak gyerekek. A neve John Dianatkah volt, méheket tartott, hogy mézes süteménnyel kínálhassa a tanítványait. Long Island legnagyobb településének, East Meadow-nak a közepén lőtték hátulról fejbe Részleges katonák, a testét az út mentén hagyták annak a jelzésére, hogy komolyan gondolják a dolgot. Senki sem adta fel Kirát, mert akkor még büszkék voltak és töretlenek: csattogtassák csak a kardjukat a Részlegesek, az emberek nem fognak meghajolni előttük. Ám az üzenet újra meg újra elhangzott. Másnap egy fiatal, alig tizenhét éves nőt öltek meg, harmadnap egy idős hölgyet, utána pedig egy középkorú férfit.

– Kérjük, ne kényszerítsenek erre minket.

Eltelt egy hét, és meghalt hét ember. Két hét alatt tizennégy. A Részlegesek nem támadtak rá az emberekre, nem kényszerítették őket munkatáborba, egyszerűen csak bekerítették őket East Meadow-ban, és mindenkit visszatereltek, aki szökni próbált. Aki rátámadt egy Részlegesre, megverték vagy megkorbácsolták, aki pedig túl sok bajt okozott, könnyen a következő áldozattá válhatott. Amikor egy ember eltűnt, suttogva terjedt a szóbeszéd: talán sikerült megszöknie. Talán dr. Morgan vonszolta be vérfoltos laboratóriumába. Vagy talán másnap este ott találták egy utcán, egy Részleges előtt térdepelve, miközben a végtelenített üzenet a város minden hangszórójából üvöltött, majd elterült a földön, az agya helyén pisztolygolyóval. Mindennap egy kivégzés. Minden órában egy újabb üzenet, ugyanaz az üzenet, végtelenül, megállíthatatlanul.

– Egy Kira Walker nevű lányt keresünk.

De még mindig nem adta fel senki – nem azért, mert büszkék voltak, hanem mert nem tudtak róla semmit. Egyesek szerint elhagyta a szigetet, mások úgy vélték, az erdőben bujkálhat. Hát persze hogy átadnánk maguknak, ha itt lenne, de nincs itt, nem látják? Hát nem értik? Hát nem állnak le az öldökléssel? Már így is alig maradtak emberek, nem tudnának találni egy más módot? Segítenénk, de nem tudunk!

‒ Tizenhat éves... 177 cm magas... indiai származású... a haja hollófekete...

Az első hónap végére az emberek már ugyanannyira féltek egymástól, mint a Részlegesektől, rettegtek a menekültek közt méregként térjedő boszorkányüldözéstől – te pont úgy nézel ki, mint Kim, talán beérik veled, talán ez elég lesz nekik. Tizenéves lányok, fekete hajú nők, bárki, aki kicsit is indiainak nézett ki, bárki, akiről úgy tűnt, hogy van valami rejtegetnivalója. Honnan tudhatnám, hogy te nem Kira vagy? Honnan tudhatnák ők? Talán abbahagyják az öldöklést, még ha csak ideiglenesen is. És honnan tudhatnám, hogy nem te bújtatod valahol? Nem akarlak beárulni, de hát haldoklunk! Nem akarlak bántani, de rákényszerítenek!

– Ha továbbra is rejtegetik, mindennap kivégzünk valakit maguk közül.

A Részlegeseket az embereknél erősebbnek, gyorsabbnak, kitartóbbnak és minden tekintetben ügyesebbnek tenyésztették ki. Katonai kiképzésben részesültek attól a pillanattól kezdve, hogy kiszedték őket a tartályból, aztán meg oroszlánként harcoltak, amíg el nem érték a huszadik évüket, és meg nem ölte őket a lejárati idejük. Azért akarták megkaparintani Kira Walkert, mert dr. Morgan tudta, amit az emberek nem: Kira maga is Részleges. Egy olyan modell, amelyet sosem láttak, amelynek még a létezéséről sem tudtak. Morgan úgy vélte, Kira DNS-e segíthet a lejárati idő megoldásában. De még ha tudták volna is ezt róla az emberek, nem érdekelte volna őket. Ők csak élni akartak. Egy maroknyi ellenálló kint volt még a vadonban, a helyismeretükre támaszkodva igyekeztek túlélni és harcolni a kipusztulás ellen, bár vesztésre álltak. Ötszázezer Részleges jutott harmincötezer emberre – több mint tízszeres túlerő ‒, és ami a harci képességeket illeti, egy nagyságrenddel erősebbek voltak náluk. Ha a Részlegesek meg akarták volna ölni az embereket,azoksehogy sem tudták volna megakadályozni ebben őket.

Amíg az ellenállás vezetője ki nem emelt egy nukleáris robbanófejet egy elsüllyesztett tengerészeti rombolóból.

– Nem akartuk ezt a megszállást, de a körülmények rákényszerítettek minket – ismételte az üzenet.

Ugyanezt hajtogatták magukban az ellenállók, amikor északra csempészték a bombát, a Részlegesek területe irányába.

MÁSODIK FEJEZET

Owen Tovar hosszasan fújta ki a levegőt.

– Honnan tudta Delarosa, hogy van egy atombomba azon az elsüllyedt hajón? – Előbb Haru Satót, a hírt hozó katonát mérte végig tekintetével, majd a sziget felderítő tisztjére, Mr. Mkelére nézett. – És ami még lényegesebb: hogy lehet, hogy maga nem tudott róla?

‒ Az elsüllyedt flottáról volt tudomásom – válaszolta Mkele. ‒ Arról azonban fogalmam sem volt, hogy nukleáris töltetet szállít. – Haru mindig magabiztosnak és higgadtnak látta Mkelét: rettentőnek, amikor különböző oldalon álltak, tökéletesen megnyugtatónak, amikor ugyanazon. Most azonban kétségbeesettnek tűnt, mint aki nem tud mit kezdeni a helyzettel. A tanácstalan Mkele bizonyos szempontból még felkavaróbb látványt nyújtott, mint az addigi borzalmak.

– Delarosa ellenálló egységének az egyik tagja tudott róla – szólt közbe Haru. – Nem tudom, hogy ki. Régen a tengerészetnél szolgált.

– És ennyi éven át megtartotta magának? – kérdezte Tovar. – Miért, talán meglepetésnek szánta?

Hobb szenátor dobolt az ujjaival az asztalon.

– Valószínűleg az a teljesen érthető félelem tartotta fogva, hogy ha elmondaná bárkinek is, megkeresnék, és fel akarnák használni. Márpedig most pontosan ez történt.

– Delarosa azt állítja, hogy a Részlegesek felülkerekednek rajtunk – mondta Haru. A négy férfi a JFK nemzetközi repülőtér alatt mélyen húzódó alagútban tartózkodott. Az épület romokban állt ugyan, de a széles kifutópályák miatt könnyű volt észrevenni az esetleges lopakodó Részlegeseket. – Mármint végérvényesen. Azt mondja, az emberiség nem tud rendesen a talpára állni, amíg még léteznek Részlegesek. És ebben az a szörnyű, hogy igaza van. Ami viszont nem jelenti azt, hogy egy atombomba felrobbantása bármit is javítana a helyzeten. Megakadályoztam volna ebben, de egy egész seregnyi gerilla áll az oldalán, és az én egységemből is szinte mindenki csatlakozott hozzá. – Haru a fejét ingatta. Ő volt a legfiatalabb négyük közül, alig huszonhárom éves, és már nagyon régen nem érezte magát ennyire gyereknek. Egészen pontosan a Szakadás óta. A sorscsapások és a káosz már magukban is rettenetesek voltak, de igazából most az az érzés keserítette el, hogy ez már megtörtént egyszer, tizenkét évvel ezelőtt, amikor véget ért a világ, és most ismét be fog következni. Akkor még gyerek volt, és most hirtelen újra gyerek lett, elveszett, megzavarodott gyerek, aki kétségbeesetten várja, hogy jöjjön valaki, lépjen közbe, és hozza rendbe a dolgokat. Egyáltalán nem tetszett neki ez az érzés, és gyűlölte is magát, amiért egyáltalán hagyta belopózni az elméjébe. Most már apa volt, tizenkét év óta az első apa, akinek a gyermeke életben maradt, lélegzett, egészséges volt, és most ez a gyermek az anyjával együtt ott van valahol, ennek az egész összevisszaságnak a közepén. Össze kell szednie magát, miattuk.

– Jobban kedveltem azt a nőt, amikor még börtönben volt – jegyezte meg Hobb. – Ezt érdemeljük, amiért megbíztunk egy terroristában. – Gyors pillantást vetett Tovar felé. – Kivéve persze a jelenlévőket.

– Nem, igaza van – mondta Tovar. – Rendszert csinálunk abból, hogy megbízunk fanatikusokban, márpedig ez ritkán sül el jól. Egész ügyes voltam terroristának, ahhoz mindenképpen eléggé, hogy átcímkéztessem magamat „szabadságharcosnak”, és a végén vezető legyen belőlem... viszont szenátornak pocsék vagyok. Szeretjük azokat, akik kiállnak magukért, és felveszik a harcot, különösen akkor, ha egyet is értünk velük, de ami igazán számít, az a következő lépés. Az, ami a harc után következik. – Szomorúan elmosolyodott. – Mindenkit cserbenhagytam.

– A Részlegesek inváziója nem a maga hibája volt – jegyezte meg Mkele.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt az emberiség utolsó fennmaradt példányai örömmel fogják venni – válaszolta Tovar. – Kivéve, persze, ha a Részlegesek inváziója nagy sikernek bizonyul, amely esetben kizárólag a sajátomnak fogom tekinteni a diadalt.

– Hacsak Hobb meg nem előzi – vetette oda Haru.

Hobb szenátor eldadogott valami mentegetőzést, de Mkele feddőn nézett Harura.

– Fontosabb dolgunk is van egymás sértegetésénél.

– Még ha jogos is – tette hozzá Tovar. Mkele és Hobb rámeredtek, de a szenátor megvonta a vállát. – Mi van, én vagyok az egyetlen, aki beismeri a hiányosságait?

– Egy elítélt háborús bűnös sétál a szigetünkön, atombombával felfegyverkezve – mondta Hobb. – Arról a szuperkatonákból álló hadseregről nem is beszélve, amely egyenként lemészárol minket. Nagy kérés lenne, hogy inkább erre koncentráljunk a személyes támadások helyett?

– Nem a szigeten fogja bevetni – vélte Haru. – Még Delarosa sem ennyire vérszomjas. Nem az a célja, hogy megölje a Részlegeseket, hanem az, hogy megmentse az embereket. Persze, ettől még meg fogja ölni a Részlegeseket, de nem úgy, hogy odavesszen az a kevés megmaradt ember is.

– Ez igazán rendes a nőtől – mondta Mkele ‒ de az atombomba nem éppen egy precíziós fegyver. Honnan tudjuk, hogy ésszel fogja felhasználni? A legjobb forgatókönyv szerint a kontinensre viszi, valahol a Részlegesektől északra felrobbantja, és hagyja, hogy a sugárzás végezzen velük. De ennél valószínűbb, hogy a White Plains-i központjukba viszi, ott robbantja fel, és akkor mivelünk is végez a sugárzás.

– Pedig lehet, hogy ez az egyetlen működőképes terv – jegyezte meg Hobb. – Nem tudjuk, hogy a Részlegesekre egyáltalán hat-e a radioaktív sugárzás.

– Milyen messze van innen White Plains? – kérdezte Tovar. – Van valakinél egy térkép?

– Nálam mindig – tette le Mkele az aktatáskáját az asztalra, és két halk kattintással felnyitotta a zárakat. – Innen több napig tart az út White Plainsbe, mert meg kell kerülni a Long Island-i tengerszorost.

– Kihajtogatott egy térképet, és leterítette előttük az asztalra. – Még ha hajóval kel is át a szoroson, ahol a legnagyobb esély van elkapni, legalább pár napra szüksége lesz, hogy eljusson odáig. Vagy akár hónapokra, ha óvatosan halad, és nem mutatja magát. Madártávlatban azonban nincs messze. White Plains és East Meadow között lehet... – a térképen rámutatott a két városra, és egy kopott műanyag vonalzóval lemérte a távolságot – ...mintegy negyven mérföld. – Felnézett.

–Tudjuk egyáltalán, hogy milyen típusú bomba van nála? Mekkora a súlya?

‒Azt mondta, hogy egy Sullivans nevű hajón találta – mondta Haru. – Sullivans, így, többes számban, nem tudom, miért.

– Az egy romboló – állapította meg Tovar – az Arleigh Burke osztályból. Már tizenkét évvel ezelőtt is idősebbnek számított, de nagyon megbízható, a tengerészet éveken át használta. A Sullivans öt fivérről kapta a nevét, akik mind ugyanabban a csatában haltak meg a második világháborúban.

– Azt hittem, nem tudott az atombombáról – jegyezte meg Hobb.

–Nem is – válaszolta Tovar. – De tengerészgyalogosként szolgáltam. Nemigen tud olyan hajót mondani, amelynek ne ismerném a leírását.

– Akkor beszéljen nekünk erről – mondta Mkele. – Az ilyen romboló fegyverzetéhez hozzátartozik a nukleáris robbanófej, vagy csak betettek egyet a raktérbe, hogy aztán öngyilkos merénylőként robbantsák fel magukat vele?

– Az Arleigh Burke-rombolókon Tomahawkok voltak – gondolkodott el Tovar. – Ezek kétszáz, esetleg háromszáz kilotonnás nukleáris robotrepülőgépek. Távolról indított támadásra tervezték őket, de a Részlegesek elégséges elhárító rendszerrel rendelkeztek ahhoz, hogy lelőjék őket, mielőtt célba érnének. Feltételezhetően azért tartották Long Island partvonalánál, mert helyszíni robbantásra készültek. Feláldozták volna a teljes flottát, valamint New York, New Jersey és Connecticut nagy részét, de szinte biztosan elpusztították volna a Részlegeseket.

Haru grimaszolva gondolt bele ismét, hogy mennyire kétségbeeshetett a régi kormány, ha egyáltalán csak elgondolkodott egy ilyen terven – bár valószínűleg az sem volt elkeseredettebb helyzet, mint a mostani. Ha az a tét, hogy egészen biztosan véget ér a világ, egy atombomba nem is olyan nagy ár érte: mindenkit megölsz egy adott hatókörön belül, mindent elpusztítasz évtizedekre, de a Részlegeseknek annyi. Lehet, hogy valóban megérte volna. De most, hogy az emberiség maradéka alig negyven mérföldre van tőlük...

– Mekkora a pusztítás hatósugara? – kérdezte Haru. – Az egész sziget belehalna?

– Nem feltétlenül – válaszolta Tovar ‒, de ne legyünk itt, ha nem muszáj. Egy ilyen töltettel a tűzgolyó másfél mérföld széles lenne, és kétszáz millió fokos, a fizikai sokkhatás pedig öt vagy hat mérföldön belül mindent elpusztít. Minden, ami ezen a zónán belül van, lángra lobban, és egy ilyen nagy, hirtelen keletkezett tűz elegendő levegőt szippant be egy hurrikán beindításához, a levegő hőfoka pedig felforralja a vizet. A becsapódási ponthoz képest... tíz mérföldnyi körben perceken belül meghal minden élőlény, és öt-tíz mérfölddel arrébb sem sokkal kisebb a pusztítás. Itt, a szigeten, nem éreznénk az elsődleges hatásokat, csak esetleg egy nagy puffanást, és aki egyenesen a robbanás irányába néz, megvakul, de ennél rosszabb elvileg nem következhet be. Elvileg. Egészen addig, amíg a radioaktív porfelhőtől nem leszünk mindannyian leukémiásak, és lassan, nyomorékká válva meg nem halunk.

– És mekkora az a radioaktív porfelhő? – kérdezte Haru.

– A nukleáris porfelhő nem úgy terjed, mint egy rengéshullám – mondta Mkele. – Anyag szóródik szét, ami azt jelenti, hogy a pontos kiterjedés az időjáráson múlik. Ezen a környéken az uralkodó szélirány északkeleti, tehát a porfelhő nagy része arra sodródna, de nekünk is jutna a perifériájából, pár lökés a széleken, némi lerakódás a tűzvihartól.

‒ A szél irányában kilencven mérföldön belül mindenki meghal két héten belül – állapította meg Tovar. – Reméljük, hogy nem változik a szélirány.

–Tehát a Részlegesek tényleg elpusztulnának – vonta le a következtetést Hobb.

– Mindenki elpusztulna, aki a kontinensen van – bólintott Mkele. – De ilyen közel a becsapódási zónához rengeteg embert is elveszítenénk, még ideális körülmények között is.

– Igen, de a Részlegesek eltűnnének – ismételte meg Hobb. ‒ Vagyis Delarosa terve beválna.

– Azt hiszem, nem fogja fel ennek a következményeit... – kezdett bele Haru, de Hobb a szavába vágott.

– Azt hiszem, maga sem – csattant fel a szenátor. – Most őszintén, mik a lehetőségeink? Azt gondolja, hogy meg tudnánk állítani? Az egész Részleges hadsereg hetek óta próbálja megtalálni Delarosát, sikertelenül. Mi még kimenni is alig tudunk ebből a bunkerből anélkül, hogy ránk lőjenek, úgyhogy egész biztos vagyok benne, hogy mi sem találnánk meg. Talán a csapata nagyobb részét igen, mert erre léteznek protokolljaink, de a nukleáris töltettel útnak indított kommandót már minden bizonnyal lehetetlen visszahívni. Akár tetszik, akár nem, az a bomba fel fog robbanni, és erre fel kell készülnünk.

– A Részlegesek el fogják kapni – vélte Mkele. – Egy nukleáris robbanófejet nem olyan könnyű szállítani, nehezen fog tudni elrejtőzni.

– És ha ez bekövetkezik, képes azonnal felrobbantani – mondta Hobb. – Ha legalább húsz mérföldnyire van East Meadow-tól, a lakosság többsége biztonságban van, a sugárzást pedig északra, White Plains felé fogja fújni a szél.

– Már amennyiben eljut húsz mérföldnyi távolságra – vetette oda Haru.

Tovar felhúzta a szemöldökét.

– Képesek vagyunk ennyi feltételezésre alapozva kockára tenni az emberiség túlélését?

– Mit kockáztatunk? – kérdezte Hobb. – Elküldünk valakit, hogy állítsa meg Delarosát, mindenki mást pedig evakuálunk a szigetről. Csak akkor kockáztatunk bármit is, ha nem csinálunk semmit.

– Nem túlzott, amikor azt mondta, hogy milyen nehéz mozognunk – gondolkodott el Mkele. – Haru meg tudja csinálni, mert ki van rá képezve, és ismeri a terepet, de hogyan hajtaná végre a tömeges evakuálást feltűnés keltése nélkül?

‒ A robbanás után – válaszolta Hobb. – Elterjesztjük a hírt, mindent előkészítünk, és amikor felrobbant a bomba, és a megszálló csapatok másra figyelnek, fellázadunk, megölünk annyi Részlegest, ahányat csak tudunk, és aztán futunk délre.

‒ Tehát a maga terve annyiból áll, hogy gyilkoljunk le egy nálunk erősebb ellenséges hadsereget, és aztán fussunk gyorsabban, mint a szél – állapította meg Tovar. – Még jó, hogy ilyen egyszerű az egész.

–Az evakuálást hamarabb kell megtenni – mondta Haru. – Méghozzá most, hogy a maradéksugárzásnak még a széléből is kikerüljünk.

– Már megbeszéltük, hogy ez miért nem lehetséges – intette le Hobb. – Kizárt, hogy ennyi embert tudjunk mozgatni anélkül, hogy a Részlegesek észrevennének és megállítanának minket. – A többiekre nézett. – Mondják csak, miért is van itt egyáltalán ez a kölyök?

– Értékesnek bizonyult – válaszolta Mkele. – Nem vagyunk abban a helyzetben, hogy lemondjunk bárki segítségéről.

– Maga is pont ezért van még itt – tette hozzá Tovar.

– A feleségem és a gyerekem East Meadow-ban vannak – mondta Haru. – Tudják, kikről van szó, ahogy minden élő ember is tudja. És azt is tudják, hogy miért nem vesztegethetjük az időt. Arwen az egyetlen élő gyermek a világon, és fel fogja kelteni a figyelmet.

Lehet, hogy már el is ragadták a Részlegesek, és készülnek felvágni, hogy tanulmányozhassák.

– Nem veszíthetjük el azt a gyermeket! – kiáltott fel Tovar, és Haru látta az arcán, hogy valóban fél. – Arwen jelenti a jövőnket. Ha ő meghal a robbanásban, vagy azt követően a sugárzástól...

– Ezért kell már most evakuálnunk – vette át a szót Haru ‒, még mielőtt Delarosa felrobbantja azt a bombát. Meg kell találnunk a módját!

–Hobb terve szerint a robbanást használnánk elterelésnek – gondolkodott el Mkele. – De mi lenne, ha valami mással terelnénk el a Részlegesek figyelmét?

– Ha képesek lennénk bármi olyasmire, amivel le tudnánk rázni magunkról a Részlegeseket, már megtettük volna – morogta Hobb. ‒ Nincs másunk, csak a bomba.

Mkele a fejét ingatta.

– Nem a hatalmukat kell megdöntenünk, csak a figyelmüket kell más irányba terelnünk. Delarosa gerillái már egy ideje ezt csinálják, több-kevesebb sikerrel, de ha valamennyien kimennénk az utcára...

– Akkor meghalnánk – vágta rá Tovar. – Úgy van, ahogy Hobb mondta, ha lenne egy biztonságos módja, már megtettük volna.

– Akkor nem biztonságos módon kell megtennünk.

Mkele szavait csend fogadta.

–Ennél már nem is lehet kiélezettebb és életveszélyesebb a helyzet – folytatta Mkele. – Nukleáris robbantás készül, a bolygó utolsó életben lévő embercsoportjától negyven mérföldnyire. Még a legjobb forgatókönyv szerint is, amennyiben sikerül megtalálnunk és megállítanunk Delarosát, egy olyan megszálló csapat karmaiban maradunk, amely kísérleti nyúlnak használ minket. Ha frontális támadást indítunk a Részlegesek ellen, minden egyes katonánk meghal, ezzel kapcsolatban nem táplálhatunk illúziókat... De ha van rá egy esély, hogy a többi ember elmenekülhet, ki merné vitatni, hogy megéri?

Haru a családjára gondolt: a feleségére, Madisonra, és a kislányára. Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy Arwen apa nélkül maradjon, de Mkelének igaza volt – ha nincs más alternatíva, mint a faj kipusztulása, rettenetes szörnyűségek is elfogadhatóvá válnak.

– Így is, úgy is meghalunk – szólalt meg. – Legalább legyen valami értelme a halálunknak.

‒ Azért még ne jelentkezzen önkéntesnek – intette le Tovar. ‒ A terv két részből áll: egy csapat eltereli a figyelmet, egy másik pedig a lehető legmesszebbre viszi a többieket, amennyire ez csak emberileg lehetséges. És ez nem játék a szavakkal.

– Tehát akkor elfutunk – állapította meg Mkele komor hangon. – Elmenekülünk a gyógymód egyetlen lehetséges forrása elől. Vagy ezt már mind elfelejtettük volna?

A teremben ismét úrrá lett a csend. Haru lábában végigfutott valami bénító érzés. Bármilyen messze fussanak, az RM akkor is velük marad. Arwen azért élt, mert Kira megtalálta a gyógymódot a Részlegesek feromonrendszerében, de az emberek mindaddig képtelenek voltak reprodukálni laboratóriumi körülmények között. Újra kell kezdeniük, egy másik kórházban, márpedig évekbe telhet, amíg találnak egyet, és azt működőképes állapotba hozzák – ráadásul semmi sem garantálja, hogy valaha is sikerrel járjanak. Ha a Részlegesek meghalnak, a gyógymód szinte biztosan odavész velük együtt.

Haru látta a többiek arcán, hogy ugyanezen a megoldhatatlan problémán gondolkodnak. Kiszáradt a torka, a hangja erőtlennek hatott, amikor megtörte a csendet.

‒ A legjobb forgatókönyvünk lépésről lépésre közelít a legrosszabbhoz.

– A Részlegesek a legnagyobb ellenségeink, de egyben az egyetlen reményünk is a jövőre – mondta Mkele. Összetette, majd a homlokának támasztotta az ujjait, mielőtt folytatta. – Talán magunkkal kellene vinnünk párat.

– Ezt úgy mondja, mintha olyan könnyű lenne – vetette oda Haru.

– Hogy gondolja? – kérdezte Tovar. – Ketrecben tartjuk őket, és kiszedjük belőlük a feromont, amikor éppen szükségünk van rá? Maguknak ez nem hangzik roppant kegyetlenségnek?

– Az én feladatom az emberiség védelme – válaszolta Mkele. – Ha ez jelenti a különbséget az élet és a kihalás között, akkor igen, ketrecben fogom tartani a Részlegeseket.

Tovar arca elkomorult.

– Mindig elfelejtem, hogy ugyanez volt a munkája Delarosa alatt is.

– Delarosa próbálta megmenteni az emberiséget – magyarázta Mkele. – Csak annyi volt a bűne, hogy hajlandó volt túl messze menni ennek érdekében. Egy időre úgy döntöttünk, hogy nem akarunk vele tartani, de most láthatjuk, hogy mire mentünk ezzel. Egy pincében bujkálunk, engedjük, hogy Delarosa vívja meg helyettünk a háborút, sőt komolyan felmerül bennünk, hogy szó nélkül hagyjuk felrobbantani egy atombombát. Már messze túl vagyunk azon a ponton, hogy válogassunk a morális megfontolások között. Vagy megmentjük az emberiséget, vagy nem.

– Ez igaz – ismerte be Tovar. – De jobban szeretném, ha a végén még mindig érdemesek lennénk a megmentésre.

‒ Vagy megmentjük az emberiséget, vagy nem – ismételte Mkele, ezúttal erőteljesebben. Végigmérte a többieket, először Hobbot. Az amorális szenátor szinte azonnal bólintott. Mkele ezután Haru felé fordult, aki csak egy pillanatig meredt rá, mielőtt szintén biccentett.Ha nincs más alternatíva, mint a faj kipusztulása, rettenetes szörnyűségek is elfogadhatóvá válnak.

– Nem tetszik a megoldás – jegyezte meg Haru –, de még mindig jobban tetszik, mint hogy mindenki meghaljon. Kifutottunk az időből, nincs jobb.

Mkele ezután Tovarhoz fordult, aki bosszúsan, frusztráltan emelte a magasba a kezét.

‒ Tudja maga, mióta harcolok az ilyen fasiszta eljárások ellen? – Igen – válaszolta Mkele nyugodtan.

– Polgárháborút indítottam. A saját népemet is felrobbantottam, mert azt gondoltam, hogy a szabadság fontosabb a túlélésnél. Semmi értelme megmenteni minket, ha közben odavész az emberi mivoltunk.

–Ha túléljük, megváltozhatunk – válaszolta Mkele. – Egy rabszolgaságra épített ország is megváltható, de ha mindenki meghal, akkor nem.

– Ez helytelen – kötötte az ebet a karóhoz Tovar.

– Egy szóval sem mondtam, hogy nem az. Minden választási lehetőségünk helytelen. Ez a legkevésbé rossz a kilencvenkilenc közül.

– Vállalom a figyelemelterelés vezetését – döntötte el Tovar. – Az életemet adom, hogy maguk többiek elmenekülhessenek, és a lehető legdrágábban fogom adni az életemet. A fenébe, egyébként is mindig jobb voltam terroristának, mint szenátornak.

Szúrós tekintettel mérte végig a többieket.

– De azért ne mondjanak még le a helyes cselekvésről. Kell, hogy legyen rá mód. – Újra szólásra nyitotta a száját, mintha még mást is akarna mondani, de aztán csak megrázta a fejét, és megfordult, hogy kimenjen. – Remélem, hogy még időben rátalálunk.

Tovar keze már majdnem elérte a kilincset, amikor hirtelen megrázkódott az ajtó, majdnem kiugrott a zsanérjaiból, ahogy valaki kintről verni kezdte.

–Szenátor úr! – Egy fiatalember hangja, gondolta Haru, valószínűleg szintén katona. Tovar meglepetten nézett vissza a többiekre, majd kinyitotta az ajtót.

‒ Tovar szenátor úr! – jelentett a katona, aki majdnem megbotlott a saját lábában, annyira sietett. – Abbamaradt az üzenet!

Tovar összeráncolta a homlokát.

– Abbamaradt... az üzenet?

– A Részlegesek rádióüzenete – mondta a katona. – Abbahagyták a sugárzását! Egyetlen csatornán sem hallani! Mkele felállt.

– Ez biztos?

– Minden hullámhosszt végigpásztáztunk.

–Megtalálták. – Harut megdöbbentette azt őt elfogó megkönnyebbülés és rettegés különösen keveredő érzete. Évek óta ismerte Kirát, és rosszul lett a gondolattól, hogy a Részlegesek kezére került, ám éppen Kira lenne az első, aki azt mondaná, hogy egyetlen lány élete bőségesen megéri, hogy ne haljon meg az a több száz ember, akit a Részlegesek hajlandók lennének miatta megölni. Gyűlölte, amiért eddig még nem adta fel magát, és idővel arra a meggyőződésre jutott, hogy biztos nincs is már a szigeten, hogy megszökött vagy meghalt, különben már biztosan előlépett volna. Kizárt, hogy valaki csendben meghúzza magát, miközben annyi embert kivégeznek. De ha most elfogták, talán mindvégig itt volt... A gondolattól elöntötte a düh.

– Nem tudhatjuk biztosra, hogy megtalálták a lányt – vélte Mkele. – Lehet, hogy csak a rádiótorony hagy ki ideiglenesen.

– Vagy egyszerűen csak feladták – mondta Hobb.

–Figyeljék tovább a hullámhosszokat! – utasította Tovar a katonát. – Szóljanak azonnal, ha hallanak valamit. Jövök, mihelyst tudok.

– A katona bólintott, és elrohant. Tovar becsukta és kulcsra zárta az ajtót, hogy titokban maradjon a beszélgetés. Senki más nem tudott az atombombáról, és Haru szerint jól is volt ez így. – Mennyiben változtatja meg ez a tervünket? – kérdezte Tovar a többiek felé nézve. – Változtat ez bármin is egyáltalán? A bomba még mindig odakint van, és Delarosa valószínűleg továbbra is meg akarja valósítani a tervét. Még ha le is állnak a napi kivégzésekkel, csak idő kérdése az egész, és ennél nagyobb csapást nem tud mérni rájuk.

– Ha a Részlegesek kivonulnak, az atombomba még vonzóbb lehetőségnek tűnik – mondta Mkele –, mert akkor többet is el tud intézni a robbanás.

– Kirával együtt – tette hozzá Haru. Nem tudta eldönteni, hogy ez milyen érzés a számára.

Tovar szomorúan elmosolyodott.

– Húsz perccel ezelőtt még azon gürcöltünk, hogy mivel tudjuk igazolni a támadást, most meg már képtelenek vagyunk lemondani róla.

– Delarosa végigviszi a tervét – szögezte le Hobb –, és nekünk is végig kell vinnünk a miénket.

– Nos, akkor gondolom, eljött az ideje, hogy megráncigáljuk az óriás szakállát – mondta Tovar. Mereven szalutált, az egykori tengerészgyalogos varázsütésre bújt ki az öreg, elcsigázott utazó köntöséből.

– Öröm volt magukkal együtt szolgálni.

Mkele viszonozta a tisztelgést, majd Hobb és Haru felé fordult.

– Maguk felelnek az evakuálásáért.

– Mármint én – helyesbített Hobb.

– Mármint mi – hangsúlyozta Haru. – Ne gondolja, hogy csak

azért, mert szenátor, maga a főnök.

– Az apja lehetnék.

– Ha ennél jobb okot nem tud mondani, semmiképp sem alkalmas

vezetőnek. – Haru felállt. – Tud lőni?

‒ Járok lőgyakorlatra, amióta megalapítottuk East Meadow-t ‒

háborodott fel Hobb.

– Akkor készítse elő a holmiját – mondta Haru. – Egy óra múlva indulunk. – Kiment a teremből, elmerülve a gondolataiban. Talán tényleg megtalálták Kirát a Részlegesek... de hol? És miért most, ennyi idő után?

És most, hogy elfogták, mihez kezdenek?

HARMADIK FEJEZET

Kira a sebészrobotra, a plafonról lelógó masszív fémpókra bámult. Tizenkét fényes, több ízületből álló kar forgott a helyére, mindegyiknek a hegyén egy másik orvosi műszerrel: szikék és fogók vagy féltucat méretben, fecskendők élénk színű, cserélhető folyadéktartályokkal, valamint mindenféle tompa és hegyes eszközök, amelyeknek a funkcióját illetően Kira csak találgatni tudott. Tízéves kora óta részesült orvosi képzésben – most már jó nyolc éve –, de itt olyasmik is voltak, amikről még csak nem is álmodott.

A rémálmaiban azonban rendszeresen megjelentek. Ugyanebben a Connecticut állambeli Greenwichben található létesítményben zárta be, és kínozta meg dr. Morgan, mielőtt Marcus és Samm megmentették az életét. Most pedig mindkettőjüket elhagyta, és saját akaratából, önként tért vissza ide.

A pók csendesen forgott, egy fényes fémcsipesz nyúlt felé. Kira elnyomott egy sikolyt, és próbált higgadtan gondolkodni.

– Helyi érzéstelenítést a négyes, hatos és hetes pontra – mondta Morgan, miközben megérintette a megfelelő helyeket egy hatalmas fali képernyőn, amelyen Kira testének diagramja mozdulatlanul függött a levegőben. – Most. – A pók habozás nélkül lenyúlt, és beszúrta a tűt Kira csípőjébe és hasába. Kira elfojtott egy újabb sikolyt, összeszorította a fogát, és egyetlen, halk nyögésbe összpontosította a félelmét.

– Ezt nevezem ám modornak – mondta a másik fal mellett álló dr. Vale. – Igazán szívmelengető érzés, McKenna. Mint egy igazi tyúkanyó.

– Háborút indítottam ennek a lánynak a megtalálásáért – vetette oda Morgan. – Azt akarod, hogy engedélyt kérjek tőle, akárhányszor csak hozzányúlok?

– Egy aprócska „csak egy kicsit fog fájni” igazán elkelne – válaszolta Vale. – Netán egy „felkészült, Kira?”, mielőtt hozzálátunk a műtéthez?

– Mintha bármit is jelentene a válaszom – szólt közbe Kira. Morgan a lányra pillantott.

– A maga döntése, hogy itt van.

Vale horkantott egyet.

– Az a válasz sem jelentett sokat.

– Rengeteget jelentett – nézett vissza Morgan a fali képernyőre. Felvázolta a bevágási vonalakat. – Mély benyomást tett rám.

– Hát, akkor teljesen természetes, hogy kísérleti nyúlként kezeled – mondta Vale.

– Az a múltkor voltam – jegyezte meg Kira. – Ez most sokkal jobb, higgye el.

– Az ilyen választól csak rosszabb lesz az egész – ingatta a fejét Vale. – Mindig is jéghideg voltál, McKenna, de ez most a legszívtelenebb, legembertelenebb...

– Nem vagyok ember – mondta Kira, és döbbenten vette észre, hogy Morgan szinte szó szerint ugyanezt mondta, vele egyszerre. „Nem ember”. Egy pillanatra összenéztek, majd Morgan visszafordult a fali képernyőjéhez.

‒Annak az érdekében, hogy kialakuljon egy... – Morgan tétovázott, mintha a megfelelő kifejezést keresné – egy békés munkakapcsolat, többet fogok kommunikálni. – Megnyomott néhány ikont a képernyőn, mire az három részre osztódott, az egyik oldal továbbra is Kira testének diagramját mutatta, két kisebb méretű ablakban pedig újabb adatsorok jelentek meg, az egyik a „Lejárati idő”, a másik a „Kira Walker” címkét viselte. – Dr. Vale és én tagjai voltunk a Trösztnek, annak, a ParaGen tudósaiból álló csoportnak, amely létrehozta a Részlegeseket és az RM járványt. Természetesen nem állt szándékunkban a kihalás szélére sodorni az emberiséget, de a kár már megtörtént, és amint rádöbbentem, hogy az embereket már nem lehet megmenteni, a figyelmemet a Részlegesek felé fordítottam. Az elmúlt tizenkét évben segítettem nekik egy új civilizáció kiépítésében, próbáltam kiküszöbölni a sterilitásukat és a többi, a DNS-ükbe kódolt hátrányukat. El lehet képzelni, mekkora meglepetésként ért, amikor elkezdtek meghalni, minden látható ok nélkül, pontosan húsz évvel a létrehozásuk után.

– A lejárati idő... – szólalt meg Vale.

–A lejárati idő a fényes bizonyítéka annak, hogy a Tröszt mindenről szólt, csak a kölcsönös bizalomról nem – mondta Morgan. – A segítségemmel létrehozott élő, gondolkodó lényeket előre programozták arra, hogy a biológiai határidejük elérése után alig pár óra alatt elporladjanak, és erről én semmit sem tudtam. Minden tőlem telhetőt megtettem ennek a helyrehozására, és ezért vagyunk most itt.

‒ Azt hiszi, hogy bennem van ennek a gyógymódja – állapította meg Kira.

– Azt hiszem, hogy a maga testében van valami titok, amely segít nekem a gyógymód megtalálásában – pontosított Morgan. – Amikor legutóbb tanulmányozhattam egy laboratóriumban, rájöttem, hogy maga is Részleges. A Tröszt ezt is eltitkolta előlem. Akkor az első vizsgálataimból kiderült, hogy Részleges létére magában nincsenek meg a többiek genetikai fogyatékai: nem steril, nem állandó a kora, semmi sem gátolja magában a növekedést, sem más emberi funkciókat. Ha kiderül, hogy lejárati ideje sincs, talán vissza lehet fejteni a genetikai kódjának bizonyos töredékeit, ami segíthet megmenteni a többi Részlegest.

– Már mondtam neked, hogy az lehetetlen – mondta Vale. ‒ A lejárati időt én programoztam beléjük. Sajnálom, hogy annak idején nem mondhattam el neked, de ez a helyzet. Kiegyensúlyozatlan voltál, és valóban nem bíztunk meg benned. De nem csak rólad volt szó. Armin sem osztott meg velem bizonyos részleteket.

Armin, gondolta Kira. Az apám... illetve, az a férfi, akit korábban annak hittem. Hazavitt, hogy saját gyerekeként neveljen fel, és el sem mondta nekem, hogy mi vagyok. Talán valamikor elmondta volna. Most meg már senki sem tudja, hogy hol lehet. Vajon meghalt? A Tröszt összes többi tagja túlélte a Szakadást. Trimble és Morgan itt, a Részlegesekkel, Vale az Övezetben elbújtatott emberek egy csoportjával, Ryssdal Houstonban, ahol „környezeti kérdéseken” dolgozott, akármit jelentsen is ez, míg Nandita Long Islanden, az emberekkel.

Nandita. A nő, aki felnevelt, és aki szintén nem mondta el nekem, hogy Részleges vagyok.

Dr. Morgan meg akart ölni, de ő legalább nem is állította be magát másnak, mint aki valójában.

– És ha még találsz is itt valamit – folytatta Vale –, hogyan fogod beépíteni a Részlegesek génszekvenciájába? Génmódosítással? Több százezer egyénről van szó... Még ha a rendelkezésünkre állna is egy ilyen tömeges génmódosításhoz szükséges létesítmény és személyzet, nincs rá időnk, hogy végigvigyük. Hány Részleges maradt meg, félmillió?

– Kétszázezer – válaszolta Morgan, és Kira önkéntelenül is meghökkent az alacsony számon. Morgan hangja komornak és elcsigázottnak hatott. – Csoportokban hozták őket létre, és így is halnak meg. A következő hullámra alig pár hét múlva kerül sor.

– És mind katonák – jegyezte meg Vale. – Gyalogosok és pilóták, esetleg néhány kommandós, de a vezetők mind meghaltak. Ami pedig még lényegesebb, az orvosok is. Nincs más, mint te meg én, és nem lennénk képesek még a tizedét sem ellátni a lejárati idejük elérése előtt. Még akkor sem, ha tudnánk, hogy mit kell tennünk.

– Éppen ezért muszáj tennünk valamit – mondta Kira. Eszébe jutott Samm, mindaz, amin ők ketten átmentek, és az utolsó, szörnyűséges, ugyanakkor szenvedélyes pillanatuk. Szerette, és ha az önfeláldozása életben tarthatná... – Mindenki haldoklik világszerte, emberek és Részlegesek egyaránt. Azért adtam fel magamat, mert ez a legjobb esélyünk arra, hogy bárkit is megmentsünk. Úgyhogy akkor lássanak már hozzá.

Vale arca elkomorult.

– Segíteni próbálok magán, Kira, ne szemtelenkedjen velem.

– Nem ismered valami jól – mondta Morgan, akinek a hangja kissé megenyhült.

Vale egy pillanatig bámulta, majd mordult egyet, és elfordult. Morgan Kirára nézett.

– Legutóbb csak felületesen vizsgáltuk meg a szaporodószerveit,

de akkor még azt hittük, hogy ember, így nem tulajdonítottunk ennek prioritást. Ma több biopsziát is fogunk végezni.

Kira már zsibbadtnak és élettelennek érezte a csípőjét és a hasát. Visszanézett Morganre, megkeményítette az elhatározását, és csendben bólintott.

– Most – mondta Morgan, mire a pók szétnyitotta a késeit.

NEGYEDIK FEJEZET

- Húzd ki az utolsó csövet – mondta Heron. A hangja fémesnek és távolinak hatott a rádión keresztül, és Samm ismét beleborzongott, hogy milyen a kapcsolás nélkül kommunikálni egymással. A Részlegesek a hatékonysága miatt használták a feromon alapú kommunikációt, egyetlen hangtalan csomagba tömörítve szavakat, érzelmeket és taktikai információkat. Most, hogy egymás mellett dolgoztak, ám kizárólag a sisakjukra rögzített rádiókészülékeken keresztül kommunikáltak egymással, süketnémának érezték magukat. Samm még mindig nem értette, hogy képesek erre az emberek.

Bármennyire nehéz is volt az átalakított búvárfelszerelés használata, nem volt más megoldás. Ha valamelyikük belélegez akár csak egy leheletnyit is a laboratórium levegőjéből, másodpercek alatt az eszméletét veszti.

Samm lassan kihúzta az utolsó csövet az eszméletlen Részleges furcsa fémmaszkjából. Tíz Részleges feküdt kómában dr. Vale régi laboratóriumában, mélyen aludtak az Övezet egy titkos alagsorában. Vale itt tartotta őket eszméletlen állapotban tizenhárom éven át, növényként gondozta őket, és begyűjtötte a szervezetükből a Leselkedő feromont, ezt a mesterséges vegyi anyagot, amelyet minden Részleges természetes úton állított elő, és amely az RM egyetlen ismert gyógymódja. Ezek a Részlegesek tartották életben az embereket az Övezetben több mint egy évtizeden át, ők tették lehetővé a számukra, hogy egészséges gyerekek szülessenek, amit a Long Island-i emberek teljesen képtelenek voltak elérni. Ez a tíz Részleges... Nem, javította ki magát Samm, ez a kilenc Részleges. Ez

a kilenc Részleges adta meg az Övezetnek az életet és a reményt, amit a világ vége óta egyetlen más ember sem érezhetett át. Talán még régebb óta. Ők voltak a megmentők. De tudtukon, akaratukon kívül, eszméletlenül, és Samm nem hagyhatta, hogy ez így menjen tovább. A tizedik Részlegest, akinek olyan furcsa maszkja volt, dr. Vale úgy módosította, hogy egy másik feromont bocsásson ki magából, amelynek a hatására bármely Részleges azonnal az eszméletét veszíti. A puszta közelsége volt a fegyvere.

Samm és Heron most kikapcsolták, de még mindig nem volt fogalmuk róla, hogy mit kezdjenek vele.

– Ez a cső pumpálta tele altatóval az egész épületet – mondta Heron. – Most, hogy elvágtuk a forrását, elvileg csak a közvetlen közelére korlátozódik a hatása.

– Van rajta névcédula – hajolt közelebb Samm. – Williams. – Megfordította a dögcédulát, hogy elolvassa a hátulján látható számsort. Nem tudta pontosan értelmezni, de annyira ismerte a kódrendszert, hogy megállapítsa, Williamst a hármas számú ezredhez osztották be. Abba a csapatba, amelyet hátrahagytunk Denver és a NORAD őrzésére, miután elfoglaltuk. Feltételezte, hogy a teremben fekvő többi Részleges is ugyanahhoz az egységhez tartozott. Ismét megfordította a cédulát abban a reményben, hogy talál rajta még valamit, ami elsőre elkerülte a figyelmét, de nem volt ott semmi. Ami nem is volt igazán meglepő, hiszen a Részlegesek többségének csak keresztneve volt, az viszont furcsa, hogy ennek meg csak családneve. Eltűnődött. Mi lehet a története ennek a katonának? Honnan kapta a nevét, mit csinált, hogyan gondolkozott, hogyan élt? De ezek az információk mindörökre elvesztek. A saját génjei álomban tartják élete hátralévő részében.

A legkegyetlenebb dolog, aminek Samm valaha is a szemtanúja volt, pedig látta a világ végét is.

– A maszk belé van ültetve – állapította meg Heron, miután kesztyűs kézzel próbálta finoman megmozdítani Williams álarcát. Közelebb hajolva Samm látta, hogy a lánynak igaza van. Nem is maszk volt, hanem egy kibernetikus implantátum, amely elfedte, vagy inkább helyettesítette a katona orrát, száját, állkapcsát és nyakát. Oldalt kopoltyúszerű szellőzőnyílások álltak ki, a felületét pedig fúvókák és szelepek fedték el. Az egész testét egyetlen célra építették át, gondolta Samm, ennek az altatószernek a terjesztésére. De aztán végignézett a saját testén. Engem is egyetlen célból építettek meg. Mindnyájunkat. Fegyverek vagyunk, mint ő.

Még az önmegsemmisítést is belém tervezték a lejárati idővel. Amit nyolc hónap múlva fogok elérni.

– Még mindig nem döntöttük el, hogy mit tegyünk vele – szólalt meg.

– Egyelőre itt hagyhatjuk – vélte Heron. – Vale éveken át tartotta jó egészségben, és még mindig hozzá van kötve az életmentő szerkezetekhez. Most, hogy lekapcsoltuk a csöveket, bejárhatjuk az épület többi részét ilyen hülye sisakok nélkül, felvihetjük a többi Részlegest, hatótávolságon kívül, és feléleszthetjük őket.

– És aztán? – kérdezte Samm. – Mindörökké itt tartjuk? – A lejárati ideje végéig, igen – válaszolta Heron.

– Olyan, mint egy élő holttest. Ez kegyetlenség.

– Megölni is az lenne.

– Úgy gondolod? – Samm sóhajtott, a fejét ingatta, és körbenézett a teremben, az elsorvadt, hullaszerű Részlegesekre. – Nyolc hónap múlva mindannyian meghalunk. Én az utolsó szállítmányhoz tartoztam, és ha nekünk végünk, nem marad már senki. Az emberek hosszabb ideig élnek, de az RM gyógymódja nélkül a fajuk képtelen szaporodni, és akkor ők is ugyanúgy meghalnak, mint mi. Az egész világ lélegeztetőgépen van, és...

– Samm. – Heron hangja hidegnek és sterilnek hatott. Samm nem tudta megállapítani, hogy most valóban nyersen beszél, vagy a kapcsolás miatt az együtt érző, vigasztaló érzésektől is el vannak vágva. Heronnál ezt még a legjobb körülmények között sem lehetett tudni. – A túlélés az egyetlen, amit tehetünk. Ha végünk lesz, hát végünk lesz, de amíg csak életben vagyunk, még mindig van rá egy esély, ha soványka is, hogy eljön a következő nap, meg az azutáni, és így tovább. Lehet, hogy a világ megöl minket, és lehet, hogy nem, de ha feladjuk, az olyan, mintha önkezünkkel vetnénk véget az életünknek. És azt nem fogjuk megtenni.

Samm Heronra nézett, értetlenkedve, hogy a nő látszólag mennyire törődik az ő jólétével. Ez nem vallott rá, és a kapcsolás segítsége nélkül fogalma sem volt róla, hogy miért viselkedik ilyen furcsán. Próbált olvasni az arcáról, ahogy Kira szerint az emberek szoktak ‒ Heron kémmodell volt, a legemberibb a Részleges modellek közül, és sok érzelem ült ki az arcára. Ám Sammnek egyszerűen nem volt elégséges gyakorlata az arckifejezések értelmezésében, még akkor sem ment volna, ha nem fedi el a vonásait a búvársisak.

Így hát nem nagyon tehetett mást, mint hogy válaszol.

– Ez nem is merült fel bennem igazán – mondta. – Sosem adom fel. – Williamsre nézett. – De ő akkor sem tudná feladni, ha akarná. Nem tudhatjuk, mennyire szerencsétlen állapotban van. Lehet, hogy szenved, de legalábbis eléggé a tudatánál van ahhoz, hogy bezárva érezze magát, vagy még annál is rosszabbat. Nem tudhatjuk. Arra mindig megvan az esély, hogy mi rátaláljunk valami újra, ahogy mondtad, de mi van ővele? Vale azt állította, hogy elveszett a hozzá hasonló Részlegesek előállításához szükséges technológia, és ez magába foglalja a folyamat visszafordításának a lehetőségét is. Ő már sosem lesz a tudatánál... sosem fog újra élni. Nem tudom, hogy az ő életét megéri-e megőrizni. Lehet, hogy az eutanázia lenne a legkegyesebb választásunk.

Heron egy pillanatig csendben nézte Sammet, mielőtt halkan válaszolt.

– Tényleg meg akarod ölni?

– Nem.

– Akkor miért beszélünk erről egyáltalán?

– Mert talán most nem az számít, hogy mit akarok. Lehet, hogy a legjobb döntést a legnehezebb meghozni.

Heron elfordult, és matatni kezdett a közvetlenül Williams mellett fekvő Részlegessel. Ellenőrizte az életjeleit, mielőtt óvatosan lekapcsolta az életfenntartó berendezésről, egyenként húzva ki a csöveket. Samm tudta, hogy nem öli meg, hanem kiszabadítja, ez volt a tervük következő lépése. Ellenőrizte a saját oxigénszintjét a búvársisakban, bár ez felesleges elővigyázatosság volt, hiszen több órájuk maradt még hátra, és még egyszer leolvasta Williams érzékelőinek állását. Elméletileg életben volt, a teste meg annyira egészséges, amennyire egy hosszas kómában fekvő beteg lehet. A többi kilenc Részleges felé fordult, és segített Heronnak lekötni őket a gépekről.

Az első két kerekes hordágyat a lifthez tolták, hogy felvigyék őket. Az Övezetben élő emberek odakint vártak, élükön azzal a kettővel, akikben Samm tudta, hogy igazán megbízhat: Phannal, az alacsony, mindig vidám vadásszal, és Calixszal, az Övezet legügyesebb felderítőjével, akit most tolószékhez kötött egy lőtt seb a lábán. Calix ridegen mérte végig Heront, ahogy kitolták a két Részlegest az épületből, de mire odaértek hozzá, már felengedett, és tárgyilagosan szólalt meg.

– Nem akartam elhinni, hogy ez igaz lehet – bámult a kómában fekvő Részlegesekre.

– Még nyolcan vannak odalent – vette le Samm a búvársisakot. A levegő friss volt, semmi nyoma benne az altatónak. – Mind ugyanolyan nyúzott, mint ezek ketten.

– És tőlük szerezte dr. Vale a gyógymódot – állapította meg Phan. Óvatosan megérintette az egyik eszméletlen Részleges karját. – Nem tudtuk. Sosem hagytuk volna, hogy... – Felnézett Sammre. – Sajnálom. Ha tudtuk volna, hogy rabszolgasorban tart Részlegeseket, mi biztosan... Nem tudom. De valamit biztosan tettünk volna.

– A Szakadás óta ezernél is több gyerekünk született – szólt közbe Laura, egy idősebb nő, Vale távollétében az Övezet kinevezett vezetője. – Azt akarod mondani, hogy hagytuk volna őket meghalni.

Phan elsápadt, ami a sötét arcbőréhez képest komoly teljesítményt jelentett.

– Nem ezt akartam mondani, csak...

– Azt akarja mondani, hogy legszívesebben visszavinné őket? – kérdezte Heron. Úgy nézett Laurára, mint egy lecsapni készülő kígyó. Még mindig rajta volt a sisak, és a rádiótól a hangja fenyegetőnek, gépiesnek hatott. Samm közbelépett, mielőtt kezelhetetlenné válik a helyzet.

– Már mondtam, hogy én magam veszem át a helyüket – jelentette ki. – Maguknak szükségük van a gyógymódra, és én ezt teljesen megértem, úgyhogy megkaphatják tőlem. Önként. A rabszolgák szabadon távozhatnak, és mindenki örülhet.

– Amíg Samm meg nem hal – tette hozzá Heron. Samm úgy vélte, direkt beszél nyeglén, és küldött felé egy erős szidalmazást, mielőtt rájött volna, hogy a sisak miatt a lány még mindig el van vágva a kapcsolástól. Így inkább ránézett, próbálta ugyanazt az éles tekintetet reprodukálni, amit oly sokszor látott Kirától, amikor haragudott rá. Heron visszavigyorgott, csendben mulatva rajta, amiből Samm arra következtetett, hogy nyilván nem jól csinálta. Legalább tudja, hogy mit akarok mondani, még ha nem is érdekli.

Calix a nyakát nyújtogatva a háta mögött gyülekező emberekhez kiáltott.

‒ Vigyétek be őket a kórházba, és szóljatok, hogy még több is megy! – A tömeg tétovázott, mire Calix egy újabb parancsot ordított, amiről még Samm is érezte, hogy erős szóbeli pofonnak szánja. – Most!

– Ezek Részlegesek, Calix – szólalt meg egy idősebb férfi, akinek gyanakvó tekintete Sammre és Heronra is kiterjedt.

– Akik több mint ezer gyermeket mentettek meg az RM-től – vágta rá Calix. – Többet tettek a közösségünkért, mint bármelyikünk, ráadásul a halál szélére kerültek emiatt. Akinek gondot okoz, hogy segítsünk nekik, velem gyűlik meg a baja!

A férfi döbbenten nézett Calixra, erre a vékony, tizenhat éves, tolószékben ülő lányra. Calix tekintete megkeményedett.

‒Azt hiszed, nem tudok nyomatékot adni a szavaimnak? – sziszegte.

– Vigyétek csak be őket a kórházba – ragadta meg Laura az első kerekes ágyat. – Én is megyek. A többiek kísérjék le őket, most, hogy már tudjuk, hogy biztonságos.

Samm hagyta, hogy Laura elhúzza tőle a kerekes ágyat, és lassan visszacsatolta a búvársisakját a következő útra. Tudta, hogy ez most nem könnyű az embereknek, de látta, hogy mégis megcsinálják, és ez imponált neki. Lelke mélyén azonban tisztában volt vele, hogy Heron gyors, epés megjegyzése fedi valójában az igazságot: előbb vagy utóbb, tegyen bárki bármit, hozzon bármilyen áldozatot, a Részlegesek meg fognak halni. És aztán meghalnak az emberek is, és mindennek vége lesz.

Kira azért ment el, hogy segítsen megtalálni a gyógymódot. Megtalálja időben, dr. Morgannel együtt? És ha igen, el fogják hozni ide?

Kira...

Viszontlátja még a lányt valaha?

ÖTÖDIK FEJEZET

Dr. Morgan szövetmintát vett Kira méhéből, petefészkeiből, tüdejéből, arcüregéből, szívéből, gerincvelőjéből és agyából. Bonyolult modelleket épített fel Kira DNS-éből, molekuláris szinten manipulálva azokat egy hatalmas holografikus kivetítőn, és olyan sok szimulációt futtatott le, hogy túlterhelte a kórház központi számítógépének egyik processzorát. Mivel már minden olyan Részleges technikusnak lejárt az ideje, aki tudta volna, hogy kell kicserélni, kénytelenek voltak beérni a két megmaradt processzorral, és remélték, hogy semmi más nem fog elromlani.

Kira rádöbbent, hogy lassan már csak a reményben bízhatnak.

Dr. Vale a maga részéről azzal töltötte az idejét, hogy átnézte Morgan hatalmas adatbázisát a Részlegesek génjeiről, és próbálta a lehető legnagyobb mértékben reprodukálni a lejárati időn végzett munkáját. Amikor Kira éppen nem a műtőasztalon vagy a pihenőszobában feküdt, Vale mellett ült, többnyire egy gördíthető infúziós szerkezethez kötve, és igyekezett a lehető legtöbbet eltanulni tőle.

– Ez itt az öregedési szekvencia része – mutatott rá Vale egy pislákolva világító DNS-szál-részletre a képernyőn. Ujjaival kiemelt egy sor aminosavat, amely immár egy másik színben jelent meg.‒ A normális Részleges mintegy tíz hónap alatt éri el a fizikai érettséget, amely időt egy nagy üvegcsőben tölti. Ezek a tartályok nagyjából úgy néztek ki, mint a gyorséttermekben használt átlátszó kapszulák.

Kira a fejét ingatta.

– Fogalmam sincs, hogy miről beszél.

– Elnézést. Akkor... egy sovány üveglift?

– Ötéves voltam a Szakadáskor – mondta Kira. – Akkor nőttem fel, amikor már vége volt a világnak. Kénytelen lesz a régi világbeli hasonlatok nélkül elmagyarázni.

– Hát jó – mondta Vale. Az ujját elgondolkodva a szájához emelte. – Jó. Képzeljen el egy átlátszó hengert, amely mintegy két és fél méter hosszú és hatvan centiméter széles, mindkét végén fémsapkával, tele csövekkel meg tömlőkkel. Volt néhány a ParaGen épületében az Övezetben, ott megmutathattam volna. A többi a Montana és Wyoming állambeli tenyésztő és kiképző központban volt, de ezeket súlyos bombatalálatok érték a Részleges Háború alatt. Szóval. A technikusok létrehozták a zigótákat egy laboratóriumban, és elhelyezték őket a tápláló gélben, amelyet dr. Morgan talált fel. Mire befejeződött a fejlődésük, nagyjából ki is töltötték a hengert, persze a melléjük pumpált folyadékkal együtt. Én az életciklusukat terveztem meg – mutatott ismét a képernyőn világító DNS-szálra. – Rengeteg energiára volt szükségük ahhoz, hogy ilyen gyorsan nőjenek, ennek a nagy részét Morgan géljéből vonták ki, bár közben melegen is kellett tartanunk őket. A Részleges csecsemőket annyira energia-hatékonynak terveztük, hogy szinte semennyi hőenergiát nem veszítettek, aminek köszönhetően gyorsan nőttek, de természetellenesen hideg volt a testük. Miután befejeződött a gyorsított növekedés, az addig felerősített metabolizmusuk lelassult, és viszonylag normális életet élnek, de a húsz év lejártával az öregedés megint hirtelen felgyorsul. Úgy néznek ki, mintha elrohadnának, de valójában száz évet öregednek pár hét alatt.

– És közben halálra is fagynak – állapította meg Kira.

– Nos, igen – ismerte el Vale. – Valahonnan el kell vonni azt az energiát. – Sóhajtott egyet. –vTudom, hogy nem helyesli, és biztosíthatom róla, hogy én sem. Akkor sem, és most sem. De nem volt más út.

– Nemet is mondhatott volna.

– A Részlegesek létrehozására? A ParaGen sok trillió dollárt veszített volna. Ha mi nem segítünk, találtak volna helyettünk mást. Így legalább ellenőrzés alatt tarthattuk a folyamatot.

– Megtagadhatta volna a lejárati idő beprogramozását.

–Átmeneti intézkedésnek terveztük, hogy időt nyerjünk. A kormány öngyilkos szerkezetet akart beléjük építeni, azt a Vészrendszert, amiről azt hittem, hogy magába ültették be, és ha tartottuk volna magunkat a tervhez, a Részlegesek már mind meghaltak volna, az embereknek meg nem lenne semmi reményük. Így volt húsz évünk másik megoldás kitalálására, de a világ vége ezt lehetetlenné tette.

A Vészrendszer.Kira az egész kontinenst átszelte, hogy információt szerezzen a Vészrendszerről, és a végén az derült ki róla, hogy egy nagy kulimász az egész. A kormány megkövetelte, hogy dolgozzanak ki egy betegséget, amely megöli a Részlegeseket, ha kicsúsznának az ellenőrzése alól, és a Tröszt két változatot is előkészített. Az elsőt – amelyet a kormány akart, és amely csak a Részlegesekre hatott volna – sosem valósították meg, csak csaléteknek szánták, a ParaGen félrevezetésére, hogy a vezetői azt higgyék, a Tröszt betartja az utasításaikat. A másik, amely csak az emberekre hatott, és amelyet RM néven ismertek meg, a Tröszt által is érthetetlen módon jóval halálosabbnak bizonyult, mint amilyennek szánták. Azt akarták elérni, hogy az emberek egészsége a Részlegeseken múljon, hogy egy olyan betegséget kapjanak, amelyet csak a Részlegesek tudnak meggyógyítani. Azt hitték, csak így tudják megóvni a Részlegeseket a népirtástól. De ehelyett ők maguk követték el a genocídiumot.

Kira csendben figyelte Vale-t, ahogy a férfi a DNS-képeket vizsgálta, úgy olvasva az alakzatokat, mint egy régész valami ősi nyelvet.

Elmélyülten, halkan maga elé motyogva tanulmányozta a szerves hieroglifákat. Egy idő után Kira ismét megszólalt.

– Mi lett volna a terve erre a húsz évre?

– Tessék?

– Azt mondta, húsz évük volt, hogy megoldást találjanak a lejárati időre, és hogy megpróbálta elintézni, mielőtt még valójában felmerül a probléma. Mi volt a terve?

– A terv Arminé volt – válaszolta Vale halkan, miközben továbbra is intenzíven a DNS-t bámulta. – Mindenkinek megvolt a maga feladata, és mind titokban dolgoztunk. Ezért nem tudott Morgan a lejárati időről.

Nevelőapja nevének említésétől Kira ismét sötét révületben veszett el. Armin volt az, aki megalapította a Trösztöt, ő állt elő azzal a hirtelen tervvel, amely megmenthette az egymillió Részleges „gyerek” életét. Mi lehetett az elképzelése a lejárati idő felülírására? Talán ő is csak ugyanarra a genetikai apparátusra támaszkodott volna, mint Morgan? A Szakadás előtt, amikor még rendelkezésükre állt a ParaGen valamennyi erőforrása, egymillió ember genetikai módosítása megvalósítható terv lett volna. Egyszerűen csak belenyúlnak a DNS-ükbe, és kivágják belőle a lejárati kódot, mint egy romlott részt az almából. Kira el sem tudta képzelni, hogy mit csinált volna Armin. Körülbelül öt éven át élt vele – arról viszont elképzelése sem volt, hogy mennyi időt tölthetett a növesztő tartályban, mielőtt a férfi magához vette. Armin saját gyermekeként nevelte fel, olyannyira, hogy Kira még csak nem is sejtette, hogy valójában nem ember, és nem a férfi lánya. Még azt sem tudta, hogy milyen célt szolgál. Vajon látja-e még valaha? Vajon lesz-e még rá mód, hogy megkérdezze tőle?

Kevésbé jó apja volt attól, hogy Kira most már tudja az igazságot róla – és önmagáról? Szeretettel emlékezett rá – így már kevesebbet jelentene ez az érzés? Még nem tudta eldönteni. Azt sem tudta, hogy képes lesz-e valaha eldönteni. A családot nem feltétlenül biológiai kapcsolatok határozzák meg. A Szakadást követően minden családi kötelék örökbefogadáson alapult, és valós szereteten. De egyetlen más nevelőszülő sem hazudott a gyerekeinek olyan alapvető dolgokról, mint a származásuk és a faji hovatartozásuk. Egyetlen más nevelőszülő sem hozta létre mesterséges úton a gyermekeit, egyikük sem tenyésztette őket átlátszó üveghengerben.

Egyetlen más nevelőszülő sem vetett véget a világnak.

Illetve, Nandita kivételével. Nem vagyok valami szerencsés a szüleimmel.

– Maga tudja, hogy hol van Armin? – kérdezte halkan.

– Ezt már korábban is kérdezte. – Vale egy pillanatra megállt a munkában, és Kirára nézett. – Miért érdekli ennyire magát?

Kira nem akarta megosztani az életének ezt a szeletét Vale-lel és Morgannel, legalábbis egyelőre nem.

– Ő az egyetlen, akiről nem tudjuk, hogy mi történt. – Jerry Ryssdalról sem tudunk valami sokat.

– De nem Jerry Ryssdal hozta létre a Trösztöt.

Vale tehetetlenül ingatta a fejét.

–Nos, a körülményeket figyelembe véve, Armin feltehetően meghalt.

Kira nyelt egyet, igyekezett nem kimutatni az érzelmeit, bár azt sem tudta, hogy mit is érez valójában.

–De hát a Tröszt tagjai mind immúnisak az RM-re. Génmódosítást végeztek önmagukon, hogy így legyen.

‒ Számos olyan módja is van a halálnak, aminek nincs köze az RM-nez – mondta Vale. – Amikor szétesett minden... Meghalhatott egy fosztogatás utáni dulakodásban, egy Részleges bombázásban...

– Úgy tudtam, hogy a Részlegesek nem támadtak civilekre.

–Hát, ebben a háborúban a ParaGent aligha lehetett civil célpontnak tekinteni – vélte Vale. – Számos létesítményünket érte támadás, nem kizárt, hogy rosszkor tartózkodott rossz helyen.

– De maga túlélte.

– Miért érzem úgy, hogy vallat?

Kira vett egy nagy levegőt, és fásultan rázta a fejét.

‒ Maga dolgozni próbál, én pedig... aggodalmaskodom.

Sajnálom. Napi húsz órán át van itt bent, hogy próbálja megtalálni a gyógymódot, nekem meg segítenem kellene, nem pedig...

Most Vale ingatta a fejét, de kerülte Kira tekintetét.

– Maga többet segít, mint bárki más. – Dühösebbnek hatott, mint amire Kira számított. – Egy tizenhat éves lány, és én hagyom, hogy Morgan úgy bánjon magával, mint egy sejttenyészettel!

– Önként vállaltam.

– Attól még nem helyes.

– Ez volt az egyetlen helyes döntés.

– De akkor sem tetszik.

Egy ideig mindketten hallgattak, majd Kira szomorúan elmosolyodott.

– Valójában már tizenhét éves vagyok. Majdnem tizennyolc. Vale visszamosolygott, bár az ő mosolya is ugyanolyan szomorúnak és kényszeredettnek hatott, mint Kiráé.

– Mikor van a születésnapja?

– Fogalmam sincs. Valamikor januárban. Én mindig egyszerűen újévkor ünneplem meg.

Vale bólintott, mintha ennek valami nagyon mély értelme lenne.

– Havas baba.

‒ Hó?

Vale megint sóhajtott.

– Mindig elfelejtem, hogy maguk, gyerekek nem is tudják, mi az a hó. Mikor is esett utoljára? Már nem is emlékszem... talán az én gyerekkoromban. Mindegy, hát akkor újévi baba. – Visszafordult a monitorhoz. – Az szerencsét jelent. Márpedig arra szükségünk lesz.

Kira a csillogó DNS-szálra nézett, próbált ugyanúgy olvasni belőle, mint Vale, de a számára szinte semmit sem jelentett. Orvosi képzést kapott, így hát a terminológiával tisztában volt, de nem a genetika volt a szakterülete. Végighúzta a kezét az infúziót a karjához rögzítő szalagon.

– Biztos nem tudnék segíteni valamiben?

– Találja meg Armint, és kérdezze meg tőle, hogy mi a fészkes fenét kellene most csinálnunk – motyogta a férfi a képernyőt bámulva.

Kira hirtelen izgatottságot érzett a felvetésre, de tudta, hogy a terv reménytelen, nincs már rá idő, meg hát azt sem tudná, hogy merre induljon el. Ráadásul, ha jobban belegondol, nem is biztos, hogy meg akarja találni az apját. Mit mondana neki? Dühös lenne, vagy örülne neki?

– A Tröszt felkutatásával már megpróbálkoztam – bökte ki végül. – Több hasznot hajtok itt azzal, hogy segítek magának és Morgannek a kutatásaikban.

– Folyton ezt hajtogatja.

‒ Tudom, hogy csak segíteni akar – mondta Kira –, és igazán nagyra értékelem, de ezt most teljesen komolyan gondolom. – Átfutott rajta egy kis ijedséghullám, ahogy mindig, amikor belegondolt a helyzetébe, de elnyomta. Sammre gondolt, és megacélozta az elhatározását. – Nem vonom vissza az ígéreteimet.

– Akkor sem, ha értelmetlenek?

Kira felhúzta a szemöldökét.

– Nem hiszi, hogy Morgan eredménnyel fog járni?

– Szerintem nem jó irányban keres. Magában nem talál mást, mint egy alapvető Részleges sablont, a Részleges génkészletnek egy olyan példányát, amelyben nincs, ami kiváltaná a lejárati időt.

– És pontosan ezt is keresi.

Vale bosszúsan intett.

–Nem fogja tudni megvalósítani. Még ha meg is találja a megfelelő géneket, mire megy velük? Nincs sem időnk, sem módunk arra, hogy egy maroknyi Részlegesen kívül másnak is átadjuk a gyógymódot, arra meg pláne nem, hogy mindnyájukat elérjük. Már mondtam neki, de nagyon el van tökélve.

– De ha nem én vagyok a... – kezdett bele Kira, de hirtelen elbizonytalanodott és megriadt. Nem is tudta magáról, hogy él benne ez a félelem, amely most valóságos rémálomként támadt az elméjére, és a velejéig rázta meg.

Nem vagyok az RM gyógymódja, és senki sem talál bennem különleges képességeket. Az összes eddig lfjuttatott teszt szerint még csak a Részleges Vészrendszer sem vagyok. Azt hittem, konkrét céllal állítottak elő, de már mindent kipróbáltam, és az egyetlen cél, ami megmaradt előttem, a lejárati idő megoldása.

De ha annak sem én vagyok a gyógymódja, mi hasznom van egyáltalán?

Próbálta visszatartani a könnyeit, de egyszerre csak kitört belőle a zokogás. Vale meglepetten nézett fel, a vonásai teljes zavarodottságot tükröztek, mintha igazán szeretne segíteni a lánynak, de fogalma sincs, hogy mit mondjon vagy mit tegyen. Kira gyorsan felállt, megragadta a guruló infúziós állványt, és eltávolodott, mielőtt még Vale megpróbálhatta volna vigasztalni. Még mindig úgy szipogott, hogy alig látott a sírástól, de tudta, ha csak egyetlen szót is szólnak hozzá, bármilyen kedvesen is, teljesen összeomlik lelkileg. Kitántorgott a teremből, becsukta maga után az ajtót, és zivatarozó könnyek közepette lecsúszott a fal mentén.

Azt hittem, hogy a Trösztnek van egy terve mindenkinek a megmentésére, és minél többet láttam belőle, annál több szál vezetett az apámhoz, hozzám, azokhoz a kérdésekhez, amelyekre senki sem tudta a választ. Miért hozott létre engem? Miért rejtene el bárki is egy Részlegest az emberek között? Mit kellett volna tennem, minek kellett volna lennem, mit kellett volna elérnem? Mire vagyok... Kira a szipogástól már képtelen volt akár csak saját maga számára is értelmes gondolatokat kipréselni.

El merte hinni, hogy ő lenne a terv, hogy az apja pont ezért a pillanatért, pont ebből a célból teremtette, hogy ő gyógyítsa meg mindkét fajt, és ő mentse meg a világot. Már ennek az álomnak a szertefoszlását is nehéz volt elviselnie, de a gondolat, hogy eleve milyen gőgös volt ez az álom, teljesen összetörte.

Húsz perccel később dr. Morgan a földön kuporodva, kórházi hálóingében reszketve talált rá.

– A gerincvelő is zsákutcának bizonyult. Agyszövet kell.

Kira már azzal sem fárasztotta magát, hogy megkérdezze, milyen eljárásra gondolt Morgan, és hogy milyen mennyiségű agyszövetre van szüksége. Feltápászkodott, botként támaszkodott az infúziós állványra, és elkezdett a műtő felé csoszogni. A mintavételek invazív és fájdalmas műveletek voltak, jobban emlékeztettek kínzásra, mint orvosi beavatkozásra, de Kira komoran rendezte az arcvonásait, és lefeküdt a pók alá. A kórház üres volt, senkivel sem találkoztak a folyosón. Túl sok Részleges halt már meg.

A tűk megcsillantak, tőrként fúródtak Kira testébe, de a lány üdvözölte a fájdalmat. Más már nem maradt neki.

HATODIK FEJEZET

Ariel a puskája csövén zongorázott az ujjaival, Nanditát őrizte, miközben a házban a nők felkészültek a távozásra. Olyan egyszerű lett volna megölni – fél másodperc elég a célzásra, ugyanannyi, amíg meghúzza a ravaszt. Puff. Meghalt. Olyan könnyű lett volna megszabadítani a világot az egyik legszívtelenebb, legálszentebb, legmenthetetlenebb lakójától. Nandita Merchant hozta létre a Részlegeseket, ő hozta létre az RM-et, három másik lánnyal együtt elrabolta Arielt, és éveken át kísérletezett rajtuk, mindenki szeme láttára. Hazudott nekik arról, hogy kik is valójában. Ariel Részleges volt. Fogadott testvérei, Kira és Isolde úgyszintén. Az ellenséghez tartoztak.

Ariel úgy érezte az elméjében, hogy Nandita egyetlen mondattal változtatta át, mint egy varázsigével. Ellopta tőle emberi mivoltát, és ott hagyta kétségbeesetten a sötétben. Szörnyeteget csinált belőle, a világ vére még ott csöpögött a karmain. Nem tudta, hogy mit gondoljon, sőt, gondolkodni sem volt képes. Túl sok volt ez neki. A világ megváltozott, és soha többé nem lesz olyan, mint régen.

A bejelentést követően csak egyetlen dolog maradt változatlan: azelőtt is gyűlölte Nanditát, és most is. Megérintette a ravaszt, de csak finoman, nem is fordította Nandita felé a puskát. Sötét, tiltott izgalmat érzett a fegyver görbületétől. Olyan könnyű lenne.

Isolde lépett be a szobába, mindkét kezében egy-egy megpakolt hátizsákkal, a mellére szorosan rögzített hordozóban pedig Mohammad Khannal, vörös arcú, üvöltő kisbabájával. Ariel visszahelyezte a kezét a puskatusra.

–Van nálam takaró, ruha, meg minden, ami a házban szövetpelenkának volt használható – mondta Isolde. A szeme véreres volt, a hangja rekedt az izgalmaktól és a fáradtságtól. – Azt hiszem, ez minden, de nem tudom. Biztos elfelejtettem valamit.

– Minden rendben – simogatta meg Nandita Khan arcát, minden hatás nélkül. A kisfiú ötnapos volt, ami különleges csodának számított a Szakadás utáni világban, amelyben a gyerekek többsége három nap után meghalt, ám noha úgy tűnt, immúnis az RM-re, ez nem védte meg egy másik, rejtélyes betegségtől, amely a születése óta kínozta. Állandóan lázban égett, a bőre nyers, cserzett foltokban fakadt fel. Nandita úgy gondolta, hogy meg tudja menteni, mert Khan kevert, humán-Részleges hibrid DNS-e ellenállóbbá teszi. De Ariel tudta, hogy ez nem igaz. Hibrid létére az ő csecsemője sem menekült meg két évvel azelőtt, ahogy Isolde-é sem fog.

Isolde lehelyezte a hátizsákokat a kanapéra, Xochié és nevelőanyjáé, Erin Kessler szenátoré mellé. Madison zsákja a földön feküdt, nagyrészt a saját kisbabájának, Arwennek, a Szakadás óta az egyetlen egészséges embergyereknek szánt készletekkel telepakolva.

Isolde megdermedt az ijedségtől, amikor valaki hirtelen élesen bekopogott az ajtón. Mindannyian riadtan néztek fel. A kopogás csak egyetlen dolgot jelenthetett.

Részleges katonákat.

Ariel egyetlen, gyakorlott tekintettel pásztázta végig a szobát. Szinte bármi miatt letartóztathatták őket, beleértve Arwent is. A Részlegesekhez is eljutott az immár közel egyéves, jó egészségnek örvendő embergyerek híre, és őt is keresték, kísérletezés céljából. Khan valószínűleg nem keltette volna fel egy átlagos megfigyelő érdeklődését, hiszen az állapota alapján ugyanolyan halálra ítélt gyereknek látszott, mint a többiek, ám a fegyvereket csempészektől szerezték, a becsomagolt hátizsákok pedig egyértelműen arra utaltak, hogy szökni készülnek. Senki sem hagyhatta el East Meadow-t, és ha a Részlegesek azt gondolják, hogy ilyesmiben mesterkednek, a biztonság kedvéért letartóztatják mindnyájukat.

Ariel egy könyvespolc mögé dugta a puskáját, ahol könnyen eléri, ha szüksége van rá, és elkapta a zsákokat, amelyeket Xochi hajított felé. Nandita, akit majdnem ugyanolyan ádázul kerestek a Részlegesek, mint Kirát, a hátsó szobában bújt el, ahogy Kessler szenátor is – őt ugyan nem feltétlenül tekintették bűnözőnek a Részlegesek, de ha felismerik benne a szenátort, könnyen elhurcolhatják. Isolde igyekezett megnyugtatni az ordító gyereket, míg hátul, a padló alatti rejtekhelyen Madison Arwent csitítgatta. Az utolsó csomagokat Ariel a konyhaszekrénybe dugta – alig tíz másodperc telt el a kopogás óta. Odakint a katona megint hangosan verni kezdte az ajtót, mire Ariel kinyitotta.

– Mit akarnak? – A hangja nyersebbnek hatott, mint szerette volna, ártatlannak és ártalmatlannak próbált mutatkozni. Miután a Részlegesek nem reagáltak a dühére, rájött, hogy egy megszállt városban valószínűleg a düh a legártatlanabb reagálás.

A verandán álló két katona fiatal volt, tizennyolc évesnek látszottak, mint mindannyian, bár Ariel tudta, hogy már közelebb járhatnak a húszhoz. Talán már látta is őket valahol a városban, egy utcasarkon őrködve, miközben élelem után kutakodott, de mivel mindnyájan olyannyira hasonlítottak egymásra, nehéz lett volna megállapítani. A Részlegesek nem egymás klónjai voltak, de akár azok is lehettek volna, Ariel teljességgel képtelen volt megkülönböztetni őket egymástól. Vajon ugyanezt gondolják ők is az emberekről?

A gondolattól grimaszolt, ismét elfogta a hányinger, amikor ráébredt, hogy a „mi” és az „ők” mennyire mást jelentett most, mint három nappal azelőtt.

– Gyereksírást hallottunk bentről, kisasszony – szólalt meg az egyik Részleges. – Jöttünk megnézni, hogy minden rendben van-e.

Mármint jöttek megnézni, hogy nem Arwen-e az,gondolta magában Ariel. Isolde-ra pillantott, aki tehetetlen dühvel nézett rá vissza, majd a fogát csikorgatva finoman, szinte észrevehetetlenül biccentett. Előre megállapodtak egy tervben, miszerint Khant használják Arwen álcázására, és bár Isolde is beleegyezett, még a gondolata is utálatos volt a számára.

–Igen – mutatott Ariel a pólyásra. – Tudnának segíteni? Megtettünk mindent, amit csak tudtunk, de haldoklik. – A Részlegesek Isolde-ra és a kisbabájára néztek, miközben Ariel közelebb lépett. – Az RM meg fogja ölni. – Érezte, hogy még erősebben fakad fel benne a harag, és lángszóróként hagyta kilövellni magából. – Nincs rá gyógyszerük? Nekünk azt mondták, hogy a Részlegesek ismerik a gyógymódot. Tudnának neki segíteni? Vagy csak azért jöttek, hogy végignézzék a halálát?

Az első Részleges belépett, és közelebb ment Isolde-hoz, hogy megvizsgálja Khant. Isolde jól játszotta a szerepét, bár most kevésbé volt dühös, és inkább könyörgőre fogta. Ariel végigmérte a második Részlegest, aki az ajtóban maradt, szabályszerűen fedezve a társát, a puskát nem helyezte súlyba, de bármikor felkaphatta, és azt tapasztalatból tudták valamennyien, hogy milyen gyors tud lenni egy Részleges.

Nem először jutott eszébe Arielnek, hogy átadhatná nekik Nanditát. Az idős asszony egy szekrényben húzta meg magát, és nem tudott volna elfutni, ha Ariel odavezeti őket hozzá. Mit tennének vele, ha megtalálják? Megkínozzák? Ott helyben megölik? Annyit tudott, hogy semmi jót nem várhatnak tőlük, különben Nandita nem igyekezne annyira elrejtőzni. Ariel alig tudta visszafojtani a szavakat, muszáj volt ökölbe szorítania a kezét, nehogy kitörjenek belőle. Ám két oka is volt arra, hogy hallgatást erőltessen magára: egyrészt az, hogy a következő, elkerülhetetlen kérdésük veszélybe sodorhatná Arielt, vagy Khan szüleinek a különleges volta is kiderülhetne. Másfelől pedig – ami még bosszantóbb – ott volt Nandita titokzatos hatalma a Részlegesek felett. Mintha képes lett volna irányítani őket, ami azt jelentette, hogy ha felfedné a hollétét a katonák előtt, azzal csak két bábuhoz juttatná.

Azt is tudta, hogy ennek a kontrollnak a módja valami olyasmi, amit kapcsolásnak neveznek. Kira fedezte fel, hogy a Részlegesek

vegyi úton kommunikálnak egymással, mint egy hangyaboly a feromonjaival, belélegzik egymás gondolatait, átérzik egymás érzéseit. Ariel azonban nem érzett ebből semmit. Semmit. Mélyeket lélegzett, igyekezett nem kimutatni, hogy mivel próbálkozik. Már arra is gondolt, hogy Nandita egyszerűen csak hazudott nekik, és nem egy újabb, alternatív Részleges modellhez tartoznak, hanem mégiscsak emberek. Minden másról hazudott, akkor erről miért nem?

– Helló – mondta az ajtóban álló Részleges. – Eric vagyok, ő meg Chas.

Ariel rábámult, dühös volt, amiért a katona beszélgetésbe próbált elegyedni. Hogy merészeli barátként, egyenlőként kezelni őket, az ellenséges megszállás kellős közepén? Amikor egy állig felfegyverzett hadsereg rohanta le őket? Azt kívánta, bárcsak használni tudná a kapcsolást, és haragja teljes erejével tudna lesújtani rá.

Egy hirtelen jött ötlet hatására Ariel hosszan, lassan kifújt egy nagy levegőt a Részleges arca felé, ha csak kicsit is erősebb lett volna, az megérzi a szelét. A lánynak szinte megállt a szívverése, úgy várt, a férfi szemét figyelte, hogy jön-e valami reakció, de nem látott semmit, sem hirtelen riadalmat, sem valami felismerés szikráját. Ha meg is volt Arielben a kapcsolás, a férfi ugyanannyira nem tudta érzékelni őt, mint fordítva. Fogalma sem volt, hogy ezt diadalként vagy csalódásként élje meg, a zavarodottságtól csak még erősebben émelygett.

A homlokát ráncolva belekapaszkodott az ajtókeretbe. Az ajtóban álló Részleges vetett rá egy gyors pillantást, nem látott semmi fontosat, és tovább pásztázta tekintetével a nappalit.

A Chas nevű Részleges Khant nézte, feltehetően azt próbálta megállapítani, hogy ez a lázban égő újszülött lehet-e a Csodagyerek. A Xochi által kidolgozott terv szerint úgy mutatják be Khant az esetleges Részleges felderítőknek, hogy azoknak remélhetőleg eszükbe sem jut másik kisbabát keresni. Az egyetlen probléma abból következhetett, ha valamelyik szomszédjuk beárulja őket, egy olyan valaki, aki már éhezik, vagy így próbálja kiszabadítani a szeretteit a Részlegesek fogságából. Valamennyi ember tudott Arwenről, mint ahogy azt is tudták, hogy hol rejtőzik, de egyikük sem merte volna elárulni a Csodagyereket. Legalábbis ezt remélte Ariel. Visszatartotta a lélegzetét, próbálta nem kimutatni a félelmét, és várta, hogy a Részlegesek elmenjenek.

– Mik ezek a hólyagok a bőrén?

Ariel érezte, hogy a keblében összeszorul valami. Még mindig az ajtó felé nézett, de hallotta Xochi vagy Isolde nagy levegővételét, talán mindkettőjükét, ahogy hirtelen megijedve reagálnak a kérdésre. Észrevették a Részlegesek, hogy félnek? Gyanították, hogy a lányok rejtegetnek valamit? Legszívesebben hátraperdült volna, hogy megnézze, mi történik a szobában, de nyugalmat erőltetett magára. Nézte Ericet az ajtóban, figyelte, hogy hátha kiül a riadalom valamilyen jele az arcára, de nem látott semmit. Nem biztos, hogy ez bármit is jelent, mondta magában. A kapcsolás miatt másképp fejezik ki az érzelmeiket, mint mi. Lehet, hogy épp készül lelőni minket, és mi még csak észre sem vesszük.

A csend elhúzódott, a katona kérdése megválaszolatlanul lebegett a levegőben, és Ariel ráébredt, hogy Isolde annyira meg van döbbenve, hogy képtelen megszólalni. Lehet, hogy a Részlegeseknek nem tűnik fel egy hirtelen mély levegővétel, de ha egy direkt kérdésre nem kapnak választ, az minden bizonnyal felkelti a gyanújukat.

Ariel lassan hátrafordult.

– Beteg. Már mondtam.

Chas megigazította a vállán a puskát, és közelebb hajolt Khanhoz.

A baba halkan nyöszörgött, az állandó fájdalom annyira kimerítette, hogy már nem tudott ordítani sem. Chas az egyik sötét sárga hólyag felé bökött.

– Ez nem úgy néz ki, mintha RM lenne.

– Nem az RM az egyetlen betegség, amit egy kisbaba megkaphat, ha nincs kórházban – mondta Ariel, rettegéssel vegyes dühvel. Miért nem mennek már el? Idegesen nyelt.

Isolde megfordult, és hátralépve védte a gyereket a katona kezétől. – Ne érjen hozzá! – csattant fel. – A hólyagok fájdalmasak.

Eric felemelte a puskáját, nem teljesen, csak épp annyira, hogy jelezze, még mindig ott van, és hogy a Részlegesek vannak hatalmi helyzetben. Ariel érezte, hogy a helyzet kezd elmérgesedni, egyre sötétebbek a kilátásaik, bármikor kitörhet valami. Felemelte a kezét, bár nem tudta, ki felé nyújtsa. Chas ismét Khan felé nyúlt, ezúttal agresszívebben. Ariel látta, hogy Isolde felemeli a kezét.

– Isolde! – Ariel próbált vidámnak és kedvesnek hallatszani. A szőke lány felnézett, a keze félúton a pofon vagy valami még rosszabb előtt megdermedt. – Kérsz egy pohár vizet?

Isolde a dühtől kipirult arccal meredt rá, de hagyta, hogy a katona megérintse Khan arcát, és óvatosan megtapogassa a nyers foltokat a megkeményedett bőrön. Isolde úgy nézett ki, mint aki elharap egy kiáltást, és igyekezett gépiesen bólintani Ariel felé.

– Köszönöm.

Ariel elindult a konyha felé, de Chas hirtelen ráparancsolt.

– Megállni!

Ariel megdermedt. A szeme sarkából látta, hogy Xochi egyre közelebb lopakodik a vitrines szekrényhez, amelyben elrejtette a pisztolyát.

– Senki sem hagyhatja el ezt a szobát – folytatta Chas komor hangon. – Mindenki pontosan ott marad, ahol van, hogy lássuk.

Ariel félrefordította az arcát, még mindig egy helyben állva, és megszámolta, hány lépés választja el a puskája rejtekhelyétől. Három lépés, és valaki fedezzen, amikor odaérek.

Nem lesz elég.

Ha harc törne ki, Kessler szenátor pillanatok alatt előkerülne, meglepné a Részlegeseket, és egy kis szerencsével elintézné az egyiket. Ha elhúzódik a harc, Nandita is felfedi magát, és a Részlegesek feletti hatalmával véget is vet neki – nem szerette használni az erejét, mert attól tartott, hogy ezzel felhívná magára a Részleges hadsereg figyelmét, és olyan erőket vonzana magukhoz, amelyekkel nem bírnak el, de egy ilyen helyzetben valószínűleg közbelépne. De lehet, hogy mire Nandita előkerül, Xochi, Isolde vagy mindkét lány már halott lenne, talán maga Ariel is.

Chas végre elfordult.

– Menjünk.

Az ajtóhoz lépett, és ennyi volt az egész – nem mondott semmi fenyegetőt, nem búcsúzott el, nem törődött sem Khan betegségével, sem Isolde kétségbeesett segélykérésével. Ők Arwent keresték, és mivel ez a gyerek nem Arwen volt, elmentek. Isolde a melléhez szorította a csecsemőjét, amíg Xochi becsukta a katonák által nyitva hagyott ajtót.

Ariel felkapta a puskáját, ellenőrizte a csövét, és igyekezett egyenletesen lélegezni.

– Még ma el kell hagynunk a várost – lépett be Kessler a szobába, szintén a puskáját szorongatva. – Ebből most majdnem baj lett.

– Szerintem remekül kezeltük a helyzetet! – csattant fel Xochi. Kessler morogva forgatta a szemét.

– Egy szóval sem mondtam, hogy nem.

– Halkabban, különben megint megríkatjátok – kérte Isolde, és kisietett a szobából. Ariel lassan lefejtette az ujjait a puskáról, bár még mindig képtelen volt levenni a szemét a zárt ajtóról és az ablakokról, amelyeket gondosan befedtek, nehogy be lehessen látni. Xochi és Kessler előhúzták a hátizsákokat a konyhaszekrényekből, és még egyszer utoljára ellenőrizték, hogy minden készen áll-e. Ariel letette maga mellé a puskáját az asztalra, de nem tudta elengedni.

– Lehet, hogy neked köszönhetik az életüket, Ariel – szólalt meg Nandita annyira közelről, hogy a lány majdnem felugrott a helyéről az idős nő hangjától. Sötét pillantást vetett hátra a válla felett, majd kiment a konyhába segíteni a hátizsákokkal.

– A többi lány ledermedt – folytatta Nandita. – De te nem. Köszönöm.

Kessler szúrósan nézett Xochira, de egyikük sem szólt semmit.

– Még mindig nem árultad el, hogy hová megyünk – mondta Ariel.

– Mit számít az? – kérdezte Madison, aki épp ekkor lépett be, oldalán Arwennel. – El kell húznunk. Mindegy, hogy hová.

– A világon szinte bármi másnál fontosabb, hogy hová megy ez a csoport – mondta Kessler. Az asszony hangjában volt egy kis íres dallam. Xochi, a fogadott lánya mexikói születésű volt, de oly sokáig élt vele együtt, hogy ő is átvette ezt az éneklést, amikor feldühödött.

Ahogy most is.

– Tudod, hogy nem így értette, Erin.

– Igen, el kell vinnünk a gyerekeket a Részlegesektől... – kezdett bele Madison, de hirtelen elhallgatott, mielőtt befejezte volna. Ariel érezte, hogy mindenki őt nézni, de nem szólt semmi. – A Részleges katonáktól – javította ki magát Madison. – Tökéletes volt a fedősztorink, és mégis majdnem darabokra hullott.

– Nem azt akarom javasolni, hogy maradjunk – mondta Kessler. ‒ Csak egyetértek Ariellel. Tudnunk kell, hogy hová megyünk.

– Abba a kutatóközpontba, ahol az elmúlt év nagy részét töltöttem – válaszolta Nandita.

– Ettől nem lettünk okosabbak – jegyezte meg Ariel.

Nandita sóhajtott.

–És mi van, ha valamelyiktek fogságba esik? Megkínoznak

titeket, kiszedik belőletek a hely nevét, és elénk vágnak, még mielőtt odaérnénk.

– Most komolyan, mit vársz ettől az úttól? – kérdezte Ariel. – Két kisgyerek, egy idős asszony, és egyikünk sincs rendesen kiképezve a túlélésre. Össze kell tartanunk már ahhoz is, hogy életben maradjunk. Ha az egyikünket megtalálják, mindnyájunkat megtalálnak.

Nandita szúrósan nézett rá, de rövid hallgatás után megszólalt.

– A Szakadás előtt volt a kormánynak egy laboratóriuma egy apró szigeten, ennek a nagyobbnak a keleti csúcsánál, a Plum Island-i orvosi kutatóközpont. Mivel elkülönült a kontinenstől, ez volt az egyetlen hely, ahol biztonságosan tanulmányozhattuk a legveszélyesebb fertőző organizmusokat, de pont ez az elkülönülése mentette meg, amikor a világ többi része darabokra esett szét. Saját áramforrással, lég-és víztisztító rendszerrel rendelkezik, a belseje hermetikusan le van zárva, nem robbant le úgy, mint minden más. Ott készítettem el ezt. – Felemelte a nyakáról lelógó, kézfej nagyságú bőrzacskót, benne egy apró fiolával, amely a kiváltó vegyszert tartalmazta. Azt a vegyszert, amely felszabadít... valamit Ariel és Isolde testéből. Nandita azt hitte, hogy ez lehet az RM ellenszere, de abból kiindulva, ami Khannal történt, már semmiben sem lehettek biztosak. – Ha van hely a világon, ahol tudom tanulmányozni Khan betegségét, és meg tudom találni a gyógymódját, akkor ez az.

Ariel azon kapta magát, hogy ösztönösen úgy gondolja, Nanditának biztos vannak más indítékai is, de most nem volt idő ezen tűnődni. Isolde belépett a szobába, Khan pedig megadva magát a kimerültségnek, ott aludt a mellén. Isolde is legalább annyira fáradtnak tűnt.

Ariel Nanditára nézett, szinte átszúrta a tekintetével.

– Biztos, hogy meg tudod menteni?

– Minden tőlem telhetőt megteszek érte.

Egy ideig csak álltak, és méregették egymást. Ariel el sem tudta képzelni, mit gondolhat az idős nő, mit olvas ki Ariel arcából és attitűdjéből.

– Ha valóban segíteni tudsz rajta, akkor én is minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek neked ebben – jelentette ki Ariel.

És amint biztonságban van, megöllek.

HETEDIK FEJEZET

Shon tábornok, a Részleges megszálló csapatok parancsnoka, leszállt a lováról a dogwoodi kihelyezett őrhely udvarán, és átadta a kantárt a segédének, Mattsonnak. Az emberek Védelmi Hálózata Dogwoodból kiindulva járőrözött East Meadow-ban, hogy távol tartsanak minden veszélyt, most pedig Shon pont az ellenkező célból vette igénybe. Megakadályozta, hogy az emberek elhagyják a várost. Mivel ez volt a legtávolabbi őrhely, annak a célnak is megfelelt, hogy itt tartson minden olyan dolgot, amiről nem akarta, hogy bárki is tudjon, legyen az akár ember, akár Részleges. A kapcsolás az udvaron recsegett-ropogott az aggodalomtól – Shon érezte a katonái idegességét és bizonytalanságát. Ez jellemző volt az egész hadseregre, de itt kifejezetten rettegtek, és meg is volt rá a jó okuk.

Úgy tűnt, hogy az emberek bevetettek egy biológiai fegyvert, és Shon Dogwoodban tartotta a betegségben meghalt Részleges testvérei holttestét.

– Tényleg biztonságos itt, uram? – kérdezte Mattson.

– Nem engedném, hogy bárki is itt tartózkodjon, ha nem lenne így – válaszolta Shon. – Menjünk be. – Igyekezett a lehető legnagyobb erőt és önbizalmat sugározni, abban a reményben, hogy a példája ösztönzően hat a katonáira. Ideális esetben egy valódi tábornoknak kellett volna itt lennie, nem pedig Shonnak, hisz ő is ugyanolyan egyszerű gyalogos volt, mint a többiek, aki legfeljebb az őrmesteri rangig vihette volna, ám dr. Morgan őt léptette elő, amikor az összes tisztnek lejárt az ideje. A Részlegesek számára a tekintély nemcsak a rangot jelentette, hanem biológia tényt is: egy tábornok a kapcsolással biztosította az alárendeltjei engedelmességét, akik szintén a kapcsolás tekintélyével adták tovább a parancsokat. Mindenki tudta, hogy hol a helye, és miért, és a dolog működött. Most viszont az egész hadsereg vezető nélkül vergődött, és ezt Shon mindenkinél jobban érezte. Erőt vett magán, hogy elhessegesse ezt a gondolatot az elméjéből, és ismételten eltökélte, hogy a lehető legnagyobb önbizalmat fogja mutatni.

– Tábornok úr – szalutáltak neki az őrök, ahogy közelebb ért. Személyesen választotta ki őket Dogwoodba, tudta, hogy őket nem zavarja meg, ha egy egyszerű katonát látnak tábornoki egyenruhában. Viszonozta a tisztelgést, mire a katonák kinyitották a főépületbe vezető ajtót. Fertőtlenítő erős szaga áramlott ki, és az egyik őr papírálarcot nyújtott Shon felé, hogy elfedje vele a száját és az orrát.

Shon tétovázott, nem akarta elfojtani a kapcsolást azzal, hogy elzárja a légutat, de az őr a fejét ingatta.

–Higgye el, uram, szüksége lesz rá. A kapcsolás ettől még működik, csak gyengébben.

Shon átvette a maszkot, és intett Mattsonnak, hogy kövesse a példáját. Ahogy beléptek, egy régi barátja üdvözölte őket, erőteljesen szalutálva.

– Üdvözlöm Dogwoodban, uram! – A nőt Michelle-nek hívták, aki maga is őrmester volt, Shon személyszállítóját vezette az Elszigetelési Háborúban. Tíz vagy tizenkét kampányban harcoltak együtt azóta, nagyrészt más Részlegesek ellen, a Szakadást követően. Mivel Long Islanden nem volt könnyű üzemanyagot szerezni a PSZH-knak, Michelle-nek vissza kellett volna térnie a kontinensre a sikeres megszállás után, de Shon kérésére taktikai tanácsadóként ott maradhatott vele. Most ő irányította Dogwoodot. A kapcsoláson át érezhető fásultságából Shon tudta, hogy a nőt ugyanannyira kimerítette a vészhelyzetből adódó előreléptetés, mint őt.

Shon viszonozta a tisztelgést. – Őrmester...

– Köszönöm, hogy eljött, tábornok úr – mondta Michelle. – Bár jobb hírekkel tudnám fogadni.

– További áldozatok?

– Ketten, bár mindannyian East Meadow-n belül állomásoztak. Elkülönítettem a holttesteket, és az egységeikből mindenkit elküldtem Duckett Farmba.

Shon sóhajtott.

– Tudják, hogy karanténban vannak?

‒ Tudják, hogy nem szabad eltávozniuk, és talán gyanítják, hogy mi a helyzet. Nem tudom. De még ha tudják is, azt talán nem sejtik, hogy biológiai fegyverről van szó.

–Genetikailag úgy alkottak meg minket, hogy ellenálljunk bármely betegségnek – állapította meg Shon. – És most itt van egy olyan, amellyel szemben tehetetlenek vagyunk. El sem tudom képzelni, mi másra gondolhatnának.

– Reméljük a legjobbakat, uram – mondta Michelle. – Eddig még egyikük sem betegedett meg, ahogy a korábbi karanténba küldött egységek sem, így hacsak nem hordozzák magukban a betegséget, ami még nem tört ki rajtuk, azt hiszem, hogy megmentettük őket.

– De nem mindenkit – jelentette ki komoran Shon.

Michelle a fejét ingatta.

– Nem mindenkit. Kövessen. – Egy kis terembe vezette őket, amely tele volt műanyag védőruhákkal, és folytatta a tájékoztatásukat, miközben felvették az egyenruhájukra. – Az orvos csak két napja érkezett ide, de máris kiválóan halad annak a kiderítésében, hogy mi is ez a biológiai fegyver.

‒ Az jó.

– Azt hiszem, nevezhetjük haladásnak – mondta Michelle –, de jó hírnek aligha. Úgy tűnik, hogy a hólyagokat egy autoimmun reakció okozza. A biológiai fegyver oly módon hat a Részlegesek szervezetére, hogy a test allergiás lesz a saját bőrére, a hámsejtek nem képesek rendesen kapcsolódni egymáshoz, és a bőr elkezd leválni. Létezik erre egy szó, csak nem emlékszem rá, valami hosszú, legalább öt szótagból áll.

Shon lapos pillantást vetett rá, felkavarta a nő önlebecsülése.

– Ismer maga egy csomó öt szótagos szót. – Szinte azonnal érezte a nő zavarodottságát a kapcsoláson keresztül. Michelle próbált mindenre ügyelni, és megtanulta a kifejezést, de annyira kívül esett a szakterületén, meg hát napok óta nem aludt, és egy orvosnak vagy egy tábornoknak kellene irányítania ezt az előőrsöt, nem pedig egy sofőrnek, és...

Shon felemelte a kezét.

– Semmi baj, Michelle. Tudom, hogy mindent megtesz, amit csak lehet.

– Akantolízis – mondta ki gyorsan a nő, és ettől a kapcsolási adatai szinte azonnal visszatértek a nyugalmi állapotba. – Elnézést, uram, többet nem fordul elő.

– Nem a maga dolga ismerni a betegségek nevét – nyugtatta meg Shon. – Erre vannak az orvosok. Tehát akkor az a... – A fejét ingatta, próbálta felidézni a nevet, de aztán feladta. – Ha ezeket a hólyagokat egy autoimmun reakció okozza, feltehetően még nehezebb gyógyítani?

– Sokkal nehezebb – válaszolta Michelle, miközben kinyitotta a pincéhez vezető lépcső ajtaját. Itt még erősebb volt a fertőtlenítő szaga, a műanyag borítású lépcsőkön foltokban látszott is a folyékony antiszeptikum nyoma. Shon erősebben a szájára és az orrára szorította a maszkot, nehogy köhögnie kelljen. – De a legrosszabbat még nem mondtam el. A másik elsődleges tünet a durva, pikkelyes bőr, amit az orvos ichtiózisként diagnosztizált.

Shon felismerte a szó görög eredetét, és zavarodottan húzta fel a szemöldökét.

– Hal. A pikkelyek miatt, gondolom.

– Pontosan. De az ichtiózis nem adható tovább, hanem genetikai úton terjed.

Shon megtorpant, egyik kezét a lépcsőkorlátra helyezve.

– Ez egy genetikai betegség?

– Az emberek valahogy megtalálták a módját, hogy fertőzővé tegyenek egy genetikus rendellenességet.

Mattson káromkodott egyet, és Shon nem tudta megállni, hogy ne értsen egyet vele. A Mattsontól és Michelle-től felé áramló kapcsolási adatokból erős félelmet érzett még a maszkon keresztül is. Shon a lépcső alján lévő ajtóra nézett, amelyet Michelle alkalmi légzsilippé alakított át, műanyaggal fedte le, körben pedig gumitömítéssel rögzítette. Shonra szinte mindent elsöprő erővel tört rá a késztetés, hogy sarkon forduljon, és meneküljön. Felismerte, hogy ha érzi valamennyire a kapcsolási adatokat a maszkon keresztül, akkor az álarc valószínűleg nem védi meg egy levegőben terjedő kórtól sem. De azért magán tartotta.

– Menjünk.

Michelle kinyitotta az ajtót, és mindketten követték a nőt.

A pince ugyanolyan alaposan le volt zárva, mint az ajtó, nemcsak az ablakokat, hanem még a falakat is több rétegnyi műanyaggal látták el. A terem zsúfolásig megtelt hatalmas orvosi számítógépekkel, a két kórházi ágyon pedig Részlegesek feküdtek, a bőrükön számtalan hólyaggal és pikkellyel. Shon eredetileg az East Meadow-i kórházba vitette volna az áldozatokat és a kutatókat, de attól tartott, hogy kitörhet a betegség, márpedig a lehető legmesszebb akarta tartani a szigeten tartózkodó többi Részlegestől. Ezért inkább kihozatott a kórházból több napelemet, amivel az itteni orvosi berendezéséket és a légtisztítókat működtették.

Dogwoodba küldette a legjobb emberi orvosokat is, mivel a Részleges orvosoknak már mind lejárt az idejük.

– Ez itt dr. Skousen – vezette oda Michelle egy idős férfihoz orvosi köpenyben és álarcban. A férfi felnézett vonagló, verejtékező betegéről, és Shon felé mordult.

Shon biccentett, de nem nyújtotta a kezét.

– Már találkoztunk – mondta. – Dr. Skousen, sikerült izolálnia a betegség forrását?

Shon még csak most kezdte kiismerni magát az emberi arckifejezések széles palettáján, de Skousen arcáról nem volt nehéz leolvasni a sugárzó gyűlöletet.

– Csak azért keresem ezt a baktériumot, hogy megveregessem a vállát, amiért ilyen látványosan öli meg magukat.

Shon bosszankodást sugárzott a kapcsoláson át, bár tudta, hogy az ember nem érezheti.

– De azért keresi?

Skousen csak vicsorgott, így egy kis idő eltelte után Michelle válaszolt helyette.

‒ Amennyire meg tudjuk állapítani, igen. Bár akár mágiával is próbálkozhatna, amennyire mi értünk ehhez.

– Nem okoz fájdalmat senkinek – nézett Shon mélyen Skousen szemében. – Ő nem ilyen. – Visszafordult Michelle-hez. – Cserében biztosít neki időt arra, hogy tanulmányozhassa az RM-mel szembeni ellenálló képességünket, ahogy megígértem neki?

– Napi két órában – sziszegte Skousen. – És nem férhetek hozzá sem a jegyzeteimhez, sem a kórházi csapatomhoz.

– Ezt részben meg tudjuk oldani – válaszolta Shon. – Ha Michelle jótáll a munkájáért, elhozom magának a jegyzeteit East Meadow-ból.

– És a csapatomat is.

–Nem vállalhatom azt a kockázatot, hogy összeesküdjenek ellenünk.

– Mintha az előbb azt mondta volna, hogy én nem vagyok olyan. Shon a fejét ingatta.

– Magában megbízom, doktor úr, de a kollégáiban nem.

– Akkor adjon több időt. Napi két óra semmire sem elég. A népem haldoklik, és talán én vagyok az egyetlen, aki képes segíteni rajtuk.

– Már így is csak négy órákat alszik – vetette közbe Michelle. ‒

Bármelyik nap összeeshet a kimerültségtől. .

– El tudom végezni a munkát, ha adnak rá időt! – morogta Skousen.

–Az elsődleges feladata ezeknek a Részlegeseknek a meggyógyítása – parancsolt rá Shon.

Dr. Skousen hűvösen nevetett.

– Ez igencsak távol áll attól, ami a számomra elsődleges.

– Ha meghal, nem tud meggyógyítani senkit.

– Egyszer már megpróbáltak megölni – fakadt ki Skousen. –

Tizenhárom évvel ezelőtt, amikor egy egész kórháznyi RM-áldozattal kellett foglalkoznom. Erre mondja, hogy rossz? – intett vadul a haldokló Részlegesek felé, öreg keze remegett a dühtől. – Ha majd olyan magas kupacban fekszenek egymáson a holttestek ebben a teremben, hogy a halottakra kell lépnie ahhoz, hogy hozzáférjen a haldoklókhoz, majd akkor mondhatja azt, hogy súlyos a helyzet. Majd akkor mondhatja nekem, hogy túl keményen dolgozom, és pihennem kellene. Akkor majd meglátja, milyen érzés nézni, ahogy egy láthatatlan szörnyeteg mindenkit megöl, akit valaha szeretett, feltéve, hogy maguk képesek egyáltalán szeretni bármit is.

Skousen zihált, öreg teste remegett a kirohanástól. Shon szótlanul nézte, csak akkor mozdult, amikor elkapta Michelle karját, aki mérgesen lépett közelebb az orvoshoz.

– Miért is bízunk meg magában egyáltalán? – kérdezte Michelle szenvtelen hangon, bár a kapcsoláson át futótűzként tomboltak az érzelmei. – Ezt a fegyvert maguk hozták létre...

– Ezt még mindig nem tudjuk biztosan – jegyezte meg Shon.

– ...és maga az egyetlen ember a szigeten, aki megfelelő szakértelemmel rendelkezik hozzá – folytatta Michelle, miközben próbálta kirántani a karját Shon szorításából. – Egy közlekedési lámpáról kéne lelógnia, a varjaknak kéne felfalniuk magát, ahelyett, hogy itt bujkál és nevetgélve nézi, ahogy végigvonulnak maga előtt az áldozatai!

– Nem ő hozta létre – jelentette ki Shon. Dr. Skousen fintorgott.

– Miből gondolja, hogy ennyire jól ismer?

– Onnan, hogy amikor a szakaszom megérkezett East Meadow-ba, maga kezelte a kórházukban a sebesült felderítőinket. Onnan, hogy maga egy gyógyító, és bár gyűlöl minket, mégis meg akar gyógyítani. Túlságosan is jól emlékszik az RM-re. Még ha akarná is, képtelen lenne létrehozni egy újabb hasonló kórt.

Skousen vadul nézett vissza, de hamar leengedte a vállát.

–Tizenhárom éve minden éjjel arról álmodom, hogy maguk meghalnak. De nem így. Senkinek sem lenne szabad így meghalnia.

Michelle már nem akart ráugrani az öregemberre, így Shon enyhített a szorításon. A légtisztítók hangosan búgtak a háttérben, érzéketlen zúgásuk megtöltötte a sötét műanyag szobát. Shon a haldokló Részleges katonák felé intett.

– Meg tudja gyógyítani ezt a betegséget?

– Még azt is alig értem, hogy mi okozza – suttogta Skousen.

– Michelle azt mondta, hogy valami genetikai rendellenesség.

– Pontosabban kettő, ha jól értelmezem az adatokat – mondta Skousen. – Lehet biológiai fegyver, de elképzelhető, hogy egyszerűen csak... működési hiba. Gyártási hiba a DNS-ükben, amely talán összefügghet a lejárati idejükkel.

– A lejárat nem így néz ki – jegyezte meg Shon.

– Nincs semmilyen előzmény, ami így nézne ki. Az elméleteinket csak elemzésekkel tudjuk alátámasztani, korábbi tapasztalatokkal nem.

– És akkor mi okozza? Miért csak East Meadow-ban üti fel a fejét, és miért csak bizonyos körzetekben? Az összes áldozat, amelyet eddig láttunk, két őrjárat során betegedett meg, a városnak egy nagyon is konkrét részén. Ez valami környezeti hatásnak tűnik.

– Az összes áldozat az elmúlt négy nap alatt betegedett meg – foglalta össze Skousen. – Ez a betegség túl új ahhoz, hogy bármit is feltételezzünk róla. Lehet, hogy ami trendnek tűnik, csak egy furcsaság, amelyet a minta korlátozott mérete miatt fújunk fel.

A hangszigetelt plafonon át elfojtott riasztás hallatszott. Michelle felkapta a fejét.

– Újabb áldozatok!

– A fenébe. – Shon az ajtó felé indult, de Michelle az útját állta.

– A fertőtlenítési eljárás a terem elhagyása előtt tíz percig tart.

Inkább várjunk itt. – Sóhajtott. – Úgyis ide hozzák őket. Kétségbeesetten és tehetetlenül vártak, figyelték a fentről hallatszó kiáltásokat és lábdobogást. Végül nyílt az ajtó, és két gázálarcos katona bevonszolt a pincelaborba egy botladozó, hólyagokkal teli Részlegest. Skousen segített lefektetni az egyik

asztalra, míg Shon a kapcsoláson keresztül jelentést kért.

– Ugyanarra járőrözött, mint a többiek – mondta az első katona tisztelgés közben. – A tünetek mintegy két órával ezelőtt jelentkeztek, azonnal elhoztuk, ahogy az egysége jelentette.

– A többiek karanténba kerültek?

‒ Az udvaron várnak. Tudtuk, hogy előbb biztos beszélni akar velük.

Shon bólintott, és a beteghez lépett.

– Mi a neve, katona?

– Chas – morogta a férfi az összeszorított fogai között. – A fájdalom...

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk magáért. – Shon Michelle

felé fordult. – Maga maradjon itt, kérdezze ki, amennyire csak lehet. Én felmegyek, és jelentést kérek a többiektől. – Skousenre nézett.

‒ Derítse ki, hogy miért történik mindez. Az ember hangja határozottan csengett. – Hozza ide a jegyzeteimet.

– Erre most nem érünk rá.

– Akkor adja meg nekem, amit akarok – erősködött Skousen.

Shon ismét érezte, ahogy a vállára nehezedik megbízásának lehetetlen súlya, mintha porrá akarná zúzni a csontjait. Rohanja le a szigetet, igázza le az embereket, találja meg azt a Kira nevű lányt, ölje meg az embereket, tartsa kordában az embereket... és most csend. Morgan parancsai úgy halmozódtak egymásra, mint a holttestek, és aztán megtalálta a lányt, és azóta elzárkózott, egyetlen parancs sem érkezett tőle. Shon nem részesült megfelelő kiképzésben, nem volt elég embere, teljesen magára volt hagyatva, és most a helyzet még gyorsabban romlott a szigeten, ennyi katasztrófával képtelen volt lépést tartani. Kurtán biccentett Skousen felé, megígérte neki a jegyzeteit, és a dekontaminációs kamra felé sietett, ahol Mattsonnal és a két újonnan érkezett katonával együtt durva vegyszerekkel dörzsölték le magukat, a csizmájukat és a műanyag védőöltözetüket. Shon undorodva hajította el a maszkját, felkapott egy másikat, majd kirohant beszélni Chas járőrtársaival.

Még csak kicsit sem volt felkészülve arra, amit az udvaron talált.

A katonák széles félkörben álltak, a dogwoodi őrök és az újonnan érkezettek szinte véletlenszerűen keveredve, a puskájukkal valamennyien célba vettek...valamit... a nyitott udvar közepén.

Ahogy közelebb ért, Shon elővette a pisztolyát, és döbbenten figyelte a lényt. Ember formájú volt, legalábbis nagyjából – volt két karja, két lába, törzse és feje –, de legalább két és fél méter magas lehetett, a mellkasa széles, a karjai vastagok és erősek. A bőre sötét volt, bíborba hajló fekete, és a rinocéroszéhoz hasonlóan lemezkés. A kéz-és lábujjai karmokban végződtek, és a busa feje volt a legkevésbé embertelen testrésze – nem volt rajta se haj, se orr, a szája fűrészes, a szeme helyén pedig két sötét üreg, amelyből csendben bámult rájuk. Shon a félkörben álló katonák vonalához érve maga is felemelte a pisztolyát, az elméje alig volt képes felfogni, amit látott.

– Ez meg mi a fene?

– Fogalmam sincs, uram – lihegte a legközelebbi katona. – Itt... vár magára.

‒ Tud beszélni?

– Ha ez beszédnek nevezhető.

Shon hátrapillantott a válla felett, és látta, hogy Mattson ott áll mögötte, ugyancsak lövésre készen. Aztán a teremtményre nézett, nyelt egy nagyot, és előrelépett. A lény figyelte, de nem mozdult.

Shon még egyet lépett előre, és megszólalt.

– Ki vagy?

– Azért jöttem, hogy beszéljek a tábornokotokkal. – A lény mély hangja földrengésként gördült végig Shon mellkasán, és meghökkentően tisztán visszhangzott az elméjében. Mintha nem is használta volna a száját.

Shon hátralépett a sokktól.

– Hogy vagy képes használni a kapcsolást?

– Azért jöttem, hogy beszéljek a tábornokotokkal.

– Én vagyok a tábornok. – Shon ismét előrelépett, és enyhén lejjebb engedte a fegyverét, hogy látszódjon az egyenruhája. – Velem beszélhetsz.

A lény nyakán széles rések nyíltak, orrlyukként szimatoltak.

– Te nem vagy tábornok.

– Harctéri előléptetés – mondta Shon. – Minden tábornokunk meghalt.

Shon olyan erős zavarodottság-hullámot érzett, hogy majdnem leejtette a fegyverét, és látta, hogy a többi katona is megtántorodik ugyanettől a hatástól. Kihúzta magát, és megint igyekezett a lehető legnagyobb erőt és önbizalmat sugározni.

– Mit akarsz mondani nekünk?

– Azért jöttem, hogy elmondjam, a Föld változóban van – dörögte a lény. Hatalmas súlyát egyik lábáról a másikra helyezte át, miközben a szája sosem nyílt meg beszéd közben. – Fel kell készülnötök.

– Mire?

– A hóra.

Az óriás megfordult, és elindult.

– A hóra? – Shon lépett, hogy utánamenjen, felkavarta a furcsa kijelentés, de még annál is jobban a hirtelen távozás. – Várj, mit akarsz mondani? Jön a tél? Miről beszélsz? Mi vagy te?

–Készüljetek fel – mondta a lény, és Shon látta, hogy a kulcscsontja felett megint megnyílnak a rések. Shon hirtelen megtántorodott a fáradtságtól, a teste elernyedt, küzdenie kellett, hogy nyitva tudja tartani a szemét. Szólni próbált, de elsötétült a világ, körülötte a katonák térdre zuhantak, összeestek a porban.

Shonnak sikerült kimondania még egy „Várj”-t, mielőtt a minden elsöprő alváskényszer legyűrte, és a szeme erőteljesen lecsukódott. Az utolsó dolog, amit látott, a lassan elvánszorgó szörnyeteg háta volt.

NYOLCADIK FEJEZET

‒Hasznavehetetlen! – kiáltott fel dr. Morgan. A fali képernyőket bámulta, amelyeket teljesen megtöltöttek Kira élettani adatai, Kira immunrendszere, Kira DNS-e, minden Kiráról. Heteken át tanulmányozták minden lehetséges szempontból, Morgan, Vale és Kira, együttes erővel, és nem találtak semmit. A génjei nem tartalmaztak semmi olyat, ami megállíthatná, visszafordíthatná vagy akár csak lelassíthatná a lejáratot, semmit, ami megmenthetné a Részlegeseket a haláltól. Kira számára ez irtózatos csapás volt. Erőtlenül feküdt a műtőasztalon. Nem maradt benne energia, sem fizikai, sem mentális, és főleg nem érzelmi értelemben. Úgy érezte magát, mintha lecsupaszították volna az idegeit, reményt vesztettnek és pont olyan hasznavehetetlennek, mint ahogy Morgan mondta. Nézte a saját arcát a fali képernyőn, oldalsó perspektívában, nyúzott és szürke volt, tucatnyi invazív műtét sebhelyei és kötései tarkították. Az arca egy árulóé, aki a bőrébe bújt,

a teste megfejthetetlen rejtély és kérlelhetetlen ellenség.

Morgant szökőárként döntötte le a felismerés. A nő üvöltött a frusztráltságtól, majd feladta, és egy vad dühkitörésben előkapta a pisztolyát, és a képernyőbe lőtt, amely élénk, kegyetlen fűrésszerű agyarak sokaságába tört szét. A kép megmaradt a fogazott szilánkokon. Kira látta a hirtelen széthasadt tükörképét, itt egy szemet, ott egy hajtincset, amott egy hatalmas, különálló, értelmét vesztette szájsarkat.

–Hasznavehetetlen! – ismételte Morgan. Felállt, megperdült, kezébe az előrenyújtott pisztollyal, mire Vale beugrott Kira elé, és kétségbeesetten próbálta nyugtatgatni a feldühödött tudóst. Kira túlságosan el volt keseredve ahhoz, hogy akár csak megmozduljon.

– Térj észhez, McKenna!

– Mennyi időt vesztegettem rá? – kérdezte Morgan idegesen. ‒ Hány Részlegesnek járt le az ideje, amíg én egy zsákutcára pazaroltam a drága időt?

– Nem ő tehet róla – válaszolta Vale. – Tedd le azt a pisztolyt!

– Hát akkor ki tehet róla? – füstölgött Morgan, a pisztolyt Vale arcába nyomva, majd visszafordult a sérült képernyőhöz, és még három golyót beleeresztett. Bumm, bumm, bumm, a pusztításterápia ripityára törte Kira kivetített arcának utolsó maradékát is. – Ha bárki is tehet róla, azok mi magunk vagyunk – mondta ki, immár halkabban, de még mindig ugyanolyan mérgesen. – Én is, bár annak idején csak a felét ismertem a tervnek. Talán Armin, mert hát úgy tűnik, ő volt az egyetlen, aki mindenről tudott, de ő már nincs köztünk. – Vicsorogva a földhöz vágta a fegyvert. – Őt nem tudom lelőni. – Megragadta egy kisebb gurulóasztal szélét, mire Kira megfeszült, szinte várta, hogy a nő felkapja és elhajítja, amitől szikék és fecskendők fognak repülni a fehér csempéken, de mintha Morgan haragja alábbhagyott volna. Nem dobta el, csak nekitámaszkodott. – Nem érdekes, ki tehet róla. Nincs más hátra, mint más irányban keresni tovább. – A számítógépekre bámult, vagy talán valamire, ami azok mögött lehet, de a szemében nyoma sem volt a reménynek.

Kira szorosabban fogta a vállára terített műtőköpenyt, oldala fordult és összegömbölyödött az asztalon. Vale-t nézte, látta, hogy a férfi szólni akarna, de inkább mégsem, Morgant figyelve próbálja összeszedni a bátorságát. A tétovázása felbosszantotta Kirát, sokkal jobban, mint kellett volna, de már teljesen lecsupaszodtak az idegei. Gúnyosan rámordult.

– Mondja csak ki!

Vale felé fordult.

– Tessék?

– Mondja csak ki, amit akar. Egész délelőtt erre készült, ki vele!

Vale vett egy mély levegőt.

– Csak az van, hogy... – Fintorgott, még mindig Morgan tarkóját nézte. – Nézd, nem akarom, hogy rosszul vegye ki magát, nehogy úgy hangozzon, hogy „én megmondtam”, de...

– Ezt hallani sem akarom – intette le Morgan.

– De azt hiszem, el kéne gondolkodnunk annak a lehetőségén is, hogy esetleg rossz lóra tettünk, ha szabad ezzel a kifejezéssel élnem ‒ folytatta Vale a figyelmeztetés dacára. – Mindkét faj haldoklik, és tudjuk, hogy az egyik meg tudja gyógyítani a másikat. Koncentráljunk hát arra, mentsük meg a lehető legtöbb embert...

–És hagyjuk meghalni a Részlegeseket? – kérdezte Morgan fenyegető hangon. – Azt a kétszázezer Részlegest, akinek a létrehozásában részt vettünk, akik szinte a gyerekeink... ne tegyünk értük semmit? Vagy ami még rosszabb, hajtsuk őket rabszolgasorba? Mint a te híres tervedben? Zárjuk be őket egy föld alatti zárkába, hogy... táplálékul szolgáljanak? Ideiglenes gyógymódként annak a szerencsés fajnak a számára, amelyet kegyeskedtünk megmenteni?

– Már túlfutottunk azon a ponton, ahol vannak még mindannyiunk számára elfogadható lehetőségek – érvelt Vale. – Mindenki haldoklik.Fogytán az idő, ez egy zsákutca, nem hinném, hogy szörnyeteg lennék, amikor azt javasolom, hogy a megmaradt kis időben az egyetlen olyan megoldással foglalkozzunk, amelyet találtunk.

– Az RM gyógymódja ugyanolyan zsákutca – szólt közbe Kira. ‒ Tíz hónapon belül minden Részleges meghal, és velük együtt eltűnik a gyógymód, és akkor ennek az egésznek nem lesz semmilyen jelentősége. – Megint eszébe jutott Samm, látni szerette volna, még mielőtt eljön a lejárati ideje. De ő most a kontinens túlsó végében volt, egy mérgező pusztaság és néhány ünnepélyes fogadalom választotta el őket egymástól.

– Ezért kell most azonnal cselekednünk – válaszolta Vale. – Vonjunk ki a lehető legtöbbet a gyógymódból, tároljuk el később használat céljából, ezzel nyerünk egy kis időt, amíg másik megoldást találunk.

‒ Tíz hónapunk maradt... – mondta Morgan.

Vale sóhajtott, mintha az érvelése magától értetődő lenne.

– A tíz hónap semmiség.

–De azért meg tudnánk tenni – sziszegte Morgan –, és az emberek még mindig itt lennének, miután végeztünk.

– Hallgassanak el, mind a ketten! – kiáltott fel Kira. Erőt vett magán, és felült. Semmire sem vágyott jobban, mint hogy visszafeküdjön, hogy begyógyuljanak az elmúlt héten elszenvedett műtéti sebek, hogy lehunyja a szemét, és elengedje ezt az egész problémát, de képtelen volt rá. Sosem volt képes bármit is elengedni, és akármennyire szidta is most magát, fogcsikorgatva felállt, és letette a lábát a földre.

– Hallgassanak el! – ismételte. – Úgy veszekednek egymással, mint a testvéreim, és nem vagyok ehhez megfelelő hangulatban. – Magára húzta a takarót, reszketett a hideg teremben, de odalépett az egyik épen maradt fali képernyőhöz. – Orvosok vagyunk, a fenébe is! Viselkedjünk ehhez méltóan!

–Heteken át azt tettük – mondta Vale. – Azt hiszem, megérdemlünk pihenésképpen egy kis önsajnáltatást.

– És itt csak két orvos van – tette hozzá Morgan rosszindulatúan. – És egyikük sem maga.

– Csak ketten jöttünk rá az RM gyógymódjára – vágott vissza Kira, miközben a képernyőket nézte. – Rajta, ki is volt az a kettő? Morgan gúnyosan nézett vissza rá, de egy idő után elindult az ajtó felé.

– Hát akkor élvezd ki az önsajnáltató bulidat – vetette oda Vale-nek. – Engem vár a munka. – Kiviharzott a folyosóra, és bevágta maga után az ajtót.

– Élvezem, ha valaki ki mer állni magáért ezzel a fúriával – mondta Vale –, de valószínűleg jelen pillanatban neki van a legnagyobb hatalma az egész világon. Jobb lenne tartania a száját.

– Egész életemben ezt hallottam – válaszolta Kira, de alig figyelt a férfira. A hatalmas képernyőt nézte, katalogizálta az adatokat az elméjében, rendet keresett a káoszban, valami végleges, tökéletes megoldási kulcsot, amely mindent a helyére tesz, mindennek értelmet ad. – Maga mit lát itt?

–A maga életét, számokra szűkítve. Sejtöregedési arányokat, génszekvenciákat, pH-szinteket, fehér vérsejtszámokat és csontvelőmintákat...

– A válasz nem itt van.

– Hát persze hogy nem.

Kira az izgalom apró szikráját érezte, annak az ismerős érzésnek a visszatérését, amikor egy rejtély megoldásán dolgozhatott.

– De ez a legteljesebb élettani vizsgálat, amit valaha is láttam ‒ mondta. – Nemcsak az én adataim, hanem több évnyi kutatás eredménye a kimúló Részlegesekről, az egészséges Részlegesekről, emberi kísérleti alanyokról és mindenféle másról. Bármivel vádolja is dr. Morgant, annyi biztos, hogy elképesztően alapos.

– Úgy mondja ezt, mintha valami jó hír lenne – jegyezte meg Vale ‒, de mindez valójában tovább ront a helyzetünkön. Morgan briliáns tudós, már egy teljes évtizede gyűjti az adatokat, és még sincs itt a válasz. Ha már mindenhol kerestük a választ, és nem találtuk meg, akkor az a válasz egyszerűen nem létezik. A lejárati időnek nincs gyógymódja.

Kira megperdült, a szeme felélénkült.

‒ Tudja, hogy találtam rá az RM gyógymódjára?

– Foglyul ejtett egy Részlegest, és kísérleteket végzett rajta. Ami érdekes karmikus megvilágításba helyezi a jelenlegi szituációt.

Kira elengedte a füle mellett a beszólást.

– Mindent megtettünk az RM ügyében, amit Morgan a lejárati idő miatt, és ugyanúgy falnak ütköztünk. Mindent megpróbáltunk, mindennel kudarcot vallottunk, és azt hittük, már nincs is más. Azért találtuk meg a gyógymódot, mert belenéztünk egy Részleges szervezetébe, amit azért tettünk, mert szó szerint ez volt az egyetlen hely, ahol nem kerestük. Teljesen értelmetlen dolog volt, nem következett az addig összegyűjtött adatokból, és nem volt több megérzésnél, de bejött, egyszerű kizárásos alapon. Ha mindenhol kerestük a megoldást, és nem találtuk meg, az azt jelenti, hogy nem kerestük még mindenhol.

Vale a képernyő felé lépett, elmerengett a ragyogva kiemelt szavakon és számadatokon. Hajlandónak mutatkozott részt venni Kira ötletelésében.

– Tudom, a Tröszt tagjai rengeteg titkot rejtegettek egymás elől, de, biztosíthatom arról, hogy nincs több titokzatos faj, amelyet begyűjthetnénk, és amelybe belenézhetnénk.

– Ez nem teljesen igaz. Az Övezetbe vezető úton beszélő kutyák támadtak ránk.

‒ Az Őrkutyák nem jelentenek gyógymódot a lejárati időre. ‒ Vale megérintette a képernyőt, és előhívott egy fájlt a félintelligens állatokról. – Akár hiszi, akár nem, Morgan már tanulmányozta őket, próbálta kideríteni, hogy megvan-e bennük is a lejárati idő. De nem tartalmaznak semmilyen potenciális gyógymódot, ahogy maga sem.

– Éppen ezért olyan nagyszerű ajándék ez a hasznavehetetlen adathalmaz – mondta Kira. – Olyan, mint egy térkép, amely egy ország területének csak a 99 százalékát mutatja. Már csak arra kell rájönnünk, hogy mi nincs rajta a térképen, és ott fogjuk megtalálni a megoldást. Azon az egy százaléknyi területen, amelyet még nem tanulmányoztunk.

– Hát jó – mondta Vale meggyőződés nélkül. Végigpásztázta a digitális mappákat. – Mi az, ami nincs itt? – Megállt, nézte, ahogy egyetlen érintéstől számtalan mappa repült át a képernyőn. – Honnan tudjuk egyáltalán, hogy hol kezdjük?

‒ Azzal kezdjük, hogy az emberekre gondolunk, nem pedig a számokra – válaszolta Kira. – Ezek nem egyszerűen adatok, hanem Morgan adatai, amelyeket a saját feltételezése alapján gyűjtött össze. Ráadásul nem egy természetes, véletlenszerű jelenséget keresett, hanem valami olyasmit, amit egy másik ember hozott létre. Armin Dhurvasula. Akinek mindenre volt egy terve, ahogy maga mondta, így hát csak azt kell kiderítenünk, hogy mi volt ez a terv.

– Ha a maga terve abból áll, hogy megpróbálunk olvasni egy halott, őrült tudós elméjében, akinek talán volt terve a világ megmentésére, akkor én azt mondom, hogy jobb lenne másik tervet készíteni.

– Nem az elméjében akarok olvasni, csak... elgondolkodni rajta. Milyen erőforrásokra támaszkodott Armin a munkájában?

– A génsebészet teljes iparágára.

– Amit konkrét eszköztárakra osztottak fel. A Tröszt valamennyi tagjának konkrét feladata volt, ugye? Mi volt az övé?

Vale összeszűkítette a szemét, mintha hirtelen megértette volna Kira gondolatmenetének értelmét.

– A feromonokkal foglakozott... a kapcsolás rendszerével.

Kira fintorogva hívta elő Morgan feromonkutatással kapcsolatos mappáit. Az adatbank egyik legnagyobb alkönyvtára volt.

‒ Morgan a feromonok minden olyan aspektusát megvizsgálta, amelyre csak gondolni tudott – ingatta a fejét, ahogy átpörgette a témákat: kommunikáció, taktika, sebezhetőség. Több tucat mappa, mindegyikben több tucat almappa, bennük egész hegynyi jegyzet, kísérlet, kép és videó. – Kizárt, hogy bármi is elkerülte volna a figyelmet.

– Az RM gyógymódja elkerülte a figyelmét – jegyezte meg Vale. Kira majdnem elnevette magát.

– Ja, igen, ott a pont. De ettől még nem lesz könnyebb a dolgunk. ‒ Tehát akkor most McKenna Morgan fejével kell gondolkodnunk

– mondta Vale. – Miért nem fedezte fel a gyógymódot ebben a rengeteg adatban?

– Mert nem kereste – állapította meg Kira. – ő a Részlegesek lejárati idejét akarta megoldani, nem pedig az emberek kitettségét az RM-nek, így eszébe sem jutott, hogy egy másik fajban keresse a megoldást.

– Tehát talán nekünk is más fajokban kellene keresnünk. – Vale a szája elé helyezte a kezét, az ujjain át véve a levegőt. Kira már felfigyelt erre a szokására az elmúlt hetek alatt. Az adatokat bámulta. – Közelítsünk hozzá erről az oldalról. Morgan azért nem vette észre a kapcsolatokat, mert nem gondolta, hogy Armin azért hozna létre egy fajt, hogy az egy másikat meggyógyítson. De a megoldás nem lehet olyan egyszerű, mint ennek az ellenkezője. Az emberek gyógymódját elrejthette a Részlegesekben, hiszen ő hozta létre a Részlegeseket. Ő alakította ki az emberi gyógymódot tartalmazó feromonrendszert. De az emberi génrendszert nyilvánvalóan nem ő hozta létre, és hacsak nem futtatott le egy masszív génmódosító programot, amelyről nem tudunk...

– A rohadt életbe! – vágott közbe Kira.

– Már mondtam, hogy tartsa kordában a nyelvét – szólt rá Vale a lányra.

– Igenis lefuttatott egy ilyen programot! – kiáltotta Kira. A teste szabályosan rángott az izgalomtól, ahogy átrohant rajta a felismerés. ‒ Egy masszív, az egész világra kiterjedő programot, amely elért minden egyes embert, és az orrunk előtt változtatta meg őket! Aktív biológiai ágensekkel árasztotta el őket, amelyek a saját, testre szabott DNS-ét tartalmazták. Ha az emberekben akarta elrejteni a Részlegesek gyógymódját, ez volt rá a tökéletes alkalom.

Vale zavartan bámult rá, míg aztán hirtelen leesett az álla, és tágra nyílt a szeme. Kereste a szavakat, de teljesen elképedt.

– A rohadt életbe!

– Ahogy mondja.

– Az RM! – Vale visszafordult a fali képernyőhöz, és két kézzel fogta a fejét, mint aki attól tart, hogy az agya készül kirobbanni a koponyájából. – Minden emberi lény magában hordozza az RM-et. A világ legfertőzőbb vírusát használta fel, hogy ott helyezze el a gyógymódot, ahol senkinek sem jutna eszébe keresni!

Kira bólintott.

– Talán. Nem tudhatjuk biztosan. De kiindulópontnak megteszi.

– Akkor lássunk munkához!

KILENCEDIK FEJEZET

Kira úgy olvasta végig dr. Morgan archívumát, hogy egy percet sem aludt, a szobát sem hagyta el, de még csak enni sem állt meg. A komor tudós tanulmányozta ugyan az RM-et, de csak felületesen, és sohasem vizsgálta a Részlegesek lejárati idejének kontextusában. Az ebben az irányban végzett kutatásainak nagy része a 47-es számú feromonra fókuszált, arra a titokzatos részecskére, amelyet Kira Leselkedőnek nevezett el, mert látszólag nem szolgált semmilyen célra. Morgan feltételezése szerint a Leselkedő okozta az RM-et, illetve valamilyen módon ez váltotta ki a betegséget az olyan emberben, aki már magában hordozta az RM-et, de még nem jelentkeztek rajta a tünetek. Kira kikövetkeztette – ennek is már több mint egy éve, ahogy most rádöbbent –, hogy a Leselkedő valójában az RM gyógymódja, de erre csak azért jöhetett rá, mert hónapokon át tanulmányozta magát az RM-et. Ellentétben Morgannel.

A nyilvántartás elég sok információt tartalmazott más Részleges frakciókról is, azokról, akik ellenálltak Morgan központosítási törekvéseinek. Kira beleolvasott ezekbe, mintegy kikapcsolódásként a végtelen biológiai tanulmányok között. Az egyes rivális frakciók túl kicsik voltak ahhoz, hogy a nagyobb hadseregek törődjenek velük, és most, hogy Trimble csapatát is visszaterelték az akolba, úgy tűnt, hogy Morgant már nem is foglalkoztatta a kérdés. Mindegyiknek megjelölte a hozzávetőleges fellelhetőségét, és egy-két sorban összefoglalta, hogy miért nem támogatják: „nem értenek egyet a módszereinkkel”, „ellenzik az orvosi kísérleteket”, „új, pacifista szektát alapítottak”, és így tovább. A legközelebbi egy Ívések nevű csoport volt, valahol Connecticut északi részén. Kirát

lenyűgözte az olvasmány. Nemcsak a sokféleségükön lepődött meg, hanem azon is, ami azonos volt közöttük: amikor választaniuk kellett, hogy dr. Morgant támogatják, vagy megadják magukat a lejárati időnek, az utóbbi mellett döntöttek. Egyikük sem rendelkezett valamirevaló saját megoldási tervvel, illetve ha volt is ilyen, az nem szerepelt Morgan aktáiban. Vajon Morgan büszkeségből nem vett tudomást ezekről, vagy ezek a frakciók valóban készen álltak a halálra? Trimble esetében Kirának az volt a benyomása, hogy várt valamit, ami majd egyszerre csak bekövetkezik, és mindenkit meggyógyít. A többiek is így voltak ezzel?

Létezett egyáltalán bárkiben is a remény, hogy lesz valami, ami megmenti őket?

Az orvosi nyilvántartást végiggörgetve Kirának gyakran eszébe jutott Arwen is, a csecsemő, akit megmentett az RM-től. De már nem is csecsemő, hiszen elmúlt egyéves. Már inkább tipegő. Az Övezetben megpillantott gyerekektől eltekintve Kira a Szakadás óta nem látott kisbabákat, aminek már tizenhárom éve, és bár aprólékosan tanulmányozta a terhességet és a szülést, hirtelen rádöbbent, hogy valójában szinte semmit sem tud a gyerekkorról. Milyen gyorsan nőnek a gyerekek? Tud már Arwen járni? Beszélni? A korai gyerekkori fejlődésnek még a fogalma sem merült fel eddig, sem Kirában, sem másban. Madison magától fog mindent megtanulni.

Kira érezte, hogy átfut rajta egy kétségbeesési hullám. Arwen parányi, drága élete mit sem számít, ha nem találja meg a módját, hogy mindenkit meggyógyítson.

Ismét elmerült a tanulmányaiban, megerősödött elszántsággal.

Az RM egy meghökkentően összetett vírus volt, amely az életciklusa során számos fázison ment át. Amikor Sammet tanulmányozta – annak is már bő egy éve, gondolt bele komoran –, ezeknek a fázisoknak a Spóra, Paca és Ragadozó neveket adta. A Spóra volt a vírus alapvető formája, ahogy létrejött a Részlegesek légzőrendszerében, ahonnan kijutott a levegőbe, majd onnan az emberi testbe. Amint behatolt a vérrendszerbe, általában a tüdőn át, átalakult Ragadozóvá, egy alattomos gyilkossá, amelynek nem volt más célja, mint önmaga replikálása és újabb Spórák termelése, amivel vadul megtámadta, gyakorlatilag belülről felfalta a gazdatestet, széttört minden egyes sejtet és szövetet, hogy aztán a lehető legtöbb újabb gazdatestbe is eljusson. Végletes esetben a folyamat pépesítette volna az emberi testet, de persze a megfertőzött személy már jóval azelőtt meghalt, cserbenhagyták a belső szervei. A gazdatestek többsége valójában a lázba halt bele, a szervezetük olyan keményen küzdött az életéért, hogy belülről égett el.

Bármennyire halálos volt is a Ragadozó, az emberi orvosok alig tudtak róla valamit, azon egyszerű oknál fogva, hogy túl hatékonyan gyilkolt. Mindazok, akik elég hosszú ideig éltek ahhoz, hogy megfelelően tanulmányozni lehessen őket, vagy eleve immúnisak voltak rá – a népességnek egy elképesztően alacsony százaléka –, vagy pedig a vírusnak a harmadik fázisa fertőzte meg őket, amelyet Kira Pacának keresztelt el. Eredetileg azt gondolta, hogy a Paca a gyilkos, ám kiderült, hogy az valójában két különböző részecske kombinációja: ahogy a Spóra is az emberi vérrel érintkezve vált Ragadozóvá, a Ragadozó a Leselkedőnek, a rejtélyes 47-es feromonnak a jelenlétében alakult át Pacává, a vírusnak egy kövérebb, ártalmatlan, szinte teljesen inaktív változatává. A Részlegesek leheletében volt a betegség, de ugyanott volt a gyógymód is, amelyet át tudtak adni az embereknek, ha a közelükbe kerültek. Vale és Morgan is váltig állították, hogy a Tröszt sosem akarta, hogy az RM elpusztítsa az emberiséget. Minden bizonnyal a Ragadozóra gondoltak, csakhogy az RM túl jól sikerült, sokkal erősebb lett, mint ahogyan azt bárki is elképzelte, és a betegség túl gyorsan terjedt még a Részlegesektől távol lévő emberek között is. Graeme Chamberlain tervezte meg, és nem sokkal később öngyilkos lett – így hát senki sem tudhatta, hogy szándékosan cselekedett-e. De a kulcs, a folyamat legfontosabb része a harmadik fázis volt. A Paca.

Annyi mindent elmondott a Trösztről, a tervükről, és arról az emberről, aki kitalálta.

Armin Dhurvasuláról. Kira apjáról.

Kira még nem talált konkrét kapcsolatot az RM és a lejárati idő között, de voltak már tippjei. Először is, dr. Vale-től tudta, hogy az RM célja az emberiség összekötése volt mesterségesen létrehozott gyermekeivel. A Részlegesek gondolkodó, érző személyek voltak, nem lehetett megengedni az emberiségnek, hogy megannyi elhasznált eszközként félredobja őket, amikor már nincs rájuk szüksége. Azzal, hogy az RM gyógymódját a Részlegesekben helyezték el, látszólag világos üzenetet küldtek a probléma megoldásáról – azok az emberek, akik ellökik maguktól a Részlegeseket, megbetegednek, ám azoknak, akik elfogadják őket, nem esik bajuk. A Részlegesek kilehelik magukból a gyógymódot, az emberek belélegzik, mindenki egészséges lesz. És ha a Ragadozó nem ilyen halálos, valószínűleg be is vált volna a tervük. Ugyanennek a tervnek kellett volna megmentenie a Részlegeseket is?

Ha Kirának igaza van, az RM vírus életciklusán belül kell lennie a lejárati idő megoldásának. Ez nyilván nem lehet a Spóra, hiszen akkor a Részlegesek képesek lennének önmagukat meggyógyítani. Nem lehet a Ragadozó sem, mivel egy Részleges puszta jelenléte kilöki a Ragadozót a vérrendszerből. Nem, úgy tűnt, hogy a gyógymódok csak akkor aktiválódnak, ha a két faj egymás közelében tartózkodik, tehát annak, amit Kira keres, a Pacában kell rejtőznie. A Részlegesek átadják az embereknek a Leselkedőt, amivel megmentik őket, az emberek pedig visszaadnak valamit a Részlegeseknek, amivel megmentik őket... de mit? Létezik egy negyedik fázisa is a vírusnak, amellyel Kira még nem találkozott? Létezik még egy interakció, amelyet még nem figyelhetett meg? Lehetséges, hogy egyes Részlegesek, akik már hosszú időt töltöttek emberek közelében, már részesültek is a gyógymódban, de ezt csak akkor lehet leellenőrizni, amikor elérik a lejárati idejüket, és nem halnak meg. Kira nyitott egy új fájlt a medikompon, és készített önmagának egy feljegyzést arról, hogy keressen ehhez hasonló eseteket az irattárban, de nem sok reményt fűzött ehhez. Ha lennének olyan Részlegesek, akik túlélték a lejárati idejüket, annak már híre ment volna. Egyébként is kevés Részleges került kapcsolatba emberekkel közel tizenegy éven át. Az East Meadow megszállásában részt vevő Részlegesek most rengeteg kapcsolatot létesítettek az emberekkel, de elég volt ez? Túl sok volt a változó, és fogytán az idő ‒ a megfigyelési adatok nem elegendőek. Közvetlen módon kell letesztelnie az elméletét, ez pedig gyakorlati kísérletezést jelentett. Szereznie kell egy mintát a Pacából, és kapcsolatba kell hoznia a Részlegesekkel.

Jó terv volt. Az egyetlen, amit el tudott képzelni. De az ehhez szükséges lépések gondolatától szinte meghalt belül.

– El kell rabolnunk egy embert.

Dr. Vale felpillantott a medikomp képernyőjéről, amelyen ugyanazokat az adatokat tanulmányozta ismét, mint Kira az elmúlt néhány napban. Egy pillanatig csak bámult a lányra, pislogott, amíg a szeme fókuszálni tudott az arcára.

– Tessék?

– Szükségünk van egy emberi kísérleti alanyra. Tanulmányoznunk kell az RM-vírus harmadik fázisa és egy eleven Részleges közötti interakciót, márpedig az RM-vírus harmadik fázisát csak egy emberből tudjuk megszerezni. Én nem vagyok ember, maga pedig génmódosítás útján immúnissá tette magát. Csakis egy átlagos embertől tudjuk megszerezni. Nagyon nem tetszik ez a gondolat, de tudományos szempontból elkerülhetetlen. Ennek a kísérletnek az eredménye megmentheti az egész világot.

Vale még egy ideig nézte, mozdulatlan arccal, majd összeráncolta a szemöldökét, és Kira felé fordult.

– Elnézést a hitetlenkedésemért, de ugyanaz az ifjú hölgy áll előttem, aki szörnyetegnek nevezett, amiért tudományos szempontból elkerülhetetlen okokból fogolyként tartott Részlegeseket?

–Mondtam, hogy nagyon nem tetszik az ötlet. És csak vérmintákról beszélek, nem arról, hogy éveken át kómában tartsunk valakit...

– Ugyanaz az ifjú hölgy – folytatta Vale –, akit szintén elraboltak, és tanulmányoztak? Ugyanebben az épületben?

Kira a fogát csikorgatta, bosszantotta Vale ellenkezése, de önmagára is haragudott, amiért egyáltalán felmerült benne az ötlet. A szíve szakadt meg a gondolattól is, de milyen más lehetőségek vannak?

– Most mit mondjak erre?

– Nem tudom – válaszolta Vale tétova és ernyedt hangon. – Nem valami konkrét választ várok, csak... meglepődtem. És szomorú is vagyok, azt hiszem.

– Azért szomorú, mert ez az egyetlen lehetőség?

– Azért, mert a szemem láttára halt meg a világ utolsó idealistája. Kira ökölbe szorította a kezét, igyekezett nyugalmat erőltetni

önmagára, miközben már majdnem kicsordultak a könnyei.

–Ha kiderül, hogy a fajok közötti interakció az RM révén katalizátorként hat mindkét gyógymódra, meg tudjuk menteni a világot. Meg tudunk menteni mindenkit. Ez nem ér meg bármilyen áldozatot?

– Amikor feladta magát a kísérletezés céljából, az egy áldozat volt. Nem örültem neki, de felnéztem magára, most viszont...

– Most még kevesebb időnk van etikai kérdések megvitatására... – Most viszont valaki másról van szó – emelte fel Vale a hangját, hogy elhallgattassa Kirát. – Most már látom, hogy tévedtem magával kapcsolatban. Nem egy ügy miatt adta fel magát, hanem azért, mert rögeszmés, ugyanolyan rögeszmés, mint Morgan, és csak azért ajánlotta fel önmagát, mert senki más nem volt kéznél.

Kira most már valóban sírt, forró könnyei végigcsorogtak az arcán. Üvölteni kezdett.

– Miért küzd így ellenem?

– Mert ismerem ezt az érzést! – ordította vissza Vale. Kirára meredt, zihált az érzelmi kitöréstől, a lány döbbenten nézett rá vissza. Vale még egy ideig kapkodta a levegőt, aztán halkabban folytatta. ‒ Tudom, milyen az, amikor az ember elárulja a saját erkölcsi felfogását, az emberi mivoltát, mindent, ami fontos a számára, és nem akarom, hogy magának is át kelljen mennie ezen. Én tíz életet tettem tönkre az Övezetben. Nemcsak hogy rabszolgasorba hajtottam tíz Részlegest, hanem megkínoztam őket. Annyira szerettem őket, hogy elárultam az egész világot azért, hogy megadhassam nekik azt az életet, amelyet megérdemeltek, és amikor ez a terv teljesen a feje tetejére állt, őket is elárultam. És miért? Kit mentettem meg? Ezer embert, kétezret? Kétezer embert, akik egyedül fognak meghalni, amikor a gyógymód egyetlen forrásának lejár az ideje?

– Kivéve, ha ez a kísérlet sikerül!

– És mi lesz, ha sikerül? – kérdezte Vale. – Mi lesz akkor? Az emberek nem tudnak élni a Részlegesek nélkül, és a Részlegesek nem tudnak élni az emberek nélkül, hogy lehet ennek egyáltalán jó vége? Azt várja, hogy valami diadalmas kulturális házasság jön létre a két faj között? Mert ilyesmi még sosem történt meg, és nem is fog. A hatalommal rendelkező csoport mindig elnyomta a másikat. Előbb az emberek azzal, hogy eleve létrehozták a Részlegeseket, és arra kényszerítették őket, hogy harcoljanak értük, meghaljanak értük, aztán pedig másodosztályú, alárendelt életet éljenek. Aztán jött a Részleges Háború. Az én munkám az Övezetben. Dr. Morgan kísérletei eleven alanyokon. Még maga is elrabolt egy Részlegest, hogy tanulmányozhassa, cserében magát is megkínozták. Most Morgan megszállta East Meadow-t, az emberek foggal-körömmel védekeznek, a Részleges Kira pedig el akar fogni egy embert. Nem látja, mennyire értelmetlen ez az egész? Maga mindenkinél jobban ismeri mindkét oldalt. Hamaganem tud békében élni, mennyi reménye lehet erre bárki másnak?

Kira tiltakozni próbált, tudta, hogy Vale-nek nincs igaza, nem lehet igaza – de egyszerűen képtelen volt rátalálni az okára, hogy miért. Azt akarta, hogy ne legyen igaza, de ez nem volt elég.

– Nem lesz kulturális házasság – folytatta Vale. – Nem lesz egyenlő felek találkozása. Ha lesz egyáltalán jövő, az a tömeges kulturális erőszakról fog szólni. Képes kimondani, hogy ez elegendő, hogy ez bármennyire is elfogadható jövőkép?

– Én... – Kira hangja elcsuklott. Nem volt mit mondani.

TIZEDIK FEJEZET

‒ Azt hiszem, ez kezd felébredni! – kiáltotta ki Samm a folyosóra. Valami hirtelen mozgást hallott, és visszaszaladt az egyik ágyhoz, amelyen az Ötös Számú Részleges lassan magához tért. A Vale laboratóriumából kiszabadított Részlegesek immár hetek óta mentesek voltak az altatóktól, de még mindig a hatásuk alatt álltak, és a közel tizenhárom éven át öntudatlan testüknek mintha nem is akarózott volna felébredni. Az Övezetben sokan már fel is adták a reményt, hogy valaha visszanyerik az eszméletüket, de Samm nem volt hajlandó a sorsukra hagyni őket. Most az Ötös Számú – a nevüket nem tudták – valóban mozogni kezdett, nemcsak a testhelyzetét változtatta meg kissé az ágyon, hanem mocorgott, köhögött, még egy kicsit nyögött is a lélegeztetőcsövén keresztül. Samm egész délelőtt növekvő izgalommal figyelte, de amikor az Ötösnek végre rebegni kezdett a szemhéja, mintha azon küzdene, hogy kinyissa, hívta a többieket is. Egyszerre rohantak be a szobába: Phan, Laura és Calix, aki még mindig mankóval járt, mert Heron lövése után lassan gyógyult a seb a lábán. A lány szándékosan kerülte, hogy akár csak Heron irányába nézzen.

Ezekben a napokban nem is volt nehéz elkerülni Heront, aki szinte teljesen kivonult a közösségből. Nem teljesen, de majdnem. Nem tűnt el a szemük elől, egyszerűen csak meghúzta magát, az árnyékban, a folyosókon, távol a többiektől. Most a kórházi szoba túlsó falának támaszkodott, kéznyújtásnyira az emberektől, de mégis valahogy több mérföldnyire tőlük. Sammnek oda sem kellett néznie, hogy tudja, Heron legalább annyira kíváncsi az emberek – és Samm

– viselkedésére, mint a lassan ébredező Részlegesre. A lány kapcsolási adatai jellemzően elemzőek voltak, ám ezeket most enyhén módosította a növekvő zavarodottság, amelyet Samm egyre gyakrabban észlelt nála.

MIÉRT?

Samm igyekezett nem reagálni erre, gondolatait – és ezáltal a kapcsolási adatait – a mocorgó Részlegesre koncentrálva. Próbált már beszélni Heronnal az érezhető zavarodottságáról, de akárhányszor közelített hozzá, a lány azonnal távozott. Nem tudta, hogy min törheti a fejét, de az biztosnak tűnt, hogy nem akar beszélni róla, miközben nem is tervezi elhagyni az Övezetet. Samm csak annyit tudott biztosan Heronról, hogy ha megpillantod az árnyékban leskelődni, az azért van, mert ő akarja, hogy meglásd. Mit akar most? Ezzel Sammnek majd később kell foglalkozni, amikor nem árulja el a kapcsolat.

Az Ötös Számú Részleges maga is elkezdett kapcsolási adatokat küldeni, és Samm most ezekre fókuszált. Az élmény egyszerre volt lenyűgöző és tragikus. A kapcsolást arra tervezték, hogy stratégiai információkat adjanak át egymásnak a harctéren, hogy értesítsék a bajtársaikat a veszélyről és a biztonságról, és hogy szinkronizálja közöttük a tájékozottság és hatékonyság érzelmi állapotát. Ennek a rendszernek melléktermékeként a kapcsolás ugyanúgy beindulhatott egy elképzelt ingertől, mint a valódi élettől, aminek a következtében a Részleges katonáknak volt egy halvány elképzelésük társaik álmairól is. A hatások többnyire eltompultak – ha az egyikük pizzáról vagy a kiképzésről álmodott, ez általában nem érintette a többieket –, ám egy erős emocionális élmény sokszor szinte varázsütésszerűen elterjedt a csapaton belül, míg aztán végül ugyanazt az álmot látták, vagy legalábbis nagyon hasonlót. Olyan volt ez, mint egy fertőző látomás. Ha az egyik katonának rémálma volt, rövidesen mindegyikükkel megosztotta, ha az egyik egy lányról álmodott, az egész szakasz pacsizások és zavarodott kuncogások furcsa keverékére ébredt fel. Samm őrmestere egyszer azt álmodta, hogy lezuhan, amitől az egész csapat ugyanabban a rémisztő pillanatban ébredt fel, és egyetlen együttes hangos sóhajt hallatott, ahogy visszavonult a félig felidézett borzalom. Az olyan Részleges katonát, akiről köztudott volt, hogy jókat szokott álmodni – vagy csak erős emlékeket őrzött egy nőről –, bármely szakasz szívesen látta, míg a sötétségtől és rémálmoktól üldözött katonát a többiek leginkább átoknak tekintették.

A dr. Vale laboratóriumából kikerült Részlegesek sötét vermet képeztek, és Samm alig tudott a közelükben maradni. Nem mintha az Ötös Számú álmai kifejezetten sötétek lettek volna, hiszen Samm gyakran érzékelt aktív, erős, sőt néha örömteli adatokat, amelyekről idővel megállapította, hogy az alvó Részleges álmairól van szó. Nem, a szíve attól szakadt meg, hogy a Részleges hosszú, zavaros, reménytelen órákon át egyáltalán nem álmodott. Mintha az állandó fájdalom és reményvesztettség állapotában létezett volna, egy tudatalatti szinten érzékelve, hogy valami alapvetően és szörnyűségesen nincs rendben vele, ám racionális gondolatok és megfigyelések híján képtelen megfejteni, hogy mi az. A többi alvó Részlegessel is hasonló volt a helyzet, rövid álomszüneteik hossza és nagyságrendje csak apróbb eltéréseket mutatott. Samm érezte, hogy a Részlegesek sötét leple betakarja az egész kórházi emeletet, és aggódott, hogy milyen felfordulást okozhatnak majd, ha egyszer végre felébrednek. Lehetetlen, hogy úgy töltsenek el tizenhárom évet egy ilyen veremben, hogy ne szenvedjenek szörnyű, talán gyógyíthatatlan sebeket ettől az élménytől. Mit fognak tenni, ha felébrednek? Örülnek a gyógyulásuknak, vagy egy életre megbélyegzi őket a trauma? Samm el sem tudta képzelni.

Ahogy figyelte az ébredező Részlegest, és mindezeken gondolkodott, Samm ismét átérezte, hogy mennyire alkalmatlan arra a kényszerűségből vállalt feladatra, amelynek felelőssége szinte agyonnyomta: az Övezet vezetésére. Samm nem volt vezető. Nem annak tervezték, nem ilyen volt a természete. Beosztottnak volt jó, tökéletes katonának, aki akár a pokol kapuján át is követi a parancsnokát, ám kétségek gyötrik, ha úgy hozza a sors, hogy neki kelljen vezetnie a rohamot. Ám most mégis itt volt, erősebb és tájékozottabb mindenki másnál az Övezetben, és egyre többen néztek úgy rá, mint vezetőjükre. Elvileg Laura volt a főnök, de Samm tudott mindent az alvó Részlegesekről, ő tudta, hogy hová és miért vitték el Kirát és Vale-t, ő volt az, aki a saját testét és leheletét áldozta azért, hogy előállítsa az RM gyógymódját és megmentse az újszülötteket. Nála volt minden hatalom, és ezzel mindannyian tisztában is voltak – ráadásul akár tízet is könnyedén legyőzött volna közülük a harcban, és feltehetően ezt is tudták róla. Még Heron is őt követte, néha egyetlen szó nélkül, bár Samm sejtette, hogy nem annyira szolgalelkűségből, hanem egyszerűen azért, mert ő maga is gyűlölt volna vezérszerepet vállalni.

Samm nézte, ahogy a Részleges vonaglik, kezd visszatérni az életbe. Érezte a rémületet a lelkében, és ismét azon gondolkodott, hogy tényleg jó ötlet volt-e mindnyájukat feltámasztani. Kilenc Részleges könnyedén elpusztíthat egy ilyen közösséget, kilenc dühös, esetleg eszét vesztett Részleges egyszerűen lemészárolhatná őket. Kirának kellene ilyen döntéseket meghoznia, nem nekem, ő a vezető, a gondolkodó, ő az, akinek mindenről van elképzelése. Én csak egy egyszerű srác vagyok.

Ám akár tetszett, akár nem, Samm volt döntési helyzetben, és biztosan nem fog a saját népe ellen dönteni. Így hát kezelésbe vették a Részlegeseket, kockázatok ide vagy oda, és ha majd felébrednek, ott fog állni mellettük ez a Samm nevű egyszerű srác, aki már várja, hogy köszönthesse őket. Minden tőle telhetőt meg fog tenni. Néha gyerekeket vitt be a szobájukba, és próbált boldog gondolatokat küldeni a kapcsoláson keresztül, abban a reményben, hogy ezzel ellensúlyozni tudja a tizenhárom évnyi sötétséget. Egyszerű terv volt, de hát ő is egy egyszerű valaki, és néha az egyszerűség nagyon is jó. Remélte, hogy ez is egy ilyen helyzet.

–Jön már – szólalt meg Heron. Samm a lányra pillantott, meglepődött, hogy ő jelzi elsőként az Ötös Számú ébredésének utolsó lépését, ám Calix hirtelen kiáltására visszafordult. Heronnak igaza volt. A sovány katona immár aktívan küszködött, nem elégedett meg azzal, hogy természetes úton ébredjen fel, hanem szinte belekarmolt a világba, hogy erőnek erejével nyerje vissza az öntudatát. Köhögött és köpködött, mire Samm felpattant, és kihúzta a lélegeztető csövet az Ötös torkából. A katona szeme felpattant, a keze Samm karja felé nyúlt, és legyengült állapotához képest meglepő erővel húzta le magához.

– Segítség. – A hangja rekedt volt a hosszú használaton kívüliségtől, vékony és nyers, de a kapcsolási adatok dübörgő teherautóként vágódtak Sammbe. Az imént kinyílt szemek vad rettegéstől forogtak, és Samm érezte, hogy ez a félelem benne is gyülemlik, a tehetetlenség, a baj, a végtelen borzalom bénító, mindent elsöprő erejével. Samm lázasan igyekezett rendezni a gondolatait, kétségbeesetten próbálta különválasztani a saját elméjét ettől az irracionális félelemtől, még mielőtt a kapcsolás elsodorja. Becsukta a szemét, és minden egyes megnyugtató gondolatot ismételgetni kezdett magában, ami csak eszébe jutott, akár egy mantrát.

Biztonságban vagy. A barátaid vagyunk. Megvédünk téged. Meggyógyítunk téged. Biztonságban vagy. Megértette, hogy a katona valószínűleg azt hiszi, fogságba esett, arra ébredt hirtelen, hogy nincs mellette egyetlen társa sem, nincs ott egy tiszt, aki megnyugtassa, nincsenek ott a bajtársai, akik ugyanazt a katasztrofális zavarodottságot sugároznák, mint ő maga.A barátaid vagyunk. Megvédünk téged. Meggyógyítunk téged. Biztonságban vagy.

– Segítség. – Fájdalmas volt még hallani is a katona hangját, mintha a szavai is véreztek volna. – Kar.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Calix. – Fáj a karja? Vagy „kardot” akart volna mondani?

‒ Tudja, hogy nincs nála fegyver – jegyezte meg Phan. – Fél.

– Még mindig csak ébredezik – ingatta a fejét Laura. – Nem gondolkodik racionálisan. Hagyjunk neki még időt.

– Lehet, hogy sosem lesz már racionális – vélte Heron. – Nem tudjuk, mekkora agykárosodást szenvedett a tizenhárom évnyi alvástól.

– Ezzel most nem segítesz – mondta Calix.

–Ha akarod, lelőlek megint – vetette oda Heron. – Azzal segítenék?

– Biztonságban vagy – hajtogatta immár hangosan Samm. ‒ A barátaid vagyunk. Megvédünk téged. Meggyógyítunk téged.

– Lyuk – mondta a katona. – Vér.

A kórházban maradt kevés nővér egyike szaladt be a szobába.

– Egy másik is ébredezik! – Hátrapillantott a válla felett, egy

távoli kiáltásra figyelve, majd izgatottan fordult vissza. – Kettő is!

Még reggel sem volt, mire a kilenc közül öten felébredtek, és egy kivételével mindegyiket le kellett kötözni. Őrültnek tűntek, szupererős gyerekként üvöltöttek. Laura úgy vélte, a Vale által rájuk kényszerített kóma vette el ez eszüket, míg Calix valamivel megértőbben felvetette, hogy talán az elméjük még alszik, csak a testük kelt életre. Samm olyan sokáig gondolkodott a dolgon, hogy arra a döntésre jutott, nem rendelkezik elég információval ennek az eldöntésére, így hát mindenképpen ugyanazt tette volna, bármi legyen is a baj. Segített lefogni a csapkodó végtagokat, míg az ápolók erős bőrszíjakkal kötötték le a Részlegeseket.

Egy pillanatig az is átfutott az elméjén, hogy talán ő maga tehet az agykárosodásukról, mert valami bajt okozott a létfenntartó rendszerek lekapcsolásával, de elhessegette ezt a gondolatot. Most már nem volt visszaút, nem tehetett semmit. Nem tud egyszerre minden problémával foglalkozni, így hát nem fogja arra vesztegetni az idejét, hogy olyasmin aggódik, amin nem tud változtatni.

Amikor a nap felkelt, és a kórházba megérkezett a következő műszak, Samm röviden felvilágosította az ápolókat, mielőtt az éjszakásokat hazaküldte volna. Köszönetet motyogott nekik, ahogy elmentek, de ő maga ott maradt: még mindig fel kellett ébreszteni négy Részlegest, és bár elővigyázatosságból azokat is lekötözték, ott akart lenni mellettünk, amikor magukhoz térnek.

Nem akarom, hogy azt higgyék, börtönben ébrednek, gondolta. Phan biztatta, hogy aludjon egy keveset, de Samm jól volt – kicsit fáradt, igen, de nem túlságosan. Jóval nagyobb fizikai megerőltetésekre tervezték, mint amit egyetlen alvás nélküli éjszaka jelentett. Ami viszont az érzelmi megerőltetéseket illeti...

Ezt a problémát sem tudta megoldani, így hát ezt is a háttérbe szorította. Mások is segíthettek ugyan a Részlegeseknek, amikor felébredtek, finoman, kedvesen nyugtathatták fókuszálatlan verdesésüket, de csak szavakkal. Csakis ő tudott a kapcsoláson keresztül szólni hozzájuk, így hát maradt. A kilenc traumatikus katasztrófától súlyos levegő méregként fojtogatta. Leült a Hármas Számú Részleges szobájában, mert úgy gondolták, ő lesz a következő, aki felébred, és megpróbált boldog gondolatokat küldeni neki.

MIÉRT?

A gondolat közel egy percen át zengett a fejében, mielőtt rádöbbent, hogy nem a sajátja. Felnézve látta, hogy Heron az ajtó mögött, egy sarokban áll, noha biztos volt benne, hogy az előbb még nem volt ott. Vagy készül megőrülni, vagy a lány direkt próbált titokzatoskodni. Samm az utóbbira tippelt, és elmerengett, hogy vajon milyen ingerek válthatták ki belőle ezt a viselkedést. Bár az is lehet, hogy nem akarta, hogy más is meglássa.

– Nem vagy kísértet – szólította meg Samm. – Tudom, hogy nem a falon jöttél át.

– Te pedig nem vagy olyan jó megfigyelő, mint gondolod – válaszolta Heron. Előlépett a sötétből, puha macskaléptekkel szelte át a kettőjük közötti távolságot. Samm elképzelte, hogy a lány vicsorítva ráveti magát, letépi a húst az arcáról, és ettől rádöbbent, hogy sokkal fáradtabb, mint hitte. A Részlegesek nem szoktak ilyen színes képeket maguk elé merengeni. Heron fogta a másik széket a szobában, megfordította, és minden kecsességet nélkülözve huppant le rá. Kimerült volt ő is. – Gondolom, csoda, hogy egyáltalán megláttál, amilyen pokoli itt a levegő.

–Megéreztelek a kapcsoláson át – pontosított Samm, majd elhallgatott. Túl fáradt volt megmagyarázni. – Bár gondolom, a kapcsolásban még több a zavaró tényező, mint vizuálisan.

– Nem kell ezt tenned.

Samm megfordult.

– Csak itt ülök, egy szobában. Ha hazamennék, ugyanezt tenném. – Az otthonod több ezer mérföldre van innen.

– Tudod, hogy értem.

– Nem – mondta Heron. – Otthonként gondolsz erre a helyre?

Nem is kéne itt lennünk.

– Nem volt muszáj maradnod.

– Neked sem.

– Megígértem – válaszolta Samm. – Ami azt jelenti, hogy itt kellett maradnom, ez olyan, mintha ideláncoltak volna.

– Ha az ígéretek láncok, meg kéne tanulnod, hogy ne tegyél ígéreteket.

– Nem érted. – Samm a Hármas Számú Részlegest nézte, aki csak feküdt a kórházi ágyon, miközben a szeme gyorsan rebegett. Álmodott, és a kapcsolási adatok erejéből Samm tudta, hogy valami retteneteset. A Részleges teljes erőből futott, a szobában üvöltött a félelme.

KIJUT

Mögötte pedig Heron halkabb, de állandóan jelenlévő kérdése: MIÉRT?

Samm a lányra nézett. Elunta a játékot, és rákérdezett. – Mit miért?

Heron szeme összeszűkült.

Samm előrehajolt.

– Tényleg nem érted, hogy miért vagyok itt, ugye? Ezért kérdezed állandóan. – A lány arcára meredt, elveszett a kapcsolásban, próbált olvasni a szeméből, a szájából, az arckifejezéséből. Ahogy az emberek szoktak. De neki ez csak egy arc volt.

Talán nem is voltak érzelmei Heronnak, sem az arcán, sem a kapcsoláson át. Talán nem is volt más, mint egy sor kérdés egy üregben.

–Te is itt maradtál – mondta Samm. – Elárultál minket Morgannek, de mégis maradtál. Miért vagy még mindig itt?

– Már csak pár hónap van hátra az életedből. Dr. Morgan keresi a gyógymódot, de itt nem kaphatod meg.

‒ Tehát azért maradtál itt, hogy segíts nekem visszajutni?

– Vissza akarsz jutni?

Igen, gondolta Samm, de nem mondta ki hangosan. Már nem volt ilyen egyszerű a dolog. Habozott, bár tudta, hogy Heron tisztán érezni fogja a tétovázását a kapcsoláson keresztül, de nem tehetett ellene semmit.

KIJUT, kapcsolta a béklyók között vergődő katona, saját rémálmainak fogságában.

Samm mély levegőt vett.

– Megígértem, hogy maradok.

– De nem akarsz.

– Én döntöttem így.

– De miért? – Heron felemelte a hangját, és a kérdés pörölyként kalapált a kapcsoláson keresztül. – Miért vagy itt? Tudni akarod, hogy mit kérdezek? Azt, hogy miért vagy itt. Akarod tudni, hogy én - miért maradtam? Azért, mert tudni akarom, hogy te miért maradtál. Közel húsz éve ismerjük már egymást, végigharcoltunk együtt két háborút, követtelek egy mérgezett poklon át, mert megbíztam benned, mert te vagy az, akit a leginkább barátomnak nevezhetlek, és most tehetetlenül megölöd magadat. Racionális lény nem hoz ilyen döntést. Eljön a lejárati időd, és akkor meghalsz, és... miért? Azt hiszed, hogy megmented ezeket az embereket, de valójában csak időt nyersz a számukra, talán nyolc hónapnyit. Még néhány csecsemő megmenekül, egy valamivel nagyobb létszámú nemzedék marad életben, aztán te meghalsz, és akkor már nem lesznek gyerekeik, a valamivel nagyobb létszámú nemzedékük felnő, és nekik sem lehetnek gyerekeik, és akkor az egész világ meghal. Nyolc hónappal később, mint amúgy. – Heron dühösen köpte ki a szavakat az összeszorított fogai között. – Miért?

Samm a Hármas Számú Részlegesre mutatott.

– Nekik is segítek.

‒ Azzal, hogy erre kényszeríted őket? – Heron megrántotta az egyik bőrszíjat.

KIJUTKIJUTKIJUTKIJUT

– Az ő lejárati idejük még hamarabb jön el, mint a tiéd – tette hozzá Heron. – Felébreszted őket, megszabadítod őket a Vale által rájuk kényszerített elmebajtól, aláveted őket ennek a tortúrának, csak azért, hogy felébredjenek, és aztán meghaljanak?

– Segítek nekik.

– Tényleg?

– Adok nekik egy esélyt. Eddig az sem volt nekik.

‒ Akkor add meg magadnak is ugyanazt az esélyt! – csattant fel Heron. – Élj most, és találd ki, hogy tudsz majd élni még holnap is. Ezeknek már annyi, mondj le róluk. Gyere velem vissza Morganhez, szerezd meg a gyógymódot, és éld túl a lejárati idődet. Menjünk haza!

– Még azt sem tudjuk biztosan, hogy talált gyógymódot.

–De ha hazamész, van rá esély! – üvöltötte Heron. – Ha hazamész, lehet, hogy mégis meghalsz, de ha itt maradsz, egészen biztosan!

– Nem az életről szól...

– Hanem akkor mi a fenéről?

– A helyes életről.

Heron nem mondott semmit, de lángoló tekintettel fixírozta.

– Ezek a katonák tizenhárom éven át életben tartották az Övezetet – folytatta Samm. – Több ezer gyerek azért van ma életben, mert ők kilencen segítettek nekik. Lehet, hogy nem önszántukból, lehet, hogy még csak nem is tudták, hogy mit tesznek, de megtették, megjárták emiatt a poklot is, és nem hagyhatom, hogy most ezért meghaljanak. Tegyük fel, hogy csak a felének ép az elméje, és hogy azoknak is csak a fele van olyan állapotban, hogy visszatérhessen Morganhez, de akkor is lesz kettő, akinek megadhatja a gyógymódot, és a kettő pont kétszer annyi, mint én. Azzal, hogy itt maradok, legalábbis megkettőzöm azoknak a Részlegeseknek a számát, akiket megmenthetek a lejárattól, és azt még a te érzelemmentes számológép agyadnak is be kell látnia, hogy megéri.

Ahogy beszélt, egyre izgatottabbá vált, és az utolsó szavakat ítéletként mondta ki. Jó érzés volt szabad teret engedni az érzelmeinek. Csak ült, nézte Heront, várta a reakciót, de a kapcsoláson nem jött át semmi. A katona elaludt, Heron pedig üres lap volt a számára. Egy üreg.

‒ Több Részlegest menthetsz meg... – Heron hangja elcsuklott. ‒ De egyikük sem te vagy.

Felállt, és kiment, olyan halkan, mint egy árnyék, és ahogy Samm utánanézett, felötlött benne, hogy talán teljesen félreértette ezt a beszélgetést.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Marcus egy régi ablakkeret törött üvegén át nézett ki az erdőbe, a lélegzetét visszatartva. A búvóhelyet Woolf parancsnok választotta ki, pont Roslyn Heights mellett, és ez jó döntésnek bizonyult. A házat annyira elfedték az indák, hogy kívülről még az ablakot sem láthatta senki a falnak ezen a részén, nemhogy a bent rejtőző négy embert. Galen, Woolf egyik katonája a legnagyobb puskájukkal őrizte a bejáratot – a karabélyt egy halott hálózati járőrnél találták –, miközben a csapat negyedik tagja, egy Vinci nevű Részleges egy másik ablaknál figyelt. Ez a szedett-vedett társaság élte túl Woolf rosszul sikerült diplomáciai küldetését a Részlegeseknél. Azt remélték, hogy szövetséget köthetnek a legnagyobb Részleges frakcióval, kétségbeesetten keresve a módot, hogy szembeszállhassanak dr. Morgan inváziós csapataival, csakhogy a Részlegesek soraiban bekövetkezett törés tönkretette a tervüket, még mielőtt belekezdhettek volna. A baráti frakció elbukott, és immár Morgan uralkodott mindnyájuk felett ‒ Vinci és néhány, a kontinensen szétszóródott kisebb, független csoport kivételével. Woolf új terve abból állt, hogy egyesíti ezeket a frakciókat Morgan ellen, de ezt nem tudták egymaguk véghezvinni. Meg kellett találniuk az egyetlen sikeres emberi ellenálló csoportot.

Meg kellett találniuk Marisol Delarosát.

Marcus a szeme sarkából mozgást észlelt. Csak egy levél rezdült, de tapasztalatból megtanulta, hogy semmit sem szabad magától értetődőnek tekintenie. Erősen nézte a levelet és körülötte a lombokat, az elméjében rettenetesnél rettenetesebb lehetőségek pörögtek végig: talán Delarosa egyik gerillája, talán egy Részleges katona. Talán egy egész Részleges szakasz, amely lassan körbezárja őket, és felkészül a támadásra. Talán egy Részleges orvlövész, aki levelekkel és gallyakkal álcázva magát keresi a tökéletes helyzetet, ahonnan lyukat fúrhat Marcus szemébe.

És akkor most előröppen a kismadár, és én kuncogni kezdek a saját üldözési mániámon, gondolta Marcus. Semmi sem mozdult. Gyere már, kismadár. Sikerülni fog. Bámulta a lombokat, két percig, öt percig, tíz percig, de nem jött elő sem kismadár, sem katona. Talán jobb is így, gondolta. Ha kuncogni kezdenék az üldözési mániámon, azzal elárulnám magamat, és orvul lelőnének. Köszönöm, hogy elvontad a figyelmemet, feltételezett kismadár.

Woolf parancsnok kúszott oda mellé, elhelyezkedett, hogy suttogva megoszthassák egymással a legfrissebb híreket.

– Látott valamit? – kérdezte Woolf.

– Csak pár képzelt állatot átkoztam el.

– Őrület vagy unalom?

– Hát... nehéz a választás.

– Vinci nem kapcsolt más Részlegesekre – mondta Woolf –, így hát viszonylag biztosak lehetünk abban, hogy nem járőröznek a környéken. Nem tudom, hogy ettől valószínűbb-e, hogy rátalálunk Delarosára, de ez van.

– Így sokkal kevésbé valószínű, hogy megölnek a Részlegesek ‒ vélte Marcus –, úgyhogy én most ennyivel már be is érem.

Delarosa Fehér Rinói, ahogy ő nevezte magukat, hónapok óta képesek voltak elkerülni a Részlegeseket, amit köszönhettek a kis létszámú csoportoknak, az ismerős területnek és az elterelések ügyes rendszerének, egy defenzív gerillaháború klasszikus és ördögien hatásos stratégiai tárházának. Marcus és a társai nem jártak több szerencsével, mint a Részlegesek, nekik sem sikerült rátalálniuk a megfoghatatlan hadseregre, de ők legalább ismerték pár trükkjüket. Időről időre találkoztak más, magányos szökevényekkel, akik meghúzták magukat a megszállók elől, és akik biztosították őket, hogy a Fehér Rinók északra tartanak, lassan, titokban haladnak a part felé. Egyeseket a Rinók mentettek meg, másokkal megosztották az ételüket vagy egyéb készleteiket, de mindegyikük ugyanarról számolt be. Az ellenállóknak volt egy tervük, és ebbe az irányba jöttek. Marcuséknak nem volt más dolguk, mint bevárni őket.

De már napok óta vártak, és a készleteik fogytán voltak.

– Nemsokára le kell feküdnie – mondta Woolf. – Menjen máris, próbálja kipihenni magát, én majd átveszem az őrséget.

– Mennyi ételünk van még? – kérdezte Marcus.

– Egy napra elég. Talán egy kicsivel többre. Azt hiszem, Vinci nem eszik teljes adagot.

‒ Talán nincs is rá szüksége – suttogta Marcus. – Ki tudja, lehet, hogy... fotoszintetizál, vagy mit tudom én. Vagy ezeket eszi. – Marcus a belső fal mentén kúszó indákhoz nyúlt, hogy letépjen egy levelet, de az mégsem szakadt le, ahogy várta, hanem az összegabalyodott szálak nagy része megrázkódott, odabent és kint is. Marcus rémülten nézett fel a váratlanul heves mozgásra. – Basszus.

Golyózápor csapódott bele a téglafalba, átütötte, és agyagtörmeléket szórt szét vadul a szobában. Marcus a földre vágta magát, Woolf is mellé vetődött, és mindketten a fejüket védve kúsztak a folyosó felé. A puskatűz halkabb volt a szokásosnál, nem hangtalan, de inkább hasonlított szögbelövőre, mint a kemény robbanásokra, amelyeket Marcus általában hallott. A folyosóhoz érve pont akkor húzódtak be az újabb falréteg mögé, amikor alábbhagytak a lövések.

– Vajon látnak minket? – kérdezte Marcus.

– Derítsük ki – mondta Woolf, és kidugta a kezét a nyitott ajtón. Nem lőttek rá. – Valószínűleg nem.

– Vagy csak nem érik be a kezével – tippelte Marcus.

– Ha ennyire tisztán látnak, eltaláltak volna. Sokkal valószínűbb, hogy csak a közelben jártak, meglátták a hirtelen mozgást, és csapdát sejtettek.

– Csak tompított lövéseket hallottam – jegyezte meg Marcus. ‒ Ami azt jelenti, hogy Galen nem viszonozta a tüzet.

Woolf a fejét ingatta.

– Biztos nem találták el, a maga mozdulatára lőttek.

– Ez jó, bár kínos hír – biccentett Marcus. – De miért nem lőtt Galen? Ahol áll, onnan jó szögből láthatta a támadás forrását.

Wolf felkuporodott, ellenőrizte a fegyverét, és felkészült a futásra. – Ebben az esetben ez a legjobb hír ebben a hónapban. Ki lehet az, akit Galen látott, de nem lőtt rá?

Marcusnak mosolyra húzódott a szája.

– Vagyis?

– Derítsük ki.

Végigsiettek a folyosón a lépcsőig, onnan le a földszintre, ahol Galen fészkelte be magát egy rejtett helyen.

– Emberek – suttogta Galen.

– Honnan tudod?

– Túl sok különböző típus. A Részlegesek mind fiatal férfiak,

mint Vinci, ebben a csoportban vannak nők is, az egyikük elég idős. – Okos – bólintott Woolf. – Megszólítottad őket?

– Magára vártam.

Woolf biccentett, és átment egy másik ablakhoz. Részben azért, hogy más szögből lásson, de Marcus idegesen jött rá, hogy ez egyben biztonsági intézkedés is volt a részéről. Ha ismét lőne az ellenség, amikor Woolf megszólítja őket, egyedül őt fogják eltalálni. Marcus tisztelte a döntés bölcsességét, de a szükségességétől összeszorult a gyomra.

– Rinók! – kiáltotta Woolf. Nem nézett ki az ablakon, csak meghúzta magát alatta, egy kisebb kredencet használt rögtönzött páncélnak. Mindhárman visszafogták a lélegzetüket, úgy várták a reakciót. Szavakkal fognak válaszolni vagy golyókkal?

– Csendet! – Női hang volt. Marcus úgy érezte, hogy felismeri, de nem Delarosa volt az. Túl fiatal, gondolta.

Más válasz nem érkezett. Marcus kikukucskált a kúszónövény rései között, de nem látott semmit. Galen a fejét rázta.

– Eltűntek. Most, hogy már tudják, hogy itt vagyunk, könnyen elbújnak előlünk.

‒ Vincitől hallott valamit? – suttogta Marcus. Még ha Delarosa csoportjáról van is szó, jobb, ha előbb titokban tartják Vinci valódi természetét. Egy Részleges szövetséges nagy érték, de rendesen meg kell tudni magyarázni.

Galen nemet intett a fejével.

– Még mindig odafent, azt hiszem. Csendben van.

– Hé – mondta Marcus –, nem tehetek róla, hogy elárultam magunkat.

Galen felhúzta a szemöldökét.

– Elárult minket?

Marcus az égre nézett.

– Arról sem tehetek, hogy ezt most bevallottam.

– Nem hiszem el, hogy képes volt elárulni minket.

–Nem direkt volt. Ha legközelebb nem tud az egyik hülyeségemről, mondja meg, hogy nem tud róla, mielőtt képes vagyok hangosan beismerni.

– Honnan tudjam, hogy...

A hátsó szobából hirtelen puffanás hallatszott, majd egy elfojtott kiáltás, amely nem tudott eléggé felerősödni ahhoz, hogy odakint is hallani lehessen. Marcus megperdült, hogy szembenézzen a félig kidőlt konyhaajtóval, felemelte a puskáját, de Vinci halk hangja hallatán megtorpant.

– Csak én vagyok az. Marcus zavarodottan ráncolta a homlokát.

– Mi az ördög... ?

– Mögénk lopóztak, a ház hátsó része felől – mondta Vinci. –

Nem tudom, hogy Delarosa csapata-e, de egyértelműen emberek.

– Ezért aztán rájuk támadt? – kérdezte Woolf.

– Csak lefegyvereztem őket. Ne lőjenek. Most kinyitom az ajtót. ‒ Vinci belökte a konyhaajtót, és bevezetett két csuklyás alakot az első szobába. Marcus meglepetten bámulta őket, majd örömmel kiáltott fel, ahogy felismerte az elöl álló lányt.

– Yoon?

A csuklyás lány ránézett, lassan mosoly húzódott az arcára, ahogy rádöbbent, hogy kicsoda a fiú.

– Marcus? – A mosoly szinte azonnal el is tűnt, és Yoon komoran ráncolta össze a homlokát. – Meg akarod öletni magadat?

– Delarosát akarjuk megtalálni.

–Azzal, hogy halálra ijesztetek minket, és olyan hangosan kiabáltok, hogy idevonzzátok az összes Részlegest az erdőből?

– Elnézést. Egyáltalán nem így terveztük.

– Felismerem magát – állt fel Woolf. – Maga az egyike a hálózati katonáknak, akik Kirával mentek, és elfogták a Samm nevű Részlegest. Emlékszem magára a fegyelmi tárgyalásról.

– Áthelyeztek egy előőrsre az északi parton – mondta Yoon. ‒ A Részleges invázió után délre menekültünk, az egység szétszóródott, míg végül belefutottam a Rinókba. – A társára mutatott, egy legfeljebb tizenhat évesnek látszó fiúra. Marcus döbbenten ébredt rá, hogy a világ egyik legfiatalabb emberével áll szemben. – Ez itt McArthur.

Marcus megszorította a fiú kezét.

– Keresztneved van?

– Nem, uram – válaszolta a fiatalember, mire Marcus biccentett.

Szokássá vált a fiatalabb emberek között, hogy teljesen elhagyták a keresztnevüket, és inkább csak a családnevüket használták, mert ez is kapcsot jelentett a múlthoz. Egy hároméves gyerek, aki elvesztett mindent, amit szeretett, arra még általában csak emlékezett, hogyvoltakszülei, de aligha tudott sok mindent felidézni velük kapcsolatban. A családnévvel való azonosulás a McArthur-félék számára azt jelentette, hogy jönnek valahonnan, és hogy van mihez kapcsolódniuk. Ami néha fontosabb volt, mint egy személyes identitás.

–Nos, akkor Yoon, McArthur, bemutatom Galent, Vincit és Asher Woolf parancsnokot – mondta Marcus. – Már mindenhol kerestünk titeket.

–Nem könnyű minket megtalálni – válaszolta Yoon. – Bár valószínűleg létezik rá jobb mód, mint szétrázni a kúszónövényzetet a ház oldalán. Azt hittük, csapda.

–Az csak egy kis baleset volt – hajtotta le a fejét kissé zavarodottan Marcus. – De végül bejött, úgyhogy semmi baj.

McArthur felhúzta a szemöldökét.

– Hogyhogy maguk még életben vannak? Azt hittük, hónapokkal ezelőtt meghaltak.

Woolf a fiatalember vállára csapott.

– Ez a kölyök tetszik nekem. De most már elég zajt csaptunk ahhoz, hogy idegyűljön minden Részleges felderítő az erdőből, szóval talán jobb lenne visszamenni a csapatukhoz, és biztonságos helyen folytatni ezt a beszélgetést.

Yoon Vincire pillantott.

– Visszakaphatjuk a fegyvereinket?

Vinci lazán nyújtotta feléjük a két robusztus puskát és egy széles, görbe pengét.

– Csak nem akartuk, hogy újabb véletlen csapdák legyenek.

Yoon átvette a puskát és a kést, az utóbbit a hátán lévő vékony bőrtokba helyezte. Az ablakhoz lépett, egy gyors madárfüttyöt hallatott, majd csendben várta a választ. Marcus azt hitte, fütty lesz az, és meglepődött, amikor egy mély morgást hallott. Yoon kinyitotta az ajtót, mire egy hatalmas fekete macska dugta be a fejét, ásított egyet, majd visszahúzódott a fák közé.

– Ez egy háziállat? – kérdezte Marcus. Az olyan kisebb macskák, amelyeket a régi világ házi kedvencként tartott, tökéletesen alkalmazkodtak a Szakadás utáni világhoz, és gyakorlatilag mindenhol előfordultak a szigeten, de ekkorát még sosem látott. – Úgy néz ki, mint egy párduc.

Yoon gonoszul vigyorgott.

– Ez azért van, mert tényleg párduc.

–Párducokat tartanak? – Vinci hangja nyugodt és kiegyensúlyozott volt, bár Marcus már megismerte annyira a hangulatait, hogy tudja, most meglepődött.

– Nem jellemző – válaszolta Marcus. – Yoon... különleges eset.

– Láttunk pár vad párducot Brooklynban – magyarázta Yoon. ‒ Azt hiszem, egy állatkertből szökhettek el. Erre tavaly egy őrjáraton találtam rá, amikor még kiscica volt, és én neveltem fel. Eléggé szelíd.

– Amíg Yoon azt nem mondja neki, hogy tépje le valakinek a fejét –jegyezte meg McArthur. – És akkor pár napig mindenkinek rémálmai vannak.

Egy sötétzöld köpenyt viselő férfi ért az ajtóhoz, kezében puskával, a homlokán feltolt éjjellátó szemüveggel.

– Azt jelezted, hogy minden tiszta. Mi történik itt?

– Asher Woolf parancsnok vagyok – nyújtotta felé a kezét Woolf. – Delarosát keressük.

A katona gyorsan végigmérte őket.

– Magukat kettőjüket felismerem a Hálózatból – mutatott Woolfra és Galenre, majd Marcusra nézett. – Maga meg úgy néz ki, mint Marcus Valencio.

– Az is vagyok – mondta Marcus. Kisebb hírességnek számított, miután segített Kirának elhozni a gyógymódot.

Vincit meglátván a katona felvonta a szemöldökét. Marcus érezte, hogy elfogja az idegesség. Tudják, hogy micsoda Vinci? Gyanítják?

– Magát nem ismerem – állapította meg a katona.

– Én kezeskedem érte – mondta Woolf. – És most ki kell jutnunk innen.

A katona még egy ideig tűnődött, majd végül bólintott.

– Menjünk.

Marcus és a társai felkapták a holmijukat, amely már alig állt többől, mint egy hálózsák, mivel az élelmük és a lőszerük szinte teljesen elfogyott, és követték a Fehér Rinókat a fák közé. Erdőnek nevezték ugyan, de valójában nem volt több benőtt külvárosnál, roskadozó házak, viharvert, a tizenhárom évi gondozatlanságtól düledező kerítések, az udvarokon néhány öreg és számtalan újonnan nőtt fa. Woolf azért választotta ezt a házat, mert egy kisebb dombon helyezkedett el, és onnan valamivel jobban ráláttak arra az útra, amely felől Delarosa érkezését várták. Hogy a Fehér Rinók mellettük mentek el ahelyett, hogy a kézenfekvőbb irányt választották volna, utólag belegondolva elég jól megmagyarázta, hogy miért volt olyan nehéz megtalálni őket. Tudták, hogy a Részleges hadsereg keresi őket, és hogy jobb, ha nem látja meg őket senki.

A csoport többi tagja a sűrűben helyezkedett el, biztonságosan álcázva támadó alakzatot vettek fel Marcus korábbi rejtekhelye körül. Maga Delarosa középen állt, egy alacsony szekér mellett. Marcus a homlokát ráncolta. Vajon mi lehet olyan fontos – és olyan nehéz –, hogy megkockáztatják a szekérnyomokat? De nem volt esélye rákérdezni, mert Delarosa felismerte Woolfot, és ridegen bólintott felé, majd egyetlen kérdéssel elejét vette a beszélgetés minden esélyének.

– A Szenátus küldte?

– Nem hallottunk felőlük – válaszolta Woolf. – Úgy véljük, elfoghatták őket.

– Majd később beszélünk – dobott oda nekik Delarosa egy-egy zöld és barna foltokkal tarkított sötét köpenyt. – Vegyék fel ezeket, és maradjanak csendben, amennyire csak tudnak. Ha idevonzzák a Részlegeseket, odavetjük magukat nekik.

– Értem – mondta Woolf.

Marcus átvetette a vállán a köpenyt, amely elfedte a hátizsákját, a fegyverét és mindenét, majd a fejére húzta a csuklyát. A Fehér Rinók szinte hangtalanul haladtak a fák között, Yoon fekete párduca gonosz árnyékként előzte meg őket. Marcus igyekezett ugyanolyan csendesen menni, mint a többiek, de azon kapta magát, hogy állandóan gallyakra lép, vagy kavicsok csikordulnak meg a talpa alatt. Delarosa nemegyszer mérgesen nézett rá, de úgy tűnt, hogy ugyanolyan gyakran tette ezt Woolf és Galen esetében is. Vinci sokkal csendesebben lopakodott, bár még így is elmaradt Yoon és a tapasztaltabb gerillák némelyike mögött. Ettől Marcus elgondolkodott a különböző Részleges modellek különböző képességein. Vinci a gyalogsághoz tartozott, minden bizonnyal nem felderítőnek szánták. Heront viszont, aki egyszer halálra rémítette Marcust azzal, ahogy kísértetként lépett elő az árnyékból, egészen biztosan.

Menet közben végigmérte a Fehér Rinókat is. A többségük Részleges egyenruhát viselt, régi, viharvert uniformist, de felismerhetően a Részlegesektől származott. Elesett ellenségektől? Azt is észrevette, hogy mindnyájuknál volt gázálarc, az övükre vagy a hátizsákjukra akasztva. Ez furcsának tűnt, hiszen a Részlegesek látszólag nem vetettek be semmilyen vegyi fegyvert, de amikor jobban megnézte a Részleges egyenruhákat, elmosolyodott. Hirtelen izgalom töltötte el, ahogy megértette, mi folyik itt. Az első pihenőnél meg is mondta Yoonnak.

– Részlegesnek álcázzátok magatokat – suttogta alig hallhatóan. – A gázálarc blokkolja a kapcsolást, így hát felveszitek, és az egyenruhával együtt a Részlegesek távolról nem tudják megállapítani rólatok, hogy emberek vagytok.

Yoon elvigyorodott.

– Ügyes, mi?

Marcus elismerően Rittyentett.

– Elképesztő. Senki sem érti, hogy sikerült ilyen sokáig elrejtőznötök, de egy ilyen álcával akár a közvetlen közelükbe is lopózhattok.

– Csak azok, akik úgy is néznek ki, mint a Részlegesek. McArthur túl fiatal, Delarosa túl öreg, de én egész könnyen ki tudom magamat adni annak. Valamiért azt hiszik rólam, hogy tankot vezetek.

– Samm mondta, hogy a sofőrök és a pilóták mind alacsony lányok. – Marcus csodálta az ügyességüket. – Állítólag rengeteg pénzt spóroltak ezzel a kormánynak, mert kisebbre lehetett tervezni a tankokat és a vadászgépeket. Tehát akkor te beszéltél is velük? És nem gyanítottak semmit?

– Eleinte nehéz volt, mert általában csak akkor viselnek gázálarcot, ha egymás ellen harcolnak – mondta Yoon –, az emberek ellen nincs rá szükségük. Azt a sztorit adtuk be nekik, hogy az emberek valami biológiai fegyvert vetettek be, és úgy tűnik, hogy ez el is terjedt. – Elnevette magát. – Úgy hallottuk, hogy Részlegesek belehaltak East Meadow-ban, szóval ez a legenda saját életre kelt.

– Hát ez állati – mondta Marcus. – Csak vészhelyzetben használjátok az álcát, például amikor rátok talál egy Részleges csapat az erdőben, vagy direkt oda is mentek hozzájuk információért meg ilyesmiért? – Mielőtt Yoon válaszolhatott volna, Delarosa madárfüttyöt hallatott, és a csapat megint útnak indult.

Órákon át gyalogoltak, már szinte be is sötétedett, és a szabadban, egy sűrű berekben álltak meg éjszakára. Ezen Marcus meglepődött, mert mindig azt tanulta, hogy elhagyott épületekben érdemes táborozni, hiszen azok védelmet biztosítanak az elemektől, el lehet bennük rejtőzni, és támadás esetén is könnyebb védekezni. Még a Részlegesek is ilyenekben húzódtak meg. Úgy tűnt, a Fehér Rinók ebben a tekintetben is eltökéltek a váratlan húzásokra, amiből Marcus arra következtetett, hogy valószínűleg éppen azért kerülik el a házakat, mert mindenki azt hitte, hogy ott találja meg őket. Delarosa egy csobogó patak melletti helyet választott ki, amelynek a zaja elfedett minden egyéb hangot, és mindenkinek a lelkére kötötte, hogy húzza be a fejét, ne kelljen magasra építeni a tábort. Az őrök a peremén maradtak, míg a titokzatos szekeret a tábor közepébe húzták.

– Segíts lyukat ásni a tűznek – szólt oda Yoon Marcusnak.

A fiú szeme kikerekedett.

‒ Tüzet gyújtasz?

– Ez a szabadtéri táborozás egyik előnye. – Yoon felemelt két nyulat. – Különben hogy sütnénk meg ezeket?

– De hát pont ez a baj. A szabadban vagyunk. Bárki megpillanthat minket a környéken.

Yoon az égre emelte a szemét.

– Hát akkor figyelj és tanulj, városi gyerek. Fogd csak meg ezeket! – Azzal a kezébe nyomta a nyulakat, elővett egy kis ásót a hátizsákjából, és körbejárta a területet a tábor körül. – Itt lenne a legjobb – bökött rá a kisebb bemélyedésre, ahol Delarosa a szekeret hagyta –, de találunk másikat is.

– Eltolhatnánk a szekeret – javasolta Marcus.

– A Kocsi Elsőbbséget Élvez – jelentette ki Yoon olyan hangon, mintha valami törvényt hirdetne ki, vagy pláne egy vallási parancsolatot. – És hidd el, még csak a közelében sem akarsz tüzet gyújtani. Próbáljuk meg arra. – Tíz-tizenöt lépéssel arrébb letérdelt, és elkezdett ásni.

Marcus letérdelt mellé, és még a szokásosnál is halkabbra foga a hangját.

– Na, és mi van azon a szekéren?

– Titkok.

– Hát, jó. És elmondod nekem, hogy milyen titkok?

Yoon ásott tovább.

– Nem.

– Azzal azért tisztában vagy, ugye, hogy ugyanazon az oldalon állunk? – Marcus fogást váltott a nyulakon. Puhák és szőrösek voltak, és még mindig olyan aranyosak, hogy belerémült, amikor eszébe jutott, hogy már halottak.

– A Kocsi Elsőbbséget Élvez – ismételte Yoon. – Majd Delarosa elmondja nektek, ha akarja, és ma este valószínűleg el is fogja mondani, úgyhogy ne izgulj. Addig azonban katona vagyok, és megtartom a parancsnokom titkait.

– A parancsnokod elítélt bűnöző – jegyezte meg Marcus.

– Én is az vagyok, emlékszel? Mindenki cipel magával valamit. ‒ Yoon abbahagyta az ásást, és felnézett Marcusra. – Delarosa megteszi azt, amire nem hajlandó senki más. Ő már csak ilyen.

Tavaly ettől bűnözőnek tekintették, most viszont talán ő az emberiség egyetlen reménye.

Marcus elgondolkodott ezen, és közelebb hajolt Yoonhoz.

‒ Tényleg ennyire hatékony a csapat? Mindabból, amit hallottam, az jön le, hogy rendesen bosszantjátok őket, és hogy elég gondot okoztok nekik ahhoz, hogy ne lehessen nyugodt a seregük, de ahhoz nem vagytok elég erősek, hogy jelentős teret nyerjetek. Tényleg azt hiszed, hogy le tudjátok győzni őket?

– Még nem. De idővel igen. Utána. – Mi után?

Yoon vigyorgott.

– A Kocsi Elsőbbséget Élvez.

– Remek – bólintott Marcus. – Már vártam, hogy mikor mondod ezt megint. Imádom a rejtélyes válaszokat.

Yoon közben végzett a munkával. Szűk verem volt, mintha egy karónak ásott volna lyukat, talán húsz centi széles és kétszer olyan mély. Kicsit arrébb húzódott, és ásott még egy ugyanolyan lyukat, a földet a keze ügyében tartva, és amikor megvolt a második is, ütött egy alagutat a kettő között, hogy legalul találkozzanak. McArthur egy csomó gallyat, ágat és fakérget hozott oda, míg a párduc ijesztő módon egy halott macskát szorongatott finoman a szájában. Lehelyezte Marcus lába elé, titokzatosan felnézett rá, majd visszacammogott a félhomályba.

Yoon alig tudta megállni, hogy elnevesse magát. Marcus döbbenten nézte a megcsócsált macskát.

– Megtanítottad ételt hozni?

‒ Azt a kutyák csinálják – kuncogott Yoon. – Ha egy macska halott állatot hoz neked, az azt jelenti, hogy magatehetetlennek tart, és tanítani próbál téged. East Meadow-ban volt egy macskám, az állandóan halott egereket hagyott a verandán. – Mosolyogva megsimogatta a fiú fejét. – Szegény kicsi Marcus, képtelen saját cicát elejteni.

– Azt sem tudom, hogy képes lennék-e megenni egy saját cicát.

– Teljesen együtt érzek veled – vallotta be Yoon. – De a hús az hús, és bármennyire kevés is a hús a macskán, a két nyúl egyszerűen nem elég nekünk. Majd figyelem Mackey-t főzés közben, és megmondom neked, melyik falat honnan van.

– Nem tudom eldönteni, hogy most mennyire kellene ezért hálásnak lennem.

Yoon telepakolta fadarabkákkal az első lyukat, alulra a legvastagabbat, a kisebb, fogpiszkálószerűeket a tetejére, aztán előhúzott egy gyufát.

– Az igazság pillanata. – Eltakarta a kezével, meggyújtotta, és a farakásra ejtette. Az azonnal lángra kapott, a tűz lassan terjedt át a kisebb daraboktól a nagyobbakra és a kérgekre, majd a legvastagabbakra, míg a másik lyuk kéményként működve szívta be a levegőt a tűz aljára. Pillanatokon belül forrón és egyenletesen, füst nélkül égett, bőven a lángokat elrejtő földkupacon belül maradva. – Egyetlen gyufával ‒ jelentette ki Yoon büszkén. – Meghajolhatsz a nagyságom előtt.

– Inkább segíts ezeket megnyúzni – szólt közbe egy másik nő, kikapva a nyulakat Marcus kezéből. Hozzákezdett az egyikhez, Yoon meg a másikhoz, a vért, a szőrt és a belső szerveket egy harmadik, közeli lyukba temették. A szétroncsolt macska mellettük feküdt a földön, kivárva a sorát. Marcus sebész volt, illetve annak tanult, mielőtt megőrült a világ, és korábban sosem zavarta a vér, de valahogy a két nyuszi és a cica látványa túl soknak bizonyult. Visszaténfergett Woolfhoz és a többiekhez, akik már elmélyülten suttogtak Delarosával.

– Hát ezért van szükségünk a segítségükre – mondta éppen Woolf. – A saját oldalunkra tudjuk állítani a kisebb Részleges frakciókat, és komoly ellenállást tudunk kifejteni, de egyedül nem fog sikerülni. Maga és a gerillái rendelkeznek azzal a tapasztalattal, amelynek a segítségével átjuthatunk Morgan csapatainak vonalán, és egyesülhetünk a túlsó oldalon ellenálló elszigetelt egységekkel.

– Maguk is egész jól csinálták – válaszolta Delarosa, de aztán egy gyors, lapos pillantást vetett Marcusra. – Többnyire.

– Az csak egy apró inda volt – esedezett Marcus.

– Minél többen vagyunk, annál gyorsabban tudunk dolgozni – jelentette ki Woolf. – Nem tudjuk pontosan, hány Részleges frakció létezik, de akárhogy is legyen, szükségünk van a maguk erőire is. Fogytán az idő.

– Hallották a híreszteléseket? – kérdezte Delarosa.

Woolf nemet intett a fejével, és Marcus közelebb húzódott.

– Eléggé elszakadtunk a hírektől – válaszolta Marcus. – Dr. Morgan szigorította a megszállást?

– Nem a Részlegesekről van szó – mondta Delarosa. – Hanem valami újról. A külső tanyákon említették, és a Részlegesektől is hallottuk, amikor értesüléseket szereztük tőlük. – Woolfra nézett. – Van... valami.

–Ezzel most nem segített annyit, mint amennyit feltehetően szeretett volna – jegyezte meg Marcus.

– Miféle valami? – kérdezte Woolf.

– Azt sem tudom, hogy minek nevezzem – mérte végig Delarosa Marcust. A fiú tudta, hogy kötéltáncot jár, de ha ideges volt, mindig ösztönösen járt a szája. Eltökélte, hogy visszafogja a nyelvét. Delarosa grimaszolt, mintha a megfelelő szavakat keresné. – Szörnyetegnek? Kreatúrának? Az egész nem áll össze sehogy, de a történetek feltűnően hasonlóak. Egy emberformájú... lény, jó két és fél méter magas, a színe olyan, mint a friss véraláfutásoké. Besétál falvakba, településekre, mindenhová, ahol emberek vannak, és figyelmezteti őket.

– Mire figyelmezteti őket? – kérdezte Woolf.

– A hóra.

Marcus lassan bólintott, próbált megfogalmazni egy olyan választ, amiért nem kap a pofájára. Szemmel láthatóan Woolf is hasonlóan gondolkodhatott, bár a hangvétele diplomatikus maradt.

– És maga elhiszi ezeket a történeteket?

– Nem tudom, mit higgyek – válaszolta Delarosa a fejét ingatva. ‒ Nem tagadom, hogy totális őrültségnek hangzik, sokkal inkább népmesének, mint valódi hírnek. De ahogy már említettem, a jelentések túlságosan is egybecsengőek ahhoz, hogy legyintsünk rájuk. Vagy az van, hogy a háború által széttépett, menekültekkel teli sziget összefogott, hogy valami óriási tréfát űzzön velünk, vagy valóban történik valami.

– Egy Részlegesekkel teli sziget – jegyezte meg Marcus. – Talán ők terjesztik ezt a pletykát valami sajátos okból.

– A Részlegesek ugyanolyan értetlenül állnak az események előtt, mint mi – mondta Delarosa. – Előttük is megjelent a lény, és az ő történetüket még inkább elhiszem, mint bárki másét. Ha tudnák, hogy az ügynökeink emberek, egyszerűen csak foglyul ejtenék őket, ahelyett, hogy ugyanezt az őrültséget terjesztenék.

– Trimble-nek nem volt ilyen teremtménye – jegyezte meg Vinci. – És nem hinném, hogy Morgannek lett volna.

Delarosa szúrósan nézett rá.

– Hát ezt meg honnan tudja?

– Mindjárt erre is rátérünk – mondta Woolf. – Amikor azt mondja, hogy a hóra figyelmeztet az a lény, hogy érti ezt?

– A tél nem olyasmi, amire figyelmeztetni szokták az embereket –

szólt közbe Marcus. ‒ Talán azt akarja ez az óriásszörny, hogy vegyünk fel meleg pulóvert?

Ezúttal Woolf nézett Marcusra, de megvetés helyett szomorúság volt a tekintetében. Marcus felhúzta a szemöldökét, nem értette, hogy mit követhetett el, ám ekkor rádöbbent, hogy Delarosa arckifejezése is ugyanolyan furcsa.

– Mit nem értek itt?

– Harminc éve nem volt igazi telünk – mondta Woolf. – Talán ezt akarja mondani.

– Igazi tél? – kérdezett rá Marcus. Delarosa bólintott.

– Igazi tél. Hóval.

Marcus már hallott a hóról, de ő maga sosem látta.

– Ennyire délen sosem havazik.

– Long Islanden vagyunk – mondta Delarosa. – Itt rendszeresen havazott. Az „ennyire délen” régen Floridát vagy Mexikót jelentette. De aztán megváltozott a klíma, és a Szakadás idején már Kanadában is túl meleg volt egy igazi hóviharhoz.

– A háború után történt – idézte fel Woolf. – Nem az Elszigetelési Háború, hanem az előző után, amikor elveszítettük a Közel-Keletet. Azoknak a fegyvereknek a mellékhatásaként, amelyekkel elpusztították. – Elkomorodott. – A bolygó hidegebb övezetei felmelegedtek, a melegek felforrósodtak, a legmelegebbek elviselhetetlenné váltak. Azt mondták, hogy ez a hatás állandósult.

– Geológiai értelemben véve semmi sem állandó – jegyezte meg Marcus.

– Emberi szempontból állandósult – mondta Delarosa. – Amit geológiai mértékegységben fejeznek ki, lehetetlen, hogy harminc év alatt visszaforduljon.

– Akkor ennek valami mást kell jelentenie – állapította meg Marcus. – Miért jelenne meg egy hatalmas vörös szörnyeteg, hogy figyelmeztessen egy olyan időjárási jelenségre, amelyet több évtizede nem tapasztaltunk?

– Miért jelenne meg egyáltalán egy hatalmas vörös szörnyeteg? – kérdezte Delarosa. – Már mondtam, hogy ennek az egésznek semmi értelme, és nem állítom, hogy ezt vagy azt jelentené, vagy nem jelent semmit. Őrültség. – A nő megvonta a vállát. – De akkor is ott van.

– Merre látták ezt a lényt? – kérdezte Vinci.

– Délen, de lassan észak felé tart – válaszolta Delarosa.

– Ezért haladnak maguk is észak felé? – kérdezte Woolf.

– Annak más oka van – intett Delarosa a titokzatos szekér felé. –

Azért megyünk északra, hogy véget vessünk a háborúnak. Marcus meglepetten kapta fel a fejét.

– Segít nekünk megkeresni a többi Részlegest?

– Annál jobb ötletünk van. Elpusztítjuk őket.

Marcus ismét a kocsit méregette.

– Agyúk vannak benne?

– Az ágyú nem elég – vélte Galen. – Biztos bombák.

– Csak egy – mondta Delarosa.

Woolf arca falfehérré vált.

– Nem...

Delarosa komoran nézett rá.

–Ez az egyetlen módja, hogy győzzünk. Legalább tízszeres túlerőben vannak, és a harci képességüknek köszönhetően még annál is nagyobb a fölényük. Ha túl akarjuk élni a háborút, ki kell egyenlítenünk az erőviszonyokat, és ennek ez az egyetlen módja.

– Megmondaná nekünk is valaki, hogy mi ez? – kérdezte Marcus.

– Egy nukleáris töltet – válaszolta Woolf. – Ez a nő fel akarja robbantani őket.

– Ez egy nagyon rossz ötlet – mondta Vinci.

Marcus hirtelen érezte, hogy Delarosa gerillái körbeveszik őket, kezük ügyében tartva a fegyvereiket. Ha harcra kerülne a sor, esélyük sincs, még Vincivel együtt sem.

–Nem látom, hogy tudna ebben megakadályozni – mondta Delarosa.

– Ezek... – Vinci elharapta a szavait, mielőtt még elárulta volna magát. – Mindegy, ki melyik oldalon áll, nem engedhetem, hogy...

–Nem engedheti? – csattant fel Delarosa. A feszültség még élesebbé vált, és Marcus úgy érezte, mintha egy hatalmas kő nyomná a tüdejét. Delarosa égő tekintettel nézett Woolfra. – Az előbb már kérdeztem, hogy ki ez. Most mondja meg!

– Részleges vagyok – ismerte be Vinci. – Dr. Morgan ellensége, és ezeknek az embereknek a szövetségese. Azért jöttem, hogy magukkal is szövetségre lépjek, de ezt nem engedhetem meg.

A gerillák fegyverei mintha maguktól a kezükbe repültek volna. Marcus és a társai egy pillanat alatt tüzelésre kész puskák célkeresztjében találták magukat. Még Yoon is rájuk fogta a fegyverét, a nyúl-nyúzó késéről még csepegett a vér. Delarosa hangja remegett a dühtől.

– Behoztak egy Részlegest a táboromba?

–A mi oldalunkon áll! – kiáltotta Woolf. – Nem minden Részleges az ellenségünk.

– Dehogyisnem! – ripakodott rá Delarosa. – Még saját döntések meghozatalára is képtelenek. A vegyi kapcsolás betartatja velük az engedelmességet.

– Megesküdtem a becsületemre, hogy segítek – mondta Vinci.

‒ Amíg meg nem jelenik egy Részleges tiszt, és rá nem parancsol magára, hogy köpje el az összes titkunkat – vágta rá Delarosa. Woolfra nézett, és Marcus döbbenten látta, hogy könnyek csordulnak ki a nő szeme sarkából. – A fenébe is, biológiailag képtelenek az engedetlenségre, és nem tehetem kockára a tervet azzal, hogy lepaktálok az ellenséggel!

– Maga a terv az, ami túl kockázatos! – kiáltott rá Woolf. – Kizárt, hogy úgy bombázza le a Részlegeseket, hogy azzal ne irtsa ki az emberi populációt is, túl közel vagyunk!

– Arról a sok Részlegesről nem is beszélve, akik mind meghalnának – jegyezte meg Marcus. – De gondolom, hogy a gonosz tervének erről a pontjáról nem nyit vitát.

– Kötözzétek meg! – parancsolta Delarosa.

– Hozzá ne nyúljanak! – kiáltotta Woolf.

– Foglyul ejtjük, akármit is csináljanak – mondta Delarosa. – Csak azt dönthetik el, hogy maguk is foglyok legyenek-e.

Csend állt be a táborban, a két csoport meredten nézte egymást.

Végül Marcus lépett előre.

– Csak a testemen keresztül! Gyerünk, próbálják csak meg! De figyelmeztetem magukat, hogy valószínűleg sírni fogok, ha fájdalmat okoznak nekem, és emiatt majd később nagyon rosszul fogják érezni magukat.

Vinci ránézett.

– Ezt nevezi maga kemény kiállásnak?

– Így nyomom – mondta Marcus. – És még mennyi hasztalan hősködés van a tarsolyomban.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Kira a folyosón állt, dr. Morgan irodája előtt, a keze készült lenyomni a kilincset. Ha elmagyarázza neki a tervét, a tudós benne lesz, elrabolnak egy embert, kivonják belőle a vírust, és megvizsgálják a lejárati idő ellenes tulajdonságait. Kira biztos volt benne, hogy meg is találják, ebben a világban szinte semmi sem volt már logikus, de ez igen. Az a sok titok, amelyeket évekbe tartott felfejteni, a terv, amelynek a felfedezéséért átszelte a fél világot, az a megfejthetetlen rejtély, amelyet minden emberben és Részlegesben és RM-spórában ástak el, mind-mind ehhez a válaszhoz mutatta az utat, ehhez az összetett, eldugott, briliáns interakcióhoz a biológia, a politika és az emberi természet között. Az együttműködés adta meg a választ. A Részlegesek tudják meggyógyítani az embereket, és az emberek tudják meggyógyítani a Részlegeseket – ebben most már biztos volt. Már csak be kellett bizonyítania, és ebben Morgan a segítségére lehet.

De ezzel vége lenne vajon az egésznek?

Dr. Vale rabszolgasorba hajtott Részlegeseket azért, hogy életben tartsa a kis embercsoportját, és Morgan nagyon is képes volt arra, hogy megtegye ennek az ellenkezőjét. Kira az Övezetben állandó altatásban, emberi kertészetként tartott Részlegesekre gondolt, akiket csontvázszerű növényként szüreteltek le rendszeresen. Áldozatok voltak, az akaratuk ellenére folyamatosan a halál árnyékában éltek. Morgan ugyanezt tette volna az emberekkel. A korábbi kísérletei bőségesen tanúskodtak erről. Azok a horrortörténetek, amelyek szerint éhező, meztelen embereket ketrecbe záratott, és rettenetes kínzásoknak vetetett alá, azzal az ürüggyel, hogy meg akarja menteni a Részlegeseket. Megvolt hozzá a hatalma, hogy megtegye újra, és most Kira készült okot is szolgáltatni erre. Nem kellett ennek így történnie, nem kellett, hogy az egyik oldal lemészárolja a másikat – de mégis ez történne. Mindig ez történt, és ez az új felfedezés csak tovább rontana a dolgon. Nem változna a helyzet.

Hacsak Kira meg nem változtatja.

De hogyan?

A kórházfolyosó kihalt volt. Morgan néhány Részleges katonát befogott laboratóriumi asszisztensnek, de ők ma a komplexum más részein tartózkodtak. Az épület rendszerei működtek, de a termek és a folyosók kongtak az ürességtől, nem volt nyoma sem életnek, hangnak, mozgásnak. Senki sem látta, hogy Kira ott áll, a döntésképtelenségtől megbénulva... Ha akar, sarkon fordul, és elmegy. Valószínűleg az egész épületegyüttest is elhagyhatná anélkül, hogy bárki is észrevenné vagy riadót fújna, mivel Morgan teljesen elvesztette iránta az érdeklődését. Kira már csak egy sikertelen kísérlet volt, egy összetört álom.

Elmehetnék, de hová? Mit lehet még tenni egy ennyire tönkrement világban? Milyen válaszokat kereshet, milyen reményt találhat? Itt volt egy válasz, szinte a kezében tartotta, és módja is volt rá, hogy valósággá változtassa. A következmények rémisztőek voltak, a járulékos kár katasztrofális, de ha Kirának igaza van, megmenekül a civilizáció. Emberek és Részlegesek, rabszolgaként, immorálisan és lelkiismeretlenül megrontva, de élnének. A helyzet rossz lenne, de idővel megjavulna. Lehet, hogy csak nemzedékekkel később, de valamikor biztosan.

De elég ez? Valóban nem számít semmi más, csak a túlélés? Ha elmondom Morgannek, és Morgan rabszolgasorba hajtja az emberiséget, hogy mentse a Részlegeseket, életben maradnak – de a pokolban fognak élni. Hogyan hozhatok meg egy ilyen döntést? Ha esély nyílik arra, hogy megmentsek akár csak egyetlen életet, és mégsem teszem meg, akkor gyilkos vagyok? Ha esély nyílik arra, hogy megmentsem az egész világot, és én mégis hagyom meghalni, mennyivel vagyok rosszabb? Miközben én lennék a felelős az emberiségre valaha is rákényszerített legsúlyosabb elnyomásért. Mindenki, akit megmentettem, átkozná a nevemet, egészen az idők végezetéig.

Nem tudok más megoldást, de képtelen vagyok rávenni magamat.

Kira keze a kilincs felett lebegett, öt centi választotta el a döntéstől. A Részlegeseknek már csak pár hónapjuk marad, az embereknek csak pár évük. Az eső esik tovább, a növények nőnek, az állatok esznek, ölnek, meghalnak, és újra felnőnek, az értelmes élet kísértete meg lassan tovatűnik, egyetlen villanásként a Föld emlékezetében. Egy napon, egymillió, talán egymilliárd év múlva, amikor kifejlődik vagy tudatra ébred egy újabb faj, vagy alászáll a csillagokból, fogják egyáltalán tudni, hogy járt itt már előttük más is?

Lehetnek épületek, műanyag darabkák, vagy valami más, amiből kiderül, hogy léteztünk, de az nem, hogy miért. Nem marad semmi, ami tudtára adná a jövőnek, hogy érdemes emlékezni ránk. Elmehetnék, megkereshetném Sammet, vagy Xochit, Isolde-ot vagy Madisont. Láthatnám még egyszer utoljára Arwent. Megkereshetném Marcust.

Marcus.

Aki el akart venni feleségül, és akit én is akartam. Mi változott? Hát, gondolom, én. Meg kellett tudnom, hogy ki és mi vagyok, hogy mit jelentek, és most már tudom, hogy nem vagyok senki és semmi. Csak egy egyszerű lány, aki nem tudja megmenteni a világot.

Kivéve, ha egyben kárhozatra is ítélem.

Marcus azt akarta, hogy fogadjuk el a világ végét, és hogy élvezzük a közösen töltött időt, mert több úgysem lesz. Igaza volt? Nemet mondtam neki, és elmentem, és most milyen eredményt tudok felmutatni cserében? Ugyanolyan elveszett és reményvesztett vagyok, mint valaha, sőt, most még inkább, mert megpróbáltam, és kudarcot vallottam.

De legalább megpróbáltam.

És akkor még ott van Samm. Tőle tanultam meg, hogy fogadjam el... nem a világ végét, hanem ÖNMAGA QMÉT. Hogy áldozzam fel magamat, mert ez az egyetlen morálisan lehetséges választás, ha minden más megoldást túl rettenetes még csak figyelembe is venni. Meghoztam ezt a döntést, feladtam magamat, és most mégis itt vagyok, és semmivel sem jobb a helyzetem, mint azelőtt. A világnak még mindig vége lesz.

De még ez sem igaz: a világnak már tizenhárom évvel ezelőtt vége lett, és most az emberek és a Részlegesek nem többek utóképnél. Már halottak vagyunk, mint a levágott fej, amely még pislog, bár már a földre hullott.

Eddig még sosem adtam fel semmit, de eddig mindig voltak opciók. Voltak választási lehetőségek, voltak utak, amelyeken elindulhattam, és... volt valami. De vajon most is vannak még? Valóban csak a népem, a családom, az egész emberiség elárulása az egyetlen megoldás? Együtt tudok élni még magammal, ha ezt teszem?

Életben marad még bárki is, ha nem teszem meg?

Határozottan megragadta a kilincset, érezte, hogy a fém belesimul a tenyerébe. Itt az idő. Most vagy soha.

Elengedte a kilincset, és hátralépett egyet.

Hátralépett még egyet.

Ha a kihalás az egyetlen alternatíva, akkor az lesz az egyetlen morálisan elfogadható döntés, amit egyébként sosem lennél hajlandó vállalni. A rabszolgaság pokol, de nem megsemmisülés. Onnan még mindig van visszaút. Néha a rossz választási lehetőség is jó lehet.

De néha egyszerűen csak rossz.

Még egyet lépett hátra.

Az emberiség nem csak hús és vér, a Részlegesek sem csak egy DNS-spirálból és egy mesterséges feromonból tevődnek össze. Egyéniségek, személyiségek, emberek, akiket ismerek. Samm és Xochi, Madison és Haru, Arwen és Isolde, és Marcus és mindenki más, akivel valaha is találkoztam, mindenki, akit valaha is szerettem vagy gyűlöltem, vagy bármiképp közöm volt hozzá. Vale és Morgan. Én.

Nem elég megmenteni minket. Érdemesnek is kell bizonyulnunk a megmentésre.

Még egyet lépett hátra, immár a széles kórházi folyosó kellős közepén állva bámulta a zárt ajtót.

Vannak más Részlegesek is. Más frakciók, amelyek a városokban, az erdőkben vagy a senkiföldjén élnek. Ezek nem álltak Morgan oldalára, és nekem sem kell megtennem. Ha elérem, hogy ezek a csoportok, hogy akár csak egy ilyen csoport is mellém álljon, ha rá tudom venni őket, hogy segítsenek az embereknek, ahogy Samm, hogy csatlakozzanak hozzájuk, hogy éljenek és dolgozzanak együtt velük, akkor meg tudjuk csinálni. Meg tudjuk menteni a világot. Nemcsak az életünket, hanem azt is, amiért érdemes élnünk. A gondolatainkat és az álmainkat.

A reményeinket.

Kira sarkon fordult, visszasétált a folyosón, immár határozott léptekkel. A habozásnak már nyoma sem volt, meghozta a döntését. Csak remélte, hogy helyesen döntött.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Ariel rohant, a puskáját szorongatva, nehéz zsákja durván csapkodta a hátát. A többiek előtte futottak, kétségbeesetten kapkodták a levegőt, és hátra sem mertek nézni: Isolde a kisbabájával, Madison az övével, Nandita meglepően fürgén, Xochi és az anyja legelöl. Nem tudták, hogy mi árulta el őket, de ez nem is igazán számított. Egy rutinszerű őrjárat rájuk talált a vadonban, és most a Részlegesek közvetlenül a nyomukban voltak, üvöltő terepjárókkal és motorkerékpárokkal hajtottak utánuk a töredezett utcákon, mögöttük pedig egy platós teherautó, rajta vasrudakkal és fémhálóval.

Egy ketreccel.

Kessler balra fordult egy benőtt udvarra, előreugorva kereste a menekülési utat, míg Xochi lemaradt, hogy integetve mutassa nekik a lyukat a kerítésen. Khan és Arwen bömböltek, megérezve anyjuk rettegését. Ariel utolérte Nanditát, aki kissé mereven igyekezett átmászni a kerítésen, és megperdülve hátratekintett. A Részlegesek gyakorlatilag a sarkukban voltak. Xochi kilőtt egy sorozatot, amivel ripityára törte az első terepjáró szélvédőjét, és lebukásra kényszerítette a vezetőjét. A kocsi épp annyira lassult le, hogy sikerült átmászniuk a kerítésen, és aztán már futottak is át, a bokrok, a facsemeték és a benőtt omladékok között szlalomozva. Az udvar tele volt régi készülékekkel, talán valami javítóműhely lehetett, mosogatógépek és hűtőszekrények tornyosultak előttük. Ariel hallotta, hogy az egyikbe becsapódik egy puskagolyó, ahogy elhaladt mellette.

– Túl közel vannak – lihegte Xochi. Alig tudott megszólalni, ahogy átküzdötte magát a gyomokon. – Most nem fogjuk megúszni.

Ariel futás közben megragadta Nandita karját, és áthúzta az akadályok között.

– Mennyivel könnyebb lenne, ha a boszorkányunk hajlandó lenne használni a mentális varázserejét a Részlegesek ellen!

–Tudod, hogy ez lehetetlen – válaszolta Nandita, aki már reszketett az erőfeszítéstől. – Tudni fogják, hogy az irányításom alá vontam őket, ami vagy azt jelenti, hogy örökre magunk mellett kell tartanunk őket, vagy pedig úgy mennek haza, hogy tudják, a Tröszt egyik tagja a szigeten tartózkodik.

‒ Azt nem hagyhatjuk – csattant fel Ariel, miközben fedezékbe bukott, mert egy újabb sorozat fütyült el felette. – Ha elkezdenek vadászni ránk, komolyra fordulhatnak a dolgok.

– Ez a járőr csak begyűjti az elkószálókat – vélte Nandita. – Egy célzott vadászat nagyságrendekkel rosszabb lenne.

Xochi átlőtt egy rozsdás mosogatógép széle felett, amitől az üldöző Részlegesek is hasonló módon fedezékbe húzódtak.

– Egy-két percen belül már nem lesz más választásunk – mondta. – Nekik jobban megy ez a lövöldözés, és többen is vannak.

‒ Várjatok! – szegte fel a fejét Ariel. Fülelt. Valami megváltozott. Xochi ismét lőtt, de Ariel leintette. – Csendet! Nem halljátok?

Xochi visszahúzódott a fedezékbe, és mindhárman hallgatóztak, amíg a többiek rohantak tovább előre. Ariel lehunyta szemét, hogy jobban tudjon koncentrálni a hangra. Mi lehet ez?

– A motorok! – szólalt meg Nandita. – Üresjáratban forognak.

Igen, gondolta Arid, a motorok hangja megváltozott, de előtte volt még valami más is. Valami nagyobb, mint egy...Nem tudta megfogalmazni.

– Mi is az az üresjárat? – kérdezte Xochi. – Ne feledjük, hogy én egész életemben nem hallottam többet kb. négy motornál.

– Ez azt jelenti, hogy megálltak, és várnak valamire – magyarázta Nandita. – Már nem üldöznek minket.

–Ezen a szemétdombon amúgy sem tudnának áthajtani a kocsikkal.

– Már megint felpörögtek – mondta Ariel, még mindig a hangokra fókuszálva. – De ez most olyan, mintha... elmennének.

– Honnan tudod? – kérdezte Xochi. – Én is hallom a motorokat, de nem tudom megállapítani ezeket a nüánszokat, mint ti.

–Mert ember vagy – válaszolta Nandita. – És messze nem rendelkezel annyi génmódosítással, mint én.

– Az nem lehet, hogy feladták – gondolkodott hangosan Ariel. – Túl közel jártak. Vagy esetleg be akarnak keríteni minket? – Előrenézett, hátha látja a többieket, de azok befordultak egy sarkon, és nem látszódtak. – Utol kell érnünk őket, Kessler nem tudja egyedül megvédeni az anyukákat.

– Lehetnek még mögöttünk Részlegesek – vélte Xochi. – Ha előmerészkedünk a fedezékből, lehet, hogy az életünkkel fizetünk érte.

Nandita nemet intett a fejével.

– Elfogni akarnak minket, nem megölni.

– Az még azelőtt volt, hogy rájuk lőttünk – vélte Ariel. – Most már ellenséges katonák vagyunk a szemükben.

– Egy pillanat – mondta Nandita, majd becsukta a szemét, és mélyeket lélegzett. Mozdulatlanul állt, mint aki nagyon koncentrál, és Ariel megértette, hogy próbálja megérezni a kapcsoláson keresztül az esetleges Részlegesek közeli jelenlétét. Ő is vett egy nagy levegőt, de nem érzett semmi különöset, ahogy máskor sem.Talán ha gyakorolná?

Nandita szeme hirtelen felpattant.

– Előttünk! – riadt fel. – Futás a gyerekekhez!

Mindhárman felugrottak, és siettek segíteni. Ariel megkockáztatott egy gyors hátrapillantást, de nem látott semmit. Miért hagynának itt minket? Még ha elénk küldtek is pár embert, miért húzódnának vissza az elfoglalt állásaikból?

Ariel lehagyta a többieket, majd a következő nagyobb épület sarkánál lelassított, és felemelte a puskáját, mielőtt óvatosan előrelépett, a csövét az esetleges előbukkanó ellenségek fejmagasságában tartva. Csak egy csizmát és egy bokát látott eltűnni egy ajtóban, ahogy belépett rajta egy Részleges. Egy pillanattal később gyereksírást hallott, mire készült volna visszafutni, de Xochi pont akkor ért mellé.

– Hol? – kérdezte Xochi.

Ariel a nyitott ajtóra mutatott. Xochi bólintott. Mindketten Ml6-os karabéllyal voltak felfegyverkezve, amelyet az egykori East Meadow-i milícia tagjaként tarthattak maguknál. A szigeten az iskolai oktatás keretében minden tizenévest kiképeztek a lőfegyverek használatára, és ezek a puskák elég nagy tűzerővel rendelkeztek egy Részleges kiiktatásához, amennyiben jó helyen találták el.Meg tudjuk csinálni, gondolta Ariel. Csak nem tudjuk, hányan vannak, és hol.

Már majdnem a bejárathoz értek. Ariel olyan halkan suttogott, amennyire csak tudott futás közben.

– Csendben lopakodunk be, vagy tüzelve rohanunk be?

– Mindkettőhöz már késő – szólalt meg egy határozott férfihang, amitől Xochi és Ariel megdermedtek. – Puskát eldobni, falhoz! – parancsolta a férfi, és a lányok engedelmeskedtek. Ariel szidta magát az óvatlanságáért. Visszanézett, amerről jöttek, de nem látta sehol Nanditát. Hallotta bentről a síró gyerekeket, majd hátul lépteket és egy fémes csattanást, ahogy a Részleges messzebb rúgta a fegyvereiket. – Mondjanak el mindent, amit az ellen...

Hirtelen elhallgatott, mintha hallott volna valamit, amit Ariel nem, és a másodperc törtrészén belül egy másik Részleges kikiáltott az épületből.

– Ced, ezt látnod kell!

– Elfogtam két harcost – válaszolta elfogójuk. – A pozícióm nincs biztosítva.

– Hozd be őket – válaszolta a másik és kérdezd meg tőlük, hogy mit tudnak egy egyéves embergyerekről.

Ariel halkan szitkozódott, és hallotta, hogy Xochi követi a példáját. Megint oldalra pillantott, de Nandita még mindig nem látszódott sehol.

– Kire várnak? – kérdezte a Részleges.

Ariel megint káromkodott egyet, de ezúttal önmagában, és remélte, hogy nem adta ki Nanditát.

–Egy másik csapat is üldözött minket – felelte Ariel. – Meglepődtem, hogy még nem értek ide.

‒ Ők tartják a pozíciójukat, amíg mi bekerítettük magukat ‒ mondta a Részleges, bár Ariel tudta, hogy hazudik.A többiek leléptek, gondolta, méghozzá villámgyorsan, a kocsikkal együtt. Ez nem lehet szabályos eljárás, még a ketreces jármű is elment. Hogyan terveztek bevinni minket? Mi történik itt?

– Be az ajtón – mondta a Részleges –, és ne próbálkozzanak semmi ostobasággal.

Xochi és Ariel egymást követve beléptek a romos épületbe, kezüket magasan a fejük fölé emelve. Raktárféleség lehetett, az odakint rozsdásodó készülékekhez hasonlókkal tele. Belül nem volt teljesen sötét, mert a tető nagy része beomlott, és látszódott az ég. Csak egy másik Részleges volt odabent, kezében a saját puskájával és Kessler szenátoréval, míg Madison és Kessler az egyik sarokban kuporogtak a két gyerekkel. A Részleges gyanakodva nézte a belépőket, de nem tudta megállni, hogy a tekintete ne tévedjen vissza újra meg újra Arwenre. Az egyéves gyerek létezése túl meghökkentő volt ahhoz, hogy ne törődjön vele. Intett a lányoknak, hogy ők is menjenek a sarokba. Ariel a lehető legóvatosabban nézett körbe a földön, hogy lát-e más fegyvereket. Nem volt egy sem. Xochi, Kessler és az ő puskáját elvették, de lehet, hogy Madison és Isolde félautomata pisztolya még náluk van.

És még mindig odakint volt Nandita, ott, ahová az elfogójuk a fűbe helyezte a puskájukat.

– Ez az az egyéves gyerek, Cedric – mondta a második Részleges.

– Hisz ez... – A Részleges követte őket, de Arwen látványától megtorpant. Lenyűgözve bámulta a kislányt, háttal az ajtónak. Egyetlen pillanatra nem figyelt, és Ariel szinte várta, hogy Nandita belép mögötte, és lelövi. De nem történt semmi. A Részleges észbe kapott, és felvett egy védelmi állást, ahonnan egyszerre látta a nőket és az ajtót. Ariel biztos volt benne, hogy a Részlegesek csak ketten vannak, magukra hagyták őket. Így még nekik is nagyon nehéz lesz bevinniük hat nőt. Hirtelen megfagyott az ereiben vér, hogy hátha nem is az elfogásuk a cél.

– Most daloljanak el mindent, amit tudnak – szólalt meg Cedric.

– Tudom, hogy a Részlegesek szívtelen gyilkosok, és olyan buták, hogy az orrukat sem tudják megvakarni, ha nem áll mellettük egy tiszt, aki megmondaná, hogy csinálják! – fakadt ki Kessler. – Ilyesmire gondol? Vagy lenne kedves egy kicsit pontosítani ezt a hülye kérdést?

– Kezdje vele – mutatott rá a másik Részleges Arwenre. – Úgy tudtuk, hogy minden emberi gyerek azonnal meghal.

– Maguk meg is tettek mindent annak érdekében, hogy ez így legyen! – csattant fel Isolde. Kira ugyan azt állította, hogy nem a Részlegesek szabadították rájuk a pestist, de kevesen hittek neki. Ariel sem tudta, hogy elhiggye-e. A két Részleges mindenesetre nem mondott semmit, amivel akár cáfolták, akár megerősítették volna.

– Ez az, akit megmentettek? – kérdezte Cedric. – Akit Kira Walker meggyógyított?

– Nem tudunk semmit Kira Walkerről – válaszolta Ariel, hogy eltérítse a kérdést. Erőt vett magán, nehogy az ajtó felé pillantson, nehogy ilyen könnyen elárulja megint a gondolatait. Még ha Nandita nem is használja a kapcsolást, hogy az irányítása alá vonja a Részlegeseket, felkaphatja az eldobott puskákat, és rájuk támadhat. Elég, ha váratlanul lelövi az egyiküket, és a pillanatnyi zavar leplében Ariel átveszi Isolde pisztolyát, és elintézi a másikat. Ha pedig úgyis lelőjük őket, igazán használhatná az agykontrollját, hogy megkönnyítse a dolgunkat, gondolta Ariel. Tényleg olyan óvatos, olyan paranoiás és titkolózó lenne Nandita, hogy inkább megkockáztatja a halálukat egy tűzharcban, csak ne kelljen felfednie a legjobb fegyverét?

Hát persze hogy az,biggyesztette le Ariel önkéntelenül a száját. Nandita mindig ilyen volt, és mindig ilyen is lesz. Képes mindnyájunkat elárulni, hogy megvédje saját magát.

–Nem tudjuk, miért nem halt meg a lányom – mondta fel Madison a leckét, amelyben megállapodtak arra az esetre, ha elfognák őket. – Immúnis, ahogy mi magunk. Kérem, hagyjanak minket békén!

– Volt egy programunk, a Remény törvény – tette hozzá Kessler. ‒ A lehető legtöbb terhességet idéztük elő. Így statisztikailag be kellett következnie, hogy néhányan megöröklik a szüleik immunitását. Ez történt ővele.

– Többen is vannak? – kérdezte Cedric. A másik Részleges az ajtót figyelte, Ariel pedig őt.

Kessler megvonta a vállát.

– Nem tudjuk. Úgy hallottam, lehetséges, valahol messze keletre, de nem tudjuk, hogy hol.

– Épp oda tartottunk – vette át a szót ismét Madison. – Úgy gondoltuk, hogy ha ott is vannak gyerekek, találkozhatnánk, hogy összetartsunk. Ennyi az egész.

– A sziget keleti részén nincs már senki – mondta Cedric. – Mindenkit összegyűjtöttünk East Meadow-ban.

–Miért? – kérdezte Ariel. Nem remélte, hogy a katonák válaszolnak, de nem tudta megállni. Miért terelik egy helyre az összes embert? Mit terveznek tenni velük, ha már mind itt vannak? Ahogy várta, a katona teljesen figyelmen kívül hagyta a kérdését.

‒ Mondják el, mit tudnak az ellenállásról – követelte a másik Részleges. Arielnek eszébe jutott, hogy ezt kérdezte először Cedric is, még odakint. Nem is tudott róla, hogy létezik ellenállási mozgalom, de úgy tűnt, elég nagy ügy lehet.

– Nincs ellenállás – mondta Xochi. – Talán pár hozzánk hasonló csoport megpróbál kijutni East Meadow-ból, de más nincs.

–Az emberek a megszállás egész ideje alatt gerillaharcot folytatnak – ellenkezett Cedric. – Mondják el, mit tudnak a biológiai fegyverről.

– Milyen biológiai fegyverről? – kérdezte Ariel.

–Mit tudnak a rakétacsapásokról Plainview-ban? – folytatta Cedric. – Hol bujkálnak a felbujtók?

–Erről mi nem tudunk semmit – tiltakozott Ariel. – Nem tartozunk semmilyen ellenálláshoz, csak ezeket a gyerekeket próbáljuk megvédeni.

– Maguk a megszállás eddigi legnagyobb emberi ellentámadásnak a helyszínéről menekülnek – jelentette ki határozottan a Részleges. ‒ Nyilvánvalóan van közük hozzá, és most elmondják, hogy mit tudnak.

Ariel próbálta felidézni a sziget térképét, Long Island régi útjait. Levittownnál hagyták el East Meadow-t, aztán átmentek Bethpageen, és... Plainview-n.Ma reggel Plainview-ban voltunk. Nem volt rakétacsapás, nem volt semmiféle támadás. Talán azután történt, hogy elmentünk onnan? De hisz annak csak pár órája...

Az a zaj, amit hallottam, jutott eszébe hirtelen. Hallottam valami nagy, távoli zajt, és aztán leálltak a motorok, és egy perccel később elhajtottak. Az volta támadás? Egy emberi ellenálló mozgalom alig pár perccel ezelőtt megtámadta Plainview-t, és a minket üldöző őrjáratot visszahívták. Ezt a kettőt nem az elfogásunkra küldték, hanem a kihallgatásunkra.

Ariel szólásra nyitotta a száját, de ekkor Cedric és a másik Részleges szinte tökéletes összhangban felállt, egymásra pillantottak, majd körbenéztek a szobában. Ariel nem tudta megállapítani, hogy riadtak-e, vagy csak meg vannak zavarodva.

– Mi a fene volt ez? – kérdezte Cedric. – Egyre közelebb jön – mondta a másik.

Ariel a többi nőre pillantott, akik egyre jobban összehúzódtak, hogy egymást védjék. Ariel Isolde oldalának nyomulva megérezte a lány inge alá dugott pisztolyt.

– Ezt most elveszem – súgta oda neki.

–Valamit éreznek a kapcsoláson át – súgta vissza Isolde, miközben biccentve hagyta, hogy Ariel elvegye a fegyverét.

– Szerinted Nandita lehet? – kérdezte Xochi.

Ariel nemet intett a fejével.

– Láttam már, hogyan irányítja őket Nandita, és az egyáltalán nem így nézett ki. – Ismét a Részlegesekre nézett, és látta, hogy egymáshoz közeledve még jobban fedezékbe húzódnak.

– Van maguknál más fegyver is? – kérdezte Cedric. Ariel egy pillanatra nem is fogta fel, hogy hozzájuk szól.

– Mi történik odakint? – kérdezte Ariel.

– Valami errefelé tart – válaszolta Cedric. – Ha van fegyverük, készüljenek fel.

– Biztos Nandita – suttogta Isolde.

Mintegy végszóra Nandita esett be az ajtón, gyakorlatilag hátrafelé. Ariel döbbenetére a Részlegesek alig vettek tudomást róla, és a fegyvereiket továbbra is az ajtó felé irányították.

– Földre! – kiáltották. Nandita tágra nyílt szemekkel fedezéket keresett.

Cedric hangja acélosan csattant.

– Látta?

– Nem – válaszolta Nandita. – Mi az?

– Nem tudjuk – mondta a másik Részleges –, de hallottunk már róla történeteket.

Ariel döbbenten bámulta őket. Nem értette, mi lehet olyan félelmetes, ami miatt a Részlegesek megszakítják a kihallgatásukat, Nandita pedig elhagyja a búvóhelyét. Egy pillanat alatt eldöntötte, hogy nem érdekes – ha a többiek rettegnek tőle, akkor ő is. Elővette Isolde kézifegyverét, egy zömök félautomata pisztolyt, és látta, hogy Xochi is követi a példáját Madisonéval. A romok között kuporogva vártak, szemüket az ajtóra szegezve.

És akkor megjött.

Ariel érezte meg elsőnek – nem a testével, hanem valahol az elméjében. Egy masszív, ám ugyanakkor láthatatlan jelenlétet. Megtántorodott, és látta, hogy ugyanez történik Isolde-dal is.A kapcsolás, gondolta. A kapcsoláson át érezzük. Khan, aki egy másodperccel előtte még csendben volt, bömbölni kezdett, mintha ő is érezte volna.

Árnyék szelte át a bejáratot, és egy pillanat múlva megjelent egy masszív, emberre emlékeztető, de mégis hátborzongatóan torz alak. Sötétvörös vagy bíborszínű volt, mintha valami állatbőrpáncél fedte volna, amiről Ariel nem tudta eldönteni, hogy részét képezi-e a testének, vagy levehető róla. Olyan magas volt, hogy le kellett hajolnia ahhoz, hogy benézzen az ajtón, és egy percig végigmérte őket apró, fekete szemével. A hangja mélyen zúgott, bár Ariel nem látta, hogy lenne szája.

– Ideje felkészülni – mondta a lény. – Készüljetek fel a hóra.

– Ki vagy te? – kérdezte Cedric, de a teremtmény ügyet sem vetett rá.

– Mondjátok meg a többieknek – mondta, azzal kihúzta magát, hogy távozzon. Cedric leadott rá egy lövést, amivel combon találta a lényt. Ariel nem tudta megállapítani, hogy okozott-e benne bármilyen kárt is. A lény visszahúzódott a bejáratból, lassan, kimérten, és Ariel ekkor látta, hogy a vállán valami megnyílt, mintha óriási orrlyukak lennének. A két Részleges eszméletlenül esett össze, és egy pillanatra Ariel is megszédült, mint aki készül összeesni. Belekapaszkodott Xochiba, hogy megtartsa magát, erőltette, hogy ne csukódjon le a szeme, és közben tompán megállapította, hogy Isolde és Nandita is bizonytalanul állnak a lábukon.

A lény egy pillanatig nézte őket, mintha arra várna, hogy összeesnek-e, majd ismét megszólalt.

–Ne kövessetek. Én már tudom. El kell mondanotok a többieknek. – Egy pillanatig habozott, és Ariel hirtelen rádöbbent, hogy a lény meg van lepődve. Az érzés vastag, nyirkos hullámként futott végig rajta, alig tudta megállni, hogy fel ne kiáltson a rémülettől.

– Nandita – szólalt meg a teremtmény. Ariel már azt sem tudta, hogy a saját meghökkenését érzi, vagy a lényét.

– Ki vagy? – kérdezte Nandita.

– Már majdnem itt van – mondta a lény. – Rendbe hozom, és már majdnem kész.

– Mit hozol rendbe? – sürgette Nandita a választ. – Ki vagy?

– Én – válaszolta a lény. – Rendbe hozom a világot. Megint lesz hó.

Megfordult, és elment.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Samm a kórházi étkező közepén állva figyelte a Részlegesek reagálását a legújabb hírekre. Immár mind a kilencen eszméletüknél voltak, tolószékben ülve vagy kórházi ágyon fekve gyűltek össze, többségükben még mindig túl gyengék voltak ahhoz, hogy járni tudjanak, páran még annál is rosszabb állapotban. A 8-as számú Részleges, egy Gorman nevű katona, még mindig lélegeztetőgépen volt, a tüdeje túlságosan elsorvadt ahhoz, hogy önállóan működjön. Tiszt nem volt köztük, de a Szakadás előtt együtt szolgáltak, és mindannyian Gormant tekintették vezetőjüknek.

– Tizenkét év – mondta Gorman. Az arca nyúzott volt, a szeme könnyes és ernyedt. Fizikai értelemben tizennyolc éves volt, mint valamennyi Részleges gyalogos, de évtizedekkel többnek látszott a betegségtől. – Ez... – Elhallgatott, nem találta a szavakat. – Tizenkét év.

– Már majdnem tizenhárom – helyesbített Samm. – Nem tudom pontosan, hogy mikor kábítottak el titeket, de most 2078-at írunk. – Heronra pillantott, aki egy sarokban állt csendben, majd az ajtóra, amelyet nem lehetett ugyan bezárni, de Calix megígérte, hogy nem enged senkit a közelükbe, így egymás közt lehetnek egy ideig.

Egyelőre jól végezte a dolgát, nem zavarta meg senki a Részlegesek gyűlését.

– A lázadás 2065-ben tört ki – szólalt meg az egyik tolószékes katona. – Egy vagy két hónap ide vagy oda, de valóban elég közel van a tizenháromhoz, ez már nem számít. – Mint Samm megtudta, a neve Dwain volt.

‒ Arra még emlékszem, hogy idejöttünk – idézte fel Gorman. Erőtlen mozdulattal körbeintett az épületen. – Amikor az RM teljes erővel dühöngött, és a parancsnokság végre belátta, hogy az emberek nem fogják túlélni. Azt a feladatot kaptuk, hogy kutassuk át a ParaGen épületegyüttesét, nézzük meg, hátha találunk valamit, ami megakadályozhatja a járvány terjedését, és aztán... hát itt vagyok.

– Nem emlékeztek, hogy ki kábított el titeket? – kérdezte Samm.

– Nem volt olyan, hogy „ki” – válaszolta egy Ritter nevű katona. ‒ Teljes felszerelésben voltam, amikor bekövetkezett. Nem emlékszem pontosan, de nyilván járőrben lehettem. Azt hiszem, hogy... – A kapcsoláson át frusztráltság érzését küldte a többieknek. – Nem emlékszem. Az egyik kutatóépületben, akár ebben is lehetett. Olyan volt, mint egy vegyi támadás.

A többi Részleges egyetértést küldött a kapcsoláson át. Samm bólintott.

– Ugyanaz az ember, aki rabul ejtett titeket, egy Williams nevű katonát oly módon módosított, hogy a leheletével egy erős kábító anyagot bocsásson ki, amely célzottan a Részlegesekre hatott. Őt... őt nem tudjuk visszaalakítani.

Mindenki kényelmetlenül feszengett.

‒ Az a világ, amelyben most felébredtetek, már nem ugyanaz, mint amelyet magatok mögött hagytatok – folytatta Samm. – Már beszéltem nektek a Szakadásról, az RM-ről és az Övezetről. Amit veletek tettek, a kihalástól való félelem miatt tették. Ettől még nem lesz megbocsátható, de legalább magyarázatot ad rá. Az Övezeten kívül a világ kihalt. Az egész kontinensen, illetve amennyire tudjuk, az egész világon csak keleten maradtak települések. Az emberek Long Islanden, egy East Meadow nevű városban gyűltek össze, mintegy harmincötezren.

A termet megtöltötték a meglepetés kapcsolási adatai, amit szinte egy azonnali, mindent elsöprő zavart hullám követett, ahogy végre megértették a Szakadás valamennyi következményét. Dwain szólalt meg elsőként.

– Csak harmincötezer ember maradt? Mármint, mindösszesen?

– Ez a faj teljes populációja – válaszolta Samm. – Létezhetnek ugyan még kisebb csoportok pár helyen, de legkésőbb száz év múlva kihalnak.

–És hol vannak a Részlegesek? – kérdezte Gorman. – Mi immúnisak vagyunk az RM-re, és kizárt, hogy harmincötezer elbánjon az egymillió katonánkkal.

Samm szúrást érzett a mellkasában, és tétovázott egy pillanatig, mielőtt megszólalt, mintha azt remélné, hogy meg tudja kímélni őket a következő hírtől.

– A Részlegesek tőlük északra helyezkednek el, a régi White Plains-i főhadiszállásunkon. – Rövid hatásszünet után folytatta. – Mind a kétszázezren.

– Kétszázezren? – kérdezte Ritter. – Most viccelsz?

– Nem.

– Mi történt a többiekkel? – csattant fel Gorman. – Az emberek támadtak rájuk? Hallottunk híreszteléseket valami tengeri támadásról, de aztán idejöttünk, és... – Elcsuklott a hangja, és a teremben a szomorúságtól keserű adatok gördültek végig. – Sikerült nekik, mi? Az Utolsó Flotta átjutott, és lemészárolta a hadseregünket.

– Az Utolsó Flottát megállítottuk – mondta Samm. – Az emberek nem öltek meg senkit.

– Legalábbis nem közvetlen módon – tette hozzá Heron.

Gorman a lányra pillantott, majd visszanézett Sammre. A hangja gyengén zihált a lélegeztetem, de a kapcsoláson át szinte szikrákat vetett a felháborodása.

– Hát akkor mi történt?

– Mintegy három évvel ezelőtt kezdett meghalni az első generáció – mondta Samm. – A Részlegesek első hulláma, amelyet a háborúra gyártottak, a veteránok, akik elsőként szálltak partra az Elszigetelési Háborúban, egyszerűen csak... meghaltak. Az egyik nap még egészségesek voltak, másnapra már rohadni kezdtek, mint egy napon felejtett gyümölcs. Megtudtuk, hogy mindegyikünkbe bele van építve egy lejárati határidő. A huszadik születésnapunkon vagy annak a környékén mindannyian meghalunk. – Egy pillanatra elhallgatott, hogy legyen idejük felfogni. – A következő csoportra egy hónap múlva kerül sor, az utolsóra, amelyhez én is tartozom, nyolc hónap múlva. Attól függően, hogy mikor szálltatok ki a tartályból, négy vagy harminckét hetetek van hátra.

A teremben csend honolt, mindegyik Részleges magába révedve ült. És számolgatott. Még Heron is csendben volt, mély, sötét szemével Sammet nézte. A levegő szinte recsegett a kétségbeesés és a zavarodottság kapcsolási adataitól.

– Azt mondod, hogy ez a betegség mindenkit megöl? – kérdezte Gorman.

Samm bólintott.

–Nem betegség, hanem bele van kódolva a DNS-ünkbe. Megállíthatatlan, gyógyíthatatlan, visszafordíthatatlan.

– Húsz év?

– Igen.

– És azt mondod, hogy most 2078-at írunk?

Samm a homlokát ráncolta, megzavarta a sok kérdés. Úgy vélte, hogy hitetlenkedni fognak, de Gorman kapcsolásában egyre csökkent a kétségbeesés.

– Igen, október van. Miért?

–Katona, mi a Harmadik Hadosztályhoz tartozunk. 2057-ben kerültünk ki a tartályokból – jelentette ki Gorman. Nagyra nyitotta a szemét, mint aki maga is alig hiszi el, amit mondani készül. – Öt hónappal ezelőtt mindannyian elmúltunk huszonegy évesek.

Samm meredten bámult rá.

– Ez lehetetlen.

– Pedig nyilvánvalóan nem.

– Senki sem élte túl a lejárati időt. Mindent megpróbáltunk... –Honnan tudjuk egyáltalán, hogy igaz ez a lejárati idő? –

kérdezte Ritter.

– Nem én találtam ki, ha erre akarsz utalni – válaszolta Samm.

– Ha hazudik erről, talán minden másról is hazudik – vélte Dwain.

– Nem hazudok – utasította vissza a vádat Samm. – 2078-ban járunk, a világ haldoklik, és ti valahogy megmenekültetek ettől, és most meg kell tudnunk, hogy miért...

Heron követhetetlen gyorsasággal ellépett a faltól, előrántott egy harci tőrt az övéből, és vállon ragadta Rittert. Mielőtt még Samm akár csak pislantani tudott volna, Ritter a földön feküdt, a tolószéke felborulva csattant a csempén, Heron térde a mellkasába fúródott, a tőr hegye pedig a torkához nyomódott.

– Mondd el az igazat! – kiáltotta Heron.

Samm felpattant.

– Heron, mit csinálsz? – A többiek is kórusban kiáltozni kezdtek, a többségük még ahhoz is túl gyenge volt, hogy lábra álljon. Gorman a lélegeztetőcsövekkel küzdött, ahogy megpróbált felemelkedni, de az erőfeszítés túl soknak bizonyult, és visszazuhant az ágyára. A kapcsoláson át felháborodottság áradt.

– Hány éves vagy? – kérdezte Heron. Még erősebben a torkához nyomta a tőrt. – Ne kelljen bebizonyítanom, hogy mennyire komolyan gondolom!

– Levegőt is alig tud venni – kiáltott rá Dwain. – Hogy mondhatna bármit is, amikor szétnyomod a bordáit?

‒ Akkor valaki más válaszoljon helyette, mielőtt megadom neki a kegyelemdöfést, és újabb túszt keresek magamnak!

– Huszonegy évesek vagyunk – köhögte ki a szavakat Gorman két nagy, szomjas levegővétel között. – Igazat mondtunk. Huszonegy évesek vagyunk.

Heron felállt, és szinte ugyanolyan gyorsan ejtette vissza a tőrt a hüvelyébe, mint ahogy előrántotta. Kezet nyújtott Ritternek, hogy felsegítse, de az dühösen félrelökte, és zihálva feküdt a földön.

A lány Sammre nézett.

– Van itt valami, ami életben tartja őket. Samm felvonta a szemöldökét.

– Valami az életvédelmi légzőberendezésben?

– Tényleg ilyen egyszerű lenne? – tette fel a kérdést Heron.

– Nem lehet, hogy a kóma miatt? – kérdezte egy Aaron nevű Részleges a fal mellől.

Samm hátrapillantott a válla felett. Elgondolkodott a felvetésen.

– Lehetséges, de nem tartom valószínűleg. Ha az anyagcserénk lelassítása elhalasztaná a lejárati időt, nagyobb eltérések mutatkoztak volna a dátumokban.

–Nem maga a kóma – mondta Aaron. – Hanem a kóma előidézője. Az altató. Mi van akkor, ha azok az emberek, akik ezt tették velünk, kitaláltak valamit, amivel továbbra is életben maradunk?

Heron még mindig nem vette le a szemét Sammről.

– Williams lenne a gyógymód?

– Ironikus lenne – jegyezte meg Samm.

– És hasznavehetetlen – állapította meg Gorman. – Láttátok, hogy mit művelt velünk. Ha ezzel nyerünk is még tizenhárom évet, valóban megoldás lenne ez? Akkor is húszévnyi élet után halunk meg, amelyet a közepén meghosszabbított egy könyörtelen fizikai és mentális kínszenvedés.

– Lehet, hogy más adagolásban más a hatás – vélte Heron. – Nem kizárt, hogy kisebb dózisokban csak segít jól aludni és tovább élni.

‒Williams nem altatószer – mondta Dwain –, hanem a szakaszunk tagja, és nem használhatják ilyen célra!

– De ez amúgy sem lehet a megoldás – válaszolta Samm. – Dr. Morgan határozottan abból a célból vitte magával Vale-t, hogy megtalálják a lejárati idő ellenszerét. Ha már rendelkezett volna vele, megmondta volna.

–Ha megmondja, el kell árulnia, hogy mit tett ezzel a tíz Részlegessel – mondta Heron. – Morgan megnyúzta volna érte élve, és végzett volna az övezet emberi lakóinak a felével is.

– Ez a gondolat az én fejemben is megfordult – jegyezte meg Gorman.

– Ők nem tehetnek semmiről! – csattant fel Samm.

Gorman nagy nehezen körbemutatott a kezével a lélegeztetőre, a kórházi ágyakra, a beteg, rokkant Részlegesekkel teli teremre.

– Ez szerinted semmi?

– Ezt mind dr. Vale követte el – válaszolta Samm. – Nem ők.

– Nem csak a kómáról beszélünk – folytatta Gorman. – És a többi? Azért indítottunk háborút, hogy megszabaduljunk az emberek elnyomásától. Ami az állításod szerint szó szerint véget vetett a világnak. És most, tizenhárom évvel később, mire ébredünk? További elnyomásra. Még rosszabbra. Van neked egyáltalán gerinced, katona? Van neked önbecsülésed?

Samm nem válaszolt. Rájuk sem kellett nézni, hogy érezze az undorukat, a haragjukat, a lenézésüket, amely méregfelhőként töltötte meg a levegőt. Próbált barátként fordulni hozzájuk, a vezetőjük lett volna ebben az új világban, amelyben magukhoz tértek, és mégsem látnak benne mást, csak árulót. Tiltakozni készült, hogy elmondja nekik, nem csupán az emberek eszköze, hogy elmagyarázza nekik mindazt, ami történt, és miért döntött úgy, ahogy, de ez az egész... Túl sok volt. Gormanre nézett, de a folyosó felé kiáltott.

– Calix!

Várt. Hátha a lány eltávolodott. Remélte, hogy nem zárta rájuk az ajtót. Egy örökkévalóságnak tűnt, pedig csak egy másodperc telt el, amíg kinyílt az ajtó. Calix ott állt, a jó lábán egyensúlyozva.

– Szükségetek van valamire?

Samm nem vette le a szemét Gormanről, miközben a lánnyal beszélt. Figyeljetek ide, gondolta, és remélte, hogy a katonák alaposan odafigyelnek.

– Visszatértek már a vadászok?

Calix pislantott. Samm már tudta, hogy ez egy tik nála, ami zavart jelent. A lány nem ezt a kérdést várta, de azért válaszolt.

– Phan lelőtt egy szarvast, Frankkel együtt most hozzák haza. Nemsokára itt kell lenniük.

– És a termés?

Megint pislantott. Ezúttal már tétovábban válaszolt, nem értette igazán, milyen választ kellene adnia.

– Mindent betakarítottunk, még most tart a... gyümölcs, a bab meg minden másnak a konzerválása, és... Jól vagy?

– Jól – válaszolta Samm, miközben még mindig Gormant figyelte. – Mi a helyzet a méhkasokkal? Elég lesz a méz?

Ezúttal nem adta jelét Calix, hogy zavarba hoznák a kérdések.

– Nem olyan nagy a termés, mint tavaly, de azért egész jó. ‒ Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Biztos elegendő még tíznek.

–Remek. – Samm nagyon óvatosan súlyozta a következő mondatát. Nem kérés volt, de nem is parancs. – Mondtam, hogy egyelőre csak könnyű és egyszerű diétára fogjátok ezeket a srácokat, de szörnyű dolgokon mentek át, és úgy érzem, megérdemelnek egy kis kényeztetést. Az a mézes cukorka, amit Laura készít, egészen elképesztő. Hozzunk nekik belőle.

Calix elmosolyodott. Ő is segített Laurának a legutóbbi adag sütésében, és imádott elbüszkélkedni vele.

– Citromosat vagy mentásat?

Dwain hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Cukorkával akarsz minket lekenyerezni?

– Mentásat kérünk – szólalt meg Gorman. Calix biccentett, és becsukta az ajtót. Gorman mérgesen szólt rá Dwainre. – Ez nem lekenyerezés volt, hanem bizonyítás. – Szúrósan nézett rá Sammre. – Azt akarta megmutatni, hogy egyenlők vagyunk velük.

–Együtt dolgozunk – mondta Samm. – Társként, barátként, nevezd, ahogy akarod.

‒Te hogy akarod nevezni? – kérdezte Heron. Samm gyors pillantást vetett felé, de nem válaszolt neki.

– De miért? – kérdezte Gorman. – Mindazok után, ami történt, mindazok után, amit mondtál az emberekről és a világról és arról a millió problémáról... Miért?

Samm nem vette le a szemét Heronról, miközben válaszolt.

– Ha életben akarsz maradni ebben a világban, fel kell hagynod az olyan kérdésekkel, hogy miért dolgozunk együtt, és neked is el kell kezdened együtt dolgoznod velünk.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Kira az árnyak közt kuporgott, a pusztulást szemlélte maga körül. A hamu alapján nagyjából egy hónapja történhetett, talán még régebben. A helyszínt állatok fosztották ki, talán rókák, valószínűleg macskák, és a nyomokból ítélve legalább egy vaddisznó is, szétvonszoltak ruhadarabokat és hátizsákokat a porban, szanaszét szórták az öreg, viharvert felszerelések maradékát. Letisztították a csontokat.

Felemelte egy régi páncélmellény darabját, a keze között forgatta, mielőtt egy puffanással visszaejtette a porba. Dr. Morgan értesülései a kisebb frakciókról helyesnek bizonyultak, ám úgy tűnt, kissé el volt maradva. Kiküldött ugyan egy őrjáratot ebbe az irányba, de erről a csatáról nem volt jelentés. A halottak lehettek Morgan katonái, ellenségek vagy ezek is, azok is. Kira elgondolkodott, hogy vajon létezik-e újabb, teljesebb nyilvántartás egy merevlemezen elrejtve és kódolva, vagy csak Morgan jutott el arra a pontra, amikor már nem vesződött a feltöltésükkel. Mindkét lehetőségnek egyforma volt a valószínűsége, de Kira ösztöne azt súgta, hogy inkább az utóbbi történhetett. Morgan monomániássá vált, fanatikus elkötelezettséggel kutatta a lejárati idő megoldását. Minden mást félrelökött, beleértve még azokat is, akiknek a megmentésén dolgozott. Talán ez az elfelejtett harctér volt az utolsó támadás nyoma, amelyet Morgan elrendelt. Kira remélte, hogy így van.

Enyhe szellő kavarta fel a hamut egy gránátrobbanás által ütött mélyedésben. Kira leült egy kidőlt fatörzsre, meghúzta magát a fák alatt, hátát a víz felé fordítva, ahonnan kevésbé volt várható támadás, és elővette a térképét. A North Stamford-i víztározó partján, egy sűrű bükkerdőben rejtőzött, 10-12 mérföldre Morgan greenwich-i főhadiszállásától, ahol Morgan felderítői az Ívéseknek nevezett Részleges-frakció egy lehetséges előretolt táborát jelezték. A tábort nyilvánvalóan felszámolták, de mi lett a többi Ívéssel? Kira nem talált pontos adatokat az egyes frakciók véleményéről vagy pártállásáról, de a fájl a híresztelések alapján azt írta róluk, hogy „erősen ellenzik az orvosi kísérleteket”. Ami azt jelentette, hogy potenciális szövetségesek lehetnek Kira számára, és a feltételezett tartózkodási helyük viszonylag közel volt.

Kira megnézte a Greenwichből kifelé menet egy középiskolai könyvtárban szerzett térképét. Morgan nyilvántartását kimentette egy adatképernyőre, csak a gyorsaság kedvéért, de az akkumulátor nem fog pár napnál tovább kitartani. Mihelyt biztonságos távolságba ért Morgantől, gondosan átmásolta a lehető legtöbb adatot egy dohos jegyzetfüzetbe. A térképen is vastagon bekarikázta az egyes frakciók lehetséges táborhelyeit, és a legpraktikusabbnak látszó útvonalat ezek felé. Némelyik több heti járásra volt északra a Hudson mentén, vagy keletre, át Connecticut és Rhode Island államokon. Az egyik csoport állítólag egészen Bostonig ment, hogy a lehető legjobban kivonja magát a belharcokból. Amennyiben Morgan felderítői jó munkát végeztek, az Ívések a vadonba vonultak vissza, egy Candlewood-tó nevű helyen ütve tanyát. Madártávlatban talán húsz mérföldre lehetett. Kira ellenőrizte a készleteit: egy hálózsák, egy poncho, egy pisztoly, egy iránytű és egy kés. Egy csomag alma. Csak ennyit tudott elcsenni a kórházból feltűnés keltése nélkül. Majd útközben keres még ennivalót.

Megtöltötte a kulacsát a víztározóban. Ideje indulni.

Az utazás első szakaszában elkerülte az autópályákat, átvágott egy hosszú szakaszon, amelynek a térkép szerint erdőnek kellett volna lennie, de valójában töredezett aszfaltutakat talált. Elszórt, méretes villák között kanyarodott az út, mindegyiknek volt saját, poshadó úszómedencéje, a többségének teniszpályája is. Amikor csak lehetett, a fák között maradt, de amikor New Canaan városához ért, északra fordult a 123-as úton, és onnantól sokkal gyorsabban tudott haladni. Már elég kevés volt hátra az évből ahhoz, hogy a levelek többsége színt váltson, a lombok szinte égtek a sok élénksárgától és halványpirostól. Nemsokára lehullnak a levelek, felidézve a régi időket, amikor még vadak és kegyetlenek voltak a telek, de a bükkfákon még akár tavaszig is fennmaradhatnak. Kira el is gondolkodott: vajon mindig így volt ez, vagy csak egy új fejlemény, ahogy a természet alkalmazkodik az emberek által kreált, tél nélküli világhoz?

Egy golfpálya mellett haladt el, a kiterjedt zöld felületeken már elkezdtek szaporodni a facsemeték. Ez a látvány mindig bosszantotta, hiszen a golfpályák a legkönnyebben megművelhető területek közé tartoztak. Biztos jele annak, hogy az Ívések nem lehetnek a közelben, gondolta.

Éjszakára egy tűzoltóállomáson táborozott le. A hatalmas garázsajtók nyitva voltak, a teherautóknak pedig nyomuk sem maradt. Vajon éppen egy bevetés közben estek áldozatául a tűzoltók az RM-nek? A járvány általában nem ölt ilyen gyorsan, de ha már megfertőződtek, és munka közben lettek rosszul... Kira már tizenhárom éve nem látott fertőzött felnőttet, de tudta, hogy a betegség fájdalmas, és el sem tudta képzelni, mekkora erőfeszítéssel járhat még az utolsó fázisban is kitartani. Csodálatra méltó emberek lehettek, akik még akkor is tüzet oltottak, amikor már halálos betegek voltak. Kira kiterítette a hálózsákját a barlangszerű nyitott csarnokban, amely megvédte az esőtől, ám a hűvös éjszakai levegő így is beáramlott. Hamarosan elaludt, tűzről és halálról álmodott. Reggel úgy érezte magát, mint aki le sem hunyta a szemét az éjjel. Összecsomagolta a hálózsákját, és újra útnak indult.

A 123-ason maradt észak felé, egészen a végéig, majd keletre fordult egy Old Post Road nevű úton. Ahogy tekergett az út, Kira újra meg újra átlépte az államhatárt New York és Connecticut között. El is gondolkodott azon, hogy vajon milyen alapon határozhatták meg annak idején ezt a felosztást, és mit jelenthetett ez azoknak, akik ott éltek. Sem kapu, sem fal, sem más egyértelmű jelzés nem adta tudtául az embernek, hogy hol végződik az egyik állam, hol kezdődik a másik. Kira még azt sem tudta, hogy mit jelentenek ezek a határok. A felnőttek számára annyira világos volt, a Szakadás utáni gyerekeknek meg annyira jelentéktelen, hogy még csak eszükbe sem jutott tanítani az iskolában.

De ha valaha volt is jelentősége az államok közötti viszonynak, az már régen a múlté volt. A házak üresen álltak, az autók rozsdásodva estek szét, az utak felhullámosodtak és összetöredeztek, ahogy az újonnan növekvő cserjék és fák kérlelhetetlenül visszakövetelték maguknak a területet. A roskadozó házak felső ablakaiban madarak fészkeltek, miközben szarvasok és más vadak óvatosan lépkedtek a benőtt udvarokon, a romok közt friss hajtásokat majszolva. Még száz év, és ezek a házak teljesen leomlanak, az erdő elnyeli őket, és a szarvasok, a vaddisznók és a farkasok el fogják felejteni, hogy valaha emberek is éltek itt, gondolta Kira.

A farkasokról eszébe jutottak az Őrkutyák, azok az ijesztő, furcsa beszélő kopók, amelyeket a ParaGen a Részleges katonák számára fejlesztett ki felderítőnek és kísérőnek. Long Islanden nem volt egy sem, de egy elvadult horda rátámadt, amikor Sammékkel Chicagóba tartottak. Samm akkor azt mondta, hogy nem igazán intelligens lények, legalábbis az emberhez képest nem, de Kira nem tudta eldönteni, hogy ez inkább aggasztó vagy megnyugtató hír. Fogalma sem volt, hogy mennyire elterjedtek, és őszintén remélte, hogy nem találkozik velük a Candlewood-tóig.

Egy idő után az Old Post Roadnak is vége szakadt, amikor is Kira északnak fordult ismét a 35-ösön, egy Ridgefield nevű város felé. Semmiképp sem számított nagy helynek, de sokkal civilizáltabb volt, mint azok az erdők és elszigetelt házak, amelyek az útjába kerültek Greenwich óta, és mivel itt messzebbről is megláthatták, kicsit tétovázott. Nagy valószínűséggel nem volt ott senki sok mérföldes körzetben, és ha mégis, az inkább lehet az Ívések őrszeme, mint dr. Morgan előretolt ügynöke, de a városközpont még így is elijesztette.

Itt nem volt annyi fa és por az utak szélén, egyszerűen csak több volt a beton, ami azt jelentette, hogy nem nőtt még vissza annyira az erdő. Jóval nyitottabb volt a terep, akár több saroknyi távolságból is megláthatja egy ellenség, nem csak tíz méterről, mint az erdőben, itt könnyebb csapdát állítani, vagy akár messziről lelőni valakit. Kira habozva állt meg a ritkuló erdő szélén. Próbálta meggyőzni magát, hogy nincs üldözési mániája, de végül mégis visszafordult, és a fák és az udvarok között vágott át. Átmászott a leborult kerítéseken, a nyílt utcákon pedig gyorsan szaladt át a túloldalra. Alig egy vagy két mérfölddel hosszabbította így meg az utat, és könnyebben lélegzett, amikor végre maga mögött hagyta az utolsó bevásárlóközpontot, és visszatért a keskeny erdei útra.

Idővel a 35-ös belefutott a 7-es útba. Kira egy kis házban ütött tanyát a kereszteződés mellett. Az ablakok mind kitörtek, ahogy a karbantartott területeken kívül mindenhol, de a tető kitartott, és a folyosón található néhány macskalábnyomtól eltekintve úgy tűnt, hogy nem lakták be az állatok. A hálószobában két emberi csontváz feküdt, karjukkal lazán átölelték egymást, a bordájukra ráragadtak egy szétfoszlott takaró cafatai. Az RM két újabb áldozata. Kira csinált magának egy kis helyet a nappaliban, és úgy aludt el, hogy közben a falon lógó régi, elfakult családi fényképeket nézegette.

TIZENHATODIK FEJEZET

Másnap már elérhetne a Candlewoodhoz, de az út egy Danbury nevű városon át vezetett, és az sokkal nagyobb volt, mint az, amelyik előző nap annyira megijesztette, ráadásul pont a tó déli csúcsánál feküdt. Ha valóban ott vannak az Ívések, egészen biztosan észreveszik, ahogy közeledik.

– Ami talán nem is lenne olyan nagy baj – merengett el Kira, visszatérve régi szokásához, hogy hangosan gondolkodjon. Amikor több hónapot töltött el egyedül Manhattanben a ParaGen régi irodájának felkutatásával, a végén már teljes beszélgetéseket folytatott önmagával, annyira hiányzott neki a társaság. Buta egy érzés volt hangosan csevegni önmagával, de ugyanolyan buta érzés elnyomni. Ha majd a városba ér, elhallgat, de idekint a vadonban miért ne beszélhetne?

Az igazi kérdés az volt, hogy valójában a városnak mekkora részét szelje át. Egy almát majszolt a kora reggeli fényben, nem a nappaliban, hanem a verandán üldögélve, távol a csontvázaktól és a falról rámeredő fantomok képeitől. Kiterítette a térképet a térdén, de az messze nem volt annyira részletes, mint szerette volna.

– Ha ott vannak az Ívések, és meglátnak, az jó – mondta Kira –, mert akarom is, hogy meglássanak. Pont ezért jöttem. – Lenyelte a falatot. – Kivéve, persze, ha azonnal lelőnek, ahogy megpillantanak. Ami nem túl valószínű, de mit lehet tudni? Bevállalom ennek a kockázatát? Ha elég közel kerülnek ahhoz, hogy kapcsolni próbáljanak, nem fog sikerülni, és akkor azt hiszik rólam, hogy ember vagyok. ‒ Harapott még egyet az almából. – De lehet, hogy ha embernek hisznek, könnyebben lelőnek. – Lenyelte az újabb falatot.

– És mi van akkor, ha Morgannek tényleg vannak kémei errefelé? Azt hiszem, jobb, ha a lehető legtovább rejtve maradok. Szükségem van egy részletesebb térképre, hogy megtervezzem az utamat.

Összepakolta csekély holmiját, és elindult vissza a kereszteződéshez, ahol az egyik sarkon egy viharvert benzinkút állt. A széles fémtető rászakadt a kútoszlopokra, és az összevissza álló rozsdásodó autók tömegével együtt megfelelő fedezéket biztosított Kirának, hogy átfusson a nyílt parkolón. A külső fal végig üvegből volt, mostanra azonban már miszlikre tört, és ropogott Kira lába alatt. Évek óta verte már a helyet az eső, összegyűrte a kitett újságokat, lemosta róluk a színeket. Kira autós térképeket keresett a polcokon, végül egy régen leborult forgóállványon találta meg őket. Többnyire szétáztak, párat megrágcsáltak a patkányok, de Connecticut állam egyik autós térképe egész jó állapotban volt. Kira talált egy alacsony fémpolcot, amelyet nem fedett be az üvegtörmelék, oda ült le tanulmányozni az útvonalat.

Az út, amelyen elindult, egészen Danburybe vitt, ahol kiszélesedve beolvadt az I-84-es autópályába, egy többsávos, államokon átívelő útba, amely a térkép szerint érintette Danbury szélét, majd a Candlewood-tó felé kanyarodott.

– Ez lenne a legkönnyebb útvonal – mondta halkan Kira –, de a legnyilvánvalóbb választás is egyben. Ha van út, amit figyelnek, ez biztosan az. – Átvizsgálta a várost a főbb utcákat követve, más megoldásokat keresett, és ceruzájával megjelölte a két nagyobb kórházat. Minden település, legyen az az embereké vagy a Részlegeseké, kórházak köré összpontosult, és megvolt rá az esély, hogy az Ívésekkel is ugyanez a helyzet.

– De ez csak egy esély – hangsúlyozta ki magának Kira. Morgan nyilvántartása szerint északabbra kellett lenniük, a tó partján vagy körülötte, és mivel a tó és a város annyira közel volt egymáshoz, nem lehetett véletlen, hogy a felderítők szerint konkrétan a tónál tanyáztak. – Talán nem kedvelik a városokat. Én sem vagyok annyira oda értük, de én kívülálló vagyok. Ha valóban ez a hazai pályájuk, a várost jobban meg tudnák erősíteni, és olyan védelmi vonalat építhetnének ki, amelyet a tó nem tud biztosítani. Hacsak nem olyan előnyöket keresnek, amelyeket nem vettem figyelembe.

Kira jobban szemügyre vette a tavat, hátha rájön, hogy mik lehetnek ezek az előnyök. A friss víz adta magát, és talán a jobban áttekinthető terep is. Ha vadászni vagy növényeket termeszteni akarnak, az ugyanolyan könnyű a városban, mint a vadonban – ezt Kira tapasztalatból tudta, ugyanígy éltek ők is Long Island városias részein. Nem értette az egészet. Ismét belenézett a jegyzeteibe. Az Ívések „erősen ellenzik az orvosi kísérleteket”. Ennyiben merült ki róluk az információ. Bámulta a térképet, és még mindig nem tudta, mi lenne a legjobb.

–Fő a biztonság – döntötte el végül, és megtervezett egy útvonalat, amely nyugatról kerülte meg a várost, és egy New Fairfield nevű kisebb, külvárosi területen át közelített a tóhoz. Szinte végig távol maradhatott az utaktól, ha iránytű segítségével navigál tereptárgytól tereptárgyig, kezdve egy Bennett’s Point nevű hely nyugati szélével. Arra sűrűbb volt az erdő, a dombok meg meredekebbek, mint amelyek addig az útjába kerültek, és gyorsabban is fáradt el a nehéz terepen. Reggel tíz körül ment át az I-84-esen, egy erdőktől övezett, a várost messze nyugaton elkerülő úton, majd átgázolt egy keskeny patakon, mielőtt egy újabb sűrű, öreg erdőben találta magát. Délre megint egy széles víztározóhoz ért, amelyet már régen elburjánozott növényzetű golfpályák egész sora vett körbe. A tavacska nyugati, sekély széle mocsaras volt, tele elhagyott fészkekkel. Akár jött a hideg, akár nem, a madarak apró agyába túlságosan bele volt égetve a vándorlás késztetése, így hát a kép csendes és nyugodt volt. Kira megpillantott egy csomó kisebb, csillogó tárgyat egymás mellett, és már meglepődött, hogy tojásokra lelt, de közelebb érve rájött, hogy a naptól elsárgult és töredezett golflabdákról van szó.

Haladt tovább északra az erdőn át, a láthatatlan államhatár mentén, míg aztán házak egy csoportja jelezte, hogy itt az idő ismét keletre kanyarodni. Egyre több és több ház jelent meg, ahogy New Fairfieldhez közeledett, épületei messze derengtek a fák között. Kira úgy képzelte el magában, hogy ezek nem is házak valójában, hanem csak az egykori házak lelkei, amelyek makacsul, éterien lebegnek itt, jóval az épületszerkezetek eltűnése után. Egy darabon követte a Corner Pond szélét, majd átkelt egy keskeny úton, és majdnem egyenesen keletnek fordult. A ritkuló erdő kezdett teljesen elfogyni körülötte.

Aztán egyszer csak megpillantott egy világítóan fehér jelzést az egyik fatörzsön. Nemrég véshették bele, maximum néhány napja. Egy római négyes. IV.

Az Ívések.

Annyira hirtelen jött a magától értetődő felismerés, hogy Kira elcsodálkozott, miért nem jutott hamarabb az eszébe. Az Ívések a katonai jelzésükről nevezték el magukat. A Részleges hadsereg negyedik hadosztálya vagy ezrede vagy valamilyen hasonló alegysége. Tehát léteznek, és itt vannak, ez meg itt vagy határt, vagy valamilyen utat jelez. Talán ők is ugyanezt az erdei csapást használják a fejlettebb régiók elkerülésére? Ez nagyon is lehetséges, gondolta Kira, sőt valószínűnek is tűnik, de miért? Mitől kell tartania egy védekezésre berendezkedett hadseregnek egy régen elhagyott külváros házaiban és nyílt utcáin?

Hirtelen beléhasított egy gondolat, és közelebb kúszott a jelzéshez, hogy jobban megvizsgálja. A kutyák és más állatok is szagokkal jelölik meg a területüket, és a Részlegesek kapcsolása is számos tekintetben valami hasonlóra képes. Lehet, hogy a feromonjaik ugyanígy működhetnek? Nem kizárt, hogy ez nem csak egy vizuális jelzés, és csak mutatja az irányt, hogy merre keresendők a valódi adatok. Kira gyakorolta Samm-mel a saját csekély kapcsolási képességét, ha tehát valóban van itt valami, talán képes lehet érzékelni. Óvatosan a megjelölt fához lépett, és közben nagyokat lélegzett. Nem érzett semmit. Amikor odaért, finoman a kéreghez nyúlt, és kitapogatta a IV-es alkotta három fehér vonal széleit. Úgy néztek ki, mintha baltával vágták volna őket, vonalanként két-két gyors csapással törték át a kérget és fedték fel alatta a fehér fát. A fehérséget csak egy furcsa elszíneződés törte meg a betűk aljánál, mintha odacseppent volna valami, vagy direkt rákenték volna.

Vér.

Kira tétovázott, idegesen pillantott körbe az erdőben. Semmi sem mozdult, még a szél sem rebbentette meg a leveleket. Visszanézett a véres betűkre. Vajon miért véresek egyáltalán? Baleset történt? Figyelmeztetésnek szánták? Ez lenne a kapcsolási adatok hosszabb távú fenntartásának legjobb módja? Előrehajolt, ráfókuszált a feladatra, és vett egy nagy levegőt.

HALÁL FÁJDALOM VÉR ÁRULÁS...

Kira hátratántorodott, levegő után kapkodott, az orrát dörzsölte, hogy kijöjjön belőle a szag.

HALÁL ÁRULÁS FÁJDALOM MEGÖLNEK MINKET...

Megbotlott egy gyökérben, esés közben felkiáltott, majd gurulva felállt, önkéntelenül felmarkolva néhány levelet, fűszálat és némi port. Eszeveszetten futni kezdett az erdőben, rettentő félelem járta át, arcához szorította a földes csomót, próbálta beszívni a szagát, hogy elfojtsa vele a kapcsolás erejét.

HALÁL FÁJDALOM...

HALÁL

Aztán egyszerre csak vége szakadt. Kira összeesett a földön, a szíve még mindig sebesen vert, fülében lüktetett a vér. A kapcsolást harci eszköznek tervezték, egy gyors, szótlan módnak, amelynek révén a Részlegesek figyelmeztetni tudták egymást a veszélyre, és össze tudták hangolni a mozgásukat a csatatéren. Ha az egyik katona meghalt, egy halálferomon-csomagot bocsátott ki magából, amivel figyelmeztette a bajtársait a bajra. Kira már érzett hasonlót korábban, de az messze nem volt ilyen erős. Azok csupán egyszerű adatok voltak, letisztult formában jelezték, hogy mi történt és hol. Ez viszont egy vad, mindent elsöprő figyelmeztetés, egy feromonális üvöltés.

Egy közönséges haláleset nem produkál ilyesmit – hogy mi képes erre mégis, abba Kira nem is akart belegondolni. Itt Részlegeseket gyilkoltak meg, valószínűleg meg is kínozták őket, talán éppen ilyen adatok kikényszerítésének a kedvéért. Kirának egészen közel kellett mennie a fához, hogy megérezze, de az ő kapcsolási képessége gyenge volt.

Ezt lehet érezni az erdő minden pontján? Kiterjed a figyelmeztetés az egész tóra is?

A vad menekülés közben Kira elvesztette a tájékozódási pontját, és most remegő kézzel vette elő az iránytűjét. Mögötte volt észak, ami azt jelentette, hogy délre futhatott, nyilván nem túl messzire, különben már látnia kellene a házakat. Felnézett, próbálta megállapítani, hogy hol lehet.Fussak el, vagy tartsak ki az útvonalam mellett? Túlságosan is rémült volt ahhoz, hogy most is hangosan beszéljen. Az Ívések „ellenzik az orvosi kísérleteket”, és ha ilyen módszerekkel tartanak távol másokat, akkor sokkal erőteljesebb ez az ellenérzésük, mint gondoltam. És lehet, hogy nem csak azt ellenzik. Morgan feljegyzései a kísérleteket emelték ki, mert őt semmi más nem érdekli. Az Ívések nem akarnak neki segíteni a munkájában, ahhoz viszont túl messze vannak, hogy megzavarják benne, így hát egyszerűen csak megfeledkezik róluk, és továbblép. A részletek nem érdekesek.

Kira erőt vett magán, lelassította a légzését, nyugtatgatta magát, igyekezett tiszta fejjel gondolkodni. Nehezebb volt, mint hitte, amiből arra következtetett, hogy a figyelmeztető feromonok talán még mindig az orrában vannak, és még mindig pumpálják az adrenalint a vérébe. Lehunyta a szemét, koncentrálni próbált. Ettől még lehetnek a szövetségeseim, gondolta. Ezek a figyelmeztetések a Részlegeseknek, Morgan csapatainak szólnak. Lehet, hogy ez a közösség megértő az emberek iránt, és szinte biztosan rábeszélhetők egy olyan tervre, amely keresztbe tesz dr. Morgannek. Meg hát egyébként is, nekik is lejár az idejük, amire talán megoldást tudok nyújtani nekik. Megint átfutott az agyán, hogy mekkora fájdalomra és félelemre lehetett szükség ahhoz, hogy egy ilyen figyelmeztetés jöjjön létre a kapcsolásban, és beleborzongott. Tényleg ilyenekkel akarok szövetkezni? Mindazok a dolgok, amiktől féltem, hogy Morgan meg fogja tenni... ők is képesek lennének ugyanezekre?

A fejét ingatta. Lehet, hogy félreértem a dolgot. Nemcsak azt, ahogyan létrehozták ezt a határjelzőt, hanem magát azt a tényt is, hogy ez egy határjelző. Az is lehet, hogy az Ívések egyikét itt ejtették csapdába Morgan katonái, és a barátait akarta figyelmeztetni ennek a jelnek a fába vésésével. Ennyi információ alapján nem ítélhetem el őket.

Ellenőrizte az iránytűjét, összeszorította a fogát, és elindult keletre, a tó felé.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Marcus igyekezett mozdulatlanul ülni, próbálta nem feszegetni a háta mögötti fémrúdhoz erősített bilincset, amely fogva tartotta a csuklóját. Az első éjszaka rengeteget erőlködött, hátha sikerül kiszabadulnia belőle, amivel csak annyit ért el, hogy csúnyán ledörzsölte a bőrét. Most pedig a legkisebb mozdulat is olyan éles fájdalmat váltott ki, hogy harapdálnia kellett tőle a szája szélét. Woolf, Galen és Vinci is oda voltak kötözve mellé, csendben ültek egy régi szupermarket hátsó termének a falánál, de mintha egyikük sem érzett volna akkora fájdalmat, mint ő. Talán csak jobban tudják leplezni, gondolta Marcus, vagy már hamarabb rájöttek, hogy felesleges a lázadozás. Akárhogy is legyen, nagyon butának érezte magát.

Ami tulajdonképpen nem is olyan váratlan végkifejlet, ha azon veszi észre magát az ember, hogy béklyóba verte egy terrorista, akihez ő maga ment oda.

– Ez a hála, amiért megbíztunk benne – méltatlankodott Marcus.

– Ő volt az egyetlen lehetőségünk – vélte Galen.

– Egy elítélt bűnöző – jegyezte meg Marcus. Próbált a lehető legvidámabban nézni a többiekre. – Talán ezt a szempontot nagyobb súllyal kellett volna figyelembe vennünk, amikor tervbe vettük, hogy felkeressük.

– Együtt dolgozott a Szenátussal és a Védelmi Hálózattal – érvelt Woolf. – Az invázió kezdete óta nem követett el semmi gyanúsat vagy törvényelleneset. Legalábbis tudomásunk szerint – tette hozzá.

Marcus visszanyelte a magától kínálkozó epés kommentárt. Woolf a fejét rázta.

– Ha tudomásunk van róla, hogy sikerült rátennie a kezét egy nukleáris töltetre, nyilván jobban meggondoljuk a dolgot.

– Ha tudtuk volna, hogy atombombája van, pontosan ugyanígy járunk el – mondta Vinci. – Csak éppen másképp kezeljük a találkozást. A legjobb az lett volna, ha valahogy beépülünk a csapatába.

– Gondolom, ezzel most már késő próbálkozni – pillantott Marcus a terem másik végében álló őrre.

– Igen – biccentett felé az őr.

–Basszus – állapította meg Marcus. – Pedig már kezdtem reménykedni.

– Miért csinálja ezt Delarosa? – kérdezte Vinci. – Egy olyan bomba, amely elég nagy a megszálló Részleges hadsereg elpusztításához, szinte valamennyi embert is megölne a szigeten. Mindkét csoportnak a kilencven százaléka jelenleg East Meadow-ban tartózkodik. Ez nem lehet Delarosa számára elfogadható veszteség.

– Nem Long Islanden fogja felrobbantani – magyarázta Woolf. ‒ Elviszi északra, White Plainsbe, de legalábbis a közelébe, és ott indítja el. Kiegyenlíti az erőviszonyokat, ahogy ő fogalmazott.

– Ez népirtás! – kiáltott fel Vinci.

– Mármint olyasmi, mint az RM? – kérdezett közbe az őr. – Mármint pont ugyanolyan dolog, mint amit maguk tettek velünk tizenhárom évvel ezelőtt?

–A Részlegeseknek nem volt semmi közük az RM-hez – jelentette ki nyugodtan és tényszerűen Vinci. Nem vitatkozott, csak magyarázatot adott, állapította meg magában Marcus. Elég volt azonban egy gyors pillantást vetni a füstölgő őrre ahhoz, hogy lássa, mennyire nem vevő most az érvelésre.

– Olyan valakihez beszél, aki alig ötven mérföldre az utolsó túlélő emberektől készül felrobbantani egy atombombát – mondta Marcus.

– Induljunk ki abból, hogy úgysem hisz magának, és lépjünk tovább.

– A Részlegeseket el kell pusztítani! – emelte fel az őr a puskáját.

– Az utolsó szálig! Nem is értem, miért nem engedte még meg a parancsnok, hogy kivégezzük ezt! – Felállt, az arcvonásai kőkemények voltak. Marcus a lehető legjobban a falnak nyomta a hátát.

– Látja? – Marcus próbálta nem kimutatni, hogy valósággal remeg a félelemtől. – Mondtam, hogy így sokkal szórakoztatóbb lesz. –Az őr szeme vérben forgott a dühtől, és Marcus egy pillanatig azt hitte, hogy végez mind a négyükkel, egyszerűen beléjük ereszt egy sorozatot.

Ekkor kinyílt a hátsó terem ajtaja, és belépett rajta Delarosa, mellette Yoon és egy másik gerilla. Marcus tisztán hallhatóan fellélegzett.

– Ezt nevezem remek időzítésnek.

– Hacsak nem akar ő is megölni minket.

– Akkor is jó az időzítés – mondta Marcus. – Nagy kár lenne, ha úgy lőne le minket ez a fickó, hogy a hölgy nem is látja.

– Senki sem fogja lelőni magukat – jelentette ki Delarosa. Beljebb lépett a terembe, és lenézett rájuk, de nem megvetéssel vagy dühvel,

hanem inkább gyakorlatiasan. – Nem vagyunk szörnyetegek.

– És értékesebbek vagyunk a maga számára, ha életben tart – vélte Marcus.

Delarosa kíváncsian oldalt billentette a fejét.

– Mert?

‒ Mert, ööö... – Marcus vágott egy grimaszt. – Hát, nem is tudom igazán, csak feltételeztem, hogy ezen a ponton általában ezt szokták mondani.

– Maga túl sok filmet látott – válaszolta Delarosa.

– Én bizony egyet sem – vonta meg a vállát Marcus. – Pestisbébi vagyok. Viszont rengeteg kémregényt olvastam, ahhoz nem kell elem.

‒ Akárhogy is legyen – mondta Delarosa –, semmi más okunk nincs arra, hogy életben hagyjuk magukat, mint az, hogy tisztességes emberek vagyunk. Valamint semmilyen előnyünk sem származna a meggyilkolásukból, csak kellemetlenség.

– Ez egy bevett kifejezés? – kérdezte Vinci. – Ez a „tisztességes emberek”?

‒ Talán sértőnek találja? – kérdezett vissza Delarosa.

– Inkább ellentmondásosnak – válaszolta Vinci. – Főleg a tervük ismeretében.

–Nem szívesen teszem – mondta Delarosa. – Sok álmatlan éjszakán át gondolkodtam más megoldásom. A Részlegesek mind haldokolnak... Vajon ki tudok várni egy évet, amíg mind eltűnik, és egy ujjamat sem kell megmozdítani ahhoz, hogy megszabaduljunk tőlük?

– Én arra szavazok, hogy próbáljuk meg! – szólt közbe Marcus. – Lehet szavazni? Kezeket fel, mindenki, ne hagyjanak már magamra! – Próbálta felemelni a kezét, de elfintorodott, ahogy hirtelen belevágott a fájdalom a csuklójába.

– Ez nem egy működőképes terv – állapította meg Delarosa. – Az East Meadow-t megszállva tartó hadsereg túl sok embert öl meg, és bár nem hal meg mind, most, hogy megtalálták Kirát...

– Mi a fene? – élénkült fel Marcus. – Megtalálták Kirát?

– Leálltak a rádióadással – válaszolta Delarosa. – A túszejtő akciójuk véget ért. Márpedig erre az a legvalószínűbb magyarázat, hogy megkapták, amit akartak.

– El kell mennünk érte! – kiáltotta Marcus.

– A Részlegesek azt hiszik, hogy fel tudják használni Kirát a lejárati idejük kiküszöbölésére – mondta Delarosa. – Fogalmam sincs, hogyan tudna nekik segíteni ebben, de ők így gondolják. Minél tovább várunk, annál kevésbé valószínű, hogy valaha is véget ér ez a helyzet. Ha meg akarunk szabadulni a Részlegesektől, most kell lecsapnunk, méghozzá mindent elsöprő erővel. Hadseregünk nincs ehhez, így hát az atombomba az egyetlen választásunk. Egyetlen ember is oda tudja vinni, észrevétlenül, és egyetlen csapással végez velük.

– Attól a megszálló hadsereg még itt marad – vélte Galen. – A kontinensen felrobbantott bomba nem vet véget az inváziónak.

– Vinci! Maga szerint mit tesz a Részleges hadsereg, ha White Plainst elsöpri egy tűzgolyó? – kérdezte Delarosa.

‒ Visszamennek oda – válaszolta Vinci teljes nyugalommal. – Megpróbálják a lehető legtöbb túlélőt felkutatni.

– Ha nem is távoznak innen, pár hónap múlva mind meghalnak – egészítette ki Marcus. – Minden korábbi kutatási eredményüket elpusztítja a robbanás, valamint mindazokat, akik rendelkeznek a folytatáshoz szükséges képességekkel.

– Így kell lennie – foglalta össze Delarosa. – Méghozzá most, azonnal. Felborítottuk a természet egyensúlyát a Részlegesek létrehozásával, és most helyre kell állítanunk.

– Azt a töltetet nem lehet távolról beindítani – mondta Woolf. – Melyik agymosott szerencsétlent vette rá, hogy felrobbantsa a bombát maga helyett?

– Nem vagyok szörnyeteg – ismételte meg Delarosa. – Ez az én tervem, az én felelősségem.

– Saját maga fogja megtenni? – kérdezett rá Marcus.

– Búcsúzni jöttem – mondta Delarosa. – Nem akarom megölni magukat, de a szállításuk túl nagy feltűnést keltene. Ma éjjel elindulok. Ezt az őrhelyet Yoon Bakra bízom, akinek határozott parancsa van arra, hogy nem érheti magukat bántódás.

– Ezt mondja meg ennek a fickónak is – intett Marcus a fejével az őr felé. – Hallotta, ugye? Nem érhet minket bántódás.

Vinci kíváncsian nézett Delarosára.

– Miért hagy engem életben, ha éppen készül meggyilkolni az egész fajt, amelyhez tartozom?

–Mert ez nem gyilkosság – válaszolta Delarosa. – Hanem szükségszerűség.

– Attól még nem lesz kevésbé gyilkosság – jegyezte meg Marcus.

– Mi történt magával, Marcus? – kérdezte hűvösen Delarosa. –Azt hittem, hogy maga csak a viccelődéshez ért. – Sarkon fordult, és kiment a teremből. Yoon szúrósan nézett a puskás őrre, míg aztán az végül vonakodva visszaült a helyére.

– Életben vannak – mondta Yoon –, de attól még ellenséges harcosnak tekintjük magukat. Itt maradnak, őrizetben.

– Amíg meg nem halunk, aggkorban? – kérdezte Woolf.

– Amíg fenyegetést jelentenek a számunkra – válaszolta Yoon. – Vagy már nem lesz az egésznek jelentősége.

– Nem érthetsz egyet ezzel az őrült tervvel! – csattant fel Marcus. – Te sem akarhatod, hogy felrobbanjon az az atombomba!

– Sok minden van, amit nem akarok – mondta Yoon. – Néha el kell fogadnunk bizonyos dolgokat ahhoz, hogy megkapjuk azt, amit akarunk.

Marcus kérlelőre fogta a hangját.

– De ha ahhoz, hogy megkapjuk, amit akarunk, ezerszám kell megölni embereket, valóban megéri?

– Nem tudom – válaszolta Yoon. Vincire nézett. – Maga szerint?

– Nem szégyellem a tetteinket – válaszolta Vinci. – De a maguk fajának a kiirtása sosem szerepelt a terveink között.

– Maguk, Részlegesek, egyre csak ezt hajtogatják! – fordult felé most már teljesen Yoon. – És most, ahogy a dolgok állnak, nem gondolja, hogy talán mégis be kellett volna venni a terveik közé?

Vinci nem válaszolt. Yoon felállt, és kiment a teremből.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Ariel lecövekelt Nandita előtt.

– Mi volt ez? Tudni akarom!

– Már mondtam – válaszolta Nandita. – Nem tudom!

– Ő tudta, hogy ki vagy.

– Sosem láttam hozzá hasonlót. Sem itt, sem azelőtt. Sehol.

– Ilyesmi a ParaGentől származhatott – vélte Kessler. – Ti ott mindenféle genetikai szörnyszülötteket gyártottatok a Szakadás előtt. Őrkutyákat, sárkányokat, meg ki tudja még, hogy miket. És azt is mondtad, hogy a Tröszt minden tagja rengeteg pokoli génmódosításnak vetette alá önmagát. Hosszabb élet, élesebb elme, megnövelt fizikai képességek. Ez a torzszülött nekem nagyon is úgy néz ki, mint aki a ti kezetek munkájának a nyomát viseli.

Ariel Xochira és Kesslerre nézett, akik általában minden pillanatban egymás torkának estek, ám most a tökéletes összhang jelét mutatták. Még a pozitúrájuk is egyforma volt, ugyanazokkal a vad kézmozdulatokkal fejezték ki a haragjukat. Mindent megtettek azért, hogy különbözőnek látsszanak, és most mégis ez történt. Igaz ez rám és Nanditára is?,tette fel magának a kérdést Ariel.Bármennyire is gyűlölöm, nem vagyok én magam is a tükörképe? Tizenegy éven át ő nevelt engem, több mint kétszer annyi ideig, mint a valódi szüleim. Csakhogy, persze, nem is voltak a valódi szüleim. Nem maradt semmim, ami valóban az enyém lenne.

Még a dühöm sem.

– Biztosíthatlak róla, hogy ha egy ilyen projekten dolgoztam volna, vagy akár csak láttam volna, emlékeznék rá – jelentette ki Nandita.

– Mondtad, hogy a Tröszt némelyik tagja nem bízott a többiekben – szólt közbe Isolde. – És hogy úgy dolgoztatok projekteken, hogy nem szóltatok róla egymásnak. Lehet, hogy ez is egy ilyen eredménye?

–Amolyan elő-Részleges? – kérdezte Nandita. – Egy olyan modell, amelyet valamelyikük csodával határos módon harminc-valahány éven át titokban tartott? Az lehetetlen.

– Vagy akkor valaki más – javasolta Madison. – Egy másik genetikai cég, amely ugyanezzel a technológiával állította elő a saját verzióját.

– De akkor nem ismerné Nanditát – mondta Ariel. – Ez viszont igen, ami azt jelenti, hogy a ParaGentől származik, ami pedig azt jelenti, hogy Nandita tud valamit, amit nem mond el nekünk.

Nandita sóhajtott egyet, és hátranézett.

–Ha menet közben beszélek, elindulhatnánk legalább? Itt túlságosan is ki vagyunk téve mindenféle veszélynek.

– Most délre kell fordulnunk – mondta Kessler. – Commackbe érkezünk, errefelé van még két régi farmunk. Abból a feltételezésből kell kiindulnunk, hogy a Részlegesek itt is jelen vannak, még ha csak pár felderítővel is.

– Vagyis át kell kelnünk a Long Island-i autópályán – nézett bele Xochi a térképébe. – Ha a mostani helyzetünket túl védtelennek tartod, az még kevésbé fog tetszeni.

– Ha muszáj, hát muszáj. – Ariel futva érte utol Nanditát. – És most beszélj!

– Ez a teremtmény majdnem biztosan a ParaGené – mondta Nandita. – De nem ismerem fel, hogy micsoda, és tényleg fogalmam sincs, hogy ki lehetett képes ehhez hasonlót létrehozni. Mi több, abból, hogy nem ismerem fel, szinte garantáltan következik, hogy a Szakadás után alkották meg.

– Ki rendelkezik az ehhez szükséges technológiával? – kérdezte Ariel.

– Korábban azt hittem, hogy senki – válaszolta Nandita –, de a Plum Islanden talált létesítmény miatt felül kellett bírálnom ezt a véleményemet. Ha az a labor fennmaradt, mások is meglehetnek még, az egykori zöld mozgalom emlékeként. Ezeket úgy tervezték, hogy kizárólag önfenntartó energia működtesse őket. Az első tippem maga a ParaGen lenne.

– A ParaGent elég keményen bombázták a Részleges Háború idején – jegyezte meg Kessler.

– Tudom – mondta Nandita jéghideg hangon. – Ott voltam. De igencsak robusztus létesítmény volt, és talán egy része fennmaradt. A ParaGennél voltak megfelelő felszerelések egy ilyen lény létrehozására, bár a régi időkben kifinomultabb változásokkal dolgoztunk, emberibb jelleget kölcsönözve. Mint ahogy arra is, amiről a teremtmény beszélt. A világ rendbetételére. A klíma helyreállítására.

Ariel fintorgott.

– Hogyan tudná a ParaGen „helyreállítani” a klímát? Genetikai cég volt... A szelet nem lehet genetikailag módosítani!

– Elegendő idő és energia birtokában bármit rendbe lehet tenni a genetikával – magyarázta Nandita. – A génmódosítás a legnagyobb erő ezen a bolygón. A ParaGen létesítményt egy régi radioaktív anyagok tárolására használt telepre építették. Rovarokat terveztünk a sugárzás elszívására és semlegesítésére, aztán újabb rovarokat a talaj megtermékenyítésére, növények termesztésére. A Szakadás idejére valóságos paradicsommá vált. Nem állítom, hogy biztosan ez történt, mert nem tudom, de ha valakinek rendelkezésére áll elegendő idő és eszköz, valóban képes lehet a klíma megváltoztatására. Olyan baktériumokat hozhat létre, amelyek hőt sugároznak vagy szívnak be, vagy éppen felszabadítják bizonyos kőzetekből a vizet. Ha ezt elég nagy léptékben alkalmazzák, meg lehet változtatni az időjárási viszonyokat, akár az évszakokat is, de ehhez hihetetlen mennyiségű energiára lenne szükség. Mint ahogy az ilyen baktériumok elterjesztéséhez is, amennyiben nem geológiai időszakokban gondolkodunk. Szóval lehet, hogy a ParaGen régi épületében még van energiaellátás, de ennyi biztos nem.

– Tehát valaki gyártott egy csomó férget, amivel megváltoztathatja az időjárást – foglalta össze Isolde –, meg egy rémisztő szörnyeteget, aki közli ezt velünk. Ha ez megfelelő magyarázat bármire is, akkor valóban teljesen értelmét vesztette mostanra a világ.

–De ez nem ad magyarázatot arra, hogy miért ismerte fel Nanditát – mondta Ariel. – Ez nem valami véletlenszerűen, tartályban született szörnyeteg volt. Ismert téged. Látott már téged, és abból, ahogy beszélt hozzád, úgy tűnt, hogy azt várja, te is felismered őt.

– És ha génmódosítással jött létre? – kérdezte Xochi. – Nem egy új teremtmény, hanem olyan valaki, akit ismertél, és aki most... módosította és... szörnyesítette magát. Tudod, hogy értem.

–Ennyi génmódosítástól megőrülne az illető – jelentette ki Nandita. – Láttunk már hasonlót, ennél jóval kisebb léptékben. Egy ilyen drasztikus lépéstől széthasadna az alany elméje.

– Ez tulajdonképpen meg is magyarázná a dolgot – gondolkodott el Ariel. – Szerinted ki lehet az?

– Ott az autópálya! – szólt közbe Kessler. Egy telefonpóznák által jelzett utat követtek addig, átvágva egy sűrű erdei csapáson a házak és üzletek között, de most elfogyott alattuk az út. A néhány megmaradt drót még mindig átnyúlt a széles, aszfalttal és autóroncsokkal teli szakadékon. Ariel átküzdötte magát az aljnövényzeten, és tíz sávot számolt meg az autópályán, valamint négy beszakadt korlátot a széleinél. – Legalább hatvan méter – állapította meg Kessler –, és nincs rajta annyi jármű, hogy megfelelő fedezéket biztosítson. Ha ezt az utat választjuk, gyorsan kell mennünk, és nem árt egy kis szerencse sem.

– A legutóbbi autópályánál alul keltünk át – mondta Isolde. – Az jobban bejött nekem.

– Itt viszont nincs ehhez hasonló lehetőség. Csak hidak vannak fölötte, mint például az ott, ráadásul nincsenek korlátai, és odafent valószínűleg még védtelenebbek lennénk, mintha egyszerűen csak átfutnánk.

– Én már csináltam ilyet – mondta Xochi. – És sikerült is.

–Mi van akkor, ha ezen az oldalon maradunk? – kérdezte Madison. –Tényleg megéri a kockázatot, hogy átmenjünk?

–Ezen az oldalon nagyobb valószínűséggel futunk bele egy Részleges őrjáratba. – Kessler átvette a térképet Xochitól, és kinyitotta, hogy mindenki lássa a csoportból. – Ráadásul egy-két mérföldre innen van egy hatalmas kereszteződés, utána meg az egész környék egy nagy kereskedelmi központ, széles utakkal és még szélesebb parkolókkal. Ott nagyon könnyen észrevehetnek. Ha viszont most itt átmegyünk, el tudunk rejtőzni az egymást követő lakónegyedekben, éjszakára pedig ebben az egyetemi kollégiumban táborozhatnánk le. Ott vannak ugyan nyílt részek is, de udvarok, nem parkolók, vagyis valószínűleg jóval több a lombozat, ami fedezéket nyújt. Mivel errefelé sosem műveltük meg a földet, nemigen lehetnek sem lakott települések, sem Részlegesek a környéken.

–Nagyon csekély az esélye, hogy bárki is pont ebben a pillanatban pont ezt az útszakaszt figyelje – tette hozzá Xochi. – Nem annyira kevés, mint szeretnénk, de azért kevés. Ha belevágunk, és teljes erővel futunk, meg tudjuk csinálni.

– Hát, akkor rajta – mondta Isolde. – Khan nemsokára felébred, és addigra a lehető legnagyobb távolságra kell jutnunk a Részleges őrjáratoktól.

Ariel bólintott, és az alvó csecsemőre nézett – pontosabban az elaltatott csecsemőre, mert a folyamatos üvöltése miatt Nandita a biztonság kedvéért beadott neki pár enyhe gyógyszert. De az altató hatása nem tart örökké, és rejtve kell lenniük, mire a gyerek újra zajongani kezd. Átküzdötték magukat a fák között, ami nehezebbnek bizonyult, mint az addigi ösvényen, és lejutottak a széles autópálya peremére.

–Mindenki felkészült? – suttogta Ariel. Hallgatta, ahogy a többiek egyenként igennel válaszolnak. Aztán vett egy nagy levegőt. – Indulás.

A csoport rohanni kezdett, a hátizsákok csapkodták a gerincüket, a talpuk vadul csattogott az aszfalton. Az út pereme töredezett volt, a növényzet már elkezdte visszakövetelni korábbi uradalmát, de az út annyira széles volt, hogy középen abszolút sima maradt – elsárgult levelek és a szél által odafújt por fedte, de egyben volt. Befutottak egy szállító teherautó mögé, majd egy vontató elé. Három sávon már túljutottak. Négyen. Ariel már majdnem elérte a középső elválasztó korlátot, amikor kiáltást hallott. Felnézve alakokat látott a közeli hídon.

– Részlegesek! – sikoltotta. – Fussatok tovább! – Lekuporodott egy öreg utcai terepjáró rozsdás tömbje mögé, és lövöldözni kezdett, amivel fedezékbe kergette a katonákat. Az emberalakok eltűntek, de Ariel továbbra is a hídon tartotta a szemét, készen a tüzelésre, csak bukkanjon elő megint egy fej. – Menjetek! – kiáltotta. – Tovább kell mennünk délre!

Xochi érte el elsőként a korlátot. Átvetette magár rajta, majd hátranyúlt Madisonhoz Arwenért. Aztán mindketten futottak máris a déli fák felé, miközben Kessler, aki rögtön a nyomukban szaladt, fedezékbe vonult egy költöztető teherautó mögött, és szintén tüzelni kezdett.

– Ariel! – kiáltott a lánynak. – Majd én fedezlek, fuss utánuk!

Nandita fürgén ugrott át a korláton, aztán megállt, hogy segítsen átmászni Isolde-nak, akinek a melléhez volt szíjazva Khan. Ariel hallotta a csecsemő sírását, biztos a lövöldözés ébresztette fel. Pont akkor ért a korláthoz, amikor Isolde végre átjutott rajta. Habozás nélkül átugrott ő is.

Ebben a rövid, nyugodt pillanatban egy hang kiáltott le a hídról.

– Ne lőjetek!

– Már hogy a fenébe ne lőnénk! – mordulta Ariel, ahogy elfutott Kessler mellett, és bevágódott egy kifakult, oldalra fordult fehér autó mögé. A volánon egy csontváz lógott. Ariel célba vette a hidat, és odakiáltott Kesslernek, hogy mehet. – Fuss a fák közé! – És azzal már tüzelt is. – A túloldalon, a házak között majd elveszítik a nyomunkat!

– Az ott egy lánckerítés! – kiáltotta vissza Xochi. – Időt kell nyernünk, amíg ledöntjük!

Ariel a fogát csikorgatva folytatta a lövöldözést.

– Gyerünk, férgek, dugjátok már elő a fejeteket! – Megint leadott egy sorozatot. – Rajta, mi lesz már!

– Ne lőjetek! – kiáltották az alakok a hídról. – Madison!

Ariel zavarában felhúzta a szemöldökét. Madison megperdült.

– Az ott az én nevemet mondta?

– Honnan a fenéből tudják ezek állandóan a nevünket? – kérdezte

Kessler, aki épp akkor ért az út széléhez, és nekifeszült a kerítésnek. –Madison! – kiáltotta a hang. – Én vagyok az! Madison,

megtaláltunk titeket!

Madison visszafutott az útra.

– Ez Haru!

– Nem Haru! – csattant fel Ariel. – Ez csak egy trükk! Húzd le a fejedet, mielőtt lelőnek!

– Átjutottunk a kerítésen! – kiáltotta Xochi.

– Madison, mondd meg nekik, hogy ne lőjenek! – A kiáltás

visszhangzott a fák közti szakadékban. – Én vagyok az! Felállok!

– Ne lőjétek le! – sziszegte Madison. – A férjem!

– Az nem lehet – mondta Isolde.

Egy emberalak állt fel a hídon, majd mellette egy másik, aztán egy harmadik. Jó száz méterre lehettek, nehezen lehetett kivenni őket, de Ariel annyit látott, hogy nem Részleges egyenruhát viselnek.

– Ő az! – Madison térdre borult, és rázkódott a zokogástól. – Ő az, életben van!

– Találkozzunk a túlsó oldalon! – kiáltotta Haru, és futni kezdett dél felé a hídon. Mások is csatlakoztak hozzá, néhányan pedig hátramaradtak, és tüzelőállásba helyezkedtek, hogy fedezzék az asszonyok átkelését az utcán. Ariel már nem tudta, mit higgyen. A biztonság kedvéért fedezékben maradt, és ismét célba vette őket.

– Ugyan már! – mondta Isolde. – Ha ellenségek lennének, már lelőttek volna minket!

– Hacsak nem élve akarnak elfogni – válaszolta Ariel.

– Ez tényleg Haru – állította Isolde. – Te nem ismered olyan jól, mint én. Ez az ő hangja!

– Le az útról! – ordította Kessler. – Akárki legyen is az, ki kell jutnunk a nyílt terepről!

Ariel bosszúsan mordult fel, de belátta, hogy Kesslernek igaza van. Még egy utolsó pillantást vetett a lövészekre a hídon, majd felpattant, és berohant a fák közé. Xochi és a többiek addigra már ledöntöttek egy elég nagy részt a kerítésből ahhoz, hogy átmásszanak rajta. Kessler és Nandita segítettek Isolde-nak. Khan szívszorítóan üvöltött, most, hogy ismét felébredt végtelen fájdalmára. Isolde átjutott a kerítésen, Kessler és Nandita pedig közelről követték. Még a domb tetején húzódó szervizúton sem jutottak át, amikor Haru már rohant le az aljnövényzeten át, Madison nevét kiáltva. Madison visszakiáltott, és odaszaladt hozzá, karjába szorítva Arwent. Ariel látta, hogy Isolde és Xochi is sír, de még Kessler szeme is könnyes lett. Ariel is sírni szeretett volna, de nem indultak be a könnyei. Nandita ugyanolyan szenvtelennek látszott, mint mindig.

– Megtaláltalak! – lelkendezett Haru. – Megtaláltalak, megtaláltalak!

– Azt hittem, hogy meghaltál! – mondta Madison.

– El kell tűnnünk – nézett körül Haru. – Már így is túl sok zajt csaptunk. A szigeten minden Részleges hallhat minket, és... – Hirtelen elhallgatott, a szeme oda-vissza járt Arwen és Khan között. – Nem Arwen üvöltött? Két csecsemőtök van?

– Ez az enyém – mondta Isolde. A szeme beesett, a hangja elcsuklott a kimerültségtől. – Közel egy hónapos.

– Akkor ez most igazán érdekes lesz – állapította meg Haru. Madison felvonta a szemöldökét.

– Mi történt?

Haru társai ekkor robbantak elő a lombok közül, az élükön Hobb szenátorral.

– El kell rejtőznünk! – kiáltotta Hobb. – Nem tudják elhallgattatni azt a kölyköt?

– Gratulálok a fiatal apukának – mondta Haru nyersen.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Isolde döbbenten meredt Hobb szenátorra.

– Te meg mit keresel itt?

– Isolde? – Hobb arcán a meglepetés és a rémület viaskodott egymással.

–Nem maradhatunk itt! – kiáltotta Ariel, aki épp elfutott mellettük a fák felé. – Bármikor ideérhet egy Részleges őrjárat, nem állhatunk meg!

– Ez itt... – Hobb az üvöltő gyereket bámulta földbe gyökerezett lábbal. – Az én... gyerekem?

– Futás közben is beszélhetünk róla – mondta Nandita. Harura nézett. – Északról vagy délről jöttetek?

– Délről – válaszolta Haru. – Két napja nem láttunk Részlegest.

– Akkor továbbra is délre kell tartanunk – állapította meg Nandita. –Xochi, keress egy helyet, ahol megbújhatunk éjszakára.

– Láttunk egy jó helyet nem messze innen – javasolta Hobb. – Egy középiskola, egyenesen ezen az úton, talán négy saroknyira...

–Köszönjük – válaszolta Nandita nyersen –, de tudunk magunknak saját rejtekhelyét találni. A csecsemők miatt nagyon különleges táborhelyre van szükségünk, erre egy iskola nem alkalmas.

A férfiak beálltak a sorba a nők mellé, Xochi és Kessler haladtak az élen. Haru lövészei egy perccel később értek le hozzájuk a hídról, és elfoglalták a hátvéd helyét a menetoszlopban, így Ariel előrekocogott, hogy utolérje Isolde-ot. A férfiak összesen hatan voltak, ugyanannyian, mint a nők.

– Fiú vagy lány? – kérdezte Hobb.

– Fiú – válaszolta Isolde, de még csak pillantásra sem méltatta. Hobb hangja szinte áhítatosnak hatott.

– Van egy fiam.

– Nagyon is egyértelművé tetted, hogy abszolút nem érdekellek sem én, sem pedig a gyerek, miután teherbe ejtettél. Vagyis nekem van egy fiam, neked meg nem marad más, mint egy emlék valamiről, amiben soha többé nem lesz részed.

– Most úgy beszélsz, mintha elüldöztelek volna. Elfoglalt ember vagyok. Nem gondolhatod, hogy utállak, csak azért, mert nem értem. rá mindennap meghitt beszélgetéseket folytatni.

– Az irodádban dolgoztam. Egy „jó reggelt, Isolde”-ra sem értél rá, amiből azért meg lehetett érteni a finom utalást.

–Érvényben volt a Remény Törvény – mondta Hobb felháborodottan. – Állampolgári kötelességünk volt, hogy teherbe ess, mindkettőnké. De nem hittem volna, hogy a gyerek életben marad. Egyik sem maradt életben. Ha tudtam volna...

Isolde a szavába vágott.

–Komolyan azt hiszed, hogy ki tudod magyarázni magadat ebből?

‒ De...

– Azt hiszem, most már ideje befogni – lépett közéjük Ariel. – Majd később beszélhetünk róla.

– Vagy soha – mondta Isolde.

– Nekem az is megfelel – vont vállat Ariel. Hobb savanyú képet vágott, de nem szólt semmit.

Az első megfelelő keresztutcánál Xochi levezette őket a főútról, szűk, fák övezte utcák során haladtak végig, amíg rá nem találtak egy a többi mögé épített házra, amelyet három oldalról is sűrű erdő vett körbe. A ház mögé kerülve egy betört ablakon át másztak be, hogy az ajtó érintetlen maradjon, majd leosontak a nyirkos és dohos pincébe. Magukra zárták a pincét, matracokat támasztottak az ajtóknak, hogy a lehető legjobban felfogják a hangokat. Arwen azonnal játszani kezdett, izgalomba jött apja látványától, gügyögve ült a penészes szőnyegen. Isolde kivette Khant a vállkendőjéből, és megpróbálta megszoptatni, de az üvöltő babának túl nagyok voltak a fájdalmi, így hát inkább csak csitítgatni igyekezett. Ariel úgy vélte, hogy a hólyagok csúnyábbak, mint azelőtt, bár ezt nehéz volt pontosan megállapítani. Hobb riadtan nézte a kisfiút.

– Mi baja van?

– Veleszületett – mondta Nandita. – Van nálunk fájdalomcsillapító és lázcsökkentő, amitől kicsit jobban van, de többet nem tudunk most tenni érte.

– Tudod, minek néz ez ki – vizsgálta meg közelebbről Hobb.

– Mint a biológiai fegyver hatása – hajolt oda Haru, aki szintén észrevette. – A tünetek azonosnak látszanak.

– Miféle biológiai fegyver? – kérdezte Isolde.

–Nem tudjuk pontosan – válaszolta Haru. – A Részlegesek belebetegszenek. Eleinte azt hittük, hogy ez a lejárati idejükkel van összefüggésben, de minden információ, amit hallottunk, ellentmond ennek. Ők biológiai fegyvernek nevezik, és azt hiszik, hogy mi vetettük be.

– Ugyanezt mondta az a kettő, akivel összefutottunk Plainview-ban – mondta Ariel. – Miért gondolják azt, hogy biológiai fegyver, és nem egyszerűen valami járvány?

‒ Mert nagyon konkrét területekre koncentrálódik – mondta Haru. – Két áldozat mesélte el a részleteket, szintén Plainview mellett. Azt hiszem, hogy felderítők voltak, egy küldetésen kapták el a betegséget, és már vissza se tudtak jutni a bázisukra. Amikor rájuk találtunk, már túl rosszul voltak ahhoz, hogy felvegyék velünk a harcot, így hát a lehető legtöbb információt szedtük ki belőlük a kegyelemlövés fejében.

Madison elsápadt.

– Ők maguk kérték, hogy öljétek meg őket?

– Állítólag rettenetes fájdalmakkal jár – válaszolta Haru. – Úgy vélik, hogy a fegyvert East Meadow-ban vetették be, Nandita régi házának a környékén, és hogy aztán valaki keletre vitte egy bizonyos útvonal mentén, amelyet még nem sikerült felderíteniük a Részlegeseknek. A tünetek többé-kevésbé megegyeznek a gyerekével. Pikkelyes bőr, sárga hólyagok, magas láz, ráadásul azok ketten nyilvánvalóan hallucináltak is. Valami óriási szörnyről beszéltek, meg a hóról...

– Ez lehetetlen – mondta Ariel. Isolde-ra nézett, az meg vissza rá, mindkettőjük arca merő döbbenet. Ariel a többiekre pillantott, és. a szíve elszorult, amikor látta, hogy mindannyian ugyanarra a következtetésre jutottak.

– Rémisztő ez a hirtelen csend – állapította meg Haru. – Mi történik itt?

– Nem lehet, hogy ő legyen az oka – mondta Isolde.

–De bizony, hogy igen – mondta Kessler. – Amerre csak mentünk...

– Tudom! – mordult fel Isolde. – Tudom, hogy valószínűleg Khan az okozója. Csak nem akarom, hogy így legyen!

– Ezt a nevet adtad neki? – kérdezte Hobb. – Khannak hívják?

– De hogyan kaphatta volna el Khan is? – ráncolta a szemöldökét Haru. – Ha úgy tervezték, hogy a Részlegeseket vegye célba...

– Khan Részleges! – tört fel Isolde-ból. – Ahogy én is. Mindketten azok vagyunk – intett Ariel felé. – Kérdezzétek csak meg Nanditától.

A férfiak mind Arielre, majd Nanditára néztek.

– Micsoda? – kérdezte Hobb.

–Hosszú történet – válaszolta Ariel. – És Nanditából kínszenvedés kiszedni a részleteket. Pontokba szedve: Nandita genetikus volt a ParaGennél. Ők hozták lére a Részlegeseket, és beléjük pakoltak furcsa betegségeket, köztük az RM-et, és egy másikat, amely a Részlegeseket öli meg. Amikor a Részlegesek fellázadtak, nem a megfelelő betegség szabadult fel, mert a Részlegesgyilkos kór csak néhány új modellben volt benne, amelyet úgy alkottak meg, hogy a normális emberi életciklust reprodukálja. Ezek vagyunk mi. Isolde, Kira és én.

Hobb dermedten meredt rá.

– Micsoda? – ismételte el még egyszer.

Haru a fejét ingatta.

– Ariel kihagyta a cselekedeteink okait – szólalt meg Nandita. – De a lényeget elmondta. Isolde DNS-ébe bele van kódolva egy Részlegesgyilkos járvány mintája, és amikor ez a DNS Hobbéval keveredve létrehozta Khant, nagyon úgy néz ki, hogy... a járvány felszabadult.

–Felszabadult? – kérdezte felháborodottan Hobb. – A fiam belehal egy járványba, amit maga hozott létre, és csak annyit tud mondani, hogy „a járvány felszabadult”?

– Lehet, hogy meg tudom gyógyítani – mondta Nandita. – Úgy tűnik, az emberi része életben tartja, és ha eljutok a Plum Island-i laboratóriumba, ahol vannak megfelelő genetikai berendezések, azzal talán teljesen el tudom távolítani belőle a betegséget.

Isolde magához szorította, és finoman ringatta Khant, a szeme megtelt könnyekkel.

Hobb arca még mindig falfehér volt.

– Részleges vagy?

– Ezen túl kéne tennie magát – mondta Ariel. – Pár héttel ezelőttig egyikünk sem tudott erről.

– Előbb gondolkodjunk el egy kicsit – szólt közbe Kessler. – Valóban Plum Islandre tartottunk, és idővel el is juthatunk oda, de... ha ez a gyerek egy biológiai fegyver...

– Nem! – mondta Isolde.

–Ha olyan gyorsan végzett azzal a két katonával Plainview mellett – folytatta Kessler gondoljátok csak meg, hogy mit tenne, ha bevinnénk a Részleges hadsereg kellős közepébe!

– Ki van zárva – sziszegte Isolde. – Csecsemő, nem bomba!

‒ A Részlegesek mindent tönkretettek, amit valaha is szerettünk – mondta Kessler. – És most véget vethetnénk mindennek. A háborúnak, a megszállásnak, még a hajtóvadászatnak is...

Ariel gúnyosan nézett rá.

– Azzal akarsz véget vetni a hajtóvadászatnak, hogy feladjuk magunkat?

– Legfeljebb pár napig lennénk őrizetben – válaszolta Kessler –, aztán minden üldözőnk meghalna, majd azok is, akikkel találkoztak. És akkor megállás és rejtőzködés nélkül rohanhatnánk tovább Plum Islandre. Így akár még hamarabb is meggyógyíthatjuk.

– Nem fogod a fiamat fegyverként használni! – kiáltott rá Isolde.

– Ennek már egyébként sincs jelentősége – mondta Haru. – Épp ezért követtük a nyomaitokat az egész szigeten. El kell mennünk innen. Nincs időnk megtámadni a Részlegeseket, arra meg pláne, hogy valami laborba menjünk.

– Ha nem visszük el oda, Khan meghal – jelentette ki Nandita.

– Ha nem megyünk le délre, amilyen gyorsan csak tudunk, akkor is meghal – mondta Haru. – Hallottatok a Plainview elleni rakétatámadásról?

Ariel bólintott.

– A katonák azt hitték, hogy mi voltunk.

– Rossz helyen voltatok, rossz időben. Egy katonai akció első csapása volt, amivel el akarják terelni a Részleges hadsereg figyelmét, és északra vezetni őket, messze East Meadow-tól, és minden déli településtől. Minden emberi lényt evakuálunk East Meadow-ból, a szigetről, aztán meg a lehető legdélebbre tartunk a parton.

–Nem futhatunk el a Részlegesek elől – mondta Xochi. – Szükségünk van a feromonjaikra az RM gyógyításához.

– Biztos lesznek páran, akik utánunk jönnek. Máshová már nem mehetnek.

– Miről beszélsz? – kérdezte nyugtalankodva Ariel. – Mi fog történni?

– Marisol Delarosa volt szenátor atombombát visz White Plainsbe – mondta Haru. – A sugárzás hatóköre ki fog terjedni Long Island nagy részére. Nem tudjuk pontosan, hogy mekkorára, így hát az a biztos, ha elmegyünk innen. Ha északra és keletre, a kutatóközpont felé mennénk, azzal csak nagyobb bajba keverednénk.

– Honnan az ördögből szerzett atombombát? – kérdezte Kessler.

– Fontos ez most? – Xochi Harura nézett. – Mennyi időnk van még?

–Ezt sem tudjuk – válaszolta Haru. – Valószínűleg lassan, rejtőzve halad. Nem tudom, mekkora ez a nukleáris töltet, de aligha könnyű cipelni. De a ti csapatotok biztosan még lassabban megy a gyerekek miatt. Ha biztonságos helyre akartok jutni, már most indulnotok kell.

– Nem mehetünk el – mondta Isolde. – Ha bekerülünk a sugárzás hatókörébe, lehet, hogy Khan is meghal, de amennyiben nem jutunk el a laborba, egészen biztosan meghal. Én inkább a sugárzást választom.

– Én... – Madison hangja elcsuklott. Halkan, bűntudattal terhesen szólalt meg. – Én nem tehetem ki Arwent veszélynek.

Csend telepedett a pincére. Ariel egyik anyukáról a másikra nézett. Úgy érezte, hogy szétszakad.

– Tudod, hogy a világ végére is elmennék veled, ha tehetném. – Madison könnyekkel teli szemét Isolde-ra emelte. – Bármit megtennék, hogy segítsek a kisbabádon, de most már nem csak saját magamra kell gondolnom. Meg kell mentenem Arwent, még akkor is, ha... – Lehunyta a szemét. – Azt hiszem, hogy külön kell válnunk.

– Nem lehet – mondta Haru.

Madison szinte füstölgött.

– Nem fogom Arwent veszélyzónába...

– Nem is erről beszélek – mondta Haru. – Együtt kell kijutnunk a veszélyből. Mindnyájunknak. – Isolde tiltakozni kezdett, de Haru letorkolta. – Tudom, hogy te a fiadon akarsz segíteni, de a tervetek eleve tele van bizonytalanságokkal. Ha át tudtok jutni a Részleges hadseregen, ha megtaláljátok azt a labort, és ha Nandita rátalál a gyógymódjára... ebben túl sok a „ha”. Teljességgel kivitelezhetetlen.

Gyertek velünk délre, messze a robbanástól, és majd találunk rá más módot, hogy meggyógyítsuk...

– Ha olyan sokáig halasztjuk, meg fog halni! – kiáltotta Ariel.

– Nem találunk még egy, a Plum Island-ihez hasonló labort – mondta Isolde. – Önfenntartó, önellátó, és kifejezetten a betegségek kezelésére tervezték meg. Az az egyetlen hely, ahol meg tudjuk menteni Khan életét.

–Külön kell válnunk – szólt közbe Hobb szenátor. Komoly tekintetében Ariel felfedezte a régi Hobb szikráját, a karizmatikus vezetőjét, aki a polgárháború legszörnyűbb napjaiban irányította a szigetet.

Hobb Harura nézett.

– Te vidd magaddal a feleségedet és a gyereket, és mindenki mást, aki veletek akar tartani délre. Keressétek meg a többi menekültet, és hagyjátok el a szigetet. Én elviszem Isolde-ot és Nanditát abba a laborba, és mihelyst lehet, utánatok indulunk.

– Meg fogtok halni – jelentette ki Haru.

‒ Akkor a fiam életét védelmezve fogok meghalni – válaszolta Hobb. – Bőségesen megéri a kockázat.

– Én Isolde-dal maradok – mondta Ariel.

Xochi bólintott.

– Én is.

– Akkor viszont én is – nézett rá Kessler Xochira. – Én is anya vagyok, tudod.

– Ez nem ugyanaz – kezdett bele Xochi, de Kessler a fejét rázta.

– Az, hogy nem nagyon kedvellek, még nem jelenti azt, hogy nem is szeretlek. Tíz éven keresztül neveltelek. A lányom vagy, akár tetszik, akár nem.

‒ Annyira sajnálom, Isolde – törölgette Madison a könnyeket a szeméből. – Bárcsak veletek mehetnék!

– Óvd meg Arwent – mondta Isolde. – Pont ugyanezt tenném én is a te helyedben. Nincs semmi baj.

– Szeretlek, Isolde – ölelte át Madison fogadott testvérét, mintha máris gyászolna.

Isolde viszonozta az ölelést.

– Én is szeretlek, Mads.

– Senkit sem kényszerítek arra, hogy velünk tartson – szólt Hobb a Védelmi Hálózat négy katonájához. – Ezek a lányok remekül bizonyítottak már eddig is, maguk meg több hasznot hajtanak azzal, hogy visszakísérik Harut délre, és a lehető legtöbb embert gyűjtik össze.

– Kora reggel indulunk – jelentette ki Haru. – Mindenki pihenje ki magát, mert nagy út áll előttünk.

HUSZADIK FEJEZET

Kira térképén egy börtön látszott. Közel a Candlewood-tó partjához, egy hosszú nyúlványnál délen, amelyet Danbury-öbölnek neveztek. Úgy döntött, ez lehet az ideális hely egy rebellis Részleges, csoport számára, itt üthették fel a hadiszállásukat. A rabok benn tartására kiépített védelem ugyanolyan alkalmas lehet az ellenség távol tartására, odabentről az Ívések felkészülten várhatták Morgan csapatainak esetleges támadását. Kira letért a biztonságosnak tartott ösvényről, és most az erdős sáv helyett lakónegyedek utcáinak labirintusában haladt előre. Remélte, hogy így elkerülheti az irtózatos figyelmeztető jelzéseket, csakúgy, mint azokat, akik a jelzéseket elhelyezték. Még mindig nem tudta hová tenni magában az Ívéseket, és azt akarta, ha majd valóban találkozik velük, ő legyen az ura a helyzetnek.

Bármennyire is igyekezett elkerülni az erdőket, azoknak a jelenléte még mindig annyira erőteljes volt, hogy kénytelen volt jó néhány sűrűn benőtt dombon és szakadékon átmászni. A Padaram Road mellett egy patakon átkelve talált egy újabb élénk IV jelzést egy fába vésve. A lehető legnagyobb ívben ment el mellette. Onnan már folyamatosan emelkedett a terep, enyhén, de állandóan. Vagy háromszáz méterrel arrébb egy parlagon heverő mezőt látott, a farmot teljesen benőtték a tízéves fák. A mező túlsó végében feküdt a börtön. Kira lassan, óvatosan, szinte kúszva lopakodott át az aljnövényzeten, szinte másodpercenként állt meg hallgatózni előre is, hátrafelé is. Nem hallott semmit, és amikor megkockáztatta, hogy kapcsolni próbáljon, azon át sem érzett semmit. Mintha órákba telt volna az átkelés, a nap már messze túljutott a zeniten, amikor Kira a börtön közelébe ért. Most mögöttem van a fény, gondolta a gazok között fekve. Ha felállok, messziről látszik az előrevetődő árnyékom, de ha összehúzom magamat, a szemükbe süt a nap, és nem vesznek észre. Csendben, a lélegzetét visszafojtva kúszott előre.

A börtön ugyanolyan üres és kopott volt, mint az összes többi épület, amit látott. A biztonság kedvéért még egy órán át figyelte, türelemre fegyelmezve magát, nehogy meglássák. Csak akkor merészkedett ki erdőszéli búvóhelyéről, amikor a nap mélyen a horizont alá süllyedt. Átlopakodott a félig beomlott parkolón a börtön meg-megszakadozó kerítéséig. Helyenként szét volt töredezve, meg volt tekeredve, belül pedig kifakult narancssárga kezeslábasba burkolt csontvázak feküdtek sorban – egy tizenhárom évvel ezelőtti börtönlázadás résztvevői estek ott össze, az utolsó haldokló fegyencek próbálhatták foggal-körömmel áthámozni magukat a kerítésen, mielőtt a járvány végzett velük. Vajon hánynak sikerülhetett kijutnia csak azért, hogy aztán a mezőn roskadjon le holtan, de szabadon? A kerítés mögötti tetemeket megcsipkedték a varjak, széttépték a ruházatukat. A réseken vadkutyák jutottak be, némelyik holttestet átráncigálták a mezőre. Sem ember, sem Részleges nem tette be a lábát az épületegyüttesbe a Szakadás óta.

Kira körbejárta az egész helyet, de mindenhonnan pontosan ugyanazt tapasztalta. Az egyetlen irány, amerre nézni lehetett, maga a tó volt, meg azok a házak, amelyekben az Ívések közössége meghúzhatta magát.

Az éjszakát a börtönben töltötte. Nem mert tüzet gyújtani, és már az utolsó almáját is meg kellett ennie. Korgott a gyomra, de nem volt bátorsága ételt keresni. Még mindig kísértette a kapcsolási üzenet a véres fán.

HALÁL.

VÉR.

A börtöntől egy szűk erdei ösvény tekeredett az öböl partján fekvő kikötőbe, de amikor Kira reggel előkúszott, a fák közé húzódott, továbbra is igyekezett elkerülni a könnyebb utakat. Az öböl széles volt, még a legszűkebb pontján és legalább százötven méter, és míg a közelebbi partján csak végtelen erdő húzódott, a túlsón házak egész sorát látta, mindegyiknek saját kikötője is volt. Amennyire látta, mindet benőtte a növényzet, de üresnek tűntek. Elindult északra a nyugati part mentén, vagy tíz-húsz méternyi távolságra a víztől, hogy ne vehessék észre, és feszülten figyelt minden életjelre vagy mozgásra.

Vagy mérföldnyit haladhatott előre, amikor egy széles földnyelvhez ért, ahol vége szakadt az öbölnek, és elkezdődött maga a tó, a végében kisebb mólóval. Kira óvatosan odasétált, próbált átnézni a vízen, és döbbenten megtorpant a móló által nyújtott látványtól. A recsegő palló szélén egy vékony fatönk állt, amely talán valamikor jelzőoszlop lehetett, de a jelzés helyén most egy kéz volt – egy emberé vagy egy Részlegesé –, egy vastag, tollas nyílvesszővel az oszlopra szúrva.

Kira érezte, hogy elkerekedik a szeme. Befogta a száját, hogy visszafojtsa a sikoltását. Közelebb lopózott, próbálta jobban szemügyre venni a kezet anélkül, hogy meglássák. Csuklónál volt levágva, a tenyér szorosan a tönkre tapadt, a nyíl a kézfőt szúrta át. A csukló alatt a vér sötétre festette a fát, és Kira mintha látta volna egy penge nyomát is a rönkön. Valaki odaszegezte azt a kezet, majd levágta az illető karjáról, és hagyta elvérezni. A bőr szürke volt, de még nem bomlott el. Alig néhány napja történhetett.

Hátraparancsolta magát, vissza az erdőbe. Lekuporodott egy hatalmas szikla szélárnyékába, és gépiesen rázta a fejét.

– Ez nem lehet igaz – suttogta. – Ez nem lehet igaz. – Elővette a pisztolyát, csak a biztonságérzet kedvéért, és kikandikált a fák között. A nyílvessző tollazatát enyhe szellő borzolta. – Ez csak egy figyelmeztetés – nyugtatgatta magát. – Morgan csapatainak szól, hisz ők az egyetlen ellenségeik ezen a környéken. Ettől még lehetnek barátságosak velem, lehetnek barátságosak az emberekkel...

Az égre nézett.

– Minek is áltatom magamat? Ennyire nem lehetek ostoba. – Felállt. – Vannak más Részleges frakciók is, keresek egy olyat, amelyik nem darabolja fel az ellenségeit, és nem használja díszként a testrészeiket.

Már indulni készült, de ahogy megfordult, az új szögből megpillantott egy lábat a rakparton, amely úgy tűnt, hogy egy testhez tartozik. Kira megállt. Ha látná, milyen ruhát visel a holttest, abból valamelyest tudna következtetni arra, hogy ki ölte meg, hogy melyik oldalon állt. Megint a szürke kézre és a nyílra nézett. Morgan emberei nem használnak íjat. De valószínűleg az Ívések sem. Akárki legyen is ez a hulla, el kell mennem innen, méghozzá most...

És akkor a láb megmozdult.

Kira káromkodott egyet magában, majd összeszorította a fogát, és lenézett a rettentő rakpartra. Ha ott valaki még életben van, meg kell próbálnia segíteni rajta... de a dokk a fák vonalán kívülre esett. Bárki megláthatja a tóról. Még mindig nem tudta, hogy az Ívések a tó melyik részén élnek, sem azt, hogy milyen más csoportok harcolhatnak ott ellenük. Megpróbált hátat fordítani, és elmenni, de képtelen volt rá. Ha az áldozat él, szüksége van a segítségére. Kira ellenőrizte a pisztolyát, hogy tele van a tár, egy golyó pedig a csőben, majd elkezdett lopakodni előre.

A hajnali fényben megcsillant a tó. Keletről a nap pont az ellenkező irányból világította meg, mint az este, így teljesen nyílt terepen kellett mozognia, ráadásul a csillogó víz is elvakította. Még egyet lépett előre, a szeme vadul járt jobba és balra. Nem mozdult ott meg valami a fák között? Vagy a vízen? Reszkető kézzel fogta a pisztolyát, és nyugtatgatta magát: Ez nem egy csapda. Levágták valakinek a kezét, és aztán elmentek. Ez az egyetlen ésszerű magyarázat.

Ugye?

Kira odaért a rakpart melletti csapáshoz, valószínűleg egy régi turistaösvény lehetett, amelyet a szarvasok vagy a rókák tapostak tovább. Fel-alá nézett a keskeny tisztás széléről, de az erdő sűrű volt, az út pedig mindkét irányban kanyarodott, így csak keveset láthatott mindkét irányban. Visszanézett a rakparton fekvő testre, amelyet félig eltakart egy facsoport, ám ahogy Kira közeledett, lassan egyre jobban látta. A láb ismét megmozdult, gyengén, de Kira esküdni mert volna, hogy szándékos volt a mozgás, nem a haldokló idegrendszer véletlenszerű rángása. Az az ember élt, és talán félig öntudatánál is volt.

Kira megállt a fák szélénél, egy láda mögé húzódva. Még egy lépés, és teljesen látható lesz a tó bármely pontjáról.

– Ha még egyszer meglátom dr. Morgant, jól szájon vágom – mondta magában halkan. – Még hogy „ellenzik az orvosi kísérleteket”. Ennyi az egész, amit mondani tudott róluk? Nem lehetett volna hozzáfűzni, hogy „pszichopata vadállatok, akik egy lidérces tó partján öldösik az embereket”? Vagy ez már szóra sem érdemes?

A láb ismét megmozdult. Kira megint mozgást érzékelt a szeme sarkából. Megperdült, a kiképzése és az adrenalinlöket átvette az irányítást, már fel is vette a tüzelőállást. De csak egy ág volt, amelyet meglendített a szél.

Kira kilépett a rakpartra. Most már látta az egész férfitestet, a földön elterülve, kézcsonkját a másik kezével szorongatta. A Részleges hadsereg szabványos szürke egyenruháját viselte, mint Morgan többi katonája is. Megkérgesedett vér és élénk vörös bőrfoltok. Kira megkerülte a nyílvesszőt, és ahogy közelebb ért, kapcsolatot létesített a fetrengő férfival. FÁJDALOM VÉR SEGÍTS SEGÍTSÉG. Kira előtt elterült a tó, zavaróan idilli díszletként szolgálva az irtózatos látványhoz. Visszadugta a pisztolyát a hátizsákjába, és letérdelt a férfi mellé, a pulzusát kereste a nyakánál. Amikor Kira hozzáért, megrándult, de túl gyenge volt ahhoz, hogy félrehúzza magát.

– Ne... – krákogta.

– Segíteni jöttem – mondta Kira, és azzal letépett egy csíkot a katona foltos ruházatából. Szorosan a csuklója köré tekerte. – Tudja, hogy ki tette ezt magával?

ÁRULÁS, érezte a kapcsoláson át. A katona megpróbált beszélni, de a hangja nyersen elcsuklott. VÉR.

– El kell mondania – kérdezte ismét Kira. – Az Ívések voltak? Hol vannak? Mit csinálnak?

– A... a Vérember volt.

– A „Vérember”? – Kira befejezte a kötést, és megvizsgálta a testet, hogy vannak-e más sebei is. Túl sok vér volt ahhoz, hogy csak a csuklójából származzon... Aztán meg is találta a tág lyukat az oldalán, ahol a vér a belső szervekkel keveredett. Kira hátratántorodott a bűztől. – Ez a szúrt seb átfúrta a beleit. – Visszafojtotta a hányingert. – Antibiotikumra van szüksége!

–A Vérember – mordult fel ismét a férfi. – A Vérembert szolgálják.

– Az Ívések? – kérdezett rá Kira. A tekintetével vadul keresett valamit, amivel elfojthatná a hasi vérzést, de tudta, hogy ezt nem fogja túlélni a katona. Még ha magával is tudná vinni, túl messze vannak minden lehetséges segítségtől. Bosszúsan horkantott, majd egyszerűen letépett egy tízcentis csíkot a saját ingéből, és belenyomta a sebbe.

– Fusson el – mondta a katona. A hangját szinte még hallgatni is fájdalmas volt. – A magáét is akarják.

– A kezemet?

– A vérét.

Kira egy villanást látott a tóban – nem a víz felületén, hanem alatta, egy hatalmas hal sötét, fekete árnyékát.

– Mi történik itt?

HALÁL

A víz gejzírként csapott fel, egy halovány fehér alak kirobbant a rakpart szélén, és megragadta Kira karját. A lány felsikoltott, próbált hátralépni, és kapkodva a pisztolyáért nyúlt, de a halovány alak előrerántotta, amitől Kira elvesztette az egyensúlyát, és a víz felé zuhant. Az utolsó, amit látott, ellenségének tágra nyíló nyaka volt, amelyből halszerű kopoltyúk verdesték finoman a vizet, és aztán a lány arca a tó tükrébe vágódott, és minden elsötétedett előtte.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Samm Kiráról álmodott.

Együtt sétáltak a régi Illinois romjai között, nem Chicago elárasztott nekropoliszában, és nem is a toxikus pusztaságban a Mississippitől nyugatra, hanem a széles, lapos semmiben, amely a kettő között húzódott. Sétáltak, kéz a kézben. Madarak lustán köröztek fölöttük az égen, vad musztángcsordák rohantak egyik mezőről a másikra, letaposva az üres farmok közötti kerítéséket, szabadon vágtáztak egy olyan világban, amely nem emlékezett sem a háborúra, sem a Szakadásra, semmi másra, mint a napra, a szélre, az esőre és a csillagokra. Hűvös patakokban csillapították a szomjukat, hanyatt feküdve bámulták a holdat, különböző mértani formákat és arcokat fedeztek fel a kráterek rajzolatából. A világ megállt, vén volt és új is, és együtt voltak Kirával.

Az álmok sosem tartottak sokáig. Samm felébredt, a szeme csipás volt, tompán bámulta a régi iroda kifakult falát, amelyet lakásként használt.

– Ma mindent itt hagyok, és elmegyek megkeresni Kirát – suttogta maga elé. Minden reggel elmondta ugyanezt. Felhúzta az ingét és a cipőjét, és levánszorgott a lépcsőn, majd át az épületek között a kórházhoz. A szervezet hatnaponként állította elő a megfelelő mennyiségű 223-as részecskét, és ma volt a napja, amikor ismét levették belőle. Calix önkéntesnek jelentkezett kórházi munkára, mivel ahhoz még nem állt elég biztosan a lábán, hogy visszatérhessen a vadászathoz, ő üdvözölte Sammet egy mosollyal a laborban. Samm fáradtan viszonozta a mosolyt, és elhelyezkedett a vizsgálóasztal műanyag felületére terített kézzel szőtt pokrócra.

– Jó reggelt – mondta Calix. Előkészített egy fecskendőnyi helyi érzéstelenítőt, mivel az eljáráshoz egy nagyon hosszú injekciós tűnek igen hosszú időt kellett töltenie mélyen Samm orrüregében, aki utálta ugyan a gyógyszereket, de a tűt még jobban. Samm hanyatt fekve tűrte, hogy Calix elvégezze az első, aprócska szúrást, majd lassan terjedni kezdett a bénulás. Várták, hogy hasson a szer, miközben Calix szóval tartotta.

– Gorman egész szépen járt már tegnap este.

Ez jó hír volt, mert a katona egészségi állapota pár napja nemigen javult.

– Meddig tudott elmenni?

– Csak a mosdóig és vissza – válaszolta Calix. – Az odaúthoz nem is hívott minket, csak visszafelé.

– Nem szereti, ha támaszkodnia kell valakire.

– Ahogy senki sem. – Calix felemelte a fecskendőt. – Most jön a második. – Samm mozdulatlanul várt, miközben Calix mélyen az orrlyukába csúsztatta a tűt. Még egy szúrás, sokkal mélyebbre, és Calix pajkos mosollyal az arcán ült le a helyére. – Akarod látni a tűt?

– Nem. De azért csak mutasd meg.

A lány elnevette magát, és felemelte. Az injekciós tű közel tíz centiméter hosszú volt.

– Mindig kéred.

– Mert esküdni mernék, hogy majdnem az agyamig fúrsz vele.

– Pedig csak eddig – helyezte Calix kesztyűs ujját a vékony

fémvonal közepe tájára. – Várd csak ki a harmadikat, amikor a falig megyünk, az a legkeményebb.

Samm lehunyta a szemét.

– A kedvencem.

– Álmodtál valami szépet az éjjel?

– Illinois-ról.

– Furcsa – mondta Calix. – Mi van Illinois-ban? Samm felidézte magában Kirát, a lovakat és a holdat. – Semmi.

Calix egy kicsit még fecsegett a kórházról, a többi Részlegesről, a focicsapata helyzetéről az éppen aktuális tornán, amelyen ő maga nem játszhatott a sebesülése miatt, de a partvonal mellől a legelszántabb szurkolóknál is lelkesebben drukkolt. Samm elmosolyodott és biccentett, őszintén örült, hogy örül, de ő...túlságosan is elfoglalt volt? Nem ért rá törődni vele? Nem, nem ez a megfelelő szó. Túl fáradt? Magányos?

Elveszett. Igen, ez az, gondolta. Elveszettnek érzem magamat.

Calix beadta a harmadik adag érzéstelenítőt, és pár perc múlva behívott egy tapasztaltabb ápolónőt, hogy segítsen neki a megfelelő mirigy megtalálásában és az RM-et gyógyító feromonok kivonásának hosszú eljárásában. A művelet alatt Samm nem beszélhetett, így a következő negyven percet azzal töltötte, hogy végigvette a napi teendőit, megtervezte a feladatait és azok végrehajtásának leghatékonyabb sorrendjét. Phan két lábon járó tervezőprogramnak nevezte, de ez Samm számára sosem tűnt furcsaságnak. Rengeteg volt a tennivalója, az ideje pedig korlátozott. Miért baj, ha eltervezi a dolgokat? Az első útja a szülészetre vezeti, ahol beköszön az új anyukáknak, és meghallgatja a jelentést a gyerekekről. Ebben ugyan nem volt konkrét szerepe, de azért szerette megtenni. Szerette látni a laborban töltött szeánszok eredményét.

Miután az ápolónők végeztek az anyag kivonásával, az idősebbik elvitte a fiolát feldolgozásra, Calix pedig segített Sammnek felülni. Az érzéstelenítőtől mindig egy kicsit bágyadtnak érezte magát, egy szelet sütit rágcsált, amíg kitisztult a feje. Calix a szokásosnál valamivel mélyebben elgondolkodva figyelte, majd egy idő után feltett neki egy kérdést.

– Samm, szeretsz itt lenni?

–Csodálatos hely – válaszolta Samm automatikusan. – Van ételetek, innivalótok, áramotok, és senki sem öli egymást. Nagyszerű hely.

– De te mégsem vagy boldog.

Samm lassan rágta a falatot, és elmerengett.

– Segítek másokon – mondta végül. – A feromon, amit most is kivontunk belőlem, életeket ment, és segítünk a többi Részlegesnek is talpra állni. Boldog vagyok, hogy részese lehetek ennek.

– Büszke vagy rá – helyesbített Calix. – De nem vagy boldog.

‒ Az Övezet teljes boldogságmennyisége nagyobb velem, mint nélkülem – mondta Samm.

– Ez a boldogság legszomorúbb meghatározása, amit valaha is hallottam.

– Mi mást tehetnék? Nem mehetek el csak úgy egyszerűen.

‒ Teljes mértékben elmehetsz csak úgy egyszerűen, és senki sem állíthatna meg – mondta Calix. – Megpróbálhatnánk ugyan, de nem lenne reális esélyünk. Pláne, ha Heron is segít neked. Attól a csajtól az ágyam alatti szörnyeknek is rémálmaik vannak.

Samm elmosolyodott.

– Sajnálja, hogy meglőtt téged.

– Gondolkodás nélkül megtenné megint.

– Ez igaz – bólintott Samm. – Csak próbáltalak vigasztalni egy kicsit.

Calix felnevetett, és Samm karjára csapott.

– Akkor most tisztázzuk a dolgokat. Hihetetlenül hálásak vagyunk neked, amiért itt maradtál. Te biztosítod a jövőnket. De nem kell... – Elcsuklott a hangja. Samm felnézett, és befejezte helyette a mondatot.

– Nem kell itt maradnom? – kérdezte. – Dehogynem. A szavamat adtam, és ez erősebb kötelék, mint bármely béklyó, amivel leláncolhatnátok, vagy bármely fal, amely mögé bezárnátok.

Calix az ajkába harapott, elgondolkodott, végül bólintott.

–Ezzel tisztában vagyok, és köszönöm neked. Mindannyian köszönjük. De... amikor azt kérdeztem tőled, hogy boldog vagy-e itt, te a távozásról beszéltél. Azt mondtad, hogy itt minden milyen csodálatos, és aztán a távozásról kezdtél beszélni. Mit gondolsz, milyen érzés nekünk hallani, hogy számodra a boldogság egyetlen elképzelhető fajtája a távozással függ össze? Boldog lehetnél itt, Samm. Tudom, hogy az lehetnél. Bármit megtennénk azért, hogy boldoggá tegyünk itt.

Calix hirtelen elhallgatott. Olyan gyorsan törölte meg az arcát a kézfejével, hogy Samm nem tudta megállapítani, volt-e ott valóban egy könnycsepp az imént. Azonnal kellemetlen érzések fogták el, belegondolt, hogy mennyire sértő lehet a hozzáállása az Övezet emberi lakóinak szemében. Szükségük volt rá a feromonjai miatt, de egyenlő félként tekintettek rá. Befogadták maguk közé, pont úgy, ahogy azt Samm bizonyította Gormannek. És mégis, bármennyire is igyekeztek befogadni őt, Samm nem tett semmit azért, hogy beilleszkedjen. Még azt sem tudta, hogy képes-e erre egyáltalán.

Calix a földet nézte, kerülte Samm tekintetét, amiből hirtelen beugrott neki még valami. Amikor az Övezetbe érkeztek, Calix megkívánta, de akkor Samm azt mondta neki, hogy szerelmes Kirába. Csakhogy most már nem volt ott Kira. Mi akadálya lenne annak, hogy Samm és Calix összejöjjenek? Lehet, hogy egész idő alatt csak erre várt a lány? Ahhoz túl udvarias volt, hogy kihasználja Kira távollétét, de leste a pillanatot, amikor Samm is eljut ugyanerre a következtetésre? Samm megígérte, hogy örökké velük marad. Hát akkor mire vár? Mi tartja vissza? Ha valóban ez az otthon – nemcsak a lakóhelye, hanem a valódi otthona, egy új családban –, miért viselkedik még mindig úgy, mint egy látogató?

Calix kedves, okos, humoros, és még a lábában egy lőtt sebbel is jelentős munkát tudott végezni az Övezet számára. Egyre több időt töltöttek együtt az elmúlt pár hét alatt, és Samm kezdte már az egyik legjobb barátjának tekinteni. És el kellett ismernie, hogy szép lány. Calix nem Kira, de Kira sem Calix.

És Kira nincs itt.

Calix felnézett, mintha megérezte volna magán Samm tekintetét. Samm az arcát nézte, a szemét, felidézte a csókot, amit váltottak. Valóban helytelen lenne? Ha úgyis itt marad... Valóban helytelen lenne, ha vele lenne?

– Samm... – Calix tétovázva szólította meg.

– Calix...

– Sajnálom...

–Nem kell – mondta Samm gyorsan. – Most ráébresztettél

valamire.

A lány megint a szája szélébe harapott.

– Mire?

Samm megint hosszasan nézett rá, majd a fejét ingatta.

– Én megígértem, hogy itt maradok, de a többi Részleges nem.

– Sóhajtott, és felállt. – Nem várhatom el tőlük, hogy ugyanígy döntsenek, mint ahogy azt sem, hogy örökké itt maradjanak. Meg kell kérdeznem tőlük, hogy mit akarnak.

Calix bólintott.

– És aztán?

‒ Aztán megadjuk nekik.

– És aztán? – kérdezte Calix. Óvatosan állt fel, kímélve a rossz lábát.

– Mi lesz a következő válság, ami miatt felfüggeszted a saját

életedet?

Samm a vállára helyezte a kezét.

– Te vagy a legjobb barátom.

– Fogadjunk, hogy minden lánynak ezt mondod.

– Ezt még nem mondtam senkinek.

Samm végigment a folyosón a regeneráló szárnyig, amely otthonul szolgált a kilenc lábadozó Részleges számára. A levegőben remény és nyugtalanság keveréke lebegett a kapcsoláson át, mint minden reggel ebben az időben. Gorman felült az ágyán, kezében a lélegeztetőcsövével.

– Úgy jobban hat, ha az orrodba teszed – mondta Samm.

–Az ágy meg arra való, hogy feküdjünk rajta – válaszolta Gorman. – De én nem a felszerelés működését ellenőrzőm, hanem a testemét.

– Akkor gyakorolj tovább. Hallom, tegnap este megint sétálni indultál.

– Az esésemet is elmesélték? Ha az egész Övezetben elmondják, hogy mit csinálok éjszakánként, a legjobb részeket nem kéne kihagyniuk belőle.

– Majd később beavathatsz azokba is – nézett körbe Samm a teremben. Csak három Részleges volt jelen, Gorman az ágyán, két másik pedig napfürdőzve ült a nyitott ablak mellett. – A többiek merre vannak?

– Dwain még ágyban – válaszolta Gorman. – Azt hiszem, ráizgult az ápolónőre, és próbálja a maximumot kihozni a lábadozásból.

– Calixra vagy Tiffanyra?

– Tiffanyra.

– Rá hiába – mondta Samm. Majd hozzátette: – Nem mintha azt akarnám, hogy Calixtól induljon be. Gorman szemügyre vette Sammet. ‒ Te meg ő...?

– Nem. És a többiek?

Gorman nem vett tudomást a kitérő válaszról.

– És mi a helyzet Heronnal?

– Mit gondolsz, hány lánnyal állok össze?

– Kevesebbel, mint tehetnéd, ha jól olvasom a jeleket. – Gorman vett egy nagy levegőt a csőből. – Calix úgy követ téged, mint egy kiskutya, Heron meg... Hát, tudom, hogy nem hangzik valami jól, ha azt mondom, hogy úgy követ téged, mint egy kígyó, de gondolom, érted.

–Heronnal régi barátok vagyunk. Együtt harcoltunk az Elszigetelési Háborúban.

– És most?

‒ Most... – Samm nem tudta, hogy írja le a kapcsolatukat. Az elmúlt héten alig látta Heront, de tudta, hogy a közelben van. Mint azelőtt, a lány most is nyilvánvalóvá tette, hogy figyeli. A jelek szerint Gorman is észrevette.

– Heronnal jó barátok vagyunk – mondta ismét. – Ami nem jelenti azt, hogy akár csak sejteném is, hogy mit akar. Kémmodell, bele van építve a titokzatosság és a félrevezetés.

–És kiképezték csábításra is – bökött felé Gorman a lélegeztetőcsővel. – Az is jelenthet valamit.

– Ha egy csábításra kiképzett nőt érdekelnék, azt hiszem, már feltűnt volna – mondta Samm. Visszaterelte a beszélgetést Gormanre és a társaira. Az üres terem felé intett. – Hol vannak a többiek?

– Odakint sétálnak. Ritter már pont olyan egészséges, mint te, semmi keresnivalója egy kórházban. Ahogy Aaron és Bradley is.

– Épp erről akartam beszélni veled – húzott oda Samm egy széket a katona ágyához. – Egyre jobban vagytok, leszámítva a kisebb problémákat. – A lélegeztetőcsőre mutatott, mire Gorman az égre emelte a tekintetét. – Ideje továbblépni a lábadozásból, és vissza a való világba. Nem maradhattok örökre kórházban.

– Kopogjuk le – mondta Gorman. Lebiggyesztette az ajkát, és elgondolkodott egy pillanatra. – Mi lesz az Övezettel?

– Természetesen maradhattok, de senki sem tart vissza titeket.

–Sokkal több feromonhoz jutnának, ha mind a kilencen beszállnánk segíteni neked. Begyűjthetnének egy nagyobb készletet, mielőtt lejár az időnk, feltéve, hogy ez egyáltalán bekövetkezik, ami elég lenne nekik néhány évre.

Samm biccentett.

– Rendes emberek. Nem akarom gyógymód nélkül hagyni őket, de ők is ugyanúgy éreznek, mint én. Ha rabszolgasorban kell tartani titeket hozzá, akkor nem éri meg.

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha bűntudatod lenne.

– Pedig nem erről van szó. Előbb vagy utóbb úgyis ki fognak fogyni belőle, akár azért, mert jövőre meghalok, akár azért, mert ti... valamikor. Nem kell kényszert éreznetek.

‒ Tehát ahhoz túlságosan reménytelen az ügy, hogy én izgassam magamat miatta, de te mégis az életedet áldozod érte.

– A szavamat adtam – mondta Samm. – Addig maradtok, ameddig csak akartok, és nagyon örülünk, ha hozzájárultok a feromongyűjtéshez, de ez csak a ti döntéseteken múlik. – Samm megdörzsölte a művelettől még mindig tompa orrát. – Bár ami a feladatot illeti, heti egy órát eltölteni egy laboratóriumi széken nem éppen nehéz fizikai munka. – Elmosolyodott. – És őszintén szólva, lehet, hogy tőled nem is futná többre.

Gorman az orrához tartotta a lélegeztetőcsövet, szívott belőle egy nagyot, majd az ölébe ejtette a kezét.

– Szeretném én is kivenni a részemet. Eleinte gyanakodtam, de nagyon jók voltak hozzánk. Megérdemlik, hogy megtegyük értük, amit csak tudunk.

– Hálásak lennének. – Samm az ablaknál ülő két másik katonára és az ablakon túl a napsütötte udvarra pillantott. – Beszéltél már a többiekkel?

– Azt hiszem, én mindenképpen itt ragadok – válaszolta Gorman. – Az egészségesebbek alig várják, hogy visszamenjenek.

– White Plainsbe?

–Akárhová. Megváltozott a világ, és látni akarják a saját szemükkel. Ha pedig valóban annyira rosszra fordultak a dolgok, mint mesélted, segíteni akarnak. Részlegesek ölnek Részlegeseket, az emberek még mindig belehalnak az RM-be, még mindig dúl a fajok közti háború... Nehéz csak itt ülni ebben a paradicsomban a világ másik végén, miközben tudod, hogy a fajtársaid kipusztulnak.

Samm felvonta a szemöldökét.

– Nekem mondod?

‒ Tisztában vagy azzal, hogy mi véget tudnánk vetni ennek?

– Mármint a háborúnak? – kérdezte Samm.

– A betegségnek. Ezek itt jó emberek, ahogy mondtad, de mégis csak a még életben maradt emberiségnek egy kis részét képezik. És az East Meadow-i közösségnél nem vagy ott, hogy egészségesen tartsd őket. Itt, a kórházban szinte hetente születik egy kisbaba, néha több is. East Meadow-ban valószínűleg ugyanez a helyzet, de mivel

nem rendelkeznek a gyógymóddal, mind meghalnak. Mind. Ennek véget tudnánk vetni.

– Én is gondoltam erre – mondta Samm. – Ha el tudnánk menni oda, és meghallgatnának minket, és ha elfogadnák a segítségünket... sok jót tudnánk tenni.

Gorman bólintott.

– És ha még nem ölték meg egymást.

– Nem bírnád ki az utat. A Sivárföld valóságos pokol, és utána

még hátravan az út fele.

–Hát akkor menj te helyettem – mondta Gorman. – Vidd

magaddal Rittert, Aaront és Bradley-t, meg aki még menne.

Samm tudta, hogy most ellentmondásos érzelmi adatokkal tölti meg a levegőt. Hirtelen félelemmel és aggodalommal és kétségbeesett, mindent elnyomó reménnyel. Valóban elmehetne? A szavát adta, hogy marad.

‒ Vidd magaddal azt a kis vadászt – javasolta Gorman. – Phant, vagy hogy is hívják. Kiválóan fogja bírni a Sivárföldet, bármennyire is csak ember. Nem tudok elképzelni olyan vihart ezen a földön, amely végezne vele.

Samm megdörzsölte a savmarta hegeket a karján.

– Hát, te nem is.

‒ Teljesen komolyan beszélek – hajolt előre Gorman. – Én nem mehetek el innen. Az orvos elmondta, hogy a tüdőm talán sosem gyógyul meg teljesen, és aligha vihetek magammal egy ilyen oxigénpalackot a kegyetlen terepre. Ha fogok is tudni valaha megint járni, esetleg futni, az életem hátralévő részében ezzel a vacak műanyagcsővel a nyakamban fogok aludni, ebben az épületben. – Nyomatékosan felemelte a lélegeztetőcsövet. – Semmire sem vágyom jobban, mint hogy elkapjam azt a szemétláda Vale-t, és jól tökön rúgjam, újra meg újra meg újra, de ő nincs itt, ezek az emberek pedig minden tőlük telhetőt megadtak nekem. Segíteni akarok rajtuk én is. – Egy pillanatra elhallgatott. – Itt maradok helyetted, szolgáltatok nekik az átkozott kétszáz-huszonvalahányas részecskéből, te meg hazamész. Menj el East Meadow-ba, és mentsd meg az embereket. Menj el White Plainsbe, és ossz ki pár pofont. És természetesen, ha találkozol ezzel a dr. Vale-lel, leszel szíves kasztrálni egy acélcsizmával, de tartsd be a fontossági sorrendet.

– Tényleg megtennéd? – kérdezte Samm.

– Mi mást tehetnék?

Valaki dörömbölt az ajtón. Sammnek alig volt ideje felnézni,

mielőtt Calix már ki is nyitotta, és a levegőt kapkodva berohant. – Ezt látnod kell!

Samm felpattant.

– Mi a baj?

– Nincs semmi baj – ragadta meg Calix a kezét, és húzni kezdte az ajtó felé. – Monica kisbabája! Aki tegnap éjjel született!

– Beadtátok neki az injekciót? – kérdezte Samm.

– Nincs rá szüksége. Nem betegedett meg.

Samm megtorpant, döbbenten nézett Calixra, majd vissza Gormanre.

– Nem beteg?

– Nem lázasodott be. Egész éjjel figyelték, várták a tőled most levett adagot, de a csecsemő nem betegedett meg.

Samm futásnak eredt, olyan gyorsan rohant végig a folyosón, hogy Calix alig tudott utána bicegni. Egy percbe sem telt elérnie a szülészetre. Félretolta a csacsogó ápolónőket és érdeklődőket a nővérpulttól. Heron már ott volt, egyedül álldogált egy sarokban.

– Hol van? – kérdezte Samm.

– Odabent – mutatott rá Laura egy anyukára, aki a folyosó mentén egy különszobában csodálta az alvó kisbabáját. – Életerős.

Samm csak bámult, nem értette, hogy mi történt. Miért nem betegedett meg a kisbaba? Immúnisnak született? Az RM még biztos ott volt a levegőben, hisz minden ember hordozó. Hát akkor miért nem betegedett meg?

Egy orvos rohant oda hozzájuk, egy kis adatképernyőt tartott oda Laura arca elé.

– Most fejeztük be a vérminta vizsgálatát. Már benne van a feromon a szervezetében!

– Ki adta be neki? – kérdezte Laura.

– Senki – válaszolta az orvos.

Samm a képernyőt nézte, próbálta megérteni az adatokat.

– Esetleg egy másik Részleges?

–Állandó felügyelet alatt tartottuk – mondta az orvos. – A születés utáni napokban egy másodpercig sem hagyjuk őket magukra, és minden eseményt feljegyzünk. Senki sem adott be neki semmit, csak pár általános antibiotikumot. Meg egy kis tejet kapott az anyjától.

– A levegőben terjed – szólt közbe Heron.

Végre Calix is odaért, a fogát csikorgatva ugrált feléjük.

– Mi terjed a levegőben?

Samm Heronra nézett, lassan fogta fel, hogy mit akar mondani.

– Egy hónapja kilenc Részleges él a kórházban – mondta. – Tíz, hiszen én is szinte minden időmet itt töltöm. Közvetlenül a vérrendszerbe oltottuk be a feromont, mert Vale így csinálta, de ez egy feromon, amit eleve úgy terveztek, hogy a levegőben terjedjen. Most, hogy napi huszonnégy órában együtt éltek velünk, belélegzitek, és ott van... mindenhol ott van.

Calix az adatképernyőre nézett, majd a csecsemőre, majd vissza Sammre.

– Hányan megyünk?

– Hová?

–East Meadow-ba. Megvan a megoldás, el kell mondanunk nekik!

– Szükségünk van Sammre, ha továbbra is működtetni akarjuk a feromonos inkubátort – jegyezte meg Laura.

– Majd itt marad Gorman, meg még néhányan – mondta Calix. –

A többségük úgysem képes még megtenni az utat.

– Egyikőtök sem képes rá – mondta Heron. – A Sivárföld megöl mindenkit.

– Megéri a kockázatot – erősködött Calix.

Samm a fejét ingatta.

‒ Túl veszélyes...

– Viszontláthatod Kirát – mondta Calix.

Samm elhallgatott. Calix keményen nézett rá.

– Ha ez a rendszer bejön, ha a Részlegesek és az emberek képesek együtt élni, egymás mellett, meg tudjuk menteni a többi embert, és ki tudja, talán a Részlegeseket is. Gorman és a csapata még mindig él, bár nem tudjuk, hogy miért.

Egy pillanatra, csak egy pillanatra lehajtotta a fejét.

– És Kirát is megmenthetjük. Ezért jött ide!

Samm nagy levegőket vett, nem tudta, mit mondjon. Laurára nézett.

– Calixnak igaza van.

‒ Tudom, hogy igaza van – mondta Laura. – Ha valóban vannak még emberek máshol is, minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk értük.

– Nem tudom, hogy vissza tudok-e majd jönni.

–Mármint, hogymivissza tudunk-e majd jönni – szólt közbe Calix eltökélten. – Veletek megyek én is!

– Ezzel a lábbal kizárt – ellenkezett Samm.

– Csak úgy tudtok visszatartani, ha megint lelőtök!

Heron megmarkolta a félautomata fegyverét.

– Ugyanabba a lábadba kéred, vagy most a másikba?

– Még rossz lábbal is én vagyok a legjobb felderítő az Övezetben, őszintén mondom, hogy nélkülem nem sikerülhet.

Samm végiggondolta a Sivárföldet, a kavargó mérgezett vizű tavakat, a csontfehér fák végtelen sorát. Heron és ő ellenállóbbak voltak az embereknél, de egyikük sem felderítő. Hasznát vehetik egy túlélésre kiképzett segítőnek. Megdörzsölte a savmarta hegeit, és összeráncolta a homlokát.

– Azt hiszem, az lenne az emberbarát megoldás, ha lelőnénk. – Calix tiltakozni kezdett, de Samm leintette. – Holnap reggel indulunk. Ha készen állsz meghalni ezért az ügyért, hajnalban légy ott te is.

2. RÉSZ

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

‒Tábornok úr!

Shon felnézett a térképéből. Éppen a terrorista emberek utáni hajtóvadászat következő lépését tervezte. Az elmúlt hetekben az ellenállás fokozta a támadásokat, egyre keményebb csapásokat hajtottak végre egyre több helyen, majd kísértetként tűntek el az erdőkben vagy a romok között. Merészebbé is váltak. Shon táborát nem tudta elhagyni senki egész éjjel és délelőtt az orvlövészek miatt. Shon fáradtan nézett a küldöncre.

– Mi a helyzet?

– Megtaláltuk az orvlövész állását, de nem volt ott senki, csak egy ébresztőórához rögzített puska.

Shon a homlokát ráncolta.

– Most viccel?

A hírt hozó katona hitetlenkedéssel vegyes őszinteséget sugárzott a kapcsoláson át.

– A saját szememmel láttam, uram. A ravaszt eltávolították, és egy régi, kézzel gyártott ébresztőóra fogaskerekeivel kapcsolták össze. Úgy lehetett beállítva, hogy rendszeres időközönként belelőjön a táborba, az állványát pedig egy kicsit meglazították, hogy a hátrasiklástól minden egyes lövés egy kicsit arrébb célozzon, így nem mindig ugyanoda talált. A felderítőink szerint tegnap este, vagyis a legelső lövés óta nem járt ott senki.

Shon ökölbe szorította a kezét, és olyan vad dühöt kapcsolt, hogy a hírhozó hátratántorodott.

– Ez arra is magyarázatot ad, hogy miért nem találtak el senkit, uram – folytatta a katona. – Eleinte azt hittük, hogy azért, mert az emberek nem jól céloznak, de... szóval, most már tudjuk. Nem célzott, csak nagyjából félóránként lőtt. Lehet, hogy egyszerűen csak beállították, és remélték, hogy szerencséjük lesz.

– Nem reméltek ezek semmi mást, mint hogy késleltetnek minket – vonta le a következtetést Shon –, és ezt remekül meg is oldották. Amikor már azt hittem, hogy sikerült kiismernünk a Fehér Rinók taktikáját, totálisan megváltoztatják.

– Ezt is akartam mondani, uram. Úgy véljük, ezek nem a Rinók voltak, legfeljebb egy róluk levált csapat. Találtunk egy üzenetet. – A katona közelebb lépett, és átnyújtotta a tábornoknak.

Shon meglepetten vette át a gyűrött papírt.

– Még sosem hagytak üzenetet.

– Úgy van, uram. Ez a támadás egészen más, mint amiket eddig láttunk.

Shon felolvasta az üzenetet.

– „Sajnáljuk, hogy nem maradhattunk tovább. Újabb meglepetésekkel készülünk. Sok szeretettel, Owen Tovar.” Ez meg mi a fenét jelent?

– Nem tudjuk, ki lehet ez az Owen Tovar. De már dolgozunk rajta.

‒A szenátorok egyike. Azt hittük, hogy elbújt valahol. De miért... – Shon az üzenetet bámulta, a kezében forgatta, talán abban a hiú reményben, hogy a hátlapon talál valami nyomot, de nem volt ott semmi. – Miért azonosítja be magát? Gúnyolódik, vagy valami mélyebb mondanivalót akar közölni?

‒ Talán csak fel akar minket hergelni? Annyiszor lövöldöztek be a táborba, hogy a katonák már készen állnak felgyújtani az erdőt, csak találják meg őket.

Shon sóhajtott, és megdörzsölte a szemét. Minden korábbinál súlyosabban nehezedett rá a hosszú nap terhe.

– Mi a neve, katona?

A küldönc vigyázzállásba vágta magát. – Thom, uram!

– Thom, kövesse a felderítőket, és kutassák fel, hogy ki rögzítette oda azt a puskát! Azonnal jelentsen, amint megtalálták a tettest! Van rádiója?

–Vételezek egyet a raktárból, uram. De az akkumulátoraink kezdenek kifogyni.

Shon biccentett.

–A foglyaink napi huszonnégy órában tekerik kézzel a generátorokat, hogy feltöltsenek párat. – És kis szerencsével most már bármelyik nap jöhet a parancs Morgantöl, hogy menjünk haza. Addig is...

– Kérdezhetek valamit, uram?

Shon végigmérte, mielőtt bólintott.

– Igen.

– Miért nem csaljuk elő őket további túszokkal? Szinte napról napra nő a gerillák száma az erdőben, de East Meadow-t még mindig megszállva tartjuk. Ha bejelentenénk, hogy megölünk közülük párat, akkor ezek a lázadók abbahagynák...

– Nem vagyunk gyilkosok, katona! – Shon szavait erős szúrással nyomatékosította a kapcsoláson át, és elégedettséggel nyugtázta, hogy Thom megrezzen tőle. – A lázadók ellenséges harcosok, és az ellenséges harcosok elleni küzdelem gyakorlatilag bele van égetve a DNS-ünkbe. Úgy terveztek meg minket, hogy nyerjük meg a háborút, miközben megóvjuk az ártatlanok életét, és ha maga nem képes ezt a két dolgot összeegyeztetni, talán arra sem alkalmas, hogy tagja legyen ennek a hadseregnek. – Durva egy riposzt volt, a legkegyetlenebb sértés, amivel egy Részleges illethet egy másikat, de Shon érezte, hogy ez a hozzáállás kezd elterjedni a katonák közt, és elhatározta, hogy gyökerestől kiirtja. Thom visszakozott, a kapcsolási adataiban a döbbenet a szégyennel keveredett, de egy pillanattal később már a düh vette át a helyét.

– Dr. Morgan megöletett velünk civileket, uram, és neki jobban meg volt alapozva a tekintélye, mint egy felkapaszkodott gyalogosnak...

–Katona! – Shon haragja akkora erővel viharzott át a kapcsoláson, hogy a szomszédos teremből berohantak az őrei, kezüket a fegyverükre helyezve, akcióra készen. – Hadbíróság elé állítjuk, és a megszállás hátralévő idejében őrizetben marad!

Az őrök döbbenetet kapcsoltak a parancs hallatán, de kérdés nélkül engedelmeskedtek. Elvették Thom fegyvereit, és elvezették. Az egyik ketrecbe viszik,gondolta Shon. Itt, a vadonban, csak az átalakított teherautókat tudták börtönként használni. Azelőtt sosem zártuk be a saját bajtársainkat. De ha így folytatódik a dolog, egyre gyakrabban kerülhet rá sor.

Shon még egyszer megnézte az üzenetet. Miért írta oda a nevét? Miért komolytalankodik? És ami a legfontosabb, mi lehetett ezzel a terve? Az orvlövészek elől való bujkálással töltött nap lekötötte a Részlegesek minden erejét. Elugráltak a golyók elől, keresték a lövészeket, visszalőttek, amikor esélyt láttak rá, és most kiderült, hogy mindezt teljesen feleslegesen tették. De milyen célt szolgált ez az akció? Az utóbbi idő gerillatámadásainak sora szinte szándékosan esetlegesnek tűnt, mintha nem is valami elterelő műveletről lenne szó, amellyel egy bizonyos irányba akarnák őket elvezetni. Hát persze, értette meg hirtelen Shon. Ha tudnánk, hogy milyen irányba akarnak terelni minket, nyilván pont az ellenkező irányba mennénk, és ezt ők is tudják. Nem elterelni, hanem csak lekötni akarnak minket. Tehát mégis elterelő hadművelet, de miről akarják elvonni a figyelmünket?

Ha elég sokáig lekötnek minket, elöbb-utóbb az egész hadsereg szét fog esni, sóhajtott magában Shon. A katonák máris lázadoznak, a biológiai fegyver megtizedeli a járőreinket, és hetek óta nem hallottunk Morgan felől. Még azt sem tudom, hogy az én üzeneteim eljutnak-e hozzá. A régi parancsok maradnak érvényben, amelyeket kiadott nekünk: bezárni a lakosságot, megtartani a szigetet. Minden magyarázat nélkül. Csak... megtartani. Nem értem.

A felderítői szerint a titokzatos óriáslény végül elhagyta a szigetet, északra ment tovább, mindenkivel beszélt, akivel csak találkozott, és amikor az északi parthoz ért, egyszerűen csak... begyalogolt a tengerszoros vizébe.Egy gonddal kevesebb. És ha Morgan is meglátja a saját szemével, talán ráébred, hogy mennyire szétesett itt minden. Talán akkor ismét átveszi a parancsnokságot, és megmondja végre, hogy mit is kellene csinálnom. Legalább mondana valamit.

De én nem olyan vagyok, mint Thom. Én nem kérdőjelezem meg a kapott parancsot. Morgan azt parancsolta, hogy tartsuk meg a szigetet, úgyhogy megtartjuk.

Vagy itt halunk meg.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Kira vízcsöpögés hangjára tért magához. Próbált megmozdulni, de a kezét és a lábát is megbilincselték. Ahogy próbált felülni, a végtagjain csörögtek a láncok. Az arca és a teste nedves volt, valami puha és nyirkos anyagba nyomódott. Mintha valami ragadós növényzet lett volna. Az orrát penészszag járta át. Kinyitotta a szemét, de túl sötét volt ahhoz, hogy bármit is kivehessen.

Felköhögött egy köpetnyi vizet, és megpróbált felülni. A keze hátul volt megkötve, és amikor a hátára fordult, hogy normálisan tudjon lélegezni, az ujjai mélyen beleakadtak a puha valamibe a talajon. Megint köhögött, meredten, de vakon nézett körbe. Ahogy a szeme kezdte megszokni a sötétséget, fekete árnyak rajzolódtak ki: egy fal, egy ablak, egy halványkék csillag. Elfordította a fejét, hogy börtönének koromfekete sarkait is szemügyre vegye.

Valami lassan, nehézkesen megmozdult.

– Ki van ott? – Kira még suttogni is alig bírt, a szavak rekedten, újabb köhögésroham és egy koszos vízköpet kíséretében törtek elő a torkából. Öklendezett, és hátrább húzódott, ám ekkor rájött, hogy nem is tudja, merről jön a hang, és lehet, most éppen abba az irányba mozdult.

– Ki van ott?

Újabb mocorgás, ezúttal közelebbről. Egy fekete árnyék mozgott a sötétségben.

Kira felhúzta a lábát a mellkasához, a hátrakötött kezét pedig áterőszakolta előre a csípőjénél. A lábát túl szorosan rögzítették ahhoz, hogy rendesen fel tudjon állni, így hát négykézláb kúszott az ablakos fal felé. Valami követte, méghozzá sokkal gyorsabban haladva, mint ő. Kira felállt. Az ablakban nem volt üveg, és nyitva volt. Megtámaszkodott a párkányon, és felkészült a kiugrásra, de két vastag kéz hátulról megragadta, az egyik a hasán, a másik a száján, elfojtva a sikoltását. A kezek a földre rántották, rugdalózva-kapálózva próbált szabadulni. Forró leheletet érzett a fülénél.

– Maradjon veszteg és csendben! Még meghallják.

Kira nem hagyta abba a rugdosást, teljes erővel igyekezett szabadulni. A férfi erős volt, a karja vaspántként fogta.

– Magával vagyok – sziszegte. – Csak ígérje meg, hogy nem fog sikítani.

Kira nem tudott menekülni, így hát próbált mozdulatlanul maradni, bár a szíve hangosan kalapált, az adrenalin meg futótűzként szaladt végig rajta. Ökölbe szorította a kezét, erősen koncentrálva. A szája be volt fogva, de az orrán át vett egy mély levegőt.

FÉLELEM

Teljesen megtöltötte a termet. Egy Részleges volt az, méghozzá ugyanolyan rémült, mint Kira. A lány próbálta lelassítani a légzését, és végül biccentett. A férfi elengedte. Kira azonnal félregurult, de csak pár lépésnyire, és távol tartottá magát az ablaktól. Most, hogy már megszokta a sötétségét, látta, hogy a társa egy Részleges gyalogos katona. Az egyenruhája cafatokban lógott, nehezen kivehető arcát pedig korom fedte.

– Maga ember – állapította meg a Részleges.

Kira nem igazította helyre.

– Magán nincs bilincs.

– Nem törődnek a bilinccsel – legyintett a Részleges, és azzal felemelt egy apró fémkulcsot. – Azt csak akkor teszik ránk, ha szállítanak minket.

– Nem tartanak attól, hogy megszökünk?

– Hová mennénk? – A Részleges közelebb húzódott Kirához, aki rövid tétovázás után felé tartotta a csuklóját, hogy kinyithassa a bilincset.

– Majd megérti, ha kinéz. De óvatosan. Ha meglátják, hogy ébren van, visszajönnek.

A Részleges levette a bilincset Kira karjáról, aki aztán a csuklóját masszírozta, amíg a férfi a bokáját is kiszabadította.

– Eszméletlen állapotban akarnak tartani minket? – kérdezte Kira.

– Nekik mindegy. De maga még új. Ha ébren van, idejönnek magáért. Ezt pedig jobb minél tovább késleltetni, nemde?

A Részleges kiszabadította Kira bokáját. A lány közel húzta magához a lábát, hirtelen fázni kezdett a nyirkos levegőtől, a ruhája átázott, csontig átjárta a nedvesség. Keresgélte a felszerelését – nem talált semmit –, és körbenézve megállapította, hogy egy házban van, egy a többihez hasonló, jómódú, Szakadás előtti házban. Az az undorító, ragadós felület egyszerűen csak egy szőnyeg volt, amelyet teljesen átitatott a víz, sőt az egész épület különösen nedves volt. A sarkokban gubancokban nőtt ki a moha, a falakon köröket rajzolt a penész, és még a roskadozó plafon is mintha csöpögött volna.

– Hol vagyunk? – kérdezte Kira.

– Jöjjön, nézze meg. – A Részleges átkúszott a padlón egy csúszós lépcsőhöz, és feljebb vezette Kirát egy, majd még egy szinttel. Odafent szárazabb volt, bár látszott a víz okozta kár. A felső szobában három oldalt is volt ablak, amelyet pokrócokkal fedtek el, a negyedik oldalon pedig egy folyosó vezetett további szobák felé. A nyitott lépcsőházat egy alacsony fal vette körbe. Kira kinézett fölötte, és látta, hogy nagyot lehetne esni onnan. A fabútorokat összetörték, tűzifának készítették elő egy sarokban, és mintha az összes matracot, ami csak a házban volt, a falaknak támasztották volna. Valószínűleg szigetelésnek, mert jóval hidegebb volt, mint Kira hitte volna.

– Idefent élek – mondta a Részleges. – Ahogy a többiek is, mielőtt elvitték őket. Kikukucskálhat az ablakon, de vigyázzon. Ha túlságosan elhúzza a függönyt, észreveszik. Most, hogy van egy új jövevény, egészen biztosan figyeltetnek valakivel.

Kira lassan a legközelebbi ablakhoz lépett, megfogta a merev pokrócot, és egészen finoman félrehúzta, csak annyira, hogy ki tudjon kandikálni a résen. Odakint majdnem az ablakig felérő fákat látott, mögöttük pedig a tó koromfekete vizét, amelyen apró hullámok verték vissza a csillagok fényét. A földet nem látta, amiből arra következtetett, hogy a tó majdnem a ház alapzatáig érhet. A többi ablakból ugyanez a látvány fogadta, és amikor a Részleges átvezette egy másik szobába, hogy megnézze az utolsó oldalt is, Kira megértette, hogy egy szigeten vannak, amelyhez nem vezet sem út, sem híd. Csak a víz. A ház elülső homlokzata egy másik, mintegy hatvan méterre fekvő szigetre nézett, a hátsó ablakból pedig megint egy másik látszott, de az legalább háromszor olyan messze lehetett. A víz sötétnek és vészjóslónak tűnt, amiről Kirának eszébe jutott a halvány bőrű, kopoltyús ember, aki felbukkant a mélyből. Beleborzongott, és lecsúszott a földre.

– Ezért nem kötöznek meg minket – mondta a Részleges. – Senki sem olyan buta, hogy megpróbáljon átkelni a vízen.

– Nem is próbálta meg senki?

– De. És bele is halt. – Szinte suttogássá halkult a hangja. – Valami gazdag ember üdülője lehetett, egy apró szigetre épített villa. Van saját kikötője, meg minden, de persze, a hajónak már nyoma sincs.

– Gondolom, szerencsésnek mondhatjuk magunkat – vélte Kira. – Ez a sziget a legjobb börtön a környéken, akár van rajta ház, akár nincs. – Megvonta a vállát. – Így legalább van fedél a fejünk fölött.

– Gondolom.

Kira az oldalsó ablakhoz kúszott, és megint kitekintett rajta. A túlsó parton egy rakpartot látott halványfehéren derengeni, de nem tudta volna megmondani, hogy onnan rántották-e be a vízbe. Visszaült, és felnézett a Részlegesre, az ember formájú kontúrra a sötétben.

– Mi a neve?

– Green.

Kira a fal és a fekete tó felé intett a fejével.

– Az első kérdésem magától értetődik: mi a fészkes fene folyik itt?

Green szárazon nevetett fel.

– Azok a lények, amelyek foglyul ejtették magát, Részlegesek, de ezt a modellt még nem láttuk soha.

Kira a szemöldökét ráncolta. Már összefutottak kopoltyús Részlegesekkel korábban, és még Heron sem tudta, hogy micsodák, csak feltételezte, hogy Morgan „különleges ügynökei”.

– Nem Morgan oldalán állnak?

Green nemet intett a fejével.

–Gyakorlatilag a Szakadás óta Morgannel voltam, és sosem láttam ezekhez hasonlót. Morgan valóban végzett néhány érdekes génmódosítást kiválasztott Részlegeseken, felerősítette az érzékszerveiket, meg hasonlók, de kopoltyúval nem látta el őket.

Kira felidézte a Morgan jegyzeteiben talált rövid utalást az Ívésekre. Most még biztosabb lehetett benne, hogy fogalma sincs, kik lehetnek valójában.

– És ezek tényleg a tóban élnek?

– Módosították a hőháztartásukat, úgyhogy jól bírják a hideget. Azt hiszem, szívesebben vannak a vízben.

Kira a homlokát ráncolva igyekezett rendszerezni az új információkat.

–Akkor valami kétéltű katonák lehetnek? Az Elszigetelési Háború elején két olyan támadás is volt, amelyet hajókról indítottak a part felé. Talán pont ilyen harcokra állították elő ezt a speciális modellt.

Green érdeklődőén nézett rá.

–Azt hittem volna, hogy sokkal jobban meg fog döbbenni mindezen.

– Láttam már egyet s mást.

– El tudom képzelni – mondta Green. – Azt sem hittem volna, hogy van ember, aki elhagyná Long Islandet. Maga jó messze van az otthonától.

Kira elmosolyodott.

– Ez még mind semmi. Ahhoz mit szólna, ha elmesélném, hogy nem most látok először kopoltyús Részlegeseket?

– Megkérdezném, hogy hol látta őket.

– Chicagóban.

Green elismerően Rittyentett.

– Akkor maga vagy hazudik, vagy... – Hirtelen elhallgatott. – Mit is mondott, hogy hívják?

– Nem mondtam még meg a nevemet, és nem is biztos, hogy el szeretném mondani. Még mindig Morgannel van?

– Elszöktem tőle.

– Ebben az esetben helló, a nevem Kira Walker – nyújtotta ki a kezét.

– Akkor már minden világos. A legutóbbi hírek szerint Morgan megtalálta magát.

– Nem jöttek be a kísérletei – mondta Kira. – Egy hete hagytam ott a kutatóközpontot.

Green színtelen hangon vette tudomásul a hírt.

–A fenébe. Szökevény ide vagy oda, azért reméltem, hogy megtalálja a lejárati idő megoldását.

– Miért ment el?

– Az egész szakaszom eljött. Úgy gondoltuk, csatlakozunk a Morgannel szemben álló frakciók egyikéhez, és az Ívések jó választásnak tűntek. Hát látja, mire jutottunk ezzel.

– De miért? Ha már olyan sokáig kitartottak mellette...

Green nem válaszolt.

Kira dobolt az ujjaival a nedves szőnyegen.

‒ Találtam odakint egy Részlegest. Egy rakparton, a tó szélénél.

Gondolom, ő is maguk közül való volt. – Még élt?

– Éppenhogy. Azóta valószínűleg már nem. – Kira a Részleges csuklójára tette a kezét. – Sajnálom.

– Az Alán lehetett. Öt nappal ezelőtt próbált meg elúszni innen. Láttam, ahogy lehúzták, és aztán... Nos, ő volt az utolsó. Azóta egyedül vagyok.

Kirát nem vette rá a lélek, hogy elmesélje az irtózatos részleteket.

– Próbáltam segíteni rajta, de már késő volt. – Hirtelen eszébe jutottak a haldokló utolsó szavai. Felült. – Megpróbált figyelmeztetni. Mondott valamit egy... „Véremberről”.

–Annak nevezzük – bólintott Green. – A kopoltyúsok neki engedelmeskednek, bár nem közéjük való, amennyire meg tudtuk állapítani.

–Hátborzongató egy név. Nem tudtam, hogy a Részlegesek babonások.

– Nem is. Azért hívjuk Vérembernek, mert szó szerint a vérünket veszi. Azt hiszem, gyűjti a vért.

– Hogy néz ki?

– Sosem láttuk – mondta Green. – Az Ívések, vagy akárkik legyenek is, néhány naponként elvittek egy-egy katonát a csoportunkból. Az őrmesterünket, a sofőrünket és az egyik gyalogost.

–Egyet-egyet a túlélő Részleges modellek mindegyikéből – állapította meg Kira.

– Pontosan.

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha DNS-t gyűjtene. És senki sem beszélt vele? Az Ívések sem mondtak róla semmit?

– Csak azt, hogy szüksége van a vérünkre. Aztán meg még azt, hogy elment máshová is keresni.

Kirának elszorult a szíve.

– Ugye, most nem azt fogja mondani, hogy délre tartott?

– Hova máshova? Azt mondták, Részleges vérből már eleget gyűjtött, most ideje felkeresni az embereket.

– Emberekre fog vadászni? Miért van szüksége a DNS-ükre?

– Miért van szüksége bárkiére is? – Green látszólagos higgadtsága kezdett széttöredezni a félelemtől és a tehetetlenségtől. – Vérmániás pszichopata, és szuper-Részlegesek egész hadserege támogatja.

– Meg kell állítanunk – mondta Kira, de torkára fagyott a szó, amikor hangos, éles csattanást hallott lentről.

– Az ajtó – suttogta Green. – Itt vannak.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Kira tágra nyílt szemekkel meredt Greenre.

FÉLELEM

–Gyertek elő! – kiáltott fel valaki lentről. – Csak beszélni akarunk.

– Most mit csináljunk? – suttogta Kira.

– Fegyveresen jönnek. És valószínűleg testpáncélt is viselnek – mondta Green.

Kira biccentett, visszaemlékezett a chicagói küzdelemre.

– A kapcsoláson át tudni fogják, hogy idefent van. Érdemes megpróbálni felvenni a harcot?

– Ha meg akarták volna ölni, már megtették volna.

–Vagy azután ölnek meg, hogy kivallattak. Ha elment a Vérember, nincs semmi okuk, hogy életben tartsanak minket.

– Ezt nem tudhatjuk. Engem még nem öltek meg – vélte Green.

– Hát akkor kivárja, amíg megteszik?

– Ne kelljen felmennünk értetek – szólalt meg egy másik hang. – Tudjátok, hogy azzal csak feldühítetek minket.

– Miért, mit tehetnék? – sziszegte Green. – Még ha felül is kerekednénk a sok fegyveres katonán, mi következik utána? Lehet, hogy csak úgy hemzseg tőlük a tó, akár több százan is lehetnek a víz alatt.

Hangosan, kísértetiesen reccsent egy lépcső.

Feljönnek értünk, gondolta Kira. Fogytán az időnk, és puska lesz náluk, és...

‒ Várjunk csak! Azt mondta, hogy fegyveresen jönnek, ugye? – Kira felidézte a chicagói katonáikat, akik bénító lövedékkel és hagyományos karabélyokkal is fel voltak szerelve. – Lehet, hogy az Ívések jól boldogulnak víz alatt, de a fegyvereik nem. A hagyományos lőfegyverek nem működnek, ha átnedvesednek.

–Voltak vízhatlan puskák az arzenálunkban az Elszigetelési Háború idején – mondta Green.

– De látott azóta akár egyet is?

– Talán ezeknél a fickóknál van mind.

– Vagy nagyon ritkák, és az Ívéseknél is csak ugyanolyanak vannak, mint mindenki másnál. – Kira vállon ragadta Greent, és sürgetőn suttogott a fülébe. – A szárazföldön kell tárolniuk a fegyvereket, és aztán szállítaniuk is kell valahogy.

Még egy lépcsőreccsenés. Green Kirára bámult.

– Úgy gondolja, hogy hajón jöttek? Néha valóban hoznak hajót, amikor elszállítanak foglyokat, de...

– Nemcsak, hogy van hajójuk, de a víz alatti megfigyelőiknek fel sem fog tűnni, ha látják, hogy a hajó elhagyja a szigetet. Milyen messze lehet az a másik sziget? Hatvan méterre? Ha jól emlékszem a térképre, onnan átvezet egy töltés a szárazföldre. És ha szilárd talaj van a lábunk alatt, már el is tudunk futni.

‒ Amíg rá nem jönnek, hogy mi történt, és az egész tó kiszáll a medréből, hogy utánunk jöjjenek.

– El akar szökni, igen vagy nem?

Egy puska kattant, egy tár a helyére csúszott. Most már a második szinten lehettek, majdnem odaértek az utolsó lépcsőhöz. Green kapcsolása csak úgy forrongott a rettegéstől.

– Mit csináljunk?

Kirának nem volt ideje terveket szőni, muszáj volt rögtönöznie, lesz, ami lesz. Green füléhez hajolt, a lehető leghalkabban súgta bele, hogy az Ívések meg ne hallják.

– Engem nem érzékelnek a kapcsoláson át. Vezesse ki őket az ablakon át.

Azzal Kira elhúzódott a Részlegestől, és négykézlábra ereszkedve eltűnt a folyosó sarkán túl. Green tétovázott, de úgy látszott, hogy felfogta a tervet. Hirtelen felpattant, az ablakhoz rohant, letépte a pokrócot, és kimászott a ferde tetőre. Épp akkor tűnt el az ablakkeretből, amikor az első Részleges felért a lépcsőn.

– Kimásztak az ablakon! – kiáltotta az egyik.

– Nézd meg!

Kira a falhoz nyomult, a sarkon túl nem láthatta senki. Próbálta megállapítani, hogy hányan lehetnek az Ívések. Beszélni csak kettőt hallott, de ha nem nézi meg, nem tudhatja pontosan. Gyorsan kellett cselekednie. A folyosónak ezen a részén további bútordarabok voltak felhalmozva tüzelőnek, a következő szobában pedig egy szétszerelt szárító fémvázát látta, amelyet a foglyok lelapítottak, arra raktak tüzet. A farakásban egy asztalláb elég jó fegyvernek tűnt, de Kira tudta, hogy bottal nem sokra megy karabélyok ellen. Valami jobbra lenne szüksége, ami segít kihasználni az egyetlen dolgot, amire számíthat: a meglepetés erejét. A falnak volt támasztva egy nagy, díszes tükör, de azt túl nehéz lett volna harcban használni, meg egy régi 3D-s projektor, ami pedig túl könnyű ahhoz, hogy kárt tegyen vele bárkiben is. Kira magában káromkodott egyet, majd az asztallábért nyúlt, mert fogytán volt az idő.

– Leugrottak az erkélyről – mondta az ablak melletti hang. Halkan beszéltek, ahelyett, hogy a kapcsoláson át kommunikáltak volna egymással, de ez érthető is volt, hiszen Részlegesekre vadásztak, és a kapcsolás elárulta volna őket. Nem tudták, hogy Kira hallgatózik. – Követem őket. Te menj vissza, és kerülj eléjük!

Kira tisztán látta maga előtt a jelenetet: az egyik Részleges kimászik az ablakon, a másik elindul lefelé a lépcsőházban. Egy pillanat alatt meghozta a döntését, két kézzel megragadta és felemelte a hatalmas tükröt, visszafogta a lélegzetét, hogy ne lihegjen az erőfeszítéstől, és a lehető leggyorsabban, zajtalanul futott végig a padlón. A tükör legalább húszkilós lehetett. Amikor a lépcső falához ért, átemelte rajta a tükröt, kivárt egy másodpercet a célzáshoz, majd elengedte. A Részleges meghallotta vagy érzékelte a mozgást, de már elkésett. Mire felnézett, a tükör az arcába vágódott, húszkilós súlyával pont az orrnyergét találta el. Az arca benyomódott, a teste legurult a lépcsőn, és Kira már rohant is lefelé utána.

HALÁL

A kapcsolás máris sugározta a Részleges halálát, a társa még az épületen kívül is érzékelni fogja. Kira felkapta a halott fegyverét, és felfelé nézett a lépcsőn, a puskát szorosan a vállához helyezve. A nyitott ablakon át a csillagok apró fénytrapézt rajzoltak ki. Kira feszülten figyelt, ujját a ravaszra helyezve várta, hogy előlépjen a másik Részleges.

MI TÖRTÉNT?

Kira nem tudta, hogy melyikük lehet, Green vagy a kopoltyús Részleges, a jéghideg FÉLELEM löket bármelyiküktől származhatott. Greenre gondolt, aki most odakint van egy riadt, dühös harcossal. Lassan hátrálni kezdett. Pár lépés után már nem látszódott az ablak, mire Kira megperdült, hogy szembenézzen a sötétben esetlegesen meghúzódó egyéb borzalmakkal. Senki sem lopakodott mögé, így feltételezte, hogy a Részlegesek csak ketten voltak – esetleg a hajóban várhatják őket a többiek. A folyosó sötét volt, csak néhány rés nyílt a világosság felé, és a fenti csillagfény után most megint alkalmazkodnia kellett a látásának. Mozdulatlanul állt, figyelt, hogy hall-e lépteket vagy lihegést, próbálta érzékelni a kapcsoláson át, hogy nem leselkedik-e rá valaki a következő árnyfolton túl. De nem érzett mást, mint a HALÁL elhúzódó maradványát, amely ócska fémként marta a nyelvét.

Benézett az első szobába, amely mellett elment. Hálószoba lehetett, bútorok nélkül, a ruhadarabokat egy sarokba dobálták. Rózsaszín, fodros kislányruhák, már félig felfalták a férgek. A következő egy dolgozószoba volt, utána egy újabb hálószoba. A ház üres és csendes volt, és kizárta magából a fényt.

Egy kapcsolási adatfoszlány birizgálta meg az orrát: VALAMI VAN ITT. Gyorsan átment a következő szobába a folyosón. Egy nagy hálószoba, kijárattal az erkélyre. A széles üvegajtók mind kitörtek, de a vékony függönyök még kísértetlepelként lógtak rajtuk, finoman hullámoztak az éjszakai levegőben. Kira majdnem elsütötte a fegyverét, amikor egy alak árnyéka áthaladt a függöny előtt. Egy férfi körvonala az erkélyen, de nem látszódott elég tisztán.

– Ne mozdulj!

Egy másik árnyék az elsővel szemben. Látszólag egyiknél sem volt fegyver, és bármelyikükön lehetett sisak. Kira hol az egyiket, hol a másikat vette célba, nem tudott dönteni. Melyikük lehet Green?

– Ne lőj le!

– Hol van a lány?

– Nem tudom, előrefutott.

– A házban van.

– Mondom, hogy nem tudom!

Kira az arcához emelte a puskát, szorosan fogta, a célzásra koncentrált. Csak egy lövése van – ki kell választania a megfelelő célpontot, és el is kell találnia. A függönyök megint hullámoztak, és Kira ekkor döbbent rá, hogy nem is tudja pontosan, hol állnak a férfiak. A hold helyzetétől függően bárhonnan vetődhetnek azok az árnyékok. Csendesen visszahátrált a folyosóra. Kell találnia egy másik pontot, ahonnan látja őket. Egy pillanatra megállt a lefelé vezető lépcsőnél, de onnan is visszalépett, nem akart lemondani a magassági előnyéről. De azt sem akarta, hogy az utolsó katona szabadon eljuthasson a hajóhoz, így hát visszaosont a folyosón a felfelé vezető lépcsőhöz. Megkerülte a halott Részlegest, ismét érzékelte a kapcsoláson át az erős HALÁL részecskéket, és eszébe jutottak a két nappal korábban a határjelzőnél érzékelt kapcsolási adatok. A folyékony, koncentrált feromonok akkora hatást fejtettek ki rá, hogy szinte működésképtelenné vált, amíg a szag el nem távozott az orrából. Egy igazi Részlegesre, akinek jóval érzékenyebb a kapcsolási rendszere, még erőteljesebb hatást gyakorolhat. Kira hátrapillantott, letette a puskát, és behúzta a halott katonát a kislány hálószobájába.

– Szörnyen sajnálom, ami most következik – súgta. Lehúzta a katonáról az ingét, szorosan az arca köré tekerte, és bár máris fuldokolt a testszagtól és a penésztől, kétségbeesetten remélte, hogy ez elég lesz a védelemhez. Az arca túlságosan is roncsolódott, gondolta. Máshol kell behatolnom, hogy megtaláljam a megfelelő pontot.Kihúzta a katona harci tőrét az övére csatolt hüvelyből, és felidézte az orvosi tanulmányait. Elképzelte maga előtt az orrüreget, és kiszámolta, hogy nagyjából merre lehetnek a feromonokat kibocsátó mirigyek. Finoman a holttest szájába helyezte a kést, egyenesen a lágy íny közepébe, majd erőteljesen benyomta.

FÉLELEM ÁRULÁS HALÁL VÉR FUSS MENEKÜLJ HALÁL SIKOLY FÉLELEM VÉR

A kapcsolási adatok ledöntötték a lábáról, a gondolatok, érzelmek és emlékek robbanása szinte beletemette Kirát a halott elméjébe. Kira visszatartotta a légzését, próbálta uralni az elméjét, a saját gondolataira, a saját mozdulataira próbált koncentrálni. Kihúzta a kést a katona szájából. Merő folyadék volt, vér, nyirok és sötétbarna adatok, a tucatnyi különböző feromon kaotikus keverékének cseppfolyós formája. Mintha remegett volna körülötte a levegő, alakzatok, színek, szagok és hangok rohangáltak őrülten a sötét szobában. Kira feltápászkodott, és visszatántorgott a folyosóra.

– Mi ez?

A hangok most már közelebb voltak, de már nem voltak egyedül a házban, már nem...

Most bombák robbantak, Kira az Elszigetelési Háború partraszállása közepén találta magát, a vízben aludt, felfelé nézett a formátlanul a tóba olvadó holdra.

HALÁL

FUSS

SEGÍTS

Hallotta egy pisztoly csattanását a padlón. A folyosó kinevette, az árnyékok arcokká torzultak, és azt kiáltották, hogy FUSS SEGÍTS ÁLLJ MENJ ÖLJ. Hangok ordítottak, de Kira nem tudta megállapítani, hogy a jelent vagy a múltat hallja, mi a valóság, mi a hallucináció. Betántorgott a nagy hálószobába, és akkor meglátta őket, a kopoltyús Részlegest és Greent. A fejüket fogva zokogtak és kiáltoztak, és ott állt közöttük Kira apja, vértől csöpögő kézzel. Kira pislantott egyet, és az apja eltűnt.

– Garrett – zokogta a Részleges. Kira tőréről sötét folyékony cseppekben áradtak a kapcsolási adatok, olyan sűrűn töltötték meg a levegőt, hogy alig látott. Ment tovább előre, félretolta gondolatban egy sanghaji bunker ideggázzal teli ködét, az Atlanta elleni tüzérségi támadás füstjét, a White Plains-i puccs véres páráját. Legszívesebben kirohant volna reszketni a fák közé, bebújt volna a falba, visszaugrott volna a hideg és sötét tóba, ahol biztonságban lenne.

Kira Walker vagyok, hajtogatta magában. Patakként zubogtak az elméjében a személyazonosságok, rohanva kavarodtak és robbantak egymásnak. Kira a padlón fetrengő Részlegesekre nézett, és képtelen volt megállapítani, hogy melyikük az ellenség.Kira Walker vagyok, mondta magában ismét. Nem veszítem el önmagamat. Green a barátom.Megtalálta a másik Részlegest. A kopoltyúi vadul csapkodták halovány, nedves nyakát. Kira bedöfte a tőrt a testpáncél kar alatti résébe. A HALÁL kapcsolás alig fejtett ki hatást a szuperkoncentrált őrület kavarodásában. Kira a földre zuhant, Green felé kúszott, és kivonszolta az erkélyajtón. Gyógyító angyalként rohanta meg őket a friss levegő, és elkezdett tisztulni az agya. Az erkélyről falépcső vezetett lefelé, nem kell majd visszamenniük a házba.

– Nem akarom – motyogta Green. – Nem akarom.

– Nincs már semmi baj. – Kira hangját még mindig elfojtotta a rögtönzött álarc. Lenézett az udvaron át a sziget szélén húzódó kikötőbe, ahol egy csónak csendesen hullámzott a vízen, félig az árnyékok és a fák takarásában. Kira elmélete beigazolódott. Valóban volt ott egy hajó, méghozzá üresen.

– Nincs már semmi baj – ismételte Kira. – Elmegyünk.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A víz alatt sötét formák mozogtak. Kira besegítette Greent a csónakba, a lehető legközelebb húzta a kis kődokkhoz, mielőtt elhelyezte a társát a közepén. Az éjszakai levegő lassanként megtisztította a fejét a koncentrált feromonoktól, de Green még mindig a kémiailag előhívott emlékek rabja volt, magzatpózba zsugorodott az alumíniumpadlón. Kira készült átlépni a keskeny vízvonalat, de visszafordult, a fogát csikorgatva. Szüksége lesz egy fegyverre. Vissza a házhoz.

Felbaktatott a falépcsőn az erkélyhez, vett egy nagy levegőt, és beszaladt a hálószobába, tapogatózva a hirtelen sötétségben. A halott Részleges a földön feküdt, mellette a puskája. Kira felkapta a fegyvert, és már rohant is kifelé. Nem mert levegőt venni, amíg a lépcső aljára nem ért, aztán mohón szívta be az udvar hűvös sötétjében. Amikor a hajóhoz ért, Green még mindig zihálva feküdt a padlón, de a szeme nyitva volt. Kira óvatosan lépett a fedélzetre, és igyekezett nem gondolni arra, hogy mi leselkedhet rájuk alulról, a vízből.

– Hol vagyok? – kérdezte Green.

– Kint, a csónakban – válaszolta Kira. – Maradjon csendben. – Felkapott egy evezőt, és óvatosan a vízbe mártotta, félig attól tartott, hogy egy kopoltyús Részleges megragadja, és magával rántja a vízbe.

Elkötötte a csónakot, és hagyta, hogy elsodródjon a parttól. Előbb csak pár centit, aztán fél métert, egy métert, többet. A part hirtelen eltűnt, a koromfekete tó mély és átláthatatlan volt. Ki lehetett odalent, ki figyelhette őket? És hányan? Mit láttak, mit gondoltak?

Elég, ha egyetlen Részleges halvány és nyirkos keze felnyúl, és felborítja a csónakot, és Kira és Green máris a vízben találják magukat, tehetetlenül süllyednek alá, lehúzzák őket a halott szemű szörnyek. Kira óvatosan lapátolt az evezővel, egyenletesen, nem merte siettetni a dolgot. Ha az ellenséges Részlegesek gyanút fognak, és megnézik, mi a helyzet, azonnal megérzik a kapcsoláson át a halott bajtársaikat, Kira és Green pedig bajba kerülnek. A vallatóik csónakkal eveztek ki a partra, Kirának tehát most azt kellett elhitetnie a többiekkel, hogy ők eveznek vissza, elhelyezni a száraz raktárban a fegyvereket, mielőtt alámerülnének.

Miért élnek egyáltalán a víz alatt? Nyilvánvaló, hogy képesek a szárazföldön is élni, legalábbis egy bizonyos ideig. Morgan és Vale is váltig állította, hogy a jelentősebb génmódosítások károsítják az illető lelki egészségét. Ez történt volna itt is? Ezért élnek a víz alatt ezek a Részlegesek, ezért ölnek meg más Részlegeseket, és szegezik fel a kezüket oszlopokra, akár a vademberek? Mennyire emberi még az elméjük, és mennyire... más?

Hatvan méternyire volt a legközelebbi sziget. Negyven. Húsz. Tíz. Előttük egy kis fakikötő feküdt a vízen, a távolban pedig egy újabb ház, a fák közé bújva. Kira elvesztette a térképét, ahogy minden más felszerelését is, de emlékezett az öböl általános fekvésére. Ha valóban ez a nagyobb központi sziget, akkor mintegy három kilométernyire innen kell lennie egy töltésútnak, amely összeköti a tó nyugati partjával. Ott átjuthatnak, feltéve, hogy még megvan a töltés.

Már csak két méter... már csak egy.

A hajó nekiütközött a kikötő falának. Kira kiugrott, egy alacsony oszlop köré tekerte a kötelet, és a kezét nyújtotta Green felé. A fadeszkák a lába alatt és a fekete víz élesen idézték fel annak a másik kikötőnek az iszonytató emlékét, ahol fogva ejtették, és szinte várta, hogy most is felbukkanjon egy Részleges a tóból, és megragadja a kinyújtott kezét. De nem történt semmi. Green megfogta a kezét, és felállt, most már valamivel magabiztosabban. Kira ellenőrizte a vállára vetett puskát, azzal nyugtatgatta az idegeit, hogy még megvan, és Greent vezetve elindult a ház felé. Az ösvény alaposan ki volt taposva, ami újabb bizonyítékot szolgáltatott arra, hogy a Részlegesek a közelben őrizhették az érzékenyebb felszereléseiket.

Ami azt jelenti, hogy még itt is lehetnek páran, gondolta Kira. Próbálta megérezni őket a kapcsoláson át, de a harccal vagy a rettegéssel párosuló erősebb érzékelés híján az adatok az ő korlátozott képességei számára túl gyengék lehettek. Odasúgott Greenhez.

– Érez itt valakit a kapcsoláson át?

– Most éppen nem – válaszolta Green halkan –, de gyakran jönnek ide.

– Szóljon, ha felerősödik. – Mentek tovább, fel az ösvényen, amely a kikötőtől egy hátsó udvaron át vezetett. Valamikor pázsit lehetett, de mostanra már sűrűn benőtték a gazok, az indák és a facsemeték. Az egykoron előkelő, régi nagy ház roskadozott ugyan, de látszott rajta, hogy az Ívések használták. Az ablakokat bedeszkázták, a kitaposott út egyenesen az ajtóhoz vezetett az aljnövényzeten át. Green nem jelezte, hogy odabent rejtőznének Részlegesek, és Kira sem érzett semmit, de a biztonság kedvéért inkább nem nyitott be. Most, hogy szabad volt az út előttük, az tűnt a legjobb tervnek, hogy a lehető legnagyobb távolságot tegyék meg a tótól, mielőtt az Ívések rádöbbennek, hogy megszöktek.

Letértek a csapásról, hogy elkerüljék a házat, és a fák között törtek át egy repedt aszfaltúira, amely északra kanyarodott egy sor kifakult parti ház mellett. Egymásra sem nézve mindketten futni kezdtek, nem hallatszott más hang, csak a cipőjük cuppogása az úton. Vagy fél mérföldet megtehettek már, mire Green megkockáztatta, hogy megszólaljon.

‒ Tudja, hogy merre megyünk?

– Nagyjából.

– És az elég?

– Mielőtt elfogtak, volt nálam egy térkép. Van errefelé egy töltés.

Feltéve, hogy azon a szigeten vagyunk, amin gondolom.

– És ha nem?

–Akkor ismét át kell kelnünk a vízen – válaszolta Kira. – Úgyhogy reméljük, hogy ez az a sziget.

Egy ideig megint szó nélkül futottak, és ismét Green törte meg a csendet egy újabb kérdéssel. A hangja komornak és aggodalmasnak hatott.

– Mi történt odabenn?

‒ A házban?

–Azt hittem, megint Kínában vagyok. Szó szerint. Az Elszigetelési Háború kellős közepén, az egyik föld alatti alagútban, amelyen át lerohantuk a nagyvárosaikat, csakhogy... Én sosem harcoltam ezekben az alagutakban. Más egységek igen, de a miénk nem.

– Az első őrt azért bírtam kiiktatni, mert nem tudták, hogy ott vagyok – mondta Kira. – A másodikat viszont csak úgy voltam képes elintézni, ha felhasználom ellene a kapcsolást.

– Azt hittem, hogy maga nem kapcsol.

– Nem a saját adataimmal. – Kira habozott, mielőtt folytatta. – A halott Részlegeséit vettem kölcsön.

Green értetlenül meredt rá.

– Kölcsön?

–Harci tőrrel vontam ki belőle – vallotta be Kira. Green láthatólag elborzadt, és Kirát is kerülgette a rosszullét az emléktől. – Nézze, bárcsak ne kellett volna megtennem, de egyszerűen nem volt más megoldás. Normális esetben csak akkor érzékelik a kapcsolt adatokat, ha kikerülnek a levegőbe, diffúz állapotban, de a feromonmirigyekben még cseppfolyós az állaguk, nagyon erős koncentrációban. – Tehetetlenül vonta meg a vállát. – A jelek szerint az ő egysége valóban harcolt a föld alatti alagútban, erre emlékeztünk a kapcsolási adatai révén.

– Ki... – kezdett bele Green, és hirtelen megállt. Kira is lassított, majdnem megbotlott, és visszanézett rá. Green zavarodottan bámult rá. – Azt mondta, hogy „emlékeztünk”?

A fenébe, gondolta Kira. Nem mintha feltétlenül muszáj lett volna titokban tartania a valódi természetét, csakhogy mivel korábban nem osztotta ezt meg Greennel, nem akarta, hogy most úgy tűnjön a dolog, mintha nem bízna meg benne. A torkát köszörülte.

– Maga nem kapcsol – folytatta Green. A homlokát ráncolva elindult Kira felé. – Lehet, hogy a koncentrált adatokat... ahogy az előbb mondta, ha ennyire erősek, az emberek is képesek érzékelni?

Talán ezzel az ügyem mellé tudnám állítani Greent. Ha azt hiszi, hogy az emberek képesek érzékelni a kapcsolási adatokat, akár csak egy ilyen végletes esetben is, talán erősebb köteléket látna a fajok között. Nagyobb lehetne benne a hajlandóság arra, hogy segítsen nekem, hogy segítsen az embereken.

Csakhogy ez nem igaz. Ha együtt akarunk dolgozni – legyen szó akár kettőnkről, akár a két fajról –, bíznunk kell egymásban. Ezt a kapcsolatot nem lehet egy hazugsággal kezdeni.

Kira megrázta a fejét.

– Nem vagyok ember.

– Azt mondta, hogy az!

‒ Azt hittem, hogy az vagyok, az egész eddigi életem során. Az emberek közt nőttem fel. Még most is embernek érzem magamat. De Részleges vagyok.

– A Részlegesek képesek a kapcsolásra – jelentette ki egyszerűen Green. – A Részlegesek kora nem változik. Maga egyetlen Részleges modellhez sem hasonlít, amit valaha is láttam.

– Én egy új modell voltam, egy prototípus, a háború utánra. Ezért akart dr. Morgan tanulmányozni. Azt hitte, hogy az én DNS-em segíthet megoldani a lejárati időt. De nem sikerült. Nekem nincsenek olyan felerősített képességeim, mint maguknak, sem kiemelkedő testi erőm, sem gyors reflexeim, bár talán egy kicsit gyorsabban gyógyulok, mint az emberek. És valamennyire képes vagyok a kapcsolásra, de csak az egyik irányban.

Green arcára döbbenet ült ki.

–Úgy érti, hogy maga... – Leesett az álla, és önkéntelenül betakarta a száját és az orrát a kezével, mintha meg akarná védeni a leheletét. – Szóval maga érzi az én kapcsolásomat, de én nem érezhetem a magáét? Maga mindent érez, amit én, de nem ad vissza semmit?

–Nem mindent – válaszolta Kira, bár abban a pillanatban egyértelműen érezte a kapcsoláson át a döbbenet és az undor zavarodott elegyét. Bármennyire is meztelennek érezte magát attól a tudattól, hogy Green immár ismeri a titkát, rádöbbent, hogy a férfi számára sokkal rosszabb érzés lehetett, hogy Kira szégyentelenül, észrevehetetlenül és kivédhetetlenül megismerheti valamennyi érzelmét. A Részlegesek megszokták, hogy mindent megosztanak egymással, és ezáltal állandóan egy közösségi emocionális állapotban éltek, de az a tudat, hogy egy kívülálló, aki nem osztja meg velük cserében a saját érzelmeit, behatolhat ebbe az állapotba, valóságos erőszaktételnek tűnhetett.

– Sajnálom – mondta Kira. – Sajnálom, hogy ezt eddig nem mondtam el. El kellett volna.

– Most... csak fussunk. – Green újra rohanni kezdett, és elszaladt Kira mellett az úton. – El kell tűnnünk innen, még mielőtt bárki is rájön, hogy megszöktünk.

Kira követte Greent, tisztes távolságot tartva, nehogy megérezze a kapcsolását, de még így, a nyomában futva is elkapott egy-egy kósza zavarodottság, szomorúság vagy félelem leheletet.

Samm sosem reagált így, de hát neki volt ideje megszokni. Heteken át éltünk együtt, mielőtt kiderült, hogy Részleges vagyok. Ami meg Heront illeti... Ki tudja, mit gondol Heron bármiről is? Rendszeresen volt dolga emberekkel, lehet, hogy neki ez nem is olyan nagy ügy.

Pedig az. Greennek az, és minden bizonnyal másoknak is.

Pár perccel később elértek a töltésúthoz. Kira szinte reszketett a megkönnyebbüléstől, hogy ép állapotban látja. Átkelés közben ügyeltek arra, hogy középen maradjanak, a lehető legtávolabb a

víztől. Jó szándéka jeleként Kira felkínálta Greennek a következő döntés meghozatalát.

– Most merre?

Green halkan lihegett, miközben egy csónakház és annak a nyitott parkolója mellett futottak el.

– Ha délre kanyarodunk, több mérföldnyit kell futnunk, mielőtt eltávolodunk a tótól. Bár nyilván akcióba tudnak lépni a szárazföldön is, szerintem minél messzebbre kerülünk a víztől, annál jobb.

Az út valóban egyre inkább balra tartott, mielőtt végül egy éles kanyarral egyenesen délre vezetett. Mintha a kis tóparti közösséget övezte volna, a túlsó oldalán pedig nem volt más, csak erdő. Kiráék átvágtak az erdőn, hátuk mögött hagyva a tavat.

– Figyeljük a határjelzőket – mondta Kira. – Befelé találtam párat. Kapcsolási adatokat használtak fel az idegenek távol tartására, ugyanolyan koncentrált formában, mint odabent, a házban. Ha azon veszi észre magát, hogy látszólag ok nélkül megzavarodik, ez lesz az oka.

Green nem válaszolt, csak bólintott.

Csendben vágtak át a sűrű erdőn, és nemsokára egy újabb úthoz értek, ám rövidesen ez is délnek fordult, így megint bevetették magukat a fák közé. Két dombon és egy keskeny patakon is átkeltek, mielőtt felkelt a nap. A következő út egy szélesebb, kétsávos autóút volt, így hát elhatározták, hogy most már megkockáztatják a déli irányt. Ám az út szinte azonnal visszakanyarodott keletre, a tó felé, mintha az egész környék szándékosan újra meg újra veszélybe akarná sodorni őket. Megint bementek a fák közé, de Kira most már fáradtnak érezte magát, éhes volt és fázott. Végül egy elhagyott ház hátsó udvarán pihenőt kért.

– Ki kell derítenünk, hogy hol vagyunk.

Green a ház felé intett a fejével.

– Lehet, hogy nekik van térképük.

–Maga nézze végig a könyvespolcokat, én megkeresem a dolgozószobát.

Green a fejét ingatta.

– Térképet nem a házban kell keresni, hanem az autókban. – Megkerülték a házat, ahol két autó állt a felhajtón. Kira már indult is volna feléjük, de Green megint a fejét rázta. – Ezek túl szépek. A gazdag embereknek számítógépen volt a térképük, főleg az autóban, de még a középosztálybeliek nagy részének is. Ha papírtérképet keres, kezdje a legrégibb, legócskább kocsival.

Kira nevetségesnek tartotta ezt a tervet, de örült, hogy Green újra szóba áll vele, és nem akarta elrontani a helyzetet. Engedelmesen elindult a fákkal övezett utca egyik oldalán, Green meg a másikon. Ezen a környéken csupa nagy ház volt, kissé távolabb az úthoz képest, ami miatt nehezebb volt meglátni az autókat, és Kira így kevés esélyt látott arra is, hogy régebbi autóra leljenek, de azért folytatta tovább a keresést.

Az út délre fordult, ahogy látszólag mindegyik, de most már mérföldekre voltak a tótól, és jobban is tudtak haladni, mint a fák között. Végre Kira meglátott egyet. Nem volt rozsdásabb a többinél, de észrevehetően más volt az alakja, hosszabbak voltak a vonalai, szegletesebbek a sarkai. Intett Greennek, egyszerre értek oda a kocsihoz.

– Amióta az eszemet tudom, mindig is jártam kármentő akciókra a régi világ romjai közé – mondta Kira –, de az autókkal sosem foglalkoztunk.

– Az emberek gyakorlatilag az autójukban éltek – mondta Green. Kira bólintott.

– Ez igaz, de mi mindig élelmet és gyógyszert kerestünk. Néha

szerencsénk volt, és találtunk egy túlélésre berendezkedőt, aki a hazafelé úton halt meg, konzervekkel teli csomagtartóval, de egyébként ritkán érte meg időt pocsékolni erre.

–Akkor most tanulhat valamit. – Green az anyósülés felőli oldalhoz ment, behajolt az ablakon, és lenyomott egy gombot a műszerfalon, amitől kinyílt egy kis doboz. – Ezt kesztyűtartónak hívják – nyúlt bele kutakodva. – Aha! – Felegyenesedett, és felemelt egy összehajtott autós térképet. Connecticut állam térképét, jobb állapotban, mint amit Kira valaha is látott. – A kesztyűtartó vízálló, így megóvta a tartalmát az időjárástól. Lássuk, merre lehetünk.

– Rita Drive – olvasta el Kira az egyik viharvert útjelzőt. – Egy kis duplakanyaros utca egy nagyobb út mellett.

Green kiterítette a térképet a csomagtartóra, és egy kis keresés után megtalálta. Kira szíve elszorult, ahogy ráhelyezte az ujját.

– Körbe-körbe tavak vannak.

– Tele van velük a környék. – Green egy kanyargó útvonalat rajzolt fel az ujjával. – Azt hiszem, a legjobb átvágni ezen a mezőn, aztán ezt az utat követni, aztán ezt, aztán meg... ezt. Lehet, hogy pár kerítésen át kell másznunk, de inkább tartsuk távol magunkat a tavaktól.

– Egy gond van ezzel – bökött rá Kira a javasolt útvonal egyik szakaszára. – Én ezen a résen jöttem be, hogy elkerüljem a szélesebb utakat, és itt futottam bele a legelső határjelzőbe.

– Akkor a határ jóval messzebb húzódik a tótól, mint gondoltam – állapította meg Green. Most, hogy nem voltak harci körülmények között, Kira kapcsolási érzéke megint eltompult, és nem tudta eldönteni, hogy mit érezhet a férfi. Bosszúságot? Félelmet? A hangja nem árult el semmit. – Nem is értettem, hogy miért nem futottunk még bele egy jelzésbe sem.

– Örüljön neki.

– Talán erre, a térkép széle felé. Aztán ha átléptük az államhatárt, keresünk egy New York-térképet.

– Az nem lesz jó – idézte fel Kira a régi térképét. – Nyugatra további tavak vannak, több száz is. Nem tudom, hogy azokat is az Ívések tartják-e az irányításuk alatt, de jobban szeretném elkerülni őket. A legjobb esélyünk délre van.

– Délre, de hová? – kérdezte Green. – Jobb is lesz ezt most megbeszélni, ha már megtervezzük az utunkat. Katonaszökevény vagyok, így hát a közelébe sem mehetek Morgan birodalmának, az Ívések után pedig némileg ódzkodom a szakadárokkal való találkozástól is.

–Ezt teljesen megértem. Az eredeti tervem az volt, hogy felkeresem a lehető legtöbb kisebb frakciót, de most... – Kira remélte, hogy a többiek nem olyan kegyetlenek, mint az Ívések, és hogy egyikükhöz sem tartozik a „Véremberhez” hasonló rém, de honnan lehetne biztosat tudni? Megkockáztathatja egyáltalán? Ha az egyik frakció megint foglyul ejt, és valamiféle... rituális áldozathoz használfel... megéri?

A világot próbálom megmenteni. Ez bármit megér.

Greenre nézett.

– Még el sem mondtam, hogy miért jöttem ide.

– Ezen már én is gondolkodtam.

– Dr. Morgan veszedelmes – kezdett bele Kira. – Feltételezem, hogy ezt nélkülem is tudja, hiszen elszökött tőle.

Green nem válaszolt, így hát Kira folytatta. Ez volt az első alkalom, hogy elmondja bárkinek is a tervét, és örült, hogy csak egyvalakinek kell, nem pedig egy nagy csoportnak. Nem is tudta, hogyan vezesse fel. Máris megbánta kicsit, hogy Morgannel kezdte, így hát visszament egy kicsit az időben.

– Az emberek belehalnak az RM-be, a Részlegeseknek pedig lejár az idejük. Morgan aktáit áttanulmányozva rájöttem, hogy mindkét betegségnek ugyanaz a gyógymódja. A Részlegesek állítják elő az RM ellenszerét, míg az emberek képesek előállítani a Részlegesek lejárati idejét gátló részecskét. Mindkét gyógymódot így találták ki. Tehát az egyetlen módja annak, hogy megmentsük mindkét fajt, a közös élet, egymás mellett. Lehetőleg békésen.

Green hallgatása kétkedésről árulkodott. Kira folytatja.

– Úgy értem, hogy szorosan kell együtt élniük, egy helyen. Együtt kell dolgozniuk... Általában úgy kell viselkedniük, mintha egyetlen faj lennének, nem pedig kettő.

– Nekem ez nem áll össze.

– Megpróbálom elmagyarázni. A részecskék átadását szinte lehetetlen laboratóriumi körülmények között replikáim, legalábbis ebben a mértékben, amikor több tízezer emberről és pár százezer Részlegesről beszélünk. A két faj képes egymás meggyógyítására, de ehhez folyamatosan ugyanazt a levegőt kell szívniuk. Együtt kell élniük, harc nélkül.

Green még mindig nem szólt semmit. Elgondolkodott. Egy idő után felnézett Kirára.

– És mi van dr. Morgannel?

– Hogy érti ezt?

– Azzal kezdte, hogy Morgan veszélyes.

– Igaz. Amikor erre rájöttem, elszöktem, mert nem bízom meg benne. Ő inkább rabszolgasorba hajtaná az embereket, mint hogy együtt dolgozzon velük.

‒ Tehát nem bízik meg Morganben, és elindult megkeresni más Részleges csoportokat, akiket könnyebben meg tudna győzni a békés egymás mellett élés gondolatáról.

– Pontosan.

Green ezúttal sokáig hallgatott.

– Biztos, hogy ez a folyamat működik? Valóban ilyen egyszerű lenne?

–Átszeltem az egész kontinenst, hogy megkeressem az RM megalkotóit, akik ugyanazok, mint akik létrehozták a Részlegeseket. Az egyetlen dolog, amit biztosan tudok, hogy mindent egy terv keretében tettek. Ez a terv szörnyen, rettenetesen félrecsúszott, és a megalkotói mind beleőrültek vagy... feladták. De a terv attól még létezik, bele van írva a DNS-ünkbe. Másunk meg egyszerűen nincs is.

‒ Tehát a Részlegesek meggyógyítják az embereket, az emberek pedig meggyógyítják a Részlegeseket. – Green Kirára nézett. – És akkor mi a helyzet magával?

Kira vett egy nagy levegőt, és ugyanazt a kétségbeesést érezte át kicsiben, mint Morgan műtőjében, amikor arra a meggyőződésre jutott, hogy nem jó semmire.

‒ Én nem tudok meggyógyítani senkit – mondta ki halkan. – És azt hiszem, hogy lejárati időm sincs. Nem tudom, hogy ez az egész mit jelent.

Green felnézett az égre, a napfelkeltével világosabbra váltott a kékje.

– Pihennünk kéne, de addig nem akarok megállni, amíg el nem hagytuk az Ívések területét.

– Valószínűleg okosabb is úgy.

– Nyugatra megyünk, ahogy az előbb mondtam. Lehet, hogy arra is vannak tavak, de ha az Ívések ennek jelölték meg a határát, remélhetőleg a többi biztonságos.

Kirának nemigen tetszett ez az ötlet, de be kellett ismernie, hogy nyugatra vezet a leggyorsabb út, amelyen eltávolodhatnak az ellenségtől.

–Rendben, menjünk egyelőre nyugatra. De amint elmúlt a veszély, vissza kell térnem a küldetésemhez. Akár velem jön, akár nem.

Green összehajtogatta a térképet.

‒ Tudja már, hogy merre megy utána?

– Bármennyire is szeretnék beszélni a többi frakcióval, mindenem

odaveszett a tóban – válaszolta Kira. – A térképeim, a jegyzeteim, minden. Nem tudom, merre lehetnek, és ha tudnám, hogy merre keressem őket, akkor sem biztos, hogy van még időm elmenni hozzájuk. Némelyikük több heti járásra lehet innen.

– Ezzel nem válaszolt a kérdésemre.

– Azt akarom mondani, hogy vissza kell jutnom Long Islandre. Morganben nem bízom, de a katonái talán meggyőzhetők. A megszálló erők most már hónapok óta élnek együtt emberekkel. Talán már látják is a hatását annak, amit az előbb elmagyaráztam. Ha van valaki, akit meg lehet győzni, az köztük lehet.

– És az emberek?

– Őket is ugyanolyan nehéz lesz meggyőzni – bólintott Kira. – De ők is Long Islanden vannak. Oda kell mennem.

‒ Azt ugye tudja, hogy ezzel nem kerülünk ki a veszélyből – mondta Green. – Át kell kelnünk Morgan területén, és egyenesen egy háborús övezetbe tartunk. Nem menekülünk el az Ívésektől sem, mert ők is arra tartanak. A Vérember azt mondta, most az emberekre fog ráhajtani.

– Akkor őt is meg fogom állítani. – Kira hirtelen elhallgatott. – Várjunk csak. Ezt úgy mondta, mintha velem akarna jönni.

– Maga a világot akarja megmenteni. Hát persze hogy magával tartok – felelte Green egyszerűen.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Owen Tovar Huntington utcáin át futott, mit sem törődve azzal, hogy mekkora zajt csap, igyekezett a lehető legmesszebb jutni a kávéháztól. A rossz lába miatt egyenetlenül, szökdécselve haladt. Erőt vett magán, és felgyorsított. A Részlegesek hiába üldözték a csapatát, mert Mkelét már keletre küldte a megmaradt katonákkal, és Tovar egymaga terelte el az ellenség figyelmét. Eddig jól működött ez a stratégia, de ennek most már nemsokára vége. Nincs több ember, nincs idő, nincs robbanószer.

Most még van egy tonnányi robbanószerem,gondolta, ahogy átpréselte magát az autók között. A Részleges katonák meglátták, és néhány golyó becsapódott körülötte. De ez mindjárt meg fog változni, három, kettő, egy...

Mögötte felrobbant a kávéház, a lökéshullám ereje a földre taszította, noha már másfél sarokra járt tőle. Az üldöző Részlegeseket darabokra tépte a robbanás. Tovar hasra fordult, két kezével a fejét védte a körülötte záporozó repeszektől. Csengett a füle, átmenetileg megsüketült, és abban a reményben, hogy a Részlegesek ugyanígy jártak, elmászott a legközelebbi mellékutcáig, ahol feltápászkodott, és ismét rohanni kezdett. A katonák még legalább pár percig túl elfoglaltak lesznek ahhoz, hogy üldözőbe vegyék, ki kell használnia ezt az időt, és a lehető legnagyobb előnyre szert tenni.

De Tovar futás közben is tudta, hogy kifogyott a lehetőségekből. Delarosa csapatai a gerillataktikának köszönhetően élték túl a Részlegesek elleni harcot – oldalba támadták őket, lerohanták az utánpótlást biztosító vonalakat, aztán ugyanolyan gyorsan el is tűntek a semmiben. Tovarnak jóval zajosabban kellett felhívnia magára a figyelmüket, hogy elvonja a figyelmüket a délre menekülő emberektől, ezért választott agresszívabb módszert. Aminek a következtében egészen az északi partig üldözték. Három oldalról víz vette körbe, a negyediken meg a Részlegesek álltak. Nem volt hová futnia.

Ha eljutok a vízhez, lehet egy kis esélyem, gondolta. Talán találok egy csónakot vagy egy nagyobb úszó fatörzset, amelynek segítségével legalább a fejem kilátszik a vízből. Vagy meghúzhatom magamat valahol egy hétig vagy ameddig csak kell. Megkockáztatott egy hátrapillantást, és biztatónak érezte, hogy még mindig egyedül van. Idővel persze majd megtalálják megint, de azzal is leköti a figyelmüket, hogy keresniük kell. Márpedig épp ez volt a cél. Bármit megteszek, hogy itt tartsam őket, hogy a többiek kijuthassanak East Meadow-ból, és elhagyhassák a szigetet.

Tudom, hogy meg fogok halni, már abban a pillanatban tudtam, hogy ezt elvállaltam. Apám mindig mondta, hogy sose jelentkezzek önként semmire... Igazán hallgathattam volna rá...

Előtte élénk, fehér, vakító fény robbant. Tovar belebotlott a rossz lábába, megfordult, hogy meneküljön, de valami éles fájdalom vágta hátba, mintha egy óriási méh szúrta volna meg. Azonnal összeesett, a teste rángani kezdett az áramütéstől. Mire kitisztult az elméje, a földön feküdt, arccal egy mohás szegélyárokban, a végtagjai rongybabaként nyúltak minden irányba, és képtelen volt megmozdulni. Próbált megszólalni, de a nyelve is mintha ólomból lett volna.

A Részlegesek nem használnak sokkolót, villant át az agyán. Ki rendelkezik annyi felesleges elektromos árammal, hogy sokkolóra pazarolja?

Két kéz meglepő gondossággal fordította meg a testét. A fölötte megálló férfinak csak a sötét körvonalait tudta kivenni az élénk ellenfény miatt.

– Meg kell értenie, hogy ez nem személyes támadás volt – szólalt meg az alak. Halkan beszélt, a kifejezésmódjából érezhetően ember.

Tovar megpróbált válaszolni, de az állkapcsa alig mozdult, nem jött ki hang a torkán. – Ez most fájni fog – folytatta a férfi –, de meg fogja menteni, a szó tágabb értelmében. Az egész népet. Az emberiséget.

A férfi lehelyezett mellé egy kis műanyag táskát, és egy kattintással felnyitotta. Tovar nem látta a doboz tartalmát, de az árnyék elővett belőle egy üvegtégelyt, és lecsavarta a tetejét.

–Mindenki meg fog halni. Gondolom, ez a hír nem éri meglepetésként. – A földre helyezte a nyitott tégelyt, majd ismét benyúlt a táskába, és kihúzott belőle egy hosszú, éles kést. Tovar próbált megmozdulni, de még mindig meg volt bénulva. – Ezt azért mondom, hogy tudassam magával, az, hogy itt és most meghal, valójában megtiszteltetés. Mindenképpen meghalt volna, de más körülmények között a halála értelmetlen lenne. Így részese lehet egy új kezdetnek. Egy új életnek, amely a régi helyére lép. Most egy kis szúrást fog érezni.

A férfi Tovar kezére helyezte a kést, és lenyomta, amivel levágta a leghosszabb ujját. Tovar felüvöltött az elméjében, a fájdalom futótűzként rohanta meg a szervezetét, de a torkán nem jött ki hang. A férfi bedobta az ujját a tégelybe, és hozzálátott a következőhöz.

–Tudnia kell, hogy volt egy terv, amelynek az értelmében mindenki túlélte volna. – Nyes. – Nemcsak egyszerűen életben maradt volna, hanem jólétben is, emberek és Részlegesek, mindenki együtt. Nem lett volna olyan nehéz. De ez a terv már a múlté, és kénytelen voltam alkalmazkodni. – Nyes. A férfi mindvégig nyugodt hangon beszélt, mintha egy kenyérpirítóval társalogna, miközben szétszereli. – Nos, ez a része fog a legjobban fájni. Mármint biológiai értelemben. Azt nem tudom, hogy nagyobb fájdalommal jár-e, mint az ujjak levágása, de nagyobb kárt okoz. Úgy értem, ez az a rész, amit nem fog túlélni. – Felemelte a tégelyt, és finoman megrázta. Az alján összekoccant a három ujj. – Ezt most fel kell töltenem vérrel.

Tovar hangja éppen időben tért vissza ahhoz, hogy felsikítson.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Kira úgy fázott, ahogy még soha. Egy Brewster Hill nevű városban álltak meg pihenni és új ruhát szerezni, aztán North Salemben melegebb holmikért és kabátokért, de még ez is kevésnek bizonyult. Green jobban ellenállt az időjárási viszontagságoknak, és gyorsabban is tudott haladni, de ezt már ő is megérezte. Három nap alatt közel harminc mérföldet tettek meg Norwalk irányában, miközben legalább tíz fokot esett a hőmérséklet. Kira hozzá volt szokva, hogy a téli hónapokban kicsit csípősebbre fordult az idő, de ez teljesen felkészületlenül érte. Meglátszott a levegőben a lehelete, és alig érezte az orrát, amikor vörös, bizsergő ujjaival megdörzsölte.

Norwalk utcái egy mély fémkanyont képeztek, hasonlóan Manhattanhez, de itt zúzmara rakódott le az épületeket ellepő sötétzöld kúszónövényekre, és bemászott a régen kitört ablakokon is. Kira a lehető legtovább igyekezett csendben tűrni a hideget, de végül úgy döntött, hogy nem éri meg – hiába jutna el egy nappal, vagy akár csak egy órával hamarabb Long Islandre, ha közben belehal a kóros lehűlésbe. Intésére bementek a következő ruhaboltba vastag télikabátokért, de nem találtak egyet sem az épületben.

– Gondolom, a Szakadás nyáron következett be – állapította meg Kira. – Senki sem készült fel az ilyen időjárásra. – Elgondolkodott. – Eddig még sosem jutott az eszembe, de azt hiszem, nem is volt még szükségem nagykabátra.

Green a fejét ingatta, ahogy a törött ablakon át a sötétszürke felhőket nézte.

– Mikor volt maga szerint utoljára ilyen hideg?

– Soha – ismerte be Kira. Felidézte magában Vale sóvárgó szavait a régi, az igazi telek iránt, és beleborzongott. – Maga szerint sokáig fog tartani?

– Ha igen, akkor még havat is láthatunk. – Green visszafordult az ablakból. – Találnunk kell egy háztartási boltot. Ott találunk legalább valami munkakesztyűt, az is jobb, mint a semmi. Meg egy lakberendezési boltot, ahol felgyújthatunk pár asztalt, hogy átmelegedjünk. Nem akarok addig átmenni az öblön, amíg ki nem tisztul az idő.

– Miből gondolja, hogy ki fog tisztulni?

– Egész életemben nem láttam ehhez hasonló vihart. Az ilyen hosszú távú időjárási változások nem következnek be egyik napról a másikra. Egy-egy váratlan vihar előfordulhat, de semmi több.

– Remélem, hogy igaza van. – Kira leugrott a pultról, amelyen addig üldögélt, és visszament a jéghideg utcára. Feltámadt a szél, és vadul kócolta a haját. – Vajon merre találunk ilyen háztartási boltot?

– Fogalmam sincs. De valószínűbb, hogy nem a belvárosban, hanem inkább a külső részeken.

–Vagyis visszafelé kell mennünk – állapította meg Kira. – Előttünk nincs más, csak a város és a tengerszoros.

Green nemet intett a fejével.

– Nem akarok visszafelé menni. Az lesz a legjobb, ha találunk egy hajót, és az ahhoz legközelebb eső házban húzzuk ki a vihart. Aztán, ha helyreállt a normális állapot, beugrunk, és átrobogunk a vízen.

Kira biccentett.

– Keressen parkokat, játszótereket, iskolákat. Az ilyen helyeken szokott lenni gondnok, annak meg szokott lenni fészere vagy garázsa, szerszámokkal és védőkesztyűvel.

– Okos.

– Maga a térképkereséshez ért, én a kerti szerszámokhoz. A nevelőanyám fűszernövényeket termesztett. – Nandita felemlegetése lehűtötte a jókedvét. Nandita részt vett Kira megteremtésében, mindent tudott róla, és mégsem mondott soha semmit. Miért? Miért tévesztette meg? Lehet, hogy azt remélte, a problémák egyszer csak maguktól megoldódnak, hogy Kira majd felnő és megöregszik, és meghal úgy, hogy sosem kell szembesülnie azzal, kicsoda és honnan származik? Ha valóban törődött volna velem, adott volna valami támpontot, gondolta Kira. Segítséget, iránymutatást, tanácsot, amiből ki tudtam volna deríteni, hogy milyen célból hoztak létre, és mi lenne a rendeltetésem.

Hirtelen beugrott neki egy régi beszélgetés. Már közel két éve lehetett, az egyik utolsó alkalom Nandita eltűnése előtt. Kira épp akkor tért vissza az asharokeni kármentő akcióból, ahol véletlenül beindítottak egy bombát, Kira pedig a növényeit rendezgette. Valami nagyon felkavart, valószínűleg a robbanás, és Nandita azt mondta...Kira hitetlenkedve rázta a fejét, ahogy visszatértek a szavak. Pontosan azt mondta, amit hallanom kellett. Nem akkor, hanem most. „Minden életnek más célja van, Kira. De a legfontosabb, amit tudnod kell, hogy bármi legyen is az életed célja, nem ez az egyetlen választás áll előtted. ”

– Gondnokság – szólalt meg Green. Kira felnézve egy nagy téglaépületet látott, a fehér nyeregtető már repedezett és megsárgult. Minden irányban zöld pázsit vette körül, amelyet benőttek a bokrok, a gazok és a tízéves fák laza sora. A lombok között egy jelzés kandikált ki, de túlságosan is befedték az indák ahhoz, hogy el lehessen olvasni.

– Ez valami hivatal lehetett – állapította meg Kira. – Városháza vagy ilyesmi. Nem mindig tartották helyben a kerti szerszámokat, mert egy központból kezelték valamennyi épületet.

– Lehet, hogy épp ez az a központ – javasolta Green. – Abból nem lehet semmi baj, hogy megnézzük. – Oldalt kerültek, majd az épület mögé is bementek, találtak egy parkolót, de fészert nem. Az épület mögött baseballpálya húzódott, de ott sem voltak sem szerszámok, sem kesztyűk, sem olyan helyiség, ahol tárolni lehetett volna ilyesmit. Visszamentek a főutcára, és már készültek keresni egy másik parkot vagy iskolát, amikor Kira megtorpant az egyik ház előtt.

– Túl elegáns, ezek biztos nem maguk végezték a kerti munkákat – ingatta Green a fejét.

– A kerti munkát nem is, de nézze csak meg a kiírást. „Házimozi-tervezés és – szerelés”. Nem tudom, mi az a házimozi, de fogadni mernék, hogy a szereléshez használtak kesztyűt.

Az első szobában kezdték a kutatást, gyorsan végigmentek az egész épületen. Lakásból alakították át üzlethelyiséggé, nagyrészt üres volt. A hátsó teremben kisebb vagyont érő, de immár használhatatlan holovid-vetítők álltak. Kira az összeset becserélte volna egyetlen pár kesztyűre. Végül a hátsó parkolóban találtak egy rozsdásodó fehér teherautót. A lapos kerekeket körbenőtte a gaz, a cég lógója elfakult, és félig le is vált a kocsi oldaláról. Kira kirántotta a teherautó oldalajtaját. Hátul rengeteg vezeték és alkatrész társaságában négy pár vastag vászonkesztyűt talált egy szerszámosláda felső fiókjában. Mindketten felhúztak két-két párat, és visszafutottak a főutcára, hogy ne vesztegessék tovább az időt. Az ég már sötétebb volt, jóval sötétebb, mint amennyire a napszak indokolta volna, a szél pedig egyenesen üvöltött.

– Menedéket kell keresnünk – mondta Kira.

– Hajót kell keresnünk. Ahogy már mondtam, mihelyt kitisztul az idő, vízre kell szállnunk.

– Attól tart, hogy újrakezdődik?

– Attól tartok, hogy kifutunk az időből.

– Nézze, nekem is legalább annyira sürgős, mint magának, de ha halálra fagyunk, nem tudunk senkinek sem segíteni. Az elmúlt pár órában megint vagy öt fokot eshetett a hőmérséklet, jóval fagypont alatt lehet, és még a Részlegesek számára is komoly veszélyt jelent a kihűlés.

– Nem érünk rá tétlenül üldögélni! – csattant fel Green, és azzal felgyorsított.

– Jóval tovább élünk, ha bemegyünk...

– Tényleg? – kérdezte Green.

Kira megtorpant, próbálta kitalálni, hogy mit akar ezzel mondani. Mintha gyomorszájon vágták volna, úgy érte a válasz. Szorosan a jéghideg melléhez szorította a karját, és Green után futott.

– Mennyi ideje van hátra?

A férfi hangja érzelemmentes volt, ami csak még kísértetiesebbé tette a szavait.

– Csak most jutott eszébe megkérdezni?

– Sajnálom. Fogalmi szinten koncentráltam a lejárati időre, mint egy legyőzendő ellenségre... Maga otthagyta Morgan seregét. Azért, mert úgy gondolta, hogy mire megtalálja a gyógymódot, magának már késő?

Green csendben, lehajtott fejjel ment tovább.

– A legfiatalabb csapatnak hét hónapja van hátra – gondolta végig Kira. Samm csoportjának. Idegesen nyelt, érezte, hogy gyűlnek a szemében a könnyek. – Magának ennek a fele? – Green nem válaszolt. Kirának összeszorult a szíve. – Két hónap?

– Egy – válaszolta Green. – Nem érem meg az év végét.

– Az még elég lehet ahhoz, hogy segítsünk magán – hadarta gyorsan Kira. – Minél hamarabb átjutunk, minél hamarabb találkozunk emberekkel, annál hamarabb...

– Akkor ne vitatkozzon tovább velem, hanem segítsen csónakot keresni.

Kira elhallgatott, próbálta elképzelni, milyen lehet abban a tudatban élni, hogy már csak egy hónap van hátra... ráadásul úgy, hogy tisztában van vele, hogy semmit sem tehet ellene. De igenis tehetünk. A terv be fog válni.

Azt hiszem.

Green hirtelen megtorpant, és felemelte a kezét, hogy jelezzen Kirának.

– Érezte?

Kira a kapcsolásra koncentrált, de nem érzett semmit. – Mi az?

– Fogalmam sincs. Valami nagy... mintha egy egész szakasznyi kapcsolási adat lenne. Nagyon erős. De mégis... úgy érzem, hogy egyedül van az illető. – Lassan oldalra fordította a fejét, mint aki próbálja megállapítani az adatok pontos forrását. – Erre, jöjjön!

Kira pár futólépéssel utolérte.

– Várjon! Meg akarja keresni?

– Hát persze.

– De hiszen sietünk! Nem érünk rá arra, hogy megálljunk, és aztán még el is fogjon minket egy őrjárat.

–Mondom, hogy egyetlen Részleges. – Green továbbra sem lassított.

– De hát maga haldoklik! Mi változott meg hirtelen?

– Hát nem érti? Meg kell találnunk, mert... – Elhallgatott, és a fejét rázta. – Mert muszáj. Mert mondani akar nekünk valamit.

– Nem értem.

– Mit lehet ezen nem érteni? – Green hangja szinte bosszúsnak hatott, mintha egy hülyének kellene elmagyaráznia, hogy a víz valami nedves dolog.

Kira a fejét ingatta.

–Green, figyeljen rám. Ez a kapcsolás hatása. Szándékosan magához akarja csalni valaki.

– Lehet. Akkor majd elbánunk vele.

– Az nem olyan egyszerű. – Kira felidézte magában Morgan érkezését az Övezetbe, ahogy Vale-lel harcolva arra használták a kapcsolást, hogy engedelmességre kényszerítsék a hozzájuk álló Részlegeseket. – Tapasztaltam már ilyen intenzív kapcsolást, és ez csak a Tröszt valamelyik tagjától származhat. A Részlegesek megalkotóitól. Csak ketten vannak közülük a környéken, dr. Morgan és dr. Vale, márpedig egyikükkel sem akarok találkozni. – Határozottan Green elé állt. – Ha továbbmegy, elfognak és bezárnak, talán ki is végeznek minket. Ezt nem akarhatja!

Green ellépett Kira mellett, és futásnak eredt. – Green, várjon!

Kira utána iramodott, de Green immár teljes erőből futott, így a lánynak nehezére esett lépést tartani vele. Kira rendelkezett a Részlegesek fizikumának egy részével, de a kiképzésükkel nem. Nagyokat lélegzett a jéghideg levegőből, érezte, hogy a karja és a mellkasa izzad az erőfeszítéstől, és szinte azonnal borzongott is a lehűlő és elpárolgó izzadságtól.

Egy aluljáróhoz közeledtek, ahol Green hirtelen jobbra kanyarodott, átmászott egy lépcsőzetes kőfalon, majd rohanni kezdett a fölötte húzódó vasúti síneken. Kira meg utána, kétségbeesetten igyekezett utolérni és megállítani – egészen addig, amikor egy széllöket a tüdejébe nem vágta a kapcsolási adatokat. Átrohantak az agyáig, a képzeletét jóval meghaladó erővel, és immár Kira nem Green után, hanem vele együtt futott. Mindent elsöprő erővel szállta meg a meggyőződés, hogy oda kell mennie, meg kell találnia az adatok küldőjét, és meg kell hallgatnia az üzenetét. Egy ideig a vasúti pálya mentén rohantak, majd lekanyarodtak egy domboldalon, át egy parkolón, utcákon keltek át, kerítéseket ugrottak át, míg aztán végül megnyílt előttük egy széles mező. Egy régi park fái rázkódtak a hideg szélben, mögöttük a tenger zavaros, szürke vize. Kiráék padok, bokrok és elkopott, a parkot visszaszerző növényzet alatt alig látható baseballpálya-jelzések mellett futottak el. A mezőn túl még egy utat találtak, azon túl pedig egy sziklákkal övezett homoksávot, amelyet hullámok csapkodtak. Majdnem egy mérföldnyit futhattak azóta, hogy Green megérezte a parancsot. Nem volt ezzel egyedül, hiszen egy tízfős Részleges szakasz tagjai szétszórtan, üres arckifejezéssel ültek a sziklákon, a kapcsolásuk ugyanúgy szétzilálódott, mint Greené.

A csoporttal szemben az óceán felé meredve egy hatalmas, sötét vörös, rinocérosz bőrű lény ült. Kira lelassított, majd megállt, a látvány sokként érte az érzékeit, és egy pillanatra az agya képes volt felvenni a harcot annak a megállapítására, hogy melyek a saját érzései, és mi származik a kapcsolásból. Ezt a kijózanodást egyedül ő érzékelte, a többi Részleges révülten figyelt.

– Épp időben érkeztetek – dörmögte a lény. – Most kezdődik.

Green előretántorgott, dörzsölve melegítette a mellkasát, és helyet foglalt a tíz Részleges alkotta laza félkörben. Kira is előrelépett, de nem állt meg a félkörnél, hanem tovább, egyenesen a lény felé tartott.

– Maga kicsoda?

– Azért hívtalak ide titeket, hogy figyelmeztesselek – mondta a lény. Kira nem látott szájmozgást, de érezte, hogy a hangja erőteljesen morajlik a mellkasában. – Figyelmeztettem az embereket a szigeten és a Részlegeseket White Plainsben, de nem hallgattak rám.

‒Járt White Plainsben? – kérdezte Kira. – Találkozott dr. Morgannel?

– Nem volt kellemes a viszontlátás – válaszolta a lény, és lefelé, a mellére pillantott. Kira követte a tekintetét, és golyók ütötte sebek sokaságát látta a teremtmény mellkasán. Az egyik karja tehetetlenül lógott az oldalán, a másikkal egy tátongó lyukat fogott a beleinél. – Ez a test képes regenerálni az okozott károk nagy részét, de egyszerre ennyit nem. Haldoklom. – Kira felé fordult, és a lány meglátta, hogy a lény szörnyű arcának mélyén egy emberi szempár ül. – De átadtam a figyelmeztetést.

Kira előrelépett, hogy jobban szemügyre vehesse a sebeket.

– Milyen figyelmeztetést?

– Helyrehoztam az időjárást – válaszolta a lény. – Megjavítottam a bolygót, amelyet oly régen elrontottunk. Most már újra meg tud gyógyulni a világ.

Kira alig tudta felfogni a lény szavait.

– Azt akarja mondani, hogy maga hozta létre a hideget? –Megtisztítottam a levegőt, a vizet, az atmoszférát, a Föld védőrétegeit. Helyreállítottam a háborúban a régi fegyvereink által okozott károkat. Újra megteremtettem az egyensúlyt. Ismét lesznek évszakok. Az első tél kemény lesz, és senki sem készült fel rá. Azért figyelmeztettem őket, hogy nagyobb esélyük legyen a túlélésre.

– Maga a Tröszt tagja – jelentette ki Kira. Végigvette mentálisan a listát, katalogizálta azokat, akiket ismert és akiket nem, próbálta kikövetkeztetni, hogy melyikükről lehet szó. Valójában csak kettőről nem tudott, és az egyik az apja, Armin Dhurvasula volt. Az elméje egy pillanatra elborult a gondolattól, hogy az apja lehetne ez a lehetetlen teremtmény, akit annyira megváltoztattak a gémmódosítások, hogy teljesen elveszítette emberi mivoltát.

Kira beszélni akart, de nem jött ki hang a száján. Köhögött, didergett az óceán hideg zuhanyától, és ismét megpróbálta.

– Ki maga? Mi a neve?

– Senki sem mondta ki a nevemet... tizenhárom éve.

Kira meredten nézte a sebeket, a hideg, szürke sziklákra csordogáló sötét vért. Alig merte kimondani. – Armin?

– Nem – válaszolta a lény. Szomorú, vágyakozó szemekkel nézte az érkező vihart. – A nevem Jerry Ryssdal volt.

Kirát ellentmondásos érzelmek ragadták magukkal, a veszteség és a szomorúság, hogy nem az apját találta meg, és az öröm, hogy nem ez a lassan haldokló teremtmény az apja. Aztán a bűntudat, hogy bármilyen örömet is érezzen egy másik lény halála okán. Eszébe jutott, hogy ezeknek az érzelmeknek egy része nem is az övé, hanem Ryssdalé – a szomorúság, amiért meghal, az öröm, amiért helyrehozta az időjárást. A bűntudat, amiért tönkretette a világot.

Jerry Ryssdal volt az, akiről a legkevesebbet tudott. Vale szerint délen élt, az elpusztult Houston örök tüze mellett. Azt is elmondta róla, hogy megváltoztatta önmagát. Ezt eddig nem is tudta értelmezni Kira, de immár teljesen világos volt. Brutális génmódosítások egész sora árán tudott életben maradni a mérgező pusztaságban. A világ helyreállításának szentelte az életét – nem az embereken dolgozott, hanem magán a világon. Bármilyen lehetetlennek is tűnt, valahogy sikerrel járt.

Az első tél kemény lesz, idézte fel Ryssdal szavait. Kira sosem élt át igazi telet, ahogy az emberek többsége sem. Nem volt részük benne már a régi háború, az Elszigetelési Háború óta, amikor megnyomták azokat a bizonyos gombokat, amikor elszabadult a pokol, és amikor a világ mindörökre megváltozott.De mégsem mindörökre. Most visszaváltozik. De egy ilyen drasztikus változás fájdalmas lesz.

Kira felnézett, és megpillantotta az első hópelyhet.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

‒ Nem elég Delarosa nyomába erednünk – mondta Marcus. – Figyelmeztetnünk kell a sziget többi részét is.

– Egyetértek – helyeselt Vinci. – Mindkettőt meg kell tennünk.

– Egyiket sem fogják – szólt közbe az őr. – Még mindig meg vannak bilincselve, és be vannak zárva egy régi szupermarket hátsó helyiségében.

– Ööö, magát valójában nem vontuk be ebbe a beszélgetésbe – méltatlankodott Marcus.

– Három méterre ülök maguktól.

– Akkor tegyen be füldugót, és talán dúdolhatna is magának valamit. Mi itt a szökési tervünket próbáljuk megbeszélni – mondta Marcus.

– Fogja be, Valencio! – Woolf sóhajtott egyet, és az őr felé fordult. – Katona, ha már egyszer beszédes kedvében van, szívesen meghallgatnám, hogy mivel tudja igazolni a részvételét ebben az egészben. Teljesen mindegy, hogy hol robbantja fel Delarosa a bombát, mindnyájunkat megöl vele, ahányan csak maradtunk.

Az őr fenyegetően mérte végig őket, és ismét csendbe burkolózott. Hátradőlt a székén, és a homlokát ráncolva összefonta a karját.

– Gondolkodjunk el egy kicsit – folytatta Marcus, még mindig az őrhöz szólva. – Maga itt ragadt, hogy őrködjön felettünk, ami nem viszi előre sem a mi terveinket, sem a magáét. Mit szólna, ha megtalálnánk a közös nevezőt? Induljunk el mindannyian dél felé, figyelmeztessünk mindenkit a várható atomrobbanásra, és mi megígérjük, hogy nem fogjuk sem lelassítani, sem bajt keverni.

Bármennyire is lelkes híve a nukleáris megoldásnak, abban biztos egyetért velünk, hogy muszáj figyelmeztetnünk az embereket.

– Nem tehetjük meg, hogy csak az embereket értesítjük, és nem törődünk azzal, amit Delarosa a Részlegesekkel készül tenni – tiltakozott Vinci.

– Hát... – Marcus a megfelelő szavakat kereste. – Ez lett volna az a része a tervnek, amit nem mondok ki hangosan. Mármint, úgy gondoltam, hogy miután meggyőzte a briliáns érvelésem és a jól átgondolt tervem, az őr idejön hozzánk, szépen kiszabadít minket, és amikor a közelünkbe ér, maga felpattan, és... leüti, vagy valami ilyesmi.

Woolf felmordult.

– Maga Részleges. Simán le tud ütni valakit még megbilincselve is, nem? – kérdezte Marcus.

– Ez egy borzasztóan rossz terv volt – mondta Vinci. – Túlzás nélkül állíthatom, hogy ez a legrosszabb terv, amit valaha is hallottam.

– Azért ez nem teljesen igazságos ám. Az összes többi terv, amit hallott, Részleges stratégáktól származott, én meg csak... egy egyszerű fickó vagyok.

–A legrosszabb meg az volt benne, hogy felfedte az egész tervünket az őr előtt. Meg akarta téveszteni, és amikor én feltettem egyetlenegy kérdést, maga mindent kimondott hangosan.

Marcus hebegve próbált tiltakozni.

– Bár talán ez volt a terv legjobb része, mivel így meg sem próbáltuk végrehajtani ezt a szörnyen rossz tervet. Most csak hülyének érezheti magát, de nem öletett meg mindannyiunkat.

– Senki sem halt volna meg – tiltakozott Marcus. – Remek terv volt. – Karateszerű mozdulatokat mímelt a kezével, bár senki sem láthatta, hiszen a keze még mindig a háta mögé volt bilincselve, és a csuklóján égett a lehorzsolt bőr az erőfeszítéstől. – A maga Részleges szuperharci képességeivel egyetlen csapással...

– Befogná már végre? – kiáltott fel az őr. – A rohadt életbe, ez olyan, mintha a húgaim karattyolását hallanám!

– Vannak húgai? – kérdezte Marcus.

– Csak voltak – válaszolta az őr –, hála ennek a korcsnak, maga mellett. – Vincire mutatott, az arcán egyre jobban úrrá lett a düh és a feszültség. Egy pillanatra csend telepedett a teremre, de aztán Marcus ismét megszólalt halkan.

– Elméletileg sokkal kevésbé korcs, mint bármelyikünk ebben a teremben. Egyénileg tervezett DNS-alapon hozták létre, laboratóriumi körülmények között, tökéletes... egyedként, ezzel szemben mi valamennyien so...

Az őr felpattant, egyetlen ugrással átvetette magát a szűk termen, és keményen lesújtott a puskatusával Marcus arcára. Marcus hátradőlt a csapástól, élénk fények villogtak a szemhéja mögött, csengett a koponyája, az egész tudata kizárólag az éles, a lelkét is kitépő fájdalomra koncentrált.

Valaki finoman megpofozta. Erőt vett magán, hogy felnyissa a szemét. Woolf ott térdelt előtte, mindkét keze szabadon, mögötte az őr eszméletlenül feküdt a földön, Vinci és Galen épp módszeresen elvették tőle a fegyvereit és a felszerelését.

– A rohadt életbe – mondta Marcus. – Mennyi ideig voltam kiütve?

– Legfeljebb egy percig – vizsgálta meg Woolf a fejét. – Komoly zúzódása lesz itt. Hadd emlékeztessem, hogy a terv szerint az őrnek Vincit kellett volna pofán vágnia. Ő gyorsabban gyógyul. – Benyúlt Marcus mögé, és kioldotta a bilincsét.

– Vinci nem ment elég messzire – dörzsölgette Marcus finoman a széthorzsolt csuklóját, mielőtt óvatosan a fejéhez nyúlt. Máris be volt dagadva, a véres púp csontkeményen meredezett felfelé. – Már rendesen felhúztuk, de Vinci nem nyomta be neki a végső sértést. Attól tartottam, hogy elmúlik a pillanat ereje, tennem kellett valamit.

– Ennyire azért nem kellett volna provokálnia – jegyezte meg Woolf. – Azzal a kiselőadással arról, hogy a Részlegesek „tökéletes egyedek”, egy bölcsődében is megbúboltatta volna magát.

– Nem láttam át, hogy szüksége van még további motivációra – mondta Vinci, miközben a puskát ellenőrizte. – Sajnálom. Attól tartok, nekem nem megy valami jól az emberek sértegetése.

– Marcus viszont átkozottul jó szakember a témában – állapította meg Woolf. Ő az őr oldalfegyverét vette magához, egy félautomata pisztolyt, a harci tőrt pedig Galennek nyújtotta. – És most lépjünk le innen, mielőtt magához tér.

– Előbb még valamit – kuporodott le Marcus az őr lábához. Kissé megszédült a mozdulattól, és várnia kellett, amíg megszűnik a szoba pörgése.

– Mit csinál? – kérdezte Vinci.

Marcus nekiállt kibontani az őr cipőfűzőjét.

– Szerzek magunknak még harminc másodpercnyi előnyt. – Szorosan megkötötte újra, de úgy, hogy összefűzte a két cipőt. Galen felmordult, amikor megértette Marcus szándékát.

– Ugyan már! – kiáltott fel. – Ez már magában több, mint harminc másodperc. Nem nyerünk vele semmit.

– Csak én, egy kellemes emléket. Már azelőtt sem kedveltem ezt az alakot, hogy megpróbálta kettéhasítani a koponyámat – jelentette ki Marcus. Vigyorogva mérte végig a földön fekvő őrt. – Essél pofára másodszor is egy nap alatt, mint egy hülye. – Felállt, de ki kellett nyújtania a kezét, mert a világ megint körútra indult vele. Woolf megtámogatta. – Hogy is volt az első pofára esése? Az valahogy kimaradt nekem.

‒ Vinci elkaszálta a lábát, aztán lefejelte, amikor előrezuhant – mondta Galen.

– Királyság volt? – kérdezte Marcus. – Mondja már valaki azt, hogy királyság volt.

– Fogják be, mind a ketten – parancsolt rájuk Woolf. – Indulunk. – Kezét a hátsó ajtóra helyezte. Be volt zárva, de a kulcs az őr ingzsebében volt. Rendszeres időközönként kivezette őket egyenként vizelni, ezekben a rövid időszakokban tudta a másik három megbeszélni a szökési tervet. Woolf óvatosan hallgatózott az ajtónál, bedugta a kulcsot, és elfordította. A zár csikorgott egy kicsit, majd rozsdásan kattant. Dermedten figyeltek, de semmi jele nem mutatkozott annak, hogy meghallotta volna valaki a zajt.

Marcus didergett, a hideg érzete elnyomta a fájdalmat a csuklójánál.

–Biztos, hogy csak pár percig nem voltam magamnál? Megfagyok, mintha már éjszaka lenne.

– Csak egyetlen percig. És késő délután van – mondta Vinci.

–De tényleg hideg van – állapította meg Woolf. A lehető leglassabban nyomta le a recsegő kilincset, és kinyitotta az ajtót. – Mi a fene...?

Odakint a parkoló félig tele volt régi, rozsdás autókkal, a betont áttörték a betüremkedő növények – és ezt a látványt a havazás fátyolszerű, éterien fehér függönyén keresztül szemlélhették.

– Ez meg hogy lehet? – kérdezte Galen.

– Hát, egy dolog most már biztos – jegyezte meg Marcus. – Az az őrült mese a vörös óriásról igaznak tűnik. – Grimaszolva bámulta a havat. – Valójában a vörös óriást könnyebb volt elhinni, mint ezt. Ez most tényleg hó? Eddig csak régi holovid műsorokban láttam.

– Valóban az – mondta Woolf. – Jöjjenek. – Kilépett, csizmája lábnyomot hagyott a talajt elfedő vékony fehér rétegben.

– Így könnyebb lesz követni minket – vélte Vinci.

– De csak akkor, ha azonnal utánunk vetik magukat. Pár percen belül teljesen elfedi megint a nyomokat a hó. Remélni sem tudtunk volna jobb körülményeket – oktatta ki Woolf.

‒ Akkor tényleg induljunk – tette hozzá Marcus. – Legalább száz méterre akarok lenni, amikor Yoon óriáspárduca üldözőbe vesz, mint egy kóbor macskát.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Az övezet a Sziklás-hegység lábánál, Denver romjainak szélénél feküdt. A Szakadás előtt a gyorsan terjeszkedő város valóságos metropolisszá nőtte ki magát, Castle Rocktól Fort Collinsig, Bouldertől Bennettig. Azóta savmarta pokollá változott, a Közép-Nyugatot felemésztő, mérgező Sivárföld nyugati határán. Minden árkot és mélyedést repedező só, parázsló foszfor vagy kristályosodó fehérítőpor telített meg. Nem maradt életben sem növény, sem állat.

Samm és a csapata kora reggel kezdte meg a visszafelé utat East Meadow-ba, hogy elvigyék az embereknek a gyógymódot, és a hihetetlen hírt, hogy ez a gyógymód önfenntartó. Samm aggódott, hogy képesek lesznek-e egyáltalán meggyőzni az embereket és a Részlegeseket az együttműködés szükségességéről, de úgy érezte, a csoport összetétele megfelelő érv lehet. Heronon, Ritteren, Dwainen és rajta kívül még két felépült Részleges, Fergus és Bron is velük tartott, csakúgy, mint Phan, Calixot pedig a két lovuk egyikére ültették. Az Övezetben nem voltak lovak, csak az a kettő, amelyet Samm, Heron és Kira vitt oda magával New Yorkból. A lovaknak még Kira adott nevet, amiről Sammnek egy vágyakozó pillanat erejéig eszébe jutott a lány. A többi Részleges azonnal ránézett, érzékelték a gondolatait a kapcsoláson át. Samm gondolatai visszatértek a lovakhoz – vajon képesek lesznek élelmet találni a számukra a Sivárföldön?

Calix Bobón, Kira lován ült, mögötte pedig kantáron vezették Furát, Áfa kíváncsiskodó, engedetlen hátasát, amelyet most teherhordóvá fokoztak le. Mindig utálta, ha ültek a hátán, makacsul járta a saját útját, és figyelmen kívül hagyta az utasításaikat, de úgy tűnt, hogy Bobót szívesen követi. Samm remélte, hogy ez így is fog maradni.

Furáról megint eszébe jutott Áfa, a gyermeteg zseni, akit magukkal hoztak a pusztaságon át, egyetlen emberként – nem véletlen, hogy egyedül ő nem bírta ki a viszontagságokat. Chicagóban megsebesült, végül Colorado mérgezett földjén halt meg. Samm még mindig nem hitte, hogy egy ember képes lehet túlélni ezt az utat, és különösen Calix forgott veszélyben. A sebe miatt lassabban mozgott, és a gyógyulás lekötötte a szervezete erejét. Ha történik vele valami, az egész csapat kénytelen lesz visszavenni a sebességből, ami sebezhettöbbé teszi őket. És ami még ennél is rosszabb... Hiányozna nekem, gondolta Samm. Afával kapcsolatban felelősséget éreztem, Calix viszont a barátom. Ha úgy merül fel a kérdés, hogy magára hagyjuk, vagy én magam is meghalok... Nem tudom, hogy képes lennék-e meghozni ezt a döntést.

Ahogy átkeltek a rozsdás városon, Heronra pillantott. Az Elszigetelési Háborúban többször is irigyelte a lány szenvtelenségét, azt a képességét, hogy lepereg róla minden testi és érzelmi fájdalom, mintha csak ruhát váltana. Túlélte a háború bugyrait, és azóta még rosszabb dolgokat is. Bármilyen problémával szembe tudott nézni, bármilyen döntést meg tudott hozni, amely a túlélését biztosította. Ha valamennyien ott is hagynák a fogukat a Sivárföldön, Heron életben maradna, és hazaérne, mert ez a küldetése. Még Samm számára is ijesztő volt néha. Nehéz volt megérteni, megbarátkozni vele még nehezebb, de ő jelentette a legnagyobb reményt a csoport számára. Félre kell majd vonnia, hogy megbeszéljenek egy vésztervet.

Három napjukba telt átkelni a városon, és amikor a keleti szélére értek, elterült előttük a Sivárföld, ameddig csak a szem ellát, laposan, üresen, halottam itt-ott egy-egy csontfehér fa tekergett ki a mérgezett talajból, meggyilkolta a savas eső, törékennyé sütötte a forró nap. Mivel már nem kellett az épületek között kanyarogniuk, gyorsabban tudtak haladni, és Denvertől keletre első nap majdnem akkora távot tettek meg, mint az előző három napon együtt. Heron állt a csoport élére, nemegyszer messze előrement a terep felderítésére. Phan tiszteletre méltó módon bírta a tempót. Bár messze nem rendelkezett Samm szívósságával, mégis frissebbnek mutatkozott, mint a még mindig a kómából lábadozó négy Részleges bármelyike. A leglassabban a lovak haladtak, nem a gyorsaság, hanem a kitartás volt a fő erényük: reggel lemaradoztak, Calix és Dwain társaságában, de aztán fokozatosan utolérték a többieket, mire leszállt az éj. Egész nap északkeleti irányban haladtak az I-76-os úton, ahogy kanyarogva a South Platte folyó nyomvonalát követte, és Samm önkéntelenül is felfigyelt arra, hogy éjszaka szokatlanul hideg volt a levegő. Calix egy szörnyen bűzös folyó mentén érte utol a csapatot. Didergett.

– Nemsokára le kell táboroznunk – mondta Dwain, kijelentését egy csendes kapcsolási üzenettel kísérve: EZ AZ EMBER NINCS JÓL.

– Hideg van – mondta Phan. – Sokkal hidegebb, mint általában. Menedéket kell keresnünk.

– Méghozzá nem csak a hideg ellen – tette hozzá Heron. – Ha a szabadban ér minket az eső, percek alatt végünk.

– Nem fog esni – jelentette ki Calix. – Négyéves korom óta ismerem ezt az eget.

– Nem vagyok meggyőzve – válaszolta Heron. – Vagy megyünk tovább előre, vagy vissza, de nem maradunk a szabadban.

Most, hogy megálltak, Samm is érezte, hogy a csípős levegő végigborzolja a karját és a mellkasát.

‒ Természetes az, hogy ilyen hideg legyen?

– Nem – mondta Phan. – Az elmúlt pár hét hűvösebb volt a megszokottnál, de ilyesmit még sosem éreztem. A Sivárföldön mindig ilyen az idő?

‒ Akkor nem, amikor errefelé jöttünk – válaszolta Samm.

– A lovaknak pihenőre van szükségük – szólt közbe Calix. – Nem bírják már sokáig ezt a tempót.

– Az előző városban kellett volna megállnunk. – Ritter szúrósan nézett Heronra, az elégedetlensége tapintható volt a kapcsoláson át.

– Kár, hogy a felderítőnk a semmi kellős közepébe vezetett minket.

– A Közép-Nyugaton mindenhol a semmi kellős közepén vagyunk – mondta Heron. – A következő város csak két mérföldre van innen, de talán hamarabb is találunk egy tanyát.

– Menjünk tovább – adta ki az utasítást Samm, és a csapat ismét mozgásba lendült. Most már ugyanabban a tempóban haladtak, mint a lovak, fáradtan és szomjasan, állandóan dörzsölgették a karjukat a hideg miatt. Menet közben még lejjebb süllyedt a hőmérséklet, és mire végre megpillantották az egyszintes házakat, örömmel tértek le az útról, kimerülten és tompán. Az út egy enyhe emelkedőn át vezetett, az épületek felé lejtő dombot ellepő száraz fű tojáshéjként recsegett a lábuk alatt. Elhagyott tanyák sora volt, ahogy Heron megjósolta, a mezők üresek és meddők. Az első ház túl rossz állapotban volt ahhoz, hogy menedékül szolgáljon, mert a hátsó üvegajtó már évekkel korábban kitört, és egy évtizednyi szélvihar toxikus porral töltötte meg a szobákat. A következő már jobban nézett ki, de túl kicsi volt ahhoz, hogy mind elférjenek benne. Samm itt helyezte el a Részlegeseket, és elmagyarázta nekik, hogy minden ajtót és ablakot el kell fedniük, majd a lovakkal és az emberekkel a harmadik házhoz ment. Heron követte, mire Samm sóhajtott egy nagyot. A lány sosem szeretett engedelmeskedni.

– Ott kéne maradnod velük megmutatni, hogyan tudják betömni a lyukakat – mondta Heronnak. – Én meg elmagyarázom Calixnak és Phannak.

– Nagyfiúk – válaszolta Heron. – Megoldják.

– Akkor te a lovakat vállalod?

– Meg akarom nézni, hogy van-e valami belvárosféleség ezen az

Isten háta mögötti helyen. A magunkkal hozott víz alig lesz elég a lovaknak, muszáj találnunk utánpótlást.

–Vidd magaddal Rittert – javasolta Samm. – Nem jó, ha bármelyikünk is egyedül marad.

– Téged viszlek magammal.

Samm Calixra pillantott, de a lány szemmel láthatóan túlságosan el volt csigázva ahhoz, hogy odafigyeljen. Phan is készült összeesni.

– Foglalkoznom kell a lovakkal.

– Hát akkor rajta – mondta Heron. – Csak ne menjen rá az egész este.

Samm bosszúságot sugárzott a kapcsoláson át, de nem szólt semmit, és munkához látott. Ha Heron egyedül akar lenni vele, minden bizonnyal megbeszélnivalója van, és tekintettel arra, hogy ez milyen ritkán fordult elő, Samm úgy döntött, hogy jó alkalom kideríteni, mi jár a lány fejében. Bevitte Phant és Calixot a házba, elhelyezte őket a pincében, ahol nem volt sem élelem, sem víz, ellenben egyetlen ablak sem nyílt a külvilágra, és a felületeket nem lepte be mérgező anyag. A lovakat a nappaliba állította, a lehető legjobban letakarta műanyag ponyvákkal a padlót – nem azért, hogy ne koszolják össze a szőnyeget, hanem hogy ne egyék meg. A konyhában talált fémedényeket megtöltötte a magukkal hozott vízzel, majd fáradtan levette a lovakról a csomagokat és a nyerget, amíg azok ittak. Jó félóra is eltelt, mire ki tudott vánszorogni. A sötét égen nem látszottak csillagok, a levegő jegesen harapdálta az orrát és az arcát.

– Erre – ugrott le Heron egy rozsdás teherautó motorháztetejéről. – Egy mérföldnyire innen van egy iskola, és a tanáriban három nagy műanyag víztartály áll.

– Mondtam, hogy ne menj sehová egyedül. – Samm elindult vele az úton. – Mi lett volna, ha megsebesülsz, és senki sem tudja, hogy merre vagy?

– Ha megsebesülök egy üres városban, ezer mérföldre minden lehetséges ellenségtől, meg is érdemlem a halált.

– Hát... mi nem mennénk tovább nélküled.

– Akkor most mi a gond?

Samm tehetetlen bosszúságot kapcsolt.

– Gondolom, azért vagyok most itt veled, mert beszélni akarsz. – Érdekes. Miről akarhatnék beszélni veled?

– Fogalmam sincs. De ha már így játszod az eszed, kezdem én, hogy mi jár a fejemben. Tudnom kell, hogy mennyire vagy elkötelezett a küldetésünk sikere iránt.

– Itt vagyok – jelentette ki Heron egyszerűen.

– De meddig? – kérdezte Samm. – Amíg valami megint felborítja a lojalitásodat?

– A Harmadik Hadosztály azért maradt életben tizenhárom éven át, mert van valami az Övezetben, ami ezt lehetővé tette – mondta Heron. – Akármi legyen is az, akár Williams, akár az életmentő berendezés, akár a növényeket jó egészségben tartó mikrobák az ottani porban, engem is életben tarthatna. A túlélésem titka ott van, az Övezetben, ahogy minden élelem, víz és menedék, amire csak szükségem lehet. És mégis itt vagyok.

Samm megértette. Heronnak nem számított semmi más, csak a túlélés, és az, hogy mindezt ott tudta hagyni, jóval többet jelentett, mint gondolta.

– Itt vagy – ismerte el. – Nem hagytad volna el az Övezetet, ha nem lennél igazán elkötelezve egy még ennél is fontosabb ügy iránt. – Egymással birkóztak az érzelmei, a bűntudat és az illem harcolt a küldetés fontosságával, de végül az utóbbi kerekedett felül. – Heron, úgy sejtem, aligha lep meg téged, ha azt mondom, hogy többnyire fogalmam sincs, hogy mit gondolsz, és mit akarsz elérni. De bízom benned, és ez általában elég is szokott lenni. Most viszont tudnom kell, hogy mi a célod azzal, hogy velünk tartasz. Lehet, hogy segíteni akarsz nekünk megmenteni a két fajt, de lehet, hogy csak vissza akarsz jutni dr. Morganhez. Lehet, hogy csak felhasználsz minket, amíg átkelünk a Sivárföldön, majd magunkra hagysz, ahogy biztonságba értünk. Lehet, hogy valami másra készülsz, olyasmire, amire még csak nem is gondoltam. De... ez most fontos. A megszerzett információval meg tudjuk menteni az emberiséget, és könnyen lehet, hogy csak te vagy elég erős ennek az átadására. Tudnom kell, hogy meg fogod-e tenni.

Heron egy ideig hallgatott, és Samm a kapcsoláson át sem érzékelt semmit. Ismét megcsodálta azt a képességét, hogy ennyire rejtve tudja tartani az érzelmeit. Miért van egyáltalán szükségük erre a kémmodelleknek? Miért ruházták fel őket azzal a képességgel, hogy félrevezessék a saját bajtársaikat, ha az emberek megtévesztésére tervezték őket? Befordultak egy sarkon, majd elindultak keletre egy hosszú, üres úton. És csak ekkor szólalt meg Heron.

– A Sivárföld kifejezés az Övezetből származik – mondta.

– Tessék?

– Azelőtt mérgező pusztaságnak neveztük. Így mondta Afa, és

valóban ez a legpontosabb leírása. A Sivárföldet az Övezetbeli emberek használják, és te is átvetted tőlük.

‒ Azt akarod mondani, hogy kezdek olyanná válni, mint ők? – kérdezte Samm. – Ez az, ami zavar téged?

– Nem mondtam, hogy bármi is zavarna engem.

– Akkor miért viselkedsz ilyen furcsán? Siettettél minket, de nem segítettél a munkában, kihívtál ide, hogy magunk legyünk, de nem akarsz beszélgetni.

– Beszélgetünk.

– Ez annak számít?

– Nem tudom.

Samm csak úgy sistergett a bosszúságtól a kapcsoláson át.

– Hát ez meg mit jelent?

Egy ideig csendben mentek egymás mellett. A sötét felhők kitakarták a holdat.

– Fázol – szólalt meg Heron. – Segítek felmelegedni. – Átkarolta Sammet.

A férfi túlságosan meglepődött ahhoz, hogy bármit is mondjon, el is tévesztette a lépést. Égetőn érezte Heron testének érintését, a karját a vállán, a kezéhez nyomuló keblét. A hideg szél megemelte a lány haját, a fekete tincsek Samm arcát és fület csiklandozták. Samm megállt.

– Mit csinálsz?

Heron Samm elé perdült, az egyik karját a háta mögött tartva, a másikkal átölelte. Szorosan magához húzta, és megcsókolta, az ajka puha és nedves volt, az ujjai finoman borzolták a férfi haját. Samm megdermedt, túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy mozdulni tudjon, majd megragadta Heron karját, és eltolta magától.

– Mit csinálsz? – kérdezte megint.

–Csóknak hívják – válaszolta Heron. – Kirával megtetted egyszer, úgyhogy tudom, hogy tudod.

–Persze hogy tudom! – Samm kapcsolási adataiban összekeveredett a zavar, a döbbenet és a felajzottság. – De miért csinálod ezt velem?

– Tudni akartam, hogy milyen érzés – válaszolta Heron. Az ő kapcsolási adatai ugyanolyan semlegesek voltak, mint mindig. – Calix azt mondta, egyszer őt is megcsókoltad.

– Calix elmondta neked? – Calix ki nem állhatta Heront. Ez szinte még hihetetlenebbnek tűnt, mint maga a csók.

– Nagyon meggyőző tudok lenni. – Heron ismét kelet felé fordult, és elindult. – Kiképeztek arra, hogy bármilyen módon kiszedjem az információkat az emberekből, legyenek azok hímek vagy nőstények. Ezek a technikák nem alkalmazhatók a Részlegesekre, mert bennetek nem alakult ki a képesség ugyanezeknek a jeleknek az értelmezésére.

Samm utána futott.

– Heron, mondd el, hogy mi ez az egész! – Megragadta a karját. – Közel húsz éve ismerjük egymást, és... – Felnézett a felhőkre. – Szóhoz sem jutok.

– Ostoba döntéseket hozol – mondta Heron. – A mi egyetlen operatív célunk a túlélés, bármilyen eszköz révén. Tucatnyi alkalommal a kezedben volt ez az eszköz, és mindig elhajítottad. A terveid nem ehhez a célhoz vezetnek, a stratégiád nem ezt támogatja. Hét hónap múlva meghalsz, ha nem teszel ellene semmit, és most mégis otthagyod a legjobb esélyedet a túlélésre. Calix azt mondta, hogy szerelmes vagy Kirába, és ez az egyetlen magyarázat mindenre, amit teszel. A kiképzésünk során megtanították nekünk, hogy a szerelem ostobává teszi az embert, és hogy ezt fel kell használnunk az ellenségeink ellen, de te... – Szembefordult Samm-mel. – Te még csak nem is vagy boldog. Elhajítod az életedet azért, mert szerelmes vagy valakibe, aki már nincs is itt, és utálod ezt a helyzetet, halálosan utálod. A szerelem a legrosszabb dolog, ami valaha is történt veled, és mégis szereted Kirát.

Olyan sokáig hallgatott, hogy Samm már azt hitte, befejezte, de ekkor ismét megszólalt.

– Én csak... tudni akartam, hogy milyen érzés.

Heron most már valóban elhallgatott, de nem vette le a szemét Samméről. A férfinak kavarogtak a gondolatai. Nem tudta, hogyan válaszoljon, de még azt sem, hogy honnan fogja meg a dolgot, mit érez egyáltalán Kira, Heron vagy bárki más iránt.

– Egy csók nem jelent szerelmet – motyogta végül. – A pusztaságon való átkelés viszont igen?

– Talán. Heron, a szerelem nem egy fegyver!

– Minden fegyver.

–Mindent lehet fegyverkénthasználni,de ez nem ugyanaz. A szerelem azt jelenti, hogy bár alkalmad nyílna felhasználni valaki ellen a saját érzelmeit, a bizalmát vagy a sebezhetőségét, de mégsem teszed meg. Olyan ígéreteket teszel, amelyeket nem akarsz megtartani, ám mégis megtartod őket, mert így helyes. Olyanoknak segítesz, akik ezt nem tudják viszonozni. – Felfordította a tenyerét, próbálta leírni azt, amit még saját magában sem tudott igazán meghatározni. – Sivárföldnek nevezed azt, amit korábban pusztaságnak.

– Megölöd önmagadat.

– Elveszíted önmagadat – helyesbített Samm. – A szerelem azt jelenti, hogy rátalálsz valami annyira nagyszerűre, annyira... szükségesre, hogy az fontosabbá válik, mint a saját céljaid, mint a saját életed. Nem azért, mert anélkül nincs értelme az életednek, hanem mert egy olyan értelmet ad az életednek, amellyel az nem bírt addig.

– Az életnek megvan a saját értelme – jelentette ki Heron. – Azért, élünk, mert különben meghalnánk. A halálnak nincs értelme, a halált nem érdeklik az üres gesztusok, a dicsőséges áldozatok. A szerelem tönkreteszi az ítélőképességedet.

Samm a fejét ingatta.

– Tudtad, hogy azelőtt irigyeltelek? Azt gondoltam, milyen jó lenne, ha semmi sem hatna rám, ha sosem lennék szomorú, sosem veszítenék el olyasmit, amit szeretek, és a szívem sosem törne össze mindenféle buta, értelmetlen tragédiák miatt, amelyek meghatározzák az egész létezésünket. Tudtad, hogy a ParaGen úgy tervezett meg minket, hogy tudjunk szeretni? Együtt érezni? Szándékosan ruháztak fel minket olyan érzelmekkel, amelyek révén értékelni tudjuk az emberi életet, és szeretjük őket. Ezért fájt még jobban, amikor végre ráébredtünk, hogy az emberek nem szeretnek viszont minket. Te pedig... Te sosem hagytad, hogy akár ez a tény, akár bármi más felkavarjon. Azt hittem, ez egy olyan tulajdonság, amelyre érdemes vágyni. De te olyan mélyre nyomod le az érzelmeidet, hogy még a kapcsoláson át sem tudom érzékelni őket. Taktikai adatok, egészségügyi állapot, pozíció, harci állapot, ezeket mind megtalálom, de az érzelmeidet nem. Fekete lyuk vagy, Heron, és ez nem egy jó dolog. Nem egészséges.

–A kémmodelleket másképp szerkesztették meg – válaszolta Heron. – Azért nem érzékeled az érzelmeimet, mert én magam sem. És jól mondod, fekete lyuk vagyok. Üres váz. Azt hiszed, titkolózom, pedig csak... meg vagyok zavarodva. Azt hittem, ha megcsókollak téged, ha átérzem azt, amit Kira vagy Calix, akkor talán... – Elfordította az arcát. – De nem jött be.

Samm döbbenten állt, próbálta feldolgozni Heron szavait.

–Miért tettek ilyet veled? – kérdezte. – Ha már emberhez hasonlónak hoztak létre, miért fosztottak meg téged mindattól, ami emberivé tenne?

Heron kapcsolási adatai ugyanolyan üresek voltak, mint mindig. – Mert ez segít a túlélésben.

HARMINCADIK FEJEZET

Atengerparton Kira több olyan Részlegessel is találkozott, aki addig Morgannel tartott, de mire Jerry Ryssdal meghalt, és lehullottak az első hatalmas hópelyhek, mindegyikük dezertált. Annyira megdöbbentette őket a látvány és az ezzel kapcsolatos érzéseik, hogy képtelenek voltak visszatérni. Megváltozott a világ, túl nagyot fordult, túl gyorsan, soha többé nem lehetett már olyan, mint azelőtt. Néhányan keletre szökve próbálták felkutatni más hadosztálybeli barátaikat, akik már csatlakoztak valamelyik távoli frakcióhoz. Hárman felsorakoztak Kira mellé, meggyőzte őket a lejárati idő megoldását ígérő érvelése. Nyíltan beszélt velük, ahogy korábban Greennel, és azt is megosztotta velük, hogy bármennyire is biztos a dolgában, előfordulhat, hogy nem válik be a terve. A szakasz parancsnoka, egy Falin nevű katona erre egyszerűen csak megvakarta a fejét, és kitekintett a szorosra.

–Ha nem sikerül, és meghalunk, legalább megpróbáltuk. – Visszanézett Kirára. – Ennél többet aligha várhatunk. Sem most, sem máskor.

– Nem mindenki lesz ennyire nyitott a gondolatra – figyelmeztette Kira. – Valószínű, hogy az emberek ugyanannyira ellenezni fogják, mint a többi Részleges.

– Akkor meg minél hamarabb, annál jobb – mondta Falin. – Engem már csak egy csapat előz meg.

Egy csapat, vagyis Greené, akik egy hónap múlva halnak meg. Falin pedig a következőben, gondolta Kira.

Mennyi ideje van még hátra Sammnek? Viszontlátom még valaha?

Ryssdalt az óceán partján temették el. Nem ástak neki mély sírt, és sziklákkal fedték el végső nyughelyét. Mire végeztek a munkával, már fehér hótakaró borította a testét. Kira nem tudta, meddig tarthat még a vihar, de nem mert tovább várni. A park, ahová Ryssdal behívta őket, egy hosszú és keskeny öböl csúcsánál feküdt, amely a tengerszoroshoz vezetett. Gyorsan átfutottak egy hídon, és egy széles mólón találták magukat, minden irányban hajókkal körülvéve. Többnek is már régen meglazult a kikötőlánca, a sok évnyi hullámzás hatalmas halmot képzett belőlük a part szélén, mások pedig megannyi apró fehér hajóroncsként vergődtek az öbölben, ahová besodorta őket a víz. Némelyik kötele még kitartott, és nem mozdult a rakparttól, de egyik sem tűnt alkalmasnak a hajózásra. Kiráék végigjárták a tizenhárom éven át tartó holtszezonra biztonságba helyezett vitorlásokat, lehúzták róluk a műanyag borítást, vizsgálgatták őket, hogy melyik felelne meg a céljaiknak. Egyikük sem értett a vitorlások kezeléséhez, de az egyik nagyobb, legalább húsz méter hoszzú jacht széles fekete napelemekkel volt felszerelve, és a műszerfala halványan pislákolni kezdett abban a pillanatban, hogy fény érte a napelemeket.

– Napsütésre nemigen számíthatunk – nézett fel Green a felhőkre. – Már késő délután van, és a felhők sem akarnak elmozdulni.

Falin benézett a benzintartályba, és elhessegette a felemelkedő bűzt az orrától.

–Szinte teljesen leülepedett a benzin, gyanta már az egész, valószínűleg meg sem képes pörgetni a motort. Gondolom, a napelemek estig kibírják, de az aligha elég a szoroson való átkeléshez.

– Mutatok egy kis trükköt, amit nemrég tanultam – mosolyodott el Kira, és egy pár utcával arrébb álló hatalmas AUTÓMOTOR táblára mutatott. – Ha odabent van egy kis terpentin, jók vagyunk.

– Hígító? – kérdezte Falin.

– Miért, mit gondolt, a benzingyanta micsoda? – kérdezett vissza Kira. – Ugyan már.

Falin Greenre pillantott, aki csak nevetett. – Hidd el, ez a csaj érti a dolgát.

Az autószerelő műhelyben valóban volt terpentin. Kivittek belőle több nehéz fémtartálynyit, majd letolták a hajót a rámpán a vízbe. Egy órába telt, amíg átvergődtek a hajóroncsokon és a felfordult vitorlásokon, félrelökték őket vagy elvágták a köteleiket, miközben a hóesés egyre csak sűrűsödött. Amikor kiértek a nyílt vízre, Kira teljesen feltekerte a motort a napelemek és a benzintartály párhuzamos használatával, és a hajó hörögve indult be az öbölbe.

– Maradjanak távol a kipufogónyílásoktól – kiáltott hátra –, és vigyázzanak, hátha megfordul a szél, és elkezdi felénk fújni. Az a terpentingőz hihetetlenül mérgező.

Az öböl torkolatát apró homokzátonyok és szigetek torlaszolták el, óvatosan kellett kerülgetniük. Mire kiértek a tengerszorosba, kénytelenek voltak beérni a benzin használatával, miközben a víz hol erre, hol arra dobálta a hajót. A jachtnak volt egy állítható ponyvatetője a kormányosfülke felett, de az évek nem bántak vele kíméletesen, és gyakorlatilag kettészakadt, amikor megpróbálták kibontani. Green a hajó belsejében talált egy baseballsapkát. Átnyújtotta Kirának, hogy legalább a szemébe ne hulljon a hó kormányzás közben. Amikor a lány elfáradt, a kormányt és a sapkát is Greennek adta át. Enyhén nyugati irányba terelték a hajót, és éjféltájban értek földet a Huntington-öbölben. Óvatosan húzták ki a hajót a széles, kavicsos partra, és kikötötték egy robusztus fatönkhöz, amely valamikor egy dokk részét képezhette, hátha szükségük lesz még rá.

A hótakaró vastagodott, és mivel a viharfelhők kitakarták a holdat, szinte lépni sem mertek a sötétben. A vízpart közelében találtak menedékre egy nagyobb villában, mélyen aludtak az egyik kisebb hálószobában, összebújva mind az öten, hogy melegítsék egymást. Reggel átkutatták a házat konzerveket keresve, találtak egy doboz csicseriborsót, ami még nem romlott meg, és miután megosztották egymással a sovány kosztot, visszatántorogtak a hóba. A világot befedte a vastag, fehér szőnyeg, és a hó csak hullott tovább, lassan, folyamatosan, függönyszerűen. Alig tettek pár lépést, amikor Falin megbotlott egy kisebb halomban, és átkozódva ugrott hátra.

– Egy holttest!

Kira gyorsan kapta fel a fejét, körbenézett, hogy nem lát-e valami addig észrevétlen fenyegetést, netán a kirakatokból rájuk leselkedő csapdát, de nem volt semmi. Odalépett a földön elterülő tetem köré összegyűlt társaihoz, és letérdelt megnézni ő is. Most már látta, hogy valóban egy nagyjából emberformájú alak fekszik oldalt, magzatpozícióban.

– Nem Részleges – állapította meg Green. – Nem érzékelek halál-leheletet a kapcsoláson.

Kira félresöpörte a havat, és a homlokát ráncolta, ahogy egyre több sötét, megfagyott vérfoltot fedezett fel. Ez az ember erőszakos halállal halt meg. Letörölte a havat a halott arcáról, és rémülten kiáltott fel.

– Ismeri? – kérdezte Green.

–A neve Owen Tovar – válaszolta Kira. – Tagja volt a kormányunk ellen pár évvel ezelőtt fellázadó csoportnak, később pedig a lázadás sikere után szenátor lett. Nem ismertem jól, de... – A fejét ingatta. – Kedveltem. Jó ember volt.

– Három ujja hiányzik – állapította meg Falin, ahogy lesöpörte a havat a halott kezéről. – És úgy látom, a kegyelemlövést a hasába kapta. Egy Részlegesnek erre semmi oka nem lett volna.

– Egy embernek sem – jegyezte meg Kira.

–Úgy értem, a Részlegesek precízebbek. Ha közülünk teszi valaki, feljebb találjuk el, mellen vagy fejen...

– Nincs kimeneti seb – szólt közbe Green, aki a tetem másik oldalánál kuporodott le. Kira odament hozzá. – Valóban úgy néz ki, mintha hasba lőtték volna, de nem hátulról. Nem is tudom, mi okozhat ilyen sebet. A bemeneti nyílás túl nagy ahhoz, hogy kés lett volna.

‒ Jaj, ne. – Kira megpróbálta megdönteni a testet, hogy megnézze a sebet, de az a talajhoz fagyott, így megkerülte, hogy jobban lássa. Elszorult a szíve. – Jaj, ne.

Kira érezte a Részlegesek riadalmát a kapcsoláson át, a szavaiból arra következtetve, hogy valami baj van, máris szétnyíltak legyező formációban. Green lekuporodott mellé.

– Mi az?

– Láttam már ilyen sebet – mondta Kira. – Egyszer. A maga bajtársán, akit Candlewoodban, a dokkon találtam.

Green egy másodpercig összenézett vele, az elméje végigszaladt a lehetőségeken, és ugyanarra a következtetésre jutott, mint a lány.

– A Vérember.

–Nem biztos, hogy ő az – állt fel Kira. – Lehet véletlen hasonlóság.

– Kicsoda az a Vérember? – kérdezte Falin.

–Nem tudjuk – válaszolta Kira. – Valami... sorozatgyilkos? Gyűjtő? Egy módosított Részlegesekből álló csoporttól szöktünk meg, akik neki engedelmeskedtek, de őt magát sosem láttuk. Megölt egy csomó Részlegest, és lecsapolta a vérüket. Green úgy hallotta, hogy délre indult ugyanazt tenni az emberekkel. Hogy miért, nem tudjuk.

– Módosított Részlegesek? – kérdezte Falin egyik embere.

Green a két kezét a nyakára helyezve fel-le intett.

– Kopoltyújuk van.

–Csak két oka lehet annak, hogy valaki vért gyűjtsön – gondolkodott el Falin. – Az egyik az, hogy begolyózott. A másik pedig az, hogy vérátömlesztéshez vagy valami hasonlóhoz kell neki. Lehet, hogy a halálán van.

Kira nemet intett a fejével.

– Ha csak vérátömlesztésre lenne szüksége, nem ugrálna ide-oda, hogy tucatnyi különböző vérből vegyen le egy-egy literrel. Egyértelmű, hogy gyűjti, különböző mintákat próbál összeszedni. Candlewoodban mindhárom olyan Részleges modell egy-egy egyedétől vett vért, amelyhez hozzáfért. – Felnézett. – Orvostanhallgatóként számos vérvizsgálatot végeztem, kísérletekhez és hasonló kutatásokhoz. Lehet, hogy neki is arra kell?

‒ Akármit is csináljon ez az illető és akármilyen okból, el kell tűnnünk a nyílt terepről – mondta Green. A járda felé terelte őket, el a hófedte útról. – Maradjunk az épületek mellett, és mindenki tartsa nyitva a szemét!

– Nem hagyhatjuk itt, csak úgy – ellenkezett Kira. – Ismertem.

– Hozzáfagyott az úttesthez – mondta Green. – És nem is érünk rá.

Kira megpróbálta ismét elmozdítani a holttestet, de az jégként ragadt az aszfalthoz. Mire nagy nehezen sikerült a karját arrébb húzni, egy cafatnyi bőrt hagyott maga után az úton. Kira elkeseredetten húzta el a szája szélét, és elengedte.

– Sajnálom – súgta oda a halott fagyott hajához érve. – Majd visszajövök. – Felnézett, és valami rosszat sejtett. – Megpróbálok visszajönni.

Szakaszosan futottak végig az utcán, egyik biztonságos pozíciótól a másikig, majd több sarokkal arrébb egy robbanás törmelékére találtak rá, amelyet hótakaró fedett már el.

– Itt valaki egy Részleges állásra támadt rá – állapította meg Falin a helyszín romjait megvizsgálva. Felemelte egy Részleges puska csövét, amelyet kicsavart és széttépett a robbanás. – Talán éppen a maga barátja.

– Az könnyen lehet – ismerte el Kira. Végignézett az utcán, az üzletek portáljain. Az egyiken egy kifakult sárga kacsa látszott, egy másik meg úgy nézett ki, mint egy valóságos kastély. – Ott keréknyomok vannak a hóban – mutatott rá. – Nem frissek, de a havazás kezdete után jártak erre. Valaki talán itt maradt eltakarítani a romokat, és csak akkor ment el, amikor már dúlt a vihar.

– Akkor ideje dönteni – mondta Green. – Ha Kirának igaza van, pár órára vagyunk egy Részleges-szakasztól, amely keletre tart, vagyis nem hazafelé, és minden bizonnyal lázadó emberek egy csoportját üldözi. Vagy követjük őket, vagy megyünk tovább East Meadow felé, és majd ott találkozunk velük.

– East Meadow biztonságosabb lehet – vélte Falin. – Az éppen egymásra lövöldöző emberek és Részlegesek talán valamivel kevésbé lennének fogékonyak a béketervünk iránt.

– Valószínűleg a Vérember is East Meadow-ba tart – mondta Kira. – Ha valóban emberi vérminták széles skáláját akarja begyűjteni, ott megtalálja.

– Akkor ez eldőlt – állapította meg Green. – Indulás!

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Már egy hete havazott. A hó nedves csomókban húzta le a fákat, törte le az ágakat, méteres akadályokat képzett az utcákon, és semmi jelét nem mutatta, hogy valamikor is abba fog maradni. Mint egy fantasztikus regényben, gondolta Ariel. Egy ismeretlen, idegen világ. Házról házra jártak, még lassabban, mint azelőtt, alig húsz mérföldet tettek meg a kemény hidegben és a derékig érő hóban. Minden egyes menedékben feldarabolták a bútorokat, hogy akkora tüzet rakjanak, amekkorát csak mertek, mert továbbra is tartottak a Részleges őrjáratoktól. Aztán ledobták magukról a hideg, nedves ruháikat, és újat vettek fel, tűvé téve a házakat értük, legyen az felnőtt férfinadrág, túl nagy cipő, nyári ruhák több rétegben, a lényeg, hogy kicsit átmelegedjenek tőle. Arielnek eszébe jutott a gyerekkora, amikor Kirával és Isolde-dal könnyelműen rohangáltak házról házra a Szakadás utáni senki földjén, száz és száz különböző stílusú szép új ruhára lelve. Felpróbálták a gazdag hölgyek ékszereit, a legfurcsább formájú és színű cipőket szedték össze, be sem fért mind a szekrényeikbe. Most idős férfiak molyos farmereire vadászott, hogy kettévágja és a karjára csavarja őket, azzal védve a kezét a fagytól. Azt a pár jó zubbonyt, amit találtak, Isolde-nak adták, a kisbabát pedig flanelingekbe és takarókba csavarták. Az egyetlen vastag kabátjukat, amelyet egy idősek otthonának a raktárából halásztak elő, hatan felváltva hordták, és minden éjjel gondosan megszárították a tűznél.

Ha volt kandalló, természetesen könnyebben ment a tűzrakás, de a tizenhárom évnyi elhanyagoltság miatt a kémények eldugultak és használhatatlanná váltak, így még nyitott ablak mellett is füsttel teltek meg a szobák. A padlóra feküdtek, mert ott jobban kaptak levegőt, és remélték, hogy senki sem jön olyan közel, hogy észrevegye a füstöt. Leginkább a Részlegesek miatt aggódtak, de Ariel tartott a kétségbeesett, éhező és fagyoskodó emberektől is, bármire képesek lehetnek, ha meglátnak egy csoport nőt. A veszély ellenére azonban egyszerűen túl hideg volt ahhoz, hogy egyáltalán ne rakjanak tüzet. A lőfegyvereket mindig a kezük közelében tartották, és mindig legalább egyvalaki őrködött. Bármennyire is nem kedvelték – vagy talán éppen ezért –, Hobb szenátor mindig dupla őrséget vállalt.

Ám a körülmények sem tántorították el őket a céljuktól, hogy megtalálják a Nandita által említett laboratóriumot. A tél első hetében elérték Middle Islandet, ezt a kis községet, amely a nevéhez illő módon a sziget nyugati és keleti széléhez képest pont középen helyezkedett el.

– Jól van – mondta Isolde. Véreres, karikás szemekkel simogatta Khan hólyagos arcát. A kisfiú erőtlenül ordított. – Már félúton vagyunk, kisbabám. Minden rendben lesz.

– Félúton Brooklynhoz képest – jegyezte meg Ariel. – East Mea-dow-ból indultunk, úgyhogy valójában nem haladtunk olyan sokat előre.

– Köszi a biztatást. – Isolde túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy akár csak szúrósan nézzen rá.

– Ma alig két mérföldnyit haladtunk – állapította meg Xochi. A csecsemő miatt haladtak lassabban. – Minél keletebbre megyünk, annál rosszabb lesz a hóhelyzet. Az eső is mindig durvább a sziget külső részén, és gondolom, a hóra ugyanez áll.

– Nem adjuk fel – jelentette ki határozottan Hobb. – A fiamról van szó.

Ariel és Xochi összenéztek, de nem szóltak semmit.

– Már majdnem elértük Riverheadet – mondta Kessler. – Még tizenöt mérföld, az maximum egy hét innen.

– Napról napra lassabban megyünk – jegyezte meg Xochi. – Ki tudja, mennyi időnkbe telik az a tizenöt mérföld?

–Riverhead a legnagyobb közösség East Meadow-n kívül – folytatta Kessler. – A Részlegesek mindenkit kitelepítettek onnan a megszállás alatt, de a készleteik még meglehetnek. Tiszta víz, elraktározott magvak, halakkal feltöltött füstöldék. Ott legalább van üveg az ablakokon, működnek a kémények, és tiszta ruhákat is találunk.

– Nem tervezünk ott is maradni.

–Csak annyit akarok mondani, hogy lenne választási lehetőségünk. Pár napig megpihenhetnénk, hogy összeszedjük magunkat, vagy esetleg eltölthetnénk ott néhány hetet, amíg elvonul a vihar.

– Nincs pár hetünk – csattant fel Hobb. – Az atombomba...

– A vihar ugyanúgy lelassítja Delarosát is, mint minket – mondta Ariel. – Kizárt, hogy eljusson White Plainsbe, és felrobbantsa.

– Ez csak azt valószínűsíti, hogy hamarabb fogja felrobbantani – vélte Hobb. – És közelebb.

– De ha eláll a vihar... – kezdett bele Kessler, de Nandita a szavába vágott. Most szólalt meg először egész este.

– Ez a vihar sosem fog elállni. Te is ugyanolyan jól hallottad azt az óriást, mint én. Ez nem egy véletlenszerű vihar, hanem a tél visszatérése. Visszalendül a Föld ingája, próbálja helyreállítani az egyensúlyát. Amennyire eltolódott az inga az egyik irányba, ugyanolyan messzire fog most átlendülni a másikba. Ez a tél akár egy évig is eltarthat, vagy még tovább. És a vihar? Bele sem merek gondolni.

– Ez még inkább indokolja, hogy gyorsan jussunk el Riverheadbe – mondta Xochi. – Kesslernek igaza van a készleteket illetően, és minden segítségre szükségünk lesz, ha el akarunk jutni Plum Islandre.

– Legalább szólíthatnál „Erinnek” – jegyezte meg Kessler. – Ha már egyszer az „anya” nem jön a szádra.

– Ha Riverhead valóban olyan fontos hely, a Részlegesek biztos megszállva tartják – gondolkodott el Ariel. – A sziget keleti részén itt lehet a legjobban felállítani egy őrhelyet, pláne, hogy még elő is készítettük nekik a terepet. A legjobb lenne teljesen elkerülni.

– Akkor éhen halunk – válaszolta Kessler. – Már így is alig tudunk mit enni. Ebben a házban sem volt semmi ennivaló, és hacsak nem vállalkozol kimenni halászni...

– Kifoszthatjuk az útba eső boltokat – mondta Ariel. – Párosával kimegyünk kutakodni, amíg a többiek tüzet raknak. Bármi jobb, mint besétálni egy Részlegesekkel teli támaszpontra.

–Könnyen elbánhatnánk velük – jegyezte meg Kessler. A hanghordozása megváltozott, ahogy Khanra pillantott.

– Nem! – csattant fel Isolde. – Nem vagyok hajlandó még egyszer lefolytatni ezt a beszélgetést.

– Nem forogna nagyobb veszélyben, mint most – mondta Kessler. – Miért, azt hiszed, hogy bárhová is elvinnék ebben az időjárásban? Odamegyünk, „foglyul ejtenek” minket, ami lényegében azt jelenti, hogy adnak enni és bezárnak egy meleg helyre, aztán pár nappal később belehalnak abba a Részleges járványba, amit elkapnak tőle, és miénk marad a hely.

– És téged nem zavar, hogy csak úgy, egyszerűen megölsz egy csomó embert? – kérdezte Ariel.

– Részlegeseket – igazította ki Kessler –, és nem, a te eseted nem ugyanaz, úgyhogy ne nézz rám ilyen sértetten. Akárhonnan is származol, emberként nőttél fel, emberi erkölcsi érzékkel, és nem zártad ostromgyűrűbe az egész fajt. A Részlegesek ránk támadtak a régi világban, ránk támadtak ebben az újban, és most ott ülnek azokban a házakban, amelyeket mi tettünk rendbe, azt eszik, amit mi termesztettünk és tenyésztettünk és tároltunk, és sajnálnom kéne őket? Egy fenét!

– Nem érdekel, hogy mennyire jók az indokaid – mondta Isolde. – Az én gyerekem nem bomba!

– Akkor téged használunk fel helyette – kontrázott rá Kessler. – Vagy Arielt, ha már annyira szeretne közel kerülni hozzájuk.

Ariel széttárta a karját, és a kezével maga felé hívogatta Kessler.

– Bajod van velem, rohadék? Gyere csak, ha mersz!

– Hé, hé, hé! – kiáltotta Hobb, és beugrott közéjük. – Hogyan használhatnánk fel Arielt vagy Isolde-ot? Igaz, hogy Részlegesek, hisz állandóan ezt hajtogatják, de ők nem betegek. Hordozók lennének? – Szinte észrevétlenül hátrább lépett Arieltól.

– Ők a betegség forrása – válaszolta Kessler. – Ezért kapta el Isolde gyereke is. Látens állapotban van jelen a szervezetükben, de Nanditá-nál ott a vegyszer, amivel ki tudja váltani belőlük.

Nandita a mellén lógó kis zacskóhoz nyúlt, amelyet a nyakában viselt egy láncon. Amikor látta, hogy minden szem rá szegeződik, higgadtan Hobb szenátorra nézett.

– Azért vettem magamhoz a három Részleges lányt, mert tudtam, hogy lehet bennük valami, ami csak arra vár, hogy felszabadítsuk. Azt hittem, hogy az RM gyógymódja az, és az egész gyerekkorukat azzal töltöttem, hogy kerestem a kiváltás módját. Ezért mentem el a Plum Islanden talált központba is, és az ottani berendezések segítségével befejeztem a kutatómunkát. – Felemelte a zacskót, és meredten nézte a szövet redői között halványan felsejlő apró fiola körvonalát. – De a gyógymód nincs benne az új modellek genetikus kódjában, ahogy azt Kira már kiderítette. Valójában a betegség kiváltóját találtam meg.

– Felnézett. – Ha ezt beadjuk Isolde-nak, a tüdejében elkezd termelődni a kórokozó, terjedni kezd, és minden egyes Részlegessel végez, akivel csak találkozik.

– Egyszerűen csak megissza? – kérdezte Kessler. – Vagy be kell oltani vele?

– Csak az injekció lehetséges – válaszolta Nandita. – A szer összetétele túlságosan instabil ahhoz, hogy ne bontsa le az emésztőrendszer.

– Miért Isolde? – kérdezte Ariel. Felidézte magában az összes hazugságot, átverést és kísérletezést. Az egész gyerekkorát, amelyet ennek a nőnek a titkos kísérleti nyulaként élt át. – Miért nem engem mondtál?

– Azt hittem, te nem akarod megtenni – jegyezte meg Xochi. Ariel üvöltve válaszolt, miközben le nem vette volna a szemét Nandita arcáról.

– Persze hogy nem akarom megtenni! De tudni akarom, hogy szerinte miért nem tehetem meg! – mutatott rá Nanditára. – Nem véletlenül nem említett engem. Tud valamit rólam!

– A te gyereked meghalt – mondta Nandita. – Khan nem az első Részleges-ember hibrid, de az első, aki életben maradt. Az Isolde DNS-ében lévő járványprocesszorok immúnissá tették az egyik betegséggel szemben, ám egy másikkal sújtották. A te csecsemőd... egyszerűen meghalt.

– Tehát úgy gondolod, hogy az én génjeim nem hordozzák a Részlegesek betegségét.

– Igen, úgy gondolom. Kiráról pedig nem tudom. Elképzelhető, hogy Isolde az egyetlen.

– Szóval az a rengeteg kísérlet, az a sok borzasztó dolog, amit elkövettél ellenünk gyerekkorunkban, azok a gyógyfüvek és fizikai tesztek és „alternatív gyógymódok”, amelyeket kipróbáltál rajtunk, mindez nem ért semmit? Kísérleti alanyként kezeltél, amíg nálad laktam, hazugnak és páriának bélyegeztél meg, amikor megpróbáltam elszökni tőled, és erre ez derül ki? A végén teljesen normális vagyok, és az, amit kerestél, nincs is meg bennem?

– A negatív eredmény is eredmény ‒ jegyezte meg Nandita. – Több tudással rendelkezünk, mint azelőtt. Többet tudunk az igazságról.

– Hát persze – mondta Ariel. – Ez az egyetlen igazság, amit valaha is hallottam tőled.

Ezt követően a csoport nagyrészt csendben maradt, csak röviden beszélték meg Riverheadet, és úgy döntöttek, hogy Ariel tervét követve északra kerülik ki. Nem esett többé szó sem a betegségekről, sem Khan élő fegyverként való felhasználásáról, csak az egyre súlyosbodó viharról súgtak össze aggodalmaskodva. Egyre valószínűbbnek tűnt, hogy soha nem jutnak el Plum Islandre, bár ezt egyikük sem merte hangosan kimondani. Ariel nem tudta, hogy ez mi mindennel járhat. Khan meghal, ez szinte biztos. Isolde összetörik. Hobb magukra hagyhatja őket.

Én meg lelőhetem Nanditát, gondolta Ariel. Az egyetlen rendes dolog, amivel egész életében próbálkozott, az lett volna, hogy meggyógyítja Khant. De ha erre sem képes... Nem fog hiányozni a világnak.

Xochi vállalta magára az első őrséget. Ariel zaklatottan aludt a tűz mellett, az egyik oldalán majd megsült, a másik még mindig majd megfagyott. Virágokról és arról a kertről álmodott, amelyet gyerekkorában gondozott Nandita házánál. Annyira büszke volt rá. Amikor elköltöztek, új kertet hozott létre, tele liliommal, zsályával és muskátlival, sédkenderrel és borzas kúpvirággal. Mostanra mindet maga alá temette a méteres hó.

Arra ébredt az éjszaka közepén, hogy a tűz gyengébben lobog. Nandita ébren volt, most ő őrködött. Ariel csak résnyire nyitotta a szemét, alvást színlelt, miközben az idős nő a régi konyhaasztal újabb darabjait dobta a tűzre. Nandita egy ideig csak állt, a kezét melengette. Ariel szinte ellenállhatatlanul vad késztetést érzett arra, hogy itt és most végezzen vele, hogy megszabadítsa a világot a manipulációitól, és megmentse a csapatot a felesleges úttól Plum Islandre. Sosem jutnak el oda. Nandita halálával csak hamarabb következne be az elkerülhetetlen, és így lenne idejük elmenekülni a szigetről, mielőtt belehalnak a hidegbe vagy a nukleáris robbanásba. Annyira kézenfekvő volt ez a megoldás. Ariel a fejétől pár centire tartott pisztolyáért nyúlt. Lassan, halkan, Nandita észre sem fogja venni.

Nandita levette a zacskót a nyakáról, és szemügyre vette a tűz fényében. Ariel megdermedt. Nandita nem mozdult, csak nézte a zacskót, míg aztán végül a másik kezével is megfogta és kinyitotta, széthúzta rajta a zsinórt, és elővette belőle a kis üvegfiolát. A járványt kiváltó sötétbarna szer megcsillant a tűz fényében. Nandita lecsavarta a műanyag dugót, beöntötte a folyadékot a tűzbe, és nézte, ahogy bugyogva és füstölögve semmivé válik. Ariel pedig nézte vele együtt. Nandita visszahelyezte a fiolára a dugót, és betette a zacskóba. Ariel ismét lehunyta a szemét, miközben az idős nő megfordult, és visszament az ablakhoz őrködni.

Az éjszaka hátralévő részében Ariel meredten nézte a tüzet.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Elsőként Green hallotta meg. Lépés közben megtorpant, és felkapta a fejét. Egy pillanattal később a többi Részleges is megállt, a kapcsoláson át megérezték, hogy valami történt. Kira is próbált fülelni, de amikor a Részleges katonák egy emberként a földre vetették magukat, fedezékbe húzódtak, és felemelték a puskájukat, rá kellett döbbennie, hogy az ő hallása messze nem olyan kifinomult. Ő is felemelte a puskáját, és Green felé kúszott a hóban.

– Mi történt? – kérdezte.

– Lövések – mutatott Green az úton át egy nyitott parkoló felé. – Eddig kettő. Közepes kaliberű hosszú puska a hangok alapján. Orvlövész, de nem találta el, amire célzott.

– Honnan tudja ezt mind megállapítani?

– Ha tűzharc lenne, nem csak egy-egy lövés dördült volna, és több fegyvert is hallottunk volna. – Kirára nézett. – És ha az orvlövész eltalálja, amire célzott, nem lett volna szüksége második lövésre.

Továbblopakodtak az úton a tengerszoros felé. A lakóházakkal övezett utca egyszer csak átalakult négypályás sugárúttá, a túlsó oldalán hatalmas bevásárlóközponttal. A legközelebbi épület egy étterem volt, cégérén egy tengeri rák körvonalaival, a parkoló szinte üresen állt.Úgy látszik, Hicksville-ben mindenki otthon akart meghalni, gondolta Kira. Az éttermen túl egy üzletsor állt, némelyik bolt kirakata még magán viselte egy tíz évvel korábbi tűzeset nyomát. Kivéve, persze, a fosztogatókat, tette hozzá magában Kira.

–Onnan jött – mutatott Falin az üzletsor mellett egy két parkolónyival arrébb álló többemeletes bevásárlóközpontra.

‒ Jó nyitott terep – állapította meg Kira. – Könnyen védhető. A fenti ablakból bárkit lelőhetnek, aki túl közel merészkedik.

– A lövés bentről jött – mondta Green. – Ami azt jelenti, hogy nem tudom, hogy ez mit jelent.

–Azt jelenti, hogy jobb lesz elkerülni – válaszolta Falin. – Menjünk vissza egy sarkot, aztán délre fordulunk, fedezékben, és felejtsük el, hogy ez megtörtént.

– Szeretném tudni, hogy mi az. – Green elmélyülten nézte a bevásárlóközpontot. – De nem muszáj. Ha netán utánunk jönne, amire kevés az esély, jobb nekünk odakint, mint egy orvlövész fészkéhez közelítve.

– És ha valakinek segítségre van szüksége? – kérdezte Kira.

– Ha a lejárati időm előtt halok meg, az azért lesz, mert maga azt mondta, hogy valakinek segítségre van szüksége – válaszolta Green.

‒ Tudom. – Kira végigpásztázta a parkolót, nézte, hogy nincs-e ott valami szokatlan. – Ha mindketten azt javasolják, biztonságosabb visszafordulni, akkor... – Hirtelen elakadt a szava. – Várjunk csak!

– Én is látom – mondta Green. – Egy test fekszik a hóban, annál a fasornál.

– Meg kell néznünk – mondta Kira.

Green tűnődve ült.

– Valószínűleg biztonságos – szólalt meg végül. – Annak az

étteremnek az árnyékában haladva senki sem láthat meg minket a bevásárlóközpontból. Jansson fedez minket, ha esetleg csapda lenne. – Gyorsan és hatékonyan tárgyalták meg egymással a tervet, nagyrészt a kapcsoláson át, aztán Green és Kira rohanni kezdtek, nagy hófelhőket vertek fel a lábukkal. A fák és a test éppen csak az étterem fedezékén túl voltak. Egy keskeny földcsík, amely valamikor sávokra osztotta fel a parkolót, most facsemetéknek adott otthont. Kiráék hátrapillantottak, Falin intett nekik, hogy minden rendben. Futottak tovább, és beolvadtak az aprócska erdő árnyékába.

A test hason feküdt, még alig lepte el a hó, nemrég eshetett el. Kira a nyakához nyúlt, hogy ellenőrizze a pulzusát, de undorodva és káromkodva rántotta vissza a kezét, ahogy egy hideg, nedves lyukhoz ért.

– Mi az? – kérdezte Green.

–Kopoltyú – válaszolta Kira, miután összeszedte magát. Akaratlanul dörzsölgetni kezdte az ujjait, mintha le akarná törölni még az emlékét is annak, hogy véletlenül belenyúlt.

– Érdekes. Ezek szerint a Vérember magával hozott pár csatlóst, és az egyiküket elkapta az orvlövész.

– Aki még mindig a plázában lehet. Most már muszáj bemennünk.

– Tudom – törődött bele Green, bár a kis szünet, amelyet a megszólalás előtt tartott, jól jelezte, hogy mennyire ódzkodik ettől. – Mondtam már, hogy maga fog megöletni engem.

– Még három hetem van. Adjon egy esélyt.

Green jelt adott a többieknek, majd az étterem hátsó falánál találkoztak mindannyian, ahová nem lehetett belátni a bevásárlóközpontból. Green elmagyarázta a helyzetet, és felvázolt egy tervet a biztonságos közelítésre. Enyhén jobbra futottak, előbb egy bank mellett, majd át az üzletsoron egy újabb házsor felé, ahol autók, kerítések és házak mögé rejtőzhettek. Amikor a nagyobb bevásárlóközponthoz értek, már mögötte voltak, egy szűk rakodóterületen át egy ablaktalan kék falhoz futottak. Az egyik rakodónyílás nyitva volt, azon keresztül másztak be a sötét raktárba.

Ettől kezdve kizárólag szavak nélkül kommunikáltak egymással, és bármennyire is erősen hajtotta az adrenalin, Kirának keményen kellett koncentrálnia, hogy ne csak érezze a kapcsolási adatokat, hanem képes legyen értelmezni is azokat. Az olyan egyszerű érzelmi jelzéseknek, mint a NÉZD MEG és a TÁMOGATÁST mélyebb jelentést hordoztak, amitől az egyik Részleges előrement, egy másik pedig oldalt vette fel a pozíciót. A csapat folyamatos mozgással haladt végig a folyosókon és a polcrendszerek között, majd eljutottak magához az üzletközponthoz és a kirakatokhoz. Kira egyszerűen utánozta Greent, megállt, amikor az megállt, elbújt, amikor elbújt. A kapcsolás riasztotta az idegrendszerét, és azon kapta magát, hogy már emeli is a fegyverét, mielőtt még tudná, hogy miért, és lövöldözni kezd a folyosón át, miközben egy alak, akit addig nem is látott, egy laza mozdulattal fedezékbe vetődik. Falin egy mozgólépcső lábánál vett fel tüzelőállást, míg Jansson egy kávézófélében, a folyosó túloldalán. Green, Kira és a negyedik Részleges, egy Colin nevű katona a menekülő alak után rohantak, majd levágódtak a padlóra, és fedezékbe gurultak, amikor úgy érezték, mintha az egész épületet szétrobbantotta volna a fegyverropogás, egyszerre minden irányba repkedtek a golyók. Kira bekúszott egy ruhaboltba, rikító pólók sora mellett bevetette magát egy keményebb fából készült pult mögé, és két kézzel védte a fejét. A katonák elkezdtek visszalőni. Kirát teljesen elsüketítette a zaj, ám hirtelen abbamaradt a lövöldözés, és egy emberi hangot vert vissza a folyosó.

–Hé, hahó! Mindenki hagyja abba a lövöldözést! Mármint mindenki más. Ez egy gondosan kidolgozott csapda volt, amiben nem szándékoztunk becsalni egy teljes Részleges szakaszt. Most komolyan, mit keresnek itt maguk egyáltalán?

Kira felemelte a fejét. Ismerte ezt a hangot.

– Nézzék, srácok – folytatta az illető –, most éppen egy halálos macska-egér harcot próbálunk vívni egy pszichopata gyilkos nővel, úgyhogy ha lennének kedvesek nem beleütni az orrukat mások dolgába, visszatérhetnénk ebbe a rémálomszerű pokolba, amivé az egész életünk vált. Vagy esetleg segíthetnének megtalálni azt a nőt. Kivéve, persze, ha összedolgoznak vele, mert akkor nyugodtan folytathatjuk a lövöldözést egymásra...

– Marcus! – kiáltotta Kira. Felállt, és kióvakodott a folyosóra. Green és Colin fedezékben vártak, a kapcsoláson át érezhető volt a zavaruk. –Marcus Valencio! Te vagy az?

Hosszú csend után szólalt meg ismét a hang, döbbenten, bizonytalanul.

‒ Kira?

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Kira felnézve meglátta Marcust a felső erkélyen, ahogy tágra nyílt szemekkel bámulva kihajol, az álla mélyen leesve a meglepetéstől. Úgy nézett ki, mint aki hetek óta él a vadonban, bronz bőre csillogott a verejtéktől és az adrenalintól.

‒ Kira!

– Marcus!

Marcus visszaszaladt a mozgólépcsőhöz, Kira meg rohant elé. A

férfi ledobogott a lépcsőfokokon, eldobta a puskáját, és átölelte a lányt, kirobbanó örömmel csókolgatta, és felemelte a magasba. Kira belékapaszkodott, nevetett és sírt egyszerre, miközben viszonozta a csókokat.

– Azt hittem, hogy meghaltál! – hajtogatta Marcus Kira fülébe. – Amikor abbamaradtak a rádióüzenetek, és a Részlegesek felhagytak a kereséssel, azt hittem, már elfogtak. – Kira érezte, ahogy Marcus könnyei csorognak az arcán. – Mennyi idő telt el, egy év? Másfél? Hogy lehet egyáltalán, hogy életben vagy?

– Te meg mit keresel itt? – kérdezte Kira. Örömében képtelen volt elengedni. Marcus, a legjobb barátja évek óta, a társa is jó néhány éven át. Amikor legutóbb látta, vékonydongájú és sápadt orvosgyakornok volt, akit annyira lekötöttek a tanulmányai, hogy még a kórházat is alig hagyta el, most pedig itt állt, izmosan, tettre készen, szemmel láthatóan ugyanannyira kényelmesen érezve magát a viharvert terepruhájában, mint annak idején orvosi köpenyben. Újra megcsókolta. – Mit keresel itt?

–Egy kis csendet – szólt közbe Falin. – Az előbb valami csapdáról és egy gyilkosról beszélt, nem?

– Dehogynem, a fenébe is – húzta be magával Marcus Kirát a mozgólépcső mögé. – Gyilkos nőről, egészen pontosan. Ne legyünk szexisták, a nők is képesek gyilkolni.

Falin Kirára nézett.

– Elmondaná, hogy mi történik itt?

– Marcus az egyik legjobb barátom az egész világon – mondta Kira. – És a jelek szerint azért van itt, mert... – Marcusra nézve várta, hogy befejezze a mondatot helyette.

– Delarosa szenátort kerestük – vette át a szót Marcus. – Erről majd később. Ahogy erre jöttünk, ránk támadt két Részleges. Ők lelőttek közülünk hármat, mi közülük egyet, és aztán sikerült felállítanunk egy egész ügyes csapdát, legalábbis azt hittük. Még jobbat is, mint terveztük, hiszen mi csak egy Részlegest akartunk elfogni, nem pedig... – Kirára nézett – ...hatot.

Kirának elszorult a szíve. A hat csak akkor jön ki, ha Marcus ismeri a titkát. A gyilkos, akire vadásztak, Kira négy Részleges útitársa, és maga Kira. Idegesen nyelt.

– Szóval tudod.

– Igen. – Marcus szorosra zárta a száját, és a padlót bámulta. – Egészen mostanáig nem voltam benne teljesen biztos, de az elmúlt egy év alatt valahogy összeállt a kép.

Kira hosszasan fújta ki a levegőt, és szárazan, vidámság nélkül kuncogott.

– Hát, akkor most már nem kell azon elgondolkodnom, hogy is mondjam el neked.

– Valójában nagyon is örülnék, ha elgondolkodnál rajta, hogyan mondd el nekem. Tudni, hogy igaz, és megérteni két egészen különböző dolog, és...

– Bár tudnám, mit mondjak.

– Mióta tudod?

– Amióta Morgan foglyul ejtett – válaszolta Kira. – Az első alkalommal, amikor kiszabadítottuk Sammet, és átmentünk a kontinensre. Amikor megmentettetek Morgantől... nem tudtam, hogy mondjam el. Gyűlölted a Részlegeseket. Ahogy mindenki más.

–Most nem úgy látom, hogy gondot jelentene neki Részlegesekkel együttműködni – vetette közbe Falin.

‒ Jelentősen megváltoztatja az ember véleményét, ha találkozik egy olyannal, akivel együtt tud működni – válaszolta Marcus. – Jó barátom, most éppen Delarosát üldözi, amiről szintén beszélnünk kell majd...

– Mozgás! – kiáltott fel egy idősebb, nyersebb hang. Marcus felkapta a fejét.

– A másik Részleges?

– Nem tudom, ki más lehetne.

– Ez Woolf parancsnok – mondta Marcus. Odament a leejtett puskájához, felemelte, majd belekiáltott egy kérdést a tág, üres üzletközpontba. – Mindenkinek világos, hogy ki a barát, ki az ellenség? Nehogy valaki idegességében mást lőjön le, mint akit kéne.

– Kira barátja az én barátom – kiáltotta Green.

– Marcus minden barátjának pedig őszinte együttérzésemet kell kifejeznem – kiáltotta Woolf. – De attól még nem lövöm le.

–Nincs már rajta a kapcsoláson – állapította meg Green. – Valószínűleg gázmaszkot vett fel.

–A fenébe – mondta Kira. – Így sokkal nehezebb lesz. – Felemelte a puskáját, és ellenőrizte, hogy meg van töltve, és tüzelésre kész. – Azt mondtad, csapdát terveztetek?

–Orvlövészeink vannak a felső szinten – válaszolta Marcus halkan a csalikat meg ott és ott helyeztük el. – Előbb a főfolyosóra mutatott, amely egy ruhákkal teli boltban végződött, majd egy arra merőleges, az éttermek felé vezető mellékágra. – A nő a főfolyosón indult el, valószínűleg Woolfot követve, mert ő volt arra a csalétek, de mivel még tud beszélni, nyilván semmi baja. Valószínűleg elsiklott mellette valahogy a nő, amikor ti megjelentetek, és elkezdtünk lövöldözni egymásra.

– Segítünk nektek elkapni – mondta Kira. – Nekünk is van pár kérdésünk hozzátok. – Felállt, elkocogott a folyosón a bolt felé, végig a fal mellett maradva, a puskáját lefelé tartva. Falin közelről követte, és Kira érezte, hogy megint beindul a harctéri kapcsolása. Marcus is utánuk indult, szaladt, hogy beérje őket. – Van más kijárat is? – kérdezte Kira.

– Kettő a földszinten, de mindegyiknél állnak embereink.

‒ Tehát nem fog kimenni – állapította meg Kira. – Maradjunk akkor azoknál, akik már tudják, hogy ránk nem kell lőniük.

A ruhaboltból lövés dördült.

– Ezt mondja meg neki is – morogta Falin.

–Woolf bajban van! – Marcus előrelendült volna, de Kira visszahúzta.

– Ott a harmadik kijárat – mutatott rá a bolt torkolatára. – Ha bemegyünk, és a nő elmegy mellettünk, egyenesen visszajön ide. Ne hagyd, hogy elmenjen melletted.

Marcus bólintott.

– Örülök, hogy sikerült megtartanunk a könnyes viszontlátást, mielőtt belecsináltam volna a gatyámba a rettegéstől.

Kira elmosolyodott, és finoman hátba vágta Marcust, aki már rohant is elfoglalni egy jó állást, miközben Kira és a katonák szétszóródva megszállták a ruhaboltot. Óvatosan haladtak, figyelték egymást, minden egyes állványt és polcot átvizsgáltak, mielőtt továbbléptek a következőhöz. A ruhák régiek voltak, de viszonylag jó állapotban.

Jártak odabent állatok, fehér pókhálók lepték el a polcokat és a sarkokat, de a próbababák még büszkén álltak, arctalan, sárgult fejükön hetyke napszemüveggel.

– Woolf parancsnok! – kiáltotta Kira. – Ott van még?

Nem jött válasz. Kira komoran lépett tovább. Woolf vagy meghalt, vagy fogságba esett. Az áruház közepén egy nyílt, megemelt terület volt, három szinten teraszokat kötöttek össze az egymást keresztező mozgólépcsők. A szeme sarkából mozgást észlelt a harmadik szinten, valaki megmozdított egy öltönyös állványt. Kira intett Greennek, aki azonnal továbbította csendben az információt a kapcsoláson át, és hamarosan az egész csoport mozgásba lendült, de nem a mozgólépcsők, hanem a hátsó fal melletti lépcsőház felé.

‒ A mozgólépcső halálcsapda – súgta Green Kirának. – Hosszú, egyenes, sehol nincs fedezék, egyenként tudna leszedni minket. – Jansson-hoz fordult. – Te itt maradsz, és minden mozgást azonnal jelzel nekünk a kapcsoláson át. A célpont gázálarcot visel, így nem tudja észlelni. – Falinnal és Colinnal együtt kinyitották a lépcsőház ajtaját, és gyorsan felsiettek a lépcsőn, minden sarkot óvatosan ellenőrizve. Kira követte őket, próbálta felfogni ő is a gyors kapcsolási utasításokat. Azt hitte, ki fogják hagyni a második szintet, mivel a mozgást a harmadikon észlelték, de a katonák megálltak, és azt az emeletet is átfésülték, majd otthagyták Colint a lépcsőnél, nehogy az orvlövész leosonjon mellettük. Lassan, de biztosan bekerítették, minden egyes lehetséges búvóhelyet átnéztek, apránként beszorították az utolsó sarokba, ahonnan már nincs menekvés. A teraszok szélétől távol tartották magukat, de még mindig érezték Janssont a kapcsoláson át, aki lentről figyelte őket.

MOZGÁS A HARMADIKON, jött az üzenet. A nő még mindig odafent volt.

Visszasiettek a lépcsőhöz, és felmentek. Kira érezte, hogy fokozódik benne az izgalom, és örült, hogy nem sugározza a félelmét a kapcsoláson át. Erősnek kellett lennie. Követte Greent a harmadik szintre, a puskáját készen tartva, a fejét behúzva, hogy a lehető legkisebb célpontot képezze, a szíve a torkában dobogott, ahogy benézett minden egyes sarokba és árnyékba. A kopoltyús Részleges bárhol lehet, sarokba szorulva, mindenre elszántan, halálos veszélyként leselkedhet rájuk.

Kira az erkély párkánya és a széles középső tér felé nézett, kereste az öltönyállványt, amit korábban megpillantott. Ott van, mérte fel a helyzetét mentálisan. Ami azt jelenti, hogy most balra nézek ahhoz képest, ahol az előbb voltam, Jansson pedig arra van...

Az öltönyök ismét megmozdultak. Kira megdermedt a meglepetéstől, csak a másodperc törtrészéig, és máris a földre vágta magát. Oda akarta volna kiáltani a többieknek, hogy megtalálta, de nem merte megkockáztatni. Ha a gyilkos nem tudja, hogy meglátták, Kira oda tud osonni hozzá. Egy perccel előbb még örült, hogy nem észlelhető a kapcsoláson át, most viszont átkozódott, amiért nem tudja csendben megüzenni nekik, hogy mit látott. Green felé intett, aki észrevette, majd az öltönyökre mutatott. Green biccentett. Érti, hogy ugyanazok az öltönyök, mint amelyeket Kira lentről mutatott. Kira a fejét rázta, határozottabb mozdulattal mutatott megint az öltönyökre. Green értetlenkedve bámult rá. Kira bosszúsan csikorgatta a fogát. Ott van, tátogta felé. Ott van, most!

Green még egy másodpercen át nézte meredten, majd a kapcsoláson át áradni kezdett a megértés, és a katonák manőverezni kezdtek az állvány irányába, kegyetlen hatékonysággal egyetlen pont felé konvergálva. Kira követte őket, ám újabb kétség ragadta el: miért nem mozdult el az orvlövész? Miért maradt ilyen sokáig egy helyben? A legnyilvánvalóbb válasz erre az volt, hogy elfoglalt egy lőállást, de onnan nem láthatott jól semmit, a párkány kisebb falat képezett, azon nem lehet átlőni, de még átlátni sem nagyon. Ebből következett a második legnyilvánvalóbb választ, és Kira azonnal figyelmeztette a társait, mihelyst rádöbbent.

– Csapda! El akarja terelni a figyelmünket, ez egy csapda!

A Részlegesek azonnal reagáltak, ismét szétszóródtak, még óvatosabban fésülték át az emeletet, mint azelőtt, egyetlen lépést sem tettek, amíg mögöttük nem ellenőriztek és biztosítottak mindent. Ahogy végre befordultak a párkány túlsó végénél, Kira az állványra nézve meglátott egy idős férfit, akinek a karját és a lábát szorosan megkötözték, a száját kipeckelték, a testét az öltönyös állványhoz rögzítették. Ha megmozdult, az öltönyök megrebbentek.

– Nem csapda – mordult fel Kira. – Hanem csalétek. – Odafutott a férfihoz, és kikapta a szájából a pecket. – Merre ment?

– A mozgólépcső – zihált a férfi. – Lekúszott a mozgólépcsőn.

Kira ismét káromkodott, ezúttal hangosan, és felállt, hogy kinézzen a párkány szélén. A mozgólépcső annyira halálos csapdának tűnt, hogy egy percig sem gondoltak rá, és csak Jansson figyelte a terem közepét, odalent, ahonnan nem láthatta a lépcsőn lekúszó gyilkost. Egy fent elhelyezkedő orvlövész az öltönyállvány mellől bárkit lelőtt volna, aki felfelé megy a mozgólépcsőn, de az ő orvlövészük lentről nem látott semmit.

Ebben a pillanatban párolgott felfelé a kapcsolási adat. HALÁL

– Jansson elesett – mondta Green. – Mögénk került! Kira futni kezdett, és ordított.

– Marcus! Marcus, vigyázz! – Fegyver dördült, aztán még egy, golyók süvítettek fel-alá az áruház bejáratánál. Kira olyan gyorsan csattogott le a mozgólépcsőn, ahogy csak tudott, kétségbeesetten igyekezett időben odaérni. Csak most találtam rá. Nem veszíthetem el megint, most nem, nem így, segítenem kell neki...

A fegyverek elhallgattak. Kira lekuporodott a fémlépcsőn, a puskáját készenlétben tartva hallgatózott. Elkésett? Marcus már halott?

– Valaki jöjjön már ide! – kiáltotta Marcus. Kira lehunyta a szemét. Annyira megkönnyebbült, hogy alig tudta egyenesen tartani a fejét. – Azt hiszem, hogy még él.

Kira lefutott az utolsó pár lépcsőn, óvatosan kerülgette a földszinten szétszóródott töltényhüvelyeket, majd meglátta a Részleges gyilkost kiterítve a csempéken, a fegyvere egy méterre a kezétől. Mindenhol vér volt. A nő feje oldalra fordult, az arcát gázálarc takarta el, de a halovány kopoltyúk gyengén verdestek a nyakánál, lassan, halkan zihálva nyíltak és csukódtak, küzdöttek a levegőért. Kira óvatosan közelített a leterített szörnyeteghez, még mindig rettegett attól, amire képes lehet, szinte várta, mikor pattan fel és döfi le, harapja meg, szívja ki belőle az élet utolsó cseppjét is, mielőtt üvöltve magával ragadja a halál a pokolba.

De a Részleges csak felnyúlt, lehúzta a gázálarcát, és kapkodta a levegőt. Kira korabeli lány volt, csak kisebb. A vérveszteségtől tompa szeme fókuszálni próbált Kirára, a szája mozgott, próbált megszólalni.

– Ki vagy? – kérdezte Kira. Puskáját a lányra szegezve lassan közelített felé. – Kivel vagy?

– Én... – A lány hangja alig volt több szaggatott suttogásnál, minden szóért megküzdött. – A nevem Kerri.

– Kivel vagy? – kérdezte megint Kira. A dühe lassan szánalommá szelídült, de igyekezett nem elengedni. – Miért öltök meg minket?

– Meg kell... őrizni titeket. – A lány gyengén mozgatta az ujját. A feje a hideg, véres padlón feküdt. – Nem akarunk... elveszíteni titeket. Amikor vége lesz a világnak.

– A világnak már vége van – mondta Kira.

– Megint vége lesz – mondta Kerri. Az ujjai nem mozdultak többé, az élet elhagyta a tekintetét. Egyre szélesebb tócsában folyt ki belőle a vér, a forró, vörös, mindörökre elveszett vér.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

‒ Egész biztosan van ott valaki – húzódott vissza Ariel a fák közé, egy hódomb mögé. Most még erőteljesebben havazott, mint valaha, a sűrű hóviharban alig tudták kivenni egymást tíz méter távolságból. Riverheadtől északra jártak, széles, lapos mezőkön vonszolták át magukat, és csak akkor hallották meg a hangot, amikor már szinte mellettük volt. – Nem tudom, ki lehet az, és azt sem, hogy ő is meghallott-e minket. – A fejét ingatta, miközben ellenőrizte a puskáját. Teljesen befedte a hó, de úgy tűnt, hogy működőképes. Biztosat csak akkor fog tudni, amikor megpróbálja elsütni. – Jobb fedezéket kell keresnünk, ha harcra kerülne sor.

Xochi végigpásztázta a környéket, bár alig lehetett látni.

– Nemrég elmentünk egy tanya mellett, bár lehet, hogy inkább templom vagy valami hasonló volt. Egy olyan kisebb faháznak tűnt. – Nem éppen a legjobb védelem – vélte Isolde. Khan most is a melléhez volt rögzítve, a karjával oltalmazta. – A főúton vagyunk. Lehet, hogy ezek csak éppen erre járnak. Ha letérünk, talán észre se vesznek minket.

– És ha követnek minket, ki tudja, hol végezzük? – mondta Kessler. – Még a viharon át is érezni a tengervíz illatát. Ha túl messze megyünk északra, beleszaladunk az óceánba, és csapdába esünk.

– Azt hiszem, felénk jönnek – rohant hátra Hobb az előretolt pozíciójából. – Megpróbálhatok lelőni párat, hátha szerencsém lesz, de attól tartok, csak jobban feldühíteném őket.

– Még azt sem tudjuk, hogy észrevettek-e minket – vélte Nandita. – Nem érzek semmit a kapcsoláson át, de lehet, hogy bezavar a hóvihar. – Elfintorodott. – Jó, akkor hát észak, el az úttól. Az első megfelelőnek látszó építményben meghúzzuk magunkat.

Átvánszorogtak a havas mezőn. Ariel két kézzel védte az arcát, hogy egyáltalán lássa, hová lép. Az egész világ egy nagy fehér, formátlan, teremtés előtti semminek látszott. Jégszilánkok harapdálták a bőrét. Lassacskán sötétebbre váltott a kép, egy nagy szürke folt fokozatosan feketébe olvadt, majd megjelent egy kísértetszerű épület a hóban. Legalább háromemeletes kőház volt, a nehéz faajtót kétoldalt vastag kőoszlopok fogták közre. Természetellenes jelenségnek tűnt, mint egy álomvilágban testet öltő kastély, de Ariel odafutott az ajtóhoz, és megpróbálta benyomni. Nem nyílt ki. Az ajtón egy tábla szerint a Bluff Hollow-i sportklubhoz értek.

– Erre – intett Xochi az ablak felé. Oldalra futottak, ahol cafatokra szakadt vörös függönyök egész sora verdesett az üres ablakkeretekben, majd bemásztak a kopottan fényűző klubházba. A függönyök nemigen voltak képesek megóvni a termeket a széltől és a viszontagságoktól, a padlót falevelek és pormacskák lepték el, a bejáratnál hókupacok emelkedtek. A nedvességtől az évek során a fapadló megvetemedett és elszíneződött, a hajdan elegáns szőnyegek megpenészedtek és megfagytak.

– Azt hiszem, láttam őket utánunk jönni – mondta Kessler, ahogy besegítette Isolde-ot az ablakon, majd maga is utána bukdácsolt. – De nem vagyok benne biztos.

Ariel körbenézett a szobában: kitömött párnás székek, hímzéses kanapék, középen kandalló, kőből faragott bárpult.

– Menjünk be azon az ajtón – mondta. – Odabent kell lennie egy mosdónak vagy valaminek, ahol nincsenek ablakok, nem esett be a hó, és hangszigetelt, amennyire egyáltalán lehetséges. Nehogy Khan sírása eláruljon minket.

– Mi a terv? – kérdezte Isolde. Khan mocorgott, de csak kicsit. Most már ahhoz is túl beteg volt, hogy ordítson, az arca sápadt, szinte csontvázzá fogyott, Isolde-nak is üreges volt a szeme.

– Hogy ne lőjenek le minket – válaszolta Xochi. – Meg ne is fogjanak el, ne válasszanak szét minket, meg egyáltalán, ne történjen velünk semmi rossz.

–Az, hogy bekerítenek minket, rossznak számít? – kérdezte Hobb. – Ha tudják, hogy itt vagyunk, a mosdó a legrosszabb búvóhely. Kell, hogy legyen egy kijárat.

– Akkor a konyha – mondta Ariel. Átfutott a szobán, bár érezte az izmai tiltakozását, és benézett a bár mögötti ajtón. – Kicsi, de van hátsó ajtaja, középen pedig egy nagy pult, ami mögé be tudunk húzódni, ha valaki lövöldözni kezd.

– Ha valaki lövöldözni kezd, nekünk végünk – jegyezte meg Kessler. – Egy konyhapult nem véd meg minket egy fegyveres Részleges szakasztól. – Azért mégis besiettek mind a hátsó terembe, összezsúfolódtak a fémedények és serpenyők között. Ariel becsukta maguk mögött az ajtót, és ellenőrizte a kijáratot: a látvány pont olyan kísérteties volt, mint amelyből az imént bejöttek, tíz méternél nem is látott messzebbre.

– Beszélhetnénk velük – javasolta Nandita. – Talán már nem gyűjtik össze a menekülőket East Meadow-ba, a vihar megváltoztathatta a helyzetet. Az biztos, hogy ők maguk nem vinnének oda minket, ebben az időjárásban kizárt. Megpróbálunk érvelni velük, és akkor talán békén hagynak minket.

– Talán – mondta Kessler. – De nekem nem tetszik az olyan terv, amely „a Részlegesek megértésére” alapoz.

– Nem gonoszok, csak ellenségek – vetette oda Xochi.

– Ez a megkülönböztetés teljesen értelmetlen – mondta Kessler.

– Csendet! – szólt rájuk Ariel. – Azt hiszem, itt vannak.

Tompa, távoli hangokat hallott az üvöltő szélben. Most erősen figyelt. Remélte, hogy esetleg képes lehet észlelni valamit a kapcsoláson át, de vagy túl gyengék voltak az adatok, vagy egyszerűen csak nem tudta, hogy kell figyelni. Inkább lehunyta a szemét, és próbált a fülére hagyatkozni.

Az ablakon jönnek be, gondolta Ariel, ahogy hallotta a csoszogó lábakat, a dobogó csizmákat és a halk, elfojtott beszédhangokat. Kinyithatnám az ajtót, meglephetném őket, kettőt vagy akár hármat is megölhetnék, mielőtt észrevennék, hogy itt vagyok. Csakhogy... Csakhogy nem akarta. Minden Részleges, akivel eddig találkozott, ellenséges volt, ahogy Xochi mondta, és amennyire meg tudta ítélni, igenis gonosz. Soha nem tettek semmit az ellenkezőjének a bizonyítására. Megszállták az otthonát, megölték a barátait, vadállatként űzték őket, vadásztak Arielre és a társaira, méghozzá számára felfoghatatlan okokból. Mi hasznuk van abból, hogy ránk támadnak? Mit akarnak, és mennyiben viszi ehhez közelebb őket az, hogy összeterelnek minket? Korábban Kirát akarták elfogni, de most, hogy megtalálták, még mindig nem mentek el, egyszerűen csak... itt maradtak. Mint robotok vagy idomított kutyák, ész nélkül követik a legutóbbi parancsot. Közétek való vagyok, gondolta. Részleges vagyok, de nem akarok robot lenni. Nem akarok gonosz lenni. Mutassátok meg, hogy tudtok jók is lenni.

Nem akarok egyedül lenni.

– Ez eddig a legrosszabb vihar – mondta az egyik Részleges. Az ajtó által is tompított hangja ugyanolyan furcsán szenvtelennek hatott, mint az összes Részlegesé, akit Ariel addig hallott. Az érzelmeiket hordozó kapcsolás nélkül valóban robotnak hatottnak.

– Egy óra múlva kellene bejelentkeznünk – szólalt meg egy másik. – Így, hogy nem működik a rádió, az őrmester azt fogja hinni, hogy történt valami.

– Hát, történt is – mondta egy harmadik hang. – De legalább stílusos környezetben várhatjuk ki a végét. Ki tudott egyáltalán erről a helyről?

Nem minket kerestek, értette meg Ariel. Csak a vihar elől húzódtak be. A sűrű havazásban talán a lábnyomunkat sem látták meg. A többiek arckifejezéséből sejtette, hogy ők is hallották, és ugyanarra a következtetésre jutottak. Csak annyi a dolgunk, hogy kivárjuk. Idővel elmennek, és ha csendben maradunk, nem is fogják sejteni, hogy itt voltunk.

– Van nálatok valami kaja ezen a szaron kívül? – kérdezte az egyik Részleges. – Több füstölt halat nem kérek a lejárati időmig. Mintha csak ezt ették volna az emberek ebben a városban.

Szóval Riverheadben állomásoznak, ahogy gondoltuk. Amint keletebbre jutunk, lehet, hogy...

– Nézd meg a konyhát – javasolta egy másik. Ariel megdermedt, az ujjai rémülten tapadtak a puskájára. – Talán ott van valami konzerv. ‒ Nem is tudom, mit ehettek konzervből a gazdag emberek? Kaviárt?

Ariel lépteket hallott. Halkan hátralépett, fegyverét az ajtóra szegezte, Xochi és Hobb felsorakoztak mellé. Hányan lehetnek?Kétségbeesetten próbálta felidézni, hogy hány hangot hallott. Hárman? Négyen? Vagy többen, csak azok nem szólaltak meg?

– A kaviár még a halnál is rosszabbul hangzik – mondta egy harmadik. – Articsóka. Azt hiszem, az is van konzervben.

Az ajtó megnyílt pár centire. Ariel a ravaszra helyezte az ujját, tüzelésre készen, de ekkor megállt az ajtó.

– Várjatok csak! – mondta egy hang. – Ennek örülni fogtok.

– A bárban már semmi sem jó – válaszolták neki. – Kicsapódott, mint a benzin.

– Nem mind – kontrázott rá az első hang. Az ajtó becsukódott.

– A bár mögé be van dugva két bontatlan borosüveg, tökéletesen lezárva.

– Ne ugrass.

– Nem is.

Ariel poharak koccanását, majd üdvrivalgást hallott.Biztosan

többen vannak háromnál, gondolta, de hogy hányan, azt nem tudta volna megmondani.

Xochi leeresztette a puskacsövét. Hosszú kivárás után Hobb is követte a példáját. Ariel halkan visszalépett Isolde mellé, és az arcát a lány füléhez nyomva a lehető leghalkabban suttogott neki.

– Képes vagy továbbmenni?

– Ha muszáj.

– A bor nem köti le őket sokáig. Ki kell mennünk a hátsó ajtón, mielőtt bejönnek ételt keresni. – A többiek felé fordult, és az ajtóra mutatott. Lassan, lopakodva indultak el, szinte levegőt sem mertek venni.

Kivéve Kesslert.

Az idős nő földbe gyökerezett lábbal a konyhaajtóra meredt.Gyerünk már,szuggerálta Ariel. Intett Kesslernek, hogy magára vonja a figyelmét. Nandita már a hátsó ajtónál állt, készült lenyomni a kilincset. Kessler feléjük fordult. Isolde-ra nézett. A szeme szomorú volt, de a szája határozott.

Sajnálom, tátogta felé.

Ariel hang nélkül sikított fel magában. Ne!

– Segítsenek! – kiáltotta Kessler hangosan. – Beteg gyerek van velünk, gyógyszerre van szükségünk! Tudnának segíteni?

– Ne! – ordította Isolde.

A szoba felrobbant a zajtól, egyszerre négy, öt vagy tíz katona pattanhatott fel, a poharak reccsenve törtek szét a padlón.

– Ki van ott? Azonosítsák be magukat!

– Segítségre van szükségünk – ismételte el Kessler. – A gyerek haldoklik!

– Nem hagyom, hogy bántsd! – üvöltötte Isolde, magához szorítva Khant. Kessler odalépett hozzá, halkan suttogott, miközben Hobb próbálta távol tartani.

–Senki sem fogja bántani. Meglátják, megbetegednek, és magukkal viszik a járványt az állomáshelyükre, ahol mindenki mást is megfertőznek. Veszítünk ugyan pár napot, de nagyobb biztonságban leszünk, kevesebb őrjárat miatt kell izgulnunk, szabadon mehetünk...

– Bemegyünk! – kiáltotta az egyik Részleges pont az ajtó túlsó oldaláról. – Mindenki tegye fel a kezét, és dobja le a földre a fegyverét!

– Hagyjanak minket békén! – kiáltott vissza Hobb.

Az ajtó résre nyílt, de nem lehetett látni a Részlegeseket. –Fegyvereket a földre, vagy előbb lövünk, és csak utána megyünk be!

Isolde ledobta a puskáját, miközben úgy nézett Kesslerre, mint aki legszívesebben a fogával tépné szét.

– Jól van – nyugtázta a hang. – Csak így tovább. Minden puskát a földre. – Kessler is leejtette az övét, aztán Hobb és Xochi is. – Tovább, tovább! – Ariel volt az utolsó, aki elengedte a fegyverét, és alig emelte a magasba a kezét, már be is özönlöttek a Részlegesek. Négyet látott, és legalább egy a szobában maradt. – Fel a kezekkel! – ismételte a Részlegesek vezetője. – Honnan jöttek? Már hetek óta megtisztítottuk ezt a területet.

–Segítségre van szükségünk – mondta megint Kessler. – Próbáltunk visszajutni East Meadow-ba, hogy megmentsük ezt a gyereket. – Isolde-ra mutatott, de a legközelebb álló Részleges közelebb nyomta a puskáját az arcához, mire gyorsan felemelte ismét a kezét. – A vihar... – folytatta. – Készületlenül ért minket, és a gyerek megbetegedett. Tudnának segíteni rajta?

A Részlegesek nem mondtak semmit, de Ariel érzékelt valami enyhe bizsergést, az észlelési szint küszöbén. A kapcsolás? Hát ilyen érzés lenne?Egy pillanattal később a Részlegesek vezetője előrelépett, a puskáját lefelé fordította, a karját Isolde felé nyújtotta.

– Hadd nézzem meg.

– Hozzá ne nyúljon! – sziszegte Isolde.

–Nem akarjuk bántani magukat. Orvos nincs velünk, de gyógyszerkészletünk van. Ha tudunk érte tenni bármit is, megtesszük.

– Mutasd meg neki a gyereket – szólt oda Hobb. – Nem akarunk bajba kerülni.

Húzódjon vissza, gondolta magában Ariel, lehet, hogy még nem fertőződött meg. Fusson el, és...

A Részleges még egyet lépett előre, a szemét Isolde-éra szegezte.

– Csak megnézem. Eressze le oldalt a kezét, kérem. Vegye le a kezét a gyerekről, kérem. – Ariel rádöbbent, hogy bombára gyanakodik, hisz nem tudhatták biztosan, hogy az a kis csomag Isolde mellén valóban egy gyerek. Isolde elvette a kezét. Az arcán egybefolytak a koszos könnyek. A Részleges odanyúlt, megérintette a takaró szélét Khan feje mellett, majd visszarántotta a kezét.

– Biológiai fegyver! – üvöltötte. – Vissza, vissza! – Majdnem hanyatt esett, úgy igyekezett elhátrálni a beteg, hólyagos csecsemőtől. Isolde a gyerek közé fonta a karját, és elfordult vele, a katonák eszeveszetten rohantak vissza az ajtóhoz, amelyen bejöttek.

Kessler előrevetette magát, kiáltozni kezdett, hogy maradjanak, és hogy nincs semmi baj, mire az egyik rémült Részleges mellbe lőtte. A lövéstől megőrült a világ, egy másodpercen belül golyótűz árasztotta el a termet, a Részlegesek üvöltve hátráltak, Arielék fedezékbe ugrottak, és próbálták felkapni a fegyvereiket. Golyók és repeszek repültek a levegőben, edényeken változtattak irányt, a szobában záporként hullott a por és a vakolat. Ariel előkapta a pisztolyát, bevetette magát a konyhapult mögé, és a célzással sem törődve a Részlegesek közé lőtt. Xochi elesett, mellette Nandita is, de Ariel nem tudta megállapítani, hogy eltalálták-e őket, vagy csak lebuktak. Isolde a hátsó ajtó felé futott, Hobb felkiáltott, hogy vigyázzon, és élő pajzsként fedezte. Két vörös rojt robbant ki a hátából, amikor kilökte a viharba az anyát és gyermekét.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Green és a többi katona gyorsan akartak haladni, abban a reményben, hogy még az éj beállta előtt megtehetnek egy mérföldnyi utat, de Kira ragaszkodott a két Ívés eltemetéséhez. Most már többet is megölt közülük, de ez az eset felkavarta. Bevitték a holttesteket a legközelebbi utcába, a lakóházak közé, találtak pár ásót az egyik kisebb, kocka alakú ház fészerében, és egy órát töltöttek el a sír megásásával, előbb az immár méteres, jéggé fagyott havat törték át, majd alatta a kőkemény talajt, amely nehezen adta meg magát. Woolf parancsnok mondott pár szót, majd Green és Falin egy Részleges szertartást végeztek el, amelyet Kira még sohasem látott. Legyezni kezdték a holttestet, amivel a HALÁL kapcsolási adatait terjesztették a levegőben. Ha vannak más Részlegesek is a környéken, ezzel elárulják a helyzetüket, de Kira ezt most nem tette szóvá. Egyértelműen látszott, hogy mennyire fontos ez nekik.

Marcus és Woolf negyvenhét menekülő társaságában utazott, köztük egy Galen nevű katonával. Estig a lehető legmesszebb mentek, útközben elmesélték egymásnak a kalandjaikat. Marcus és Woolf a Trimble főhadiszállásán tett kirándulásukat, Kira a nyugati vándorlásait, valamint elmondta, hogyan ébredt rá az RM és a lejárati idő kettős gyógymódjára. Éjszakára egy középiskola dísztermében táboroztak le, letépték a hatalmas, molyette függönyöket, azokból szerkesztettek össze kisebb sátrakat a széksorok közt. A díszteremnek nem voltak külső ablakai, ami segített távol tartani a brutális hideget, a sátrak pedig megtartották a testmelegüket. Kira bemászott az egyik kis sátorba Marcusszal és Woolffal, hogy megbeszéljék a terveiket.

–Alig egy mérföldre vagyunk East Meadow-tól – mondta Marcus. – Csak ezen az úton kell továbbmennünk, de... Nem tudom megmondani, mennyi idő, amíg odaérünk. Túlságosan is lelassít minket a hó.

– Emlékszem erre a környékre a kármentő akcióink idejéből – tűnődött el Kira. – Közelebb vagyunk a kórházhoz, mint a kórház a sport-csarnokhoz. Lehet tudni, hogy hol állomásozik a Részleges hadsereg?

– A sziget minden pontján. Ezt próbáltam korábban elmagyarázni. A hadsereg szétszóródott, Tovart és Mkelét üldözik, meg mindenki mást is. Tovarék elterelő akciókat hajtottak végre, kicsalogatták őket East Meadow-ból, hogy a többiek elmenekülhessenek.

– Menekülni? De hová? – kérdezte Kira. – A repülőtérre? Long Beachre? Harmincötezer embert nem lehet csak úgy elrejteni, újra megtalálnának minket.

– Elhagyjuk a szigetet – vette át a szót Woolf. – És kezdünk kifogyni az időből.

– Nem mehetünk el – rázta Kira a fejét. Hadarva beszélt. – Itt kell maradnunk, együtt kell dolgoznunk, ahogy mondtam. El kell felejtenünk a gyűlöletet, a háborút és minden mást is...

– Delarosának van egy atombombája – szólt közbe Marcus.

Kira úgy érezte, mintha gyomorszájon rúgták volna.

– Micsoda?

‒ White Plainsben tervezi felrobbantani – folytatta Marcus. –

Rosszak az esélyei, és valószínűleg el sem jut odáig, de fel kell készülnünk a legrosszabbra. Amióta megszöktünk, East Meadow felé tartunk, és menet közben összegyűjtjük a menekülteket a vadonból. Figyelmeztetnünk kell őket, és aztán le kell lépnünk.

– Még ha nem is robban fel az a bomba – mondta Woolf–, akkor is jobb elmennünk. A Részlegesek és az emberek sosem fognak fegyverszünetet kötni egymással, a néhány kivétel ellenére.

–Muszáj együtt maradnunk – erősködött Kira. Érezte, hogy kicsúszik alóla az egész világ. – Szükségünk van rájuk... Nekik is szükségük van ránk...

–De ki fog ebbe belemenni? – kérdezte Woolf. – Néhány lemaradozó, persze, de ez nem elég.

–Valóban nem – mondta Kira hevesen. – Meg kell őket győznünk, mindkét oldalon, hogy ez a túlélésünk egyetlen módja. Ha elmegyünk, azzal megint csak a korábbi helyzethez térünk vissza, minden gyerek belehal az RM-be, nincs jövőnk, nincs reményünk, nincs semmink.

– Kira – próbált közbeszólni Marcus, de Kira nem hagyta magát félbeszakítani.

– Meg kell állítanunk Delarosát! Figyelmeztessétek East Meadow-t, evakuáljátok a szigetet, tegyétek meg, amit csak kell, de ha igaz, amit mondtál róla, nekem nincs más választásom. Vissza kell mennem, oda, ahová a bombát vitte. Nem hagyhatjuk, hogy bárki is meghaljon. – Felállt volna, de Marcus a karjára tette a kezét.

– Valaki már utánament.

Kira félig állva, félig lekuporodva figyelte.

– Az egyik barátunk, egy Vinci nevű Részleges. Veled szemben két hét előnye van Delarosának, de vele szemben csak pár nap. Talán már utol is érte, de mi nem vállalhatjuk a kockázatot, mindenképpen szólnunk kell a többieknek.

Kira a fejét rázva küzdött a könnyeivel.

– De mi van, ha nem sikerült neki?

– Te azt sem tudnád, hogy merre indulj – nyugtatgatta Marcus. –

Együtt akarsz dolgozni a Részlegesekkel? Akkor bízz meg Vinciben. Segíts nekünk figyelmeztetni az East Meadow-iakat, az embereket és a Részlegeseket egyaránt.

–Úgy nem tudunk segíteni az embereknek megszabadulni a megszállástól, ha elmondjuk a megszállóknak, hogy hová megyünk – jegyezte meg Woolf.

– Ezt nem most kellett volna szóvá tenni – nézett rá Marcus szúrósan. Ismét Kirára pillantott. A lány minden erejével igyekezett megállni, hogy ne kezdjen sikítani. Nagyokat lélegzett, higgadtságot erőltetett magára. Ez is csak egy akadály, mondogatta magában. Más akadályokat is leküzdöttem már. Ezt is le fogom küzdeni.

– Mindig ez a legnehezebb – mondta Kira. Marcus felvonta a szemöldökét.

– Kimenekíteni a Föld teljes emberi lakosságát egy nukleáris robbanás hatóköréből?

Kira szomorúan mosolygott rá.

– Tudomásul venni, hogy nem tudok mindent helyrehozni. Begubózott a hálózsákjába, távol a többiektől, és megpróbált aludni. Másnap kora reggel kellett kelniük, hogy gyorsan eljussanak East Meadow-ba. A Részlegeseknek meg kell érteniük. Kira már túl sok olyan csapatot látott, mint Greené és Falinéké, amely elvesztette a célját, miközben Morgan rögeszméje egyre súlyosbodott. Azért szállták meg a szigetet, mert nem tudták, mi mást csinálhatnának – csak meg fogja tudni győzni őket a terve helyességéről?

Mindenkit meg kell mentenem. Nem tudnék együtt élni ennél kevesebbnek a gondolatával. Nem hagyok el senkit.

Soha többé.

Elaludt, és Sammről álmodott.

Kira reggel hamar felkelt, felébresztette Greent és Marcust, és elindultak East Meadow felé. A széles és egyenes Newbridge Roadot fák, boltok és omladozó házak szegélyezték. A középső, valamikor füves sávon bokrok és facsemeték nőttek ki, most pedig még fehér hókupacok is domborultak rajta. Az éjszaka elállt a vihar, így most messzebbre elláttak, mint az elmúlt napokban, a nap pedig vakítóan tükröződött a nagy fehér lepedőn. Egy enyhe szellő spirálban csavarodó porhófelhőket fújt feléjük, fehér kísértetekként szálltak a fehér mező felett. A hó felső rétege könnyen bezuhant, minden egyes fagyos lépésnél térdig süllyedtek.

Közel egy órába telt megtenniük egyetlen mérföldet.

Minél közelebb értek East Meadow-hoz, Kira annál idegesebb lett. A város ismerős volt – hisz ez volt az egyetlen otthona, amennyire csak vissza tudott emlékezni –, ám ugyanakkor mélységesen ismeretlen is, kísértetiesen üres, a hó halálfátyla alá temetve. A kereszteződéshez érve nyugatra fordultak, ahonnan már látták a kórházat magasan kiemelkedni a város felett. Több mérföldnyire ez volt a legmagasabb épület, ám míg korábban egy eleven közösség középpontjául szolgált, most sápadtan és élettelenül állt, a felé vezető utcán síri csend uralkodott. Kira egész életét egy elveszett civilizáció elhagyott romjai között töltötte. Az otthonok, az épületek, az autók mind tele voltak csontvázakkal. Halott lányok ruháit viselte, halott emberek házaiban lakott, ezernyi élettelen szempár szegeződött rá a családi fotókról, azoké, akik nem élték túl. Ez sosem zavarta, hiszen nem is ismert más világot. A régi világ eltűnt, és most egy újat építettek a hamvain. Most azonban ugyanolyannak látta a saját világát, mint az övéket, most az ő élete is élettelen rommá változott. A gondolat megbénította, kegyetlenebbül, mint a hideg, a hó és a fagytól megkeményedett arcán lepergő apró jégdarabok.

A kórház halljában egy ápolónő ült egyedül a barlangra emlékeztető csendben. Döbbenten nézett fel, legalább annyira meglepődött a látványuktól, mint ők azon, hogy itt találják. Pár másodperc után Kira felismerte gyakornokoskodása idejéből.

– Sandy?

A nő udvariasan, de zavarodottan mosolygott. Kira elhúzta az arca elől a sálként használt takarócsíkot, mire Sandynek kikerekedett a szeme.

– Kira Walker?

Kira visszamosolygott, hirtelen zavarba jött.

– Helló. – A város miatta járta meg a poklot, naponta tartottak kivégzéseket azért, hogy kifüstöljék. Talán Sandy is elveszíthetett valakit, akit szeretett. Nézte, ahogy feláll, és elindul felé, először

tétovázva, aztán már futva. Könnyek közt ölelte át Kirát, mit sem törődve a melléről és a combjáról csöpögő latyakkal.

Kira viszonozta az ölelést.

– Hol vannak a többiek?

– Menekülnek – válaszolta Sandy. – Vagy épp arra készülnek.

Haru üzent, hogy a Részlegesek egy végső támadást terveznek, és véglegesen meg akarnak szabadulni tőlünk. – Az arca sápadt volt a félelemtől. –Eltörölnek minket a Föld színéről.

– Nem a Részlegesek – jegyezte meg Green komoran.

Kira összeráncolta a homlokát. Elgondolkodott.

– Hol van Haru?

– Mi nem láttuk, de egyes menekültek igen. Pár héttel a havazás előtt ért ide az üzenet, és azóta folyamatosan csempésszük ki az embereket. Most már alig maradtak Részlegesek East Meadow-ban, inkább csak mutatóba néhány, így szabadabban távozhatunk.

– A lázadók ellen harcolnak? – kérdezte Kira.

Sandy a fejét ingatta.

– Azért mennek el, hogy lebombázhassák az egész várost, és nekünk végünk legyen.

– Nem tennének ilyet. – Kira már készült elmagyarázni Delarosát és a bombát, de végül úgy döntött, hogy inkább nem. A lényeg, hogy mindenki meg van ijedve, és elmegy innen, gondolta. – De Harunak igaza van, mindannyian veszélyben forgunk. És te? Miért nem mentél el?

– Még mindig vannak sebesültek a városban. Valakinek itt kell maradnia, hogy gondoskodjon róluk. Hardy nővér is itt van.

– És Skousen? – kérdezte Marcus.

Sandy megrázta a fejét.

‒A Részlegesek hetekkel ezelőtt magukkal vitték, amikor megjelent a biológiai fegyver. – Észrevette a zavart az arcukon, és összeráncolta a homlokát. – Nem hallottak róla? Egy gyilkos járvány öldösi a Részlegeseket. A RM-hez hasonlóan. Gondolom, valaki végre ellenük fordította a saját találmányukat. Ez a másik oka annak, hogy a hadsereg elhagyta a várost, senki sem akart itt maradni, miután a Részlegesek elkezdtek megbetegedni.

Kira elgondolkodott, hogyan lett volna képes akár Skousen, akár más ilyen gyorsan előállítani egy fertőző betegséget a Részlegeseknek, de most ez volt a legkisebb gondja. Akárhonnan származzon is ez a járvány, ez is csak egy újabb akadály, amely megnehezíti a bizalom kiépítését a Részlegesek és az emberek között. Ökölbe szorította a kezét, mintha egy kézzel fogható tárgyként próbálna kapaszkodni a reményébe.

– Most el kell menned innen – mondta. – Nagyon bátor voltál, hogy hátramaradtál, de eljött az ideje a távozásnak. A Részlegesek is el fognak menni, így nem lesznek újabb páciensek, akik miatt aggódnotok kellene. Szólj mindenkinek, hogy öltözzön fel, gyűjtsetek össze annyi élelmet és gyógyszert, amennyit csak tudtok, és menjetek.

Sandy a fejét rázta.

– Két beteg már járni sem képes.

– Akkor szekéren húzzuk el őket – mondta Kira. – Akár saját magamat is befogom lovak helyett. Komoly a veszély, nem érünk rá sokáig... Menj!

Sandy egy pillanatig tétovázott, majd bólintott, és beszaladt a folyosón. Csak pár lépést tett meg, amikor mély morajlás kavarta fel a levegőt. Kira először a gyomrában érezte, a robaj megrázta a bordáit, aztán folyamatosan dobolt a fülében. Sandyre nézett. A lány visszafordult, és a fejét rázta, ő sem tudta, hogy mi ez.

– Egy rotor – mondta Marcus. – Repülőgép, amely képes helyben felszállni. Láttunk ilyeneket White Plainsben. – Sandyre nézett. – Nem ismerted fel a hangját?

–Még sosem láttunk ilyet repülni. Ez nekünk teljesen új – válaszolta a lány.

A lépcsőház ajtaja felpattant, és Hardy nővér rohant ki rajta izgatottan, a levegőt kapkodva. Az ajtófélfába kapaszkodott, hogy el ne essen.

‒ A tetőn vannak – lihegte. – A betegekért jöttek. Az ott... Kira Walker?

Kira közelebb lépett hozzá, és már emelte is a puskáját.

– Részlegesek?

Hardy magához tért a döbbenettől, és bólintott, mert még mindig nehezen kapott levegőt. Kira még közelebb ment.

– Hová viszik őket?

– Sehová. – Hardy betántorgott a hallba. Kira most látta csak, hogy vérzik a karja. – Szobáról szobára mennek, és megölik őket. – A karját szorongatta, próbált nagyokat lélegezni. – A vérüket veszik.

Kira Greenre nézett.

– A Vérember – sziszegte.

– Már épp ideje volt, a fenébe is – emelte fel a puskáját Green, és már indult is a lépcső felé. – Alig vártam, hogy elcsevegjek vele egy kicsit.

Kira követte Greent a lépcsőn, Marcusszal a nyomában. Ezúttal nem álltak meg minden szinten, mint a bevásárlóközpontban, csak mentek felfelé, eltökélten. A magasból sikoltást hallottak, amelyet szinte azonnal elhallgattatott egy lövés és egy ajtó becsapódása.

– A nyolcadikról jöhetett – állapította meg Kira.

– Morgan serege már az első pillanatban elkobozta a napelemek többségét – mondta Marcus. – Azért vitték fel oda a betegeket, mert ott valamivel hatékonyabb a néhány megmaradt napelem működése, az alsó szinteken pedig teljesen lekapcsolták az áramot.

– Érzékeli már őket a kapcsoláson? – kérdezte Kira Greentől.

– Nem. De abban a pillanatban, hogy igen, ők is tudni fogják, hogy itt vagyunk.

– De azt nem, hogy kik vagyunk. Csak azt, hogy van itt egy Részleges, nem feltétlenül hiszik ellenségnek.

– Annyit tudni fognak, hogy nem Ívés vagyok, márpedig úgy tűnik, nekik csak ez az egy számít. – Green összeszorította a fogát, vicsorított, majd hirtelen megállt az ötödik és a hatodik emelet közti lépcsőfordulóban. – Maga menjen előre.

– Hé, milyen harcos az, aki előreküld egy hölgyet? – kérdezte Marcus.

–Okos harcos – válaszolta Kira, miközben egy pillanatnyi megállás nélkül haladt el Green mellett. – Valamennyire tudom észlelni az Ívéseket a kapcsoláson át, ők viszont engem nem. Lehet, hogy csak tíz másodpercet nyerünk ezzel, mielőtt rájönnek, hogy itt vagyunk, de az is több a semminél.

A hetedikhez közeledve kezdte érezni őket – csak néhányat, talán hármat vagy négyet. Eszébe jutottak a korábbi áldozatok, a Részleges a dokkon és a jéghideg Tovar. Felforrt benne a vér. Eszébe jutott a haldokló Kerri, ahogy sírt, miközben eltávozott belőle az élet. Meg akarunk menteni titeket, mondta. Kira azóta sem tudta kiverni a fejéből a szavait.Megmenteni minket? Mitől? Kitől?Megrázta a fejét, mint a pókhálóktól, úgy próbált megszabadulni a kétségektől. Az Ívések és a Vérember, akit szolgálnak, mind gonoszok. Le kell számolni velük.

Nyolcadik emelet. Most már tisztán érezte az Ívéseket a kapcsoláson át. Kifizetődött, hogy gyakorlatra tett szert, most már úgy vette fel a harci módot, mint egy régi kesztyűt. Green odalent várt, a lélegzetét visszatartva, időt hagyott neki, hogy előkészítse a csapdát. Marcus Kira mellett kuporgott a lépcső tetején, a puskáját tüzelésre készén tartva. Kira lehunyta a szemét, koncentrált, próbálta megérezni az Ívések jelenlétét, és a lehető legnagyobb pontossággal behatárolni a tartózkodási helyüket.

EZT MEGMENTETTÜK MEGYÜNK TOVÁBB GYORSAN NINCS SOK IDŐNK

Az adataik mögött valami más, jóval nagyobb és erősebb érződött, mint egy bálna halvány körvonala a tenger mélyén, ahol éppen hogy érzékelhető. A Vérember. Ugyanaz az intenzív kapcsolási adathalmaz, amelyet a Tröszt tagjaitól érzékelt. Ettől még jobban megzavarodott. Mi lehet ez?

Az ajtó mögött a folyosó tiszta volt, az Ívések a szobákban szóródtak szét. Kira hangtalanul nyitott be. Puskáját az arcához és a vállához szorítva célzott előre. Aki elsőként előlép, megöli. Félrelépett az egyik sarokba, ahol némi fedezékre lelt, és amikor az első Ívés belépett a látóterébe, egyenesen mellkason lőtte. A Részleges azonnal összeesett, élettelen kezéből a földre zuhant egy vérrel teli tégely, és ripityára tört. A kapcsoláson át végigdördült a riasztás: HALÁL TÁMADÁS KÉSZÜLJ FEL VIGYÁZZ. Kira látóterén kívül megjelent egy újabb fej, de Marcus már lőtt is, mielőtt a lány felé fordulhatott volna, és az alak beugrott egy ajtó mögé. Green felrohant hozzájuk a lépcsőn. Kira felismerést érzékelt a kapcsoláson, ahogy az Ívések észlelték Greent, majd zavart, amikor rádöbbentek, hogy emberek és Részlegesek együtt támadnak rájuk.

A mélyebb jelenlét most megmozdult, sötét árnyékként Kira elméjében. A lány körbeforgott a célzásra emelt puskával, hátha meglátja. Csak lépjen be elém, gondolta. Csak kapjam meg az esélyt, és egyszer s mindenkorra végzek ezzel a borzalommal.

– Meg kell értenie, hogy ez nem egy személyes támadás – mondta egy hang. Kira érezte, hogy majd kiugrik a helyéről a szíve, a padló meg kimegy a lába alól, az egész világa feneketlen sötét veremmé válik. – Próbáljuk megmenteni ezt a világot, hogy részét képezhesse a következőnek. Tekintse dicsőségnek, hogy a teste és a vére egy új Éden-kert magját fogja képezni. – A férfi kilépett a folyosó végén. A fegyvere kicsúszott Kira kezéből, csattogva esett a földre, ahogy a lány csak bámulta az élénken foszforeszkáló fények közt közeledő Vérembert.

– Kira? – szólította meg Marcus. Green felemelte a puskáját, és lőni készült, de Kira csak annyira volt képes, hogy felemelje a kezét, és a fejét rázza.

Remegett a lába, elszorult a gyomra, a karja lendült volna, hogy megérintse azt az embert, miközben az elméje üvöltve követelte, hogy rohanjon, állítsa meg, ölje meg, sikítson. A falnak támaszkodva rámeredt arra az arcra, amely kísértette az álmait, és ötéves kora óta most először mondta ki azt a szót.

– Apa?

HARMICHATODIK FEJEZET

Armin Dhurvasula visszanézett Kirára, a sötét szeme megremegett, ahogy végigmérte. Kira érezte apja érzelmeit a kapcsoláson át. Csodálkozás, bizonytalanság és főleg egy vad eltökéltség, amitől elállt a lélegzete. A férfi közelebb lépett, mintha jobban szemügyre akarná venni, és egy széles, szinte gyermeki mosoly terült el az arcán.

– Kira! – kiáltotta. Rohanni kezdett felé, közben megtörölte a kezét egy kendőben. – Kira, te élsz!

Green felemelte a fegyverét, hogy lelője, de Armin egy olyan erős adatlökettel dermesztette meg helyben, hogy még Kira alól is majdnem kifordult a térde. Marcus fogta meg a karját, hogy ne essen el, és amikor Armin közelebb ért, Kira szorosan belekapaszkodott a fiúba.

– Ne érj hozzám! – sziszegte az apjának.

– Kira, el sem tudod képzelni, mennyire örülök, hogy látlak! Biztosra vettem, hogy a Szakadás idején meghaltál... Persze, az RM-re immúnis voltál, de mire végre hazajutottam, nyomod veszett.

– Egyedül voltam... heteken át.

– Kaotikus idők voltak – ismerte be Armin. – De most itt vagy, és annyi mindent tehetünk együtt...

–Mit csinálsz? – kérdezte Kira követelően. – Te vagy a Vérember? Te vagy az, aki csonka hullákat hagy maga után... mindenhol? Hogy lehetsz erre képes?

– Megmentem őket – jelentette ki Armin egyszerűen. – Közeledik a világ vége. Azt hitted, a Szakadással már véget ért, de az még csak az indítólövés volt. Az elmúlt tizenhárom évben az élet illúziója lassan kivérzett, vonaglott, felkészült erre a pillanatra, a valódi halálra. A Részlegesek pár hónap múlva kihalnak, az emberek sem sokkal később. Jerry lehetetlen tele csak felgyorsítja az elkerülhetetlent. Mit gondolsz, mennyi időnk maradt?

– Tehát, ha úgyis haldoklunk, akkor akár meg is lehet gyilkolni mindenkit? – kérdezte Kira. – Mintha... valami beteges játszótéren lennénk? Mi a bajod?

–Nem jókedvemből teszem – válaszolta Armin. – Ne nézz szívtelennek csak azért, mert elfogadom azt, ami elkerülhetetlen. Ahogy, az onkológus sem kegyetlen, amikor elmondja a rákbetegnek, hogy már csak egy hónapja van hátra. Az orvos nem szörnyeteg, csak a munkáját végzi. Csak annyi a különbség, hogy én meg tudok tenni valamit, amire egyetlen onkológus sem képes, sem egy orvos, sem egy politikus, sem egy szent ember. Meg tudom menteni őket, Kira!

– Azzal, hogy megölöd őket?

‒ Azzal, hogy begyűjtőm a legjobb tulajdonságaikat. Az erejüket, az akaratukat, a kreativitásukat. Ez mind bele van kódolva a DNS-ükbe. – Felemelt egy vérrel és szövettel teli tégelyt, majd a lány szemébe nézett. – Kira, szerinted mi fog történni, ha véget ér a világ?

– Egyszer már túléltük – válaszolta a lány. – Túléljük megint.

– Nem fogjuk – rázta a fejét Armin. – Tudod, volt egy tervünk. Még mindig úgy gondolom, hogy beválhatott volna. Én magam terveztem meg a biológiai részét, és az hibátlan volt. De mégsem sikerült. Az emberi természet tette lehetetlenné. Az embereké, és a Részlegeseké.

– Tehát igazam volt – Kira Greenre és Marcusra nézett, majd megint az apjára. – Megfejtettem a rejtvényt, felfedeztem az eljárást, amelyet kidolgoztál, az RM-ben, a lejárati időben és a Részlegesek DNS-ében elrejtett titkokat. Tudtam, hogy létezik egy terv, és azt is, hogy ez a terv a békére irányul, mert ismertelek téged. – Elsötétült a tekintete, és elborzadva nézte Armin kezében a tégelyt. – Legalábbis azt hittem, hogy ismerlek.

– Annak az álomnak már befellegzett.

– Hogy mondhatsz ilyet? Eltökélten törődtél az általad létrehozott élettel, már akkor küzdöttél a Részlegesek jogaiért, amikor még nem is léteztek! Tudtad, hogy az lesz a sorsuk, hogy másodrangú fajnak fogják tekinteni őket, nem fogadják el egyenjogúaknak az embereket, és az egész tervet azért találtad ki, hogy a Részlegesek és az emberek egyenlő félként legyenek kénytelenek tekinteni egymásra, hogy életben maradjanak. A biológia szintjén akartad eltörölni a rasszizmust, egyszer s mindenkorra. – A szövetet tartalmazó tégelyre, a száradó vértől vörös kesztyűs kézre, a meggyilkolt betegek szobáinak ajtajában csendben álló Ívésekre intett. – Hogy juthattál el onnan idáig? Hogy tudtad meggyőzni akár csak önmagadat is arról, hogy nincs más út?

Armin arca elkomorodott, és újra feltette a kérdést, ezúttal baljósabb hangon.

– Szerinted mi fog történni, ha véget ér a világ? A világ végének nevezzük, de valójában csak nekünk lesz végünk. A világ forog tovább, a bolygó megmarad, az élettel együtt. A folyók nem állnak le, a nap és a hold továbbra is felkel és lenyugszik, az indák továbbra is áttörik a betont, befonják az autókat. Enyhe esők jönnek majd. A világ elfelejti, hogy valaha is léteztünk. Az emberi gondolat – ötmilliárd évnyi evolúció diadalmas csúcsa – gyertyaként alszik ki, mindörökre. Nem azért, mert eljött az idő, nem azért, mert túllépett rajtunk a világ, hanem azért, mert mi, emberek bolondok voltunk. Túlságosan is önzők ahhoz, hogy békében éljünk egymással, túlságosan büszkék, hogy abbahagyjuk a háborúinkat, amikor pedig már régen értelmüket vesztették. A te drága emberi lelkeid, a te Részleges testvéreid, akikről azt hiszed, hogy képesek lehetnek békében élni egymással, ebben a pillanatban tépik cafatokra ezt a szigetet, harcolnak, ölnek és meghalnak, de nem azért, mert nem látnak kiutat, nem azért, mert rendelkeznek egy gyógymóddal vagy egy megoldással bármilyen problémára is, hanem csakis azért, mert ilyenek. Az egyetlen érték, ami megmaradt ezen a bolygón, maga az életük, de az sem ér semmit addig, amíg a másiknak is megvan az élete, így hát megölik egymást. Kétségbeesetten rohannak a végső halál felé. Az lesz a győztes, aki utolsóként talpon marad, a jutalma pedig a végleges és legborzalmasabb magány, amelyet valaha is látott ez a világ.

Kira tiltakozni akart, de a tekintete az imént lelőtt Ívés holttestére esett, alig tíz méterre tőle folyt vastagon a vére a padlón. Eszébe jutottak mindazok, akiket megölt, hogy idáig eljusson, a hullák, amelyek, övezték az útját. A beomlott lakás New Yorkban. A Manhattan-híd. Áfa Demoux. Delarosa és az atombombája. A saját véres keze, ugyanolyan vérvörös, mint az apjáé, amikor tőrt döf egy halott Részleges katona koponyájába.

– Ezek az emberek már mind meghaltak – folytatta Armin. – Nem kegyes cselekedet életben hagyni őket, hiszen majd valaki más végez velük, ám mégsem hagyhatom el őket. Részt vettem az elpusztulásukban, ne hidd, hogy megfeledkeztem erről. Ne gondold, hogy megbocsátottam önmagámnak. De Jerry megteremtette a színpadot az újrakezdéshez. És amikor elolvad a hó, visszatér a nap, és új hajtások törnek a világ felszínére, gondoskodom arról, hogy legyen itt valaki, aki látja. Gondoskodom arról, hogy legyenek szemek, amelyek látnak, legyenek elmék, amelyek megértenek, és legyenek hangok, amelyek továbbviszik a történetünket. Te azért töröd magadat, hogy pár másodperccel meghosszabbítsd egy haldokló életét. Én elveszem a vérét, és létrehozok belőle egy gyermeket, egy jövőt, egy örökséget, a következő ötmilliárd évre. Azért, hogy benépesítsék a Földet, hogy eljussanak a csillagok közé, és költészettel, nevetéssel és művészettel töltsék meg az univerzumot. Hogy új könyveket írjanak, és új dalokat énekeljenek.

Kira képtelen volt elfordítani a tekintetét az Ivés holttestétől és mindattól, amit képviselt a számára. Túl sok vér. Túl sok veszteség.

– Új fajt akarsz létrehozni.

– Nem lesz többé sem ember, sem Részleges – mondta Armin. – Csak egy faj lesz, egy tökéletes faj. Már meg is tettem egyszer. Megfejtettem az emberi génállományt, és tökéletes rendet teremtettem benne, mintha egy szimfóniát írtam volna. A Részleges technológia több tucatnyi nemzedékén át tökéletesítettem az emberi forma genetikus mintáját, és ezt te mindenkinél jobban tudod. Mert te vagy a végeredmény. – Kira felnézett, találkozott a tekintetük. Armin elmosolyodott.

‒ Te, a lányom, a saját DNS-em mintájából, amelyet számtalan vázlat alapján tisztítottam és finomítottam, amíg el nem távolítottam belőle minden hibát vagy tökéletlenséget. Reméltem, hogy a legutolsó Részleges-modellek közül néhány még életben van, mert ők lehetnek az ideális kiindulópontja ennek az új világnak, az első ecsetvonás az új, üres vásznon.

– Jól van – szólalt meg Marcus, és beállt Armin és Kira közé. – Ettől az egész beszélgetéstől kiakadtam, de ez az utolsó mondat egészen új fénybe helyezi a dolgokat.

– Az én DNS-emet is akarod – állapította meg Kira. – Az én véremet, hogy a tégelyedben magaddal vidd a laborodba.

– Téged akarlak – mondta Armin. – A testedet és az elmédet.

– Nem megyek veled.

– Nincs választási lehetőséged.

– Mindig van választási lehetőség – mondta Kira. – Ezt olyan valakitől tanultam meg, aki szülőként nevelt fel engem, jobb szülőként, mint amilyen te valaha is lehetnél. – Kihúzta magát, amennyire csak tudta. – Ha a véremet akarod, el kell venned.

Armin felsóhajtott. Az arcáról halott bőrként hullott le a szenvedély, nem maradt a helyén más, csak egy tompa, szenvtelen tekintet.

– Hallottad, mit tervezek – mondta halkan. – Meg kell értened, hogy nincs más út.

Az övére erősített hüvelyből előhúzott egy kis fémcsövet, amely úgy nézett ki, mint egy lekerekített, az egyik végén kihegyezett vakolókanál. Pontosan akkora és olyan formájú, hogy lyukat lehessen ütni vele egy emberi testen, és ki lehessen ereszteni belőle a vért és a szöveteket.

– Ennél semmi sem fontosabb. Még a saját lányom sem.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Dr. Cronus Vale a kapcsolás használatával vágott magának utat a zsúfolt White Plains-i utcán, mit sem törődve a Részlegesek döbbent pillantásaival. Már a korától fogva is anomáliának látszott, hiszen nem maradt egyetlen Részleges sem, aki tizennyolcnál többnek nézett volna ki. Az orvos és tiszt modellek a korai szállítmányok közé tartoztak, ám ezek már mind rég elérték a lejárati idejüket, és Vale-t erős kapcsolási adatai valóságos istenné emelték, olyan hatalmú lénnyé, akinek képtelenek voltak nem engedelmeskedni. A szállodája ajtaja előtt nem álltak őrök, ahogy gondnokok sem voltak odabent. A katonák felváltva takarítottak, hol gyalogosok, hol a pilóták kötelékébe tartozó nők, ami rideg, katonás külsőt kölcsönzött az épületnek. Ahogy mindennek White Plainsben. Vale-nek hiányzott az övezet vidéki paradicsoma, de most sehogy sem juthatott vissza oda. Feltehetően parancsszóval megszerezhetne egy rotort, de mihez kezd vele? Az egyre rosszabb viharban megpróbál odarepülni? Magával visz egy újabb csoport Részlegest abban a reményben, hogy megértik, mit akar elérni? Bízik abban, hogy Morgan nem nyomozza le megint? Vale vágyott rá, hogy még egyszer lássa az Övezetet, az ottani barátait, de mindenekfelett azt akarta, hogy biztonságban legyenek. Ha pedig ennek az az egyetlen módja, hogy nem megy vissza, akkor nem megy vissza.

Különösen most, hogy ott volt az atombomba. Valaki megemelte a tétet, és az a néhány Részleges, aki tudomást szerzett róla, lármázva követelte az emberek lerohanását. Már a biológiai fegyver gondolata is rémülettel töltötte el őket – Vale részben éppen azért hagyta el dr. Morgan laboratóriumát, hogy az irányítása alá vonja a hadsereget, és elejét vegye egy valamilyen megtorlásnak. Ha elmondja nekik, hogy az emberek éppen feléjük tartanak egy atombombával, Vale aligha tudja visszafogni a Részlegeseket.

A hallban egy Vinci nevű Részleges várta, ő hozta a vészjósló hírt Vale-nek a nukleáris töltetről. A katona Long Islandtől idáig üldözte Delarosát, de amikor Manhattanben elvesztette a terrorista nyomát, egyenesen White Plainsbe sietett, hogy társakat szerezzen a kereséshez. Sötét szemét Vale-re emelte.

– Van valami hír? – kérdezte.

– Ne itt – rázta a fejét Vale. – Majd a szobámban beszélünk. – Előrement a mozgólépcsőn a legfelső szintre, ahol egy apartmant alakított át parancsnoki irodává. Miután bezárta maguk után az ajtót, komoran fordult Vinci felé.

–Rendszeres őrjáratok pásztázzák Bronxot, a lehető legtöbb őrszemet helyeztünk el a parton arra az esetre, ha Delarosa a tenger felől próbálkozna, de eddig nem jeleztek semmit. Okosan tette, hogy egyenesen hozzánk jött, de arra is gondolnunk kell, hogy a nő már átjuthatott a kontinensre, mielőtt elkezdtük volna a járőrözést.

–A városon belüli és kívüli útvonalakat is kijelöltem a rendelkezésemre bocsátott csapatoknak – ismerte el közvetve Vinci, hogy Delarosa bármely pillanatban felbukkanhat. – Nem tudom, hogy ez elég lesz-e.

– Mi mást tehetnénk még? – kérdezte Vale. – Mindenkinek, aki White Plainsben maradt, feladata van az energiaellátásban, a karbantartásban vagy az élelmiszergyártásban. Fel tudunk ugyan szabadítani erőforrásokat, de valóban azt akarjuk, hogy elterjedjen a hír? Az ég szerelmére, egy nukleáris támadásról beszélünk! Amikor legutóbb megpróbálták lebombázni a Részleges hadsereget, az egész Részleges Háború legnagyobb elrettentő akciójával válaszoltak. Nem akarok sem pánikot kelteni, sem pogromot provokálni.

– Elég annyit tudniuk, hogy egy embert keresünk, és megadjuk Delarosa személyleírását. Nem muszáj megmondanunk nekik, hogy miért.

– Előbb-utóbb rájönnek maguktól is. Nem hülyék.

– Elsőre azt fogják feltételezni, hogy az East Meadow-i biológiai fegyverről van szó. Azok, akiket reggel küldtem ki, mind ezt gondolják, bár természetesen nem erősítettem és nem is cáfoltam meg.

– Hát gratulálok, szóhoz sem jutok ettől a ravasz húzástól – csattant fel Vale. – Azt is megmondta nekik, hogy ne osszák meg senkivel a gyanújukat? Komolyan hisz abban, hogy betartják ezt az utasítást? Elég, ha ma este az egyik katona berúg egy bárban, elmeséli, milyen paranoiás embervadászattal bízta meg egy áruló dezertőr, aki most a Tröszt egyik tagját szolgálja, és máris terjedni kezd a pletyka. Ki tudja, reggelre mivé dagad ez az egész? Még három hónapja sincs, hogy ez a város kettészakadt egy kényszerű vezetőváltás miatt, mert Trimble-t annyira megbénította a saját határozatlansága, hogy képtelen volt szembenézni a csapatai problémájával. Most Morgan ugyanezt játssza el. Túlságosan is rögeszméjévé vált a lejárati idő ahhoz, hogy bármi mással is törődjön, és a város kezd felbolydulni. Egy ilyen pániktól, legyen annak az oka az atombomba, a biológiai fegyver vagy bármi más, zavargások törhetnek ki!

– Még mindig jobb, ha pár Részleges belehal egy zavargásba, mint hogy egy egész város semmisüljön meg egy atomtámadásban – válaszolta Vinci. – Ha kell, közhírré tesszük és tűvé tesszük az egész várost, csak találjuk meg azt a nőt.

– Egy újabb csoport két hét múlva fog meghalni, egy-két nap különbséggel – mondta Vale. – Ötvenezren tűnnek el, nem egy szempillantás alatt, hanem egy hosszú agónia eredményeképpen, ötvenezer halálos lehelet járja át a várost, nem fognak merni levegőt sem venni, nehogy elboruljon az elméjük, vagy mély depresszióba zuhanjanak. Tudja, milyen hatással lesz ez a hadseregre? Tudja, kit fognak hibáztatni érte?

– Magát?

Vale megborzongott.

– Úgy kéne, de nem engem fognak. Még ha a Tröszt szerepe a lejárati idő kidolgozásában közismert lenne is, nem érik be azzal, hogy megölnek engem. A problémáik mindig is az emberiségben gyökereztek, legyen az a háború, a szegénység, az elnyomás vagy az Utolsó Flotta. És még a lejárati idő is. Lehet, hogy Morgan és én nyomtuk meg a gombot, de az emberi faj volt az, amely ezt megkövetelte, megtervezte, fizetett érte. És most van egy biológiai fegyverük? Van egy atombombájuk? Ugye, egy percig sem hiszi el, hogy a Részlegesek nem fognak halálos csapást mérni a szigetre? Igaz, hogy a maga fajának a kétharmada, már meghalt, de mégis tízszer annyian vannak, mint az emberek. Vannak rotorjaik, vannak PSZH-ik, még néhány tankjuk is maradt, egy páncélos századra biztosan elegendő. Hogy az emberek idáig életben maradtak, csak a Részlegesek kegyelmének köszönhető, márpedig ez azonnal semmivé válik, ha híre megy a bombának. Én is ugyanannyira meg akarom találni, mint maga, de muszáj titokban tartanunk.

Vale fáradtan és bosszúsan hunyta le a szemét. Ekkor megreccsent a rádió.

– Nyíl csapat hívja Vale tábornokot! – szólalt meg egy hang. – Fehér kód, ismétlem, Fehér kód!

– Fehér kód! – Vale szeme felpattant. – Megtalálták.

– És a Nyíl csapatot én küldtem ki. – Vinci lassú félelemhullámot sugárzott a kapcsoláson át. – Ami azt jelenti, hogy a városban van.

– A fenébe. – Vale feltápászkodott, és a rádióhoz lépett. – Itt Vale tábornok! Ez a vonal nem biztonságos, ismétlem, nem biztonságos. Odamegyünk. Helyzetjelentést kérek! Vétel.

– Nem biztonságos, vettem – mondta a Nyíl csapat. – Hetes ellenőrző pont. Vétel.

Vinci kiterített az asztalra egy térképet, és gyorsan átnézte.

– Itt van – mutatott rá a város nyugati szélére. – Egy régi főiskola. – Alig egy mérföldre a belvárostól – állapította meg Vale. – Ha ott robbantja fel, minden Részleges meghal White Plainsben. – Akkor gondoskodjunk róla, hogy ne tudja megtenni.

Vinci összeráncolta a homlokát, majd adásra kapcsolta a rádiót.

– Hetes ellenőrző pont, pár perc múlva ott vagyunk. Vége. – Vale egy száz százalékig elektromos hajtású terepjáróval rendelkezett. A Részlegesek fenntartottak egy nukleáris erőművet, amely bőségesen ellátta őket árammal, olyannyira, hogy Morgan éveken keresztül képes volt elszívni belőle energiát a titkos laboratóriuma számára.

Az út így valóban rövid volt, és a főiskolához érkezve azt tapasztalták, hogy csak úgy hemzsegnek a katonák, jóval többen vannak, mint amennyit egy felderítő akció indokolttá tenne. Vale káromkodva szállt ki a terepjáróból.

–Jelentést kérek! – mondta határozottan. A kapcsolás teljes erejével tekintélyt sugárzott. A szakaszt vezető őrmester szinte még meg sem fordult, amikor már beszélni kezdett.

– Audra őrmester, uram! – mutatkozott be a nő. – Mintegy húsz perccel ezelőtt találtuk meg a lázadó embert. Amikor meglátott minket, megkísérelte működésbe hozni a szerkezetét, ezért kénytelenek voltunk ártalmatlanná tenni.

– Lelőtték? – kérdezte Vinci.

– Megsebesült, de él. Az orvosunknak tavaly lejárt az ideje, de minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy stabilizáljuk az állapotát.

Vale bólintott. Az orvosok az elsőként legyártottak közé tartoztak a hosszabb kiképzési igény miatt, ezért elsőként is haltak meg. A nyüzsgő katonákra nézett, érezte a kapcsoláson át az idegesen recsegő energiát. Féltek.

– Miért van itt ez a tömeg?

–Ne aggódjon, uram, mindenki megkapta a megfelelő tájékoztatást. Ezek mind a Vinci parancsnok által szervezett csapatok. – Tétovázott, mielőtt folytatta, és Vale újabb ideges félelemkitörést érzékelt.

–Amikor rájöttünk, hogy mit hozott magával, úgy éreztük, szükség lesz a segítségre, uram.

Vale bosszúsan csikorgatta a fogát. Elvileg a többi felderítő csapat is tájékoztatva volt, de jobban örült volna, ha csak azok tudják, mi van Delarosánál, akik ténylegesen rátaláltak.

– Vezessenek oda – mondta.

Az őrmester a főiskola központi épületéhez vezette Vale-t és Vincit, ahol a műszaki egységek egyenruháit viselő katonák pont ugyanolyan idegesen foglalatoskodtak, mint a felderítők odakint.

– Már hetek óta használjuk ezt a létesítményt – magyarázta Audra.

– Próbáltuk újraindítani a műholdas megfigyelőrendszert, így találtunk rá. A nő kicsit északabbra próbált átjutni, az egyik lakónegyeden át, de a mozgása feltűnt az egyik műholdképen. Biztonsági okokból hoztuk ide a foglyot. Feltehetően a folyón jött fel, és megpróbálta kikerülni az őrjáratainkat.

– Korábban a tarrytowni ellenőrzőpontot irányítottam – mondta Vinci. – Volt ott valaki?

– Tudomásom szerint azon az ellenőrzőponton nincs senki, amióta ön elhagyta, és csatlakozott az emberekhez – válaszolta az őrmester, egy szigorúan formális „uram”-mal nyomatékosítva.

Vinci ingerültsége füstölgött a kapcsoláson át, de Vale más irányba terelte a beszélgetést, még mielőtt elfajult volna.

– Hogy érti azt, hogy a műhold segítségével találták meg? – kérdezte. – A Szakadás óta nem működik a műholdas rendszer.

– Pár héttel ezelőttig ez így is volt – mondta az őrmester, a kapcsoláson át érezhető büszkeséggel. – Trimble tábornok több műholddal is ellenőrizte a frakciók között kitört harcokat, de az ő vezérlőtermét... visszafordíthatatlan károsodás érte a polgárháborúban. Ez a főiskola rendelkezett számítástechnikai karral, amely éppen a Szakadás előtt szerzett be új technológiai eszközöket. A műszakisaink már egy ideje dolgoztak rajta, és a múlt héten végre sikerült rákapcsolódnunk Trimble korábbi rendszerére.

– És úgy gondolták, hogy ezt nem kellett volna jelenteniük? – kérdezte Vinci.

– Háromszor is jelentettük Morgannek, de egyszer sem reagált. Mindenesetre szerencse, hogy megvolt a műholdas kapcsolat, mert így könnyű volt megtalálni a hóban a nőt. Már itt is vagyunk.

Egy szigorúan őrzött helyiségbe vezette őket. A Marisol Delarosával kapcsolatban talált akták alapján Vale felismerte a terem egyik oldalán fekvő nőt. A vállából dőlt a vér, két katona föléje hajolva próbálta kitisztítani és bekötözni a sebet. A terem közepén egy kis műanyag kerékpár utánfutó állt, abból a fajtából, amelyben az emberek a gyerekeiket húzták maguk után a Szakadás előtt. A piszkos-fehérre festett, alig több mint fél méter széles szerkezetet egy pufi fémdoboz hordozására használták, amelyet ugyanolyanra festettek át. Az oldalán látható horzsolások alapján Vale megállapította, hogy korábban zöldre festhették, hogy jobban álcázzák az erdőben. Minden bizonnyal sietve színezte át Delarosa, amikor beindultak Ryssdal őrült téli viharai. Kisebb volt, mint Vale gondolta volna, és bár csodálkozott, hogy ilyen messzire eljutott vele a nő, el kellett ismernie, hogy egy ilyen álcán különösen nehéz lett volna átlátni. Miközben az emberi ellenállás rengeteg gondot okozott nekik, egy magányos nő egy ilyen apró csomaggal szinte akármeddig elrejtőzhetett a rengetegben.

Amíg ide nem jött, és meg nem próbálta megölni a bolygó lakosságának nyolcvan százalékát, gondolta Vale. Érezte, hogy leizzadt. Éppen próbálta működésbe hozni, amikor rátaláltak. Még egy perc, és mindannyian meghalunk.

– Ez tényleg az, amire gondolunk? – kérdezte Audra. – Egy nukleáris töltet?

Vale el tudta volna rejteni az érzéseit a kapcsolástól, és hazudhatott volna, azonban Vinci nem volt erre képes. És már egyébként is tudják. Megvizsgálták, beazonosították, semlegesítették a veszélyt. Elvégezték a munkájukat, nem hazudhatok nekik.

– Az, igen – válaszolta.

– Átkozott emberek! – fakadt ki az őrmester. – Nekik soha semmi sem elég, mi? Előbb a biológiai fegyver, most meg ez! – Vadul Delarosa felé intett. – Ha ez a boszorkány ilyen messze eljutott, mielőtt felfedeztük, honnan tudhatjuk, hogy nincsenek mások is? Most mit csináljunk?

Az egyik frissen kinevezett orvos szólt közbe a terem széléről. A névcédulája szerint Ethernek hívták. Vale nem tudta megállni, hogy elmosolyodjon a véletlen egybeesésen.

– Majd én megmondom, hogy mit csináljunk! Visszavisszük a szigetre, és parkolóvá változtatjuk vele East Meadow-t.

Vale arcáról lefagyott a mosoly.

Bár le volt kötözve, és a mozgásban akadályozta a sebe és a lélegeztető cső, Delarosa megpróbált rátámadni Etherre, de a másik katona lefogta.

– Senki sem robbant fel semmit – jelentette ki Vinci. Audra dühe sistergett a kapcsoláson át.

– Nem egy ilyen emberimádó fogja megmondani nekünk, hogy mit csináljunk! – csattant fel a nő. – Mindazok után, amit tettek velünk, még képes az ő oldalukra állni?

– Arra az oldalra állok, amely nem akar népirtást elkövetni – válaszolta Vinci. – Minden akkor romlott el, amikor visszatértünk Kínából, mert az egyik faj a másik fölé akart kerekedni. Nem szabad ismét erre az útra tévednünk.

– Lélegzetvételhez jutunk. Dr. Morgannek lesz ideje befejezni a munkáját, és talán meg tud menteni minket a lejárati időtől – érvelt Audra.

– És mi van akkor, ha a gyógymód az együttélés? – kérdezte Vale. Végigtekintett a teremben, minden egyes Részlegesnek a szemébe nézett, egyenként. – Mit szólnának ahhoz, ha elmondanám, hogy most azonnal meg tudunk szabadulni a lejárati időtől pusztán azzal, hogy ugyanazt a levegőt szívjuk, mint az az ember a sarokban? – Delarosa elképedve bámult rá, és a kapcsoláson át Vale észlelte, hogy a Részlegesek is ugyanannyira hitetlenkednek.

– Ez lehetetlen – mondta Vinci.

– Pedig nem viccelek – mondta Vale ünnepélyesen. Kérlelve nézett Vincire, az őszintesége átsugárzott a kapcsoláson. – Képzeljék csak el egy pillanatra, hogy ez a nő, ahogy az RM-et hordozó minden más ember jelenti a megoldást a lejárati időre. Képzeljék el, hogy egy vegyszert állítanak elő a lélegzetükkel, ugyanúgy, mint maguk.

Ether válaszolt elsőként, tétovázva.

–Meg kéne találnunk a módját, hogy... elő tudjuk állítani mesterséges úton... gyártanánk egy tablettát, vagy valami hasonlót. Ahogy az emberek is próbálták, gondolta Vale. Ahogy én is tettem. A fejét rázta.

– Nem lehet szintetizálni. Két összetevős biológia reakcióról van szó. A Részlegesek kilehelnek egy részecskét, amely semlegesíti az RM-et az emberek szervezetében, majd azt átalakítva ők is kilehelik, és ezzel gyógyítják meg magukat a lejárati időtől. Mindkét fajnak egymás közvetlen közelében kell tartózkodnia, és élő testekre van szükség a vegyi folyamat kiváltására.

– Ők inkább megölnének minket – vélte Audra.

– Nem mindannyian – mondta Vinci.

–Elég egy is. Ez itt az orrunk előtt csempészett be egy atombombát. Teljesen egyedül. És csak másodpereceken múlt, hogy időben állítottuk meg. Hogyan tudja ezt ellensúlyozni egy, két vagy akár ezer barátságos ember létezése? – kérdezte Audra.

‒ Talán létre tudnánk hozni egy tenyészetet – javasolta Ether. – Egy kontrollált környezetben tartanánk őket, egy börtöntáborban vagy egy kisebb szigeten, ahol könnyebb őrizni őket, és aztán minden reggel bemennénk néhányan begyűjteni a gyógyító részecskéket. Aztán pedig szétterjesztenénk a hadseregen belül, mint egy oltást.

Delarosa halálra sápadt.

Most az én saját kudarcba fulladt terveimet elevenítik fel, gondolta Vale.

– Tegyük fel, hogy ez így nem működik – mondta. – Tegyük fel, hogy... – az Övezet számait fordította vissza – tíz emberre van szükség kétezer Részleges ellátásához. Egy ember kétszázhoz. Ha ezt most azonnal vezetjük be, mielőtt további katonákat is elveszítünk a lejárati idő miatt, hányra lenne szükségünk? Ezerre? Ezerötszázra? Hogyan tartunk el ennyi embert?

– Eltarthatják saját magukat – vélte Audra. – Lehetne ez egy munkatábor.

– És mi lesz a velük együtt élő Részlegesekkel? – kérdezte Vale. – Ahogy mondtam, Részlegesek közvetlen közelében kell lenniük a részecske előállításához. Azok a Részlegesek is a munkatáborban élnének?

– Őrökre úgyis szükség lenne. Váltásokban lennénk ott.

– És mi lesz a többi harmincezer emberrel? – Vale érezte, hogy egyre erősebb undor fogja el a beszélgetéstől. – Mit csináljunk azokkal, akikre nincs szükségünk? Őket is munkatáborba zárjuk, vagy egyszerűen csak megöljük őket?

– Már az ezerötszáz fő is sok egy fenntartható börtönpopulációhoz – vélte Ether. – Ha nem akarjuk, hogy megtámadjanak minket, vagy megszökjenek és értelmetlenné tegyék az egészet, a lehető legjobban limitálnunk kell a...

– Érti maga egyáltalán, hogy mit mond? – üvöltötte Vale. Érezte, hogy hevesen lüktet a szíve, a vérnyomása az irányított génmódosítások dacára emelkedik. – Nem állatok! Ők hozták létre magukat!

– És ők próbáltak elpusztítani minket – mondta Audra. – Ez a börtöntábor ötlet nem is olyan nagyban különbözik attól, amit eddig csináltunk azzal, hogy Long Islanden szigeteltük el őket. De hiba lenne életben hagyni őket. Tudják, mi mást láttunk még a műholdfelvételeken? Délen gyülekeznek. Egy hatalmas emberi hadsereget hoznak létre, állig felfegyverkezve, készülnek egy végső leszámolásra.

– Délen gyülekeznek? – kérdezte Vale. – A legmesszebb tőlünk?

– Kivonulnak a robbanás hatóköréből. Mi másról lehetne szó? Visszavonulnak a déli partra, ideküldik ezt a nőt, hogy robbantsa fel a bombát, aztán majd átjönnek Manhattanbe és fel a folyón, hogy elintézzék a túlélőket is!

– Ez egy katonai terv – mondta Vale. – Nem hadseregről van szó! Maguk ezt tennék, de ők... – Már amikor kimondta, rádöbbent, hogy a rasszista gyanakvás gerjesztette téves logika terepére lépett, amelyből sosem fogja tudni kibeszélni magát. – Menjenek ki... menjenek ki mind!

– De... – kezdett volna tiltakozni Vinci, de Vale a kapcsoláson át latba vetette a tekintélyét, mire a Részlegesek engedelmesen kisoroltak az ajtón.

– Beszélni akarok a fogollyal – jelentette ki Vale. – Az ajtó maradjon zárva, és mindenki folytassa a járőrözést. Nem tehetnek említést senkinek sem az itt elhangzottakról!

Az ajtó becsukódott. Vale bezárta, majd fásultan elindult a sarokhoz, ahol a kivörösödött, tehetetlen Delarosa feküdt. Odahúzott egy irodaszéket, és egy súlyos huppanással ült le, nem is próbálkozott bármilyen formális udvariassággal. Olyan fáradt vagyok, gondolta, majd hangosan is kimondta.

– Olyan fáradt vagyok.

Delarosa mozdulatlanul feküdt, és sötét, komor tekintettel nézett rá.

– Most biztos majdnem felrobbant a méregtől, mi? – kezdett bele Vale. – Pont azok ejtették csapdába, akiket meg akart ölni. Gondolom, engem is. Nem vagyok Részleges, de legalább annyira bűnös vagyok én is mindabban, ami ezzel az istenverte bolygóval történt. Nem, bűnösebb vagyok náluk. – Látta a nő szemében a meglepetést. Biccentett. – A Tröszt tagja vagyok, bár gondolom, maga nem is tudja, hogy mi az.

Delarosa kis szünet után nemet intett a fejével. Vale sóhajtott egy nagyot.

– Az emberek közül nem sokan tudják. – Vale a sáros, az úton százezer kő és gyökér által megkarcolt bombára nézett. Egyszerű fémhenger volt, ütött-kopott és rémisztő. – Isten ujja – suttogta.

Odahajolt, hogy közelebb húzza magához az utánfutót. A henger alját letekerték, a belső elektronikát sárga műanyag kapcsolók egész sorával látták el, amelyeket minden bizonnyal egy elhagyott lakásban találtak. – Maga már öreg – mondta Vale szórakozottan, majd gyorsan Delarosára pillantott. – Nem úgy értem, persze, sosem mondanék, ilyesmit egy hölgynek. De ahhoz elég öreg, hogy emlékezzen a régi világra. A hátrahagyott dolgokra. Emlékszik, hogy az összes filmben és holoviden mindig nagy piros időzítő szerkezetek voltak az atombombákon? Úgy néztek ki, mintha valaki rájuk ragasztott volna egy digitális vekkert, bár gondolom, még az is magasabb technológiai színvonalat képviselt, mint ez a megoldás. – A kapcsolókra, a lecsupaszított drótokra mutatott, de nem mert hozzájuk nyúlni. – A gonosz elindítja a számlálót, vagy a jó fiú teszi meg véletlenül, és aztán nézzük, hogy ketyeg: ötvenkilenc, ötvennyolc, ötvenhét. Tik, tik, tik. De maga ilyet nem csinál. – Megint a nőre nézett. – Magának nem kell időzítő szerkezet, nem hagy magának időt, hogy elrohanjon és biztonságba helyezze magát. Maga egyszerűen csak bekapcsol valamit, és felrobban velünk együtt. – Visszacsavarta a henger alját, és a földön vérezve fekvő Delarosát nézte. Előrehajolt, lehúzta a nő oxigénálarcát. – Gondolom, nem beszélhetünk igazán vallatásról, ha maga még csak meg sem tud szólalni.

Delarosa csak nézte, nem szólt semmit. Vale is hallgatott. Egy idő után a nő szólalt meg, a hangjából kiérződött a fájdalom.

– Még mindig nem beszélhetünk vallatásról.

– Arra, amit tudni akarok, úgysem tudna válaszolni.

A nő kicsit megmozdította a vállát, de eltorzult az arca.

– Mint például?

– Mint például arra, hogy miért gyűlöl mindenki mindenkit. Miért

nem tudom elérni, hogy négyen megállapodjanak egy békés kimenetelben, miután kézzel vezettem őket az út kilencvenöt százalékán át.

– Én nem gyűlölöm magát – mondta Delarosa. – Őket sem. Személyesen nem.

– De attól még a pokolra kíván küldeni minket.

– Ez véget vet a háborúnak. Mindenki haldoklik, nem maradt remény, kikészültünk idegileg. Ha visszatekintünk a történtekre, tud olyat mondani, ami elkerülhető lett volna?

– Például nem volt muszáj atombombát hoznia egy hadsereg kellős közepébe – válaszolta Vale. – Azt hiszi, ami a szigeten történt, invázió volt? Majd meglátja, mi lesz, ha híre megy ennek.

– Hallotta őket. Az atombomba csak kifogás nekik. Maga is kimondta, ez egy hadsereg, harcra tenyésztették ki őket. Az embereknek is elfogyott a cérnájuk. A háború elkerülhetetlen.

– Vagyis véget akart vetni a háborúnak, még mielőtt kirobban.

– Ez tűnt az egyetlen morális lehetőségnek.

– Morális. Érdekes jelző egy népirtásra vonatkoztatva.

– Ha elpusztítom White Plainst, a Részleges populációból csak a Long Island-i csapatok maradnak – folytatta Delarosa. – Akkor nagyjából kiegyenlítődnek az erőviszonyok. A Részleges vezetői meghalnak, az életben maradottak parancsra várnak, de nem jön többé utasítás. Lehet, hogy akkor majd békét kötnek az emberekkel. Nem tudom, de ha támadnak is, az emberek képesek lesznek ellenállni. Lesz bátorságuk felvenni a harcot. Lesz esélyük.

Vale biccentett, elmerengett a bombát bámulva.

‒ Az a helyzet, amelyet az előbb leírtam, nem fikció – mondta halkan. – Ez az igazság. Kira Walker fedezte fel a biológiai mechanizmusokat, és azóta volt alkalmam alaposan tanulmányozni, beleásni magamat a részletekbe. És valóban így van. Ezzel mindenkit meg lehet menteni.

– Gondolja, hogy bárki is belemenne ebbe?

– Azt gondoltam, igen – hunyta le a szemét Vale. – Régen. De aztán bekövetkezett a Szakadás, és... Nem. Most már nem. Elmondtam Kirának, hogy ha dr. Morgan megismerné a lejárati idő gyógymódját, rabszolgasorba hajtaná a teljes emberi populációt. Az imént négy katona három perc alatt felvázolta két különböző változatát is ennek a legrosszabb forgatókönyvnek. – Megkocogtatta a bombát, hallgatta a fémes csengését. – Tudja, egyszer már rákényszerültem egy döntésre. Emberek vagy Részlegesek. Akkor azt választottam, hogy megmentem az emberek egy csoportját, és ebből a célból rabszolgává tettem tíz Részlegeset. Ez volt az egyetlen lehetőség. – Felsóhajtott. – Mi mást tehetnék?

Delarosa összeráncolta a homlokát.

– Mit akar mondani?

Vale lecsavarta a fedelet a bombáról, és az alkalmi kapcsolókat nézte.

– Azt akarom mondani, hogy szerintem még mindig csak azzal tudunk véget vetni ennek az egésznek, ha választunk a fajok között. – Komolyan beszél?

Vale elfordított egy kapcsolót.

– Gondolom, létezik egy kombináció.

Delarosa vett egy nagy levegőt. Szinte tiszteletteljesen beszélt.

– Igen. – Habozott, majd folytatta. – Hát jó. Be, ki, be, ki. Jobbról balra.

Vale felvonta a szemöldökét.

– Ez a titkos jelszó?

– Ezzel tudtam megakadályozni, hogy véletlenül beindítsam – válaszolta Delarosa. – Meg aztán minél egyszerűbb, annál jobb. Úgy gondolkodtam, hogy amennyiben eléggé egyszerű, akár még akkor is beindíthatja valaki véletlenül, ha engem elfogtak.

Vale a kapcsolókat nézte, majd egymás után beállította az első hármat.

– Be, ki, be. – Felnézett. – Mi az utolsó szava?

– Fáj a vállam – válaszolta Delarosa. Megacélozta az akaratát. – Legyen már vége.

Vale lehunyta a szemét. Nem a nőhöz intézte a szavait, hanem az egész világhoz.

– Sajnálom.

Ki.

3. RÉSZ

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Akórház rázkódásától Kira is megtántorodott.

– Mi volt ez?

Folyamatos távoli morajlás hangzott, mélyről, a föld csontjai közül.

Green Arminra emelte a fegyverét, de az egyik Ívés meglátta a mozdulatot, sőt, talán számított is rá, és a saját puskáját Greenre fogta, miközben Armin kiugrott egy oldalsó ajtón. Az egész olyan gyorsan történt, hogy Kira szinte fel sem fogta.

– Hogy az a... – motyogta Marcus, de Kira többet nem is hallott, mert Green leadott egy hosszú sorozatot a folyosóra, amitől az Ívések szétszóródtak, majd visszarántotta Marcust és Kirát a lépcső felé. Az Ívések fedezékbe vonultak, és viszonozták a lövéseket, de addigra Kiráék már lerobogtak az első lépcsősoron, és levágódtak a földre. Fölöttük golyók lyukasztották ki az ajtót, vadul tépték ki a fából a repeszeket és szórták szét a vakolatot, majd gellert kaptak a vastag betonlépcsőkön. Green azonnal visszalőtt, és intett a társainak, hogy fussanak tovább a lépcsőn. A morajlás nem hagyott alább, sőt egyre csak erősödött.

– Nem mehetünk el! – kiáltotta Kira. – Az ott az apám!

– Az apja meg akarja ölni – mondta Green.

–Beszélnem kell vele – erősködött Kira, miközben próbált visszaindulni felfelé. – Meg kell állítanom!

Green lenyomta a földre, és már ordított, hogy megértesse vele a helyzetet.

– Elvesztettük a helyzeti előnyünket! Többen vannak, ők vannak felül, és fedezékbe is tudnak húzódni. Ha kidugja a fejét a lépcső fölött, lelövik!

–De van egy rotor a tetőn! – sziszegte Kira, és próbálta kiszabadítani magát Green szorításából. – Nem elfoglalni akarják az emeletet, hanem elszökni! – Újabb golyózápor süvített el felettük. Mindhárman lekuporodtak, és védték a fejüket.

Marcus Kira mellé mászott, és a fülébe üvöltött, bár még így is alig lehetett hallani a hangját a lövésektől.

– Van egy lépcső a folyosó másik végén!

Kira biccentett. Kikúsztak a tűzvonalból.

–Hosszú T alakban vannak a szintek – magyarázta Kira

Greennek. – Mi most a T egyik ágában vagyunk, de a másik ágának a végén is van egy lépcső, ahonnan mögéjük kerülhetünk.

– Nem gondolja, hogy azt is őrzik?

– Szerintem el fognak szökni a vérrel – válaszolta Kira. – És ezt meg akarom akadályozni. – Leértek a hetedikre, és teljes erővel rohantak a folyosón. Green a földre vetette magát, nyitva tartotta maga mögött az ajtót, és orvlövész módjára emelte fel a puskáját. Csakhogy nem maga mögé nézett, hanem előre, a folyosó túlsó végébe. Kirának meg sem kellett kérdeznie, hogy miért. Ha az Ívések megérzik a kapcsoláson át annál a lépcsőnél, nem gondolják, hogy a másiknál is keresniük kell valakit. Sprintelés közben előrántotta a pisztolyát, átkozódott, amiért elejtette a puskáját, és remélte, hogy eléri a lépcsőt, az Ívések mögé tud kerülni, mielőtt Armin elmenekülhetne. Marcus zihálva követte, próbálta tartani vele a lépést. Kira még jobban begyorsított, felkészült, hogy belökje a vállával az ajtót, és felfusson a lépcsőn, amikor az ajtó hirtelen magától felpattant, és egy ívés kukkantott ki a folyosóra, tüzelésre kész karabéllyal. Kira pánikba esve már majdnem oldalra ugrott, amikor hangos csattanás hasított a levegőbe, és az ívés a szeme között vörös lyukkal esett össze.

– Nyomás! – kiáltotta Green. Kira le sem lassított, csak magában rebegett köszönetét, ahogy felsietett a lépcsőn. Fentről csizmák dobogását hallotta, majd a felkavart szél üvöltését. Armin és a katonái már menekültek a tetőről.

– Nem tudjuk, hol vannak mind – fogta meg a kezét Marcus, hogy visszatartsa. – Ha csak páran még a nyolcadikon vannak, mi meg közben felmegyünk a tetőre, harapófogóba kerülünk!

Kira a kapcsolásra koncentrált.

– Igazad van. Egy nagy csoport van fent, egy kisebb pedig még mindig idelent.

– Ez olyan bizarr – mondta Marcus. – Te... érzed őket? – Az arcán nem látszott sem döbbenet, sem rémület, de Kirának így is elszorult a szíve. Marcus most először nézett rá úgy, mint egy idegenre, olyan valakire, akit alig van esélye megérteni. Próbált nem tudomást venni az érzelmi szédülésről, és suttogva ismertette a stratégiát.

– A részleteket nem nagyon érzem. Úgy nem, mint ők. Nem tudom megmondani, hogy hányan vannak, sem azt, hogy pontosan hol. Csak sejtem, hogy egy vagy kettő maradhatott ezen a szinten, és valamennyivel többen a tetőn. – A szél vadul süvített odakint, mintha a semmiből tört volna ki egy vihar. Ahogy magával vitte a Részlegesek feromonális adatait, Kira ott maradt vakon. – Te itt maradsz, és úgy figyeled ezt az ajtót, mintha az életed múlna rajta, merthogy úgy is van. Ha csak megmozdul, már lősz is. Ne várd meg, amíg tiszta célpontod van, csak lőj!

– Nem mehetsz fel egyedül!

– Nem hagyom lelépni! – Kira felfutott a következő lépcsősoron. Lelkileg felkészült arra, hogy... nem is tudta, hogy mire. Négy vagy öt Ívés lehet ott gépkarabéllyal. A fogát összeszorítva idézte fel Green szavait. Számbeli fölényben vannak, ők vannak felül, és ki tudja, milyen fegyverzettel vannak felszerelve azon a rotoron. Nekem meg csak egy hülye pisztolyom van, és... Hát, valószínűleg jobban tudom álcázni magamat. És aztán mit fogok csinálni? Megölöm a katonákat? Lelövöm az apámat?Eszébe jutott Armin lázas szónoklata az önmagát széttépő világról. Az Ívés, akit az imént lelőtt, még mindig ott vérzett a kórház padlóján.

Mi mást tehetnék?

Felért a tetőre vezető ajtóhoz, óvatosan rátette a kezét, éppen csak finoman tolta meg, hogy kikukkanthasson rajta, de valami zárva tartotta. Kira nekiveselkedett, mire engedett az ajtó, de aztán megint becsapódott. A szél. Mi történik odakint? És mi volt az a morajlás, amit éreztünk? Marcus odalent ordított, és tüzet nyitott. Kira remélte, hogy nem esik baja, és teljes erővel nekifeküdt az ajtónak. Az nagy csattanással nyílt ki, mire Kira kibukdácsolt. Azonnal megkorbácsolta a sivító szélvihar, és becsapta mögötte az ajtót. A szemébe vágódó haján át látta felszállni a rotort, egy szürke repülőgépet, amelynek a hasa úgy nézett ki, mint egy szállítóbusz, szárnyak helyett pedig két hatalmas propellere volt. Apja a gép nyitott ajtajában állva nézett le rá szótlanul, aztán a rotorok megbillentek, és a szél visszacsapta Kirát az ajtóhoz. Ahogy a nyomás engedte, szaladni kezdett, és az orkánerejű szélbe kiabálta, hogy álljon meg, jöjjön vissza. A rotor délre repült, és Kira a csontfagyasztó hidegben nézte, ahogy a palaszürke égen apró ponttá zsugorodik, majd teljesen el is tűnik.

‒ Jól vagy? – kérdezte Marcus. A lány nem is hallotta, hogy feljött mögötte. Biccentett. Marcus hangjában a döbbenet a rémülettel keveredett. – Láttad, mi történt?

– Nem értem fel időben – válaszolta Kira halkan. – Már a rotorban voltak, amikor...

– Nem azt kérdezem – ragadta meg Marcus a vállát. – Hanem azt. – Finoman megfordította, északra, a kontinens felé. Kira elámult.

A mezőkön és az erdőkön túl, a sziget északi partjának alacsony dombja mögött az ég vörösen kavargott, szinte lassú lángként égett. A horizonton egy hatalmas, több mérföld széles gombafelhő emelkedett az atmoszférába.

Green felért melléjük a tetőre. A kapcsolási adatai olyan sötét kétségbeesést sugároztak, hogy még Kira is megérezte, hányinger kerülgette. Green halkan, kísértetiesen szólalt meg.

– White Plains megszűnt létezni.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

Mohammad Khan 20 óra 34 perckor halt meg egy kis házban az északi parton. Már maga a betegség is a halál szélére hajtotta, a téli körülmények okozta nyomás pedig már egyszerűen túl sok volt a párhetes kisbaba szervezetének. Isolde a pincében volt, magához szorította, és vigasztalhatatlanul sírt. Ariel a hátsó ablakoknál állt, amelyek egy meredek, sziklás hegyfokról a tengerszoroson át nyugatra, a kontinens felé néztek. A gombafelhő felé.

A Részlegesek megsemmisültek.

Az ellenségei voltak, ugyanakkor közéjük tartozott, ők képviselték számára az egyetlen valódi, biológiai kapcsolatot a világgal, minden hazugság és megtévesztés dacára, és sosem nyílt alkalma megismerni őket. Persze, maradtak még Részlegesek a szigeten is, bár az a csapat, amely megölte Kessler szenátort, már feltehetően nincs életben. Ugyanabba a járványba haltak bele, mint Khan, gondolta, de ettől nem érzett sem örömet, sem bosszúszomjas diadalt.

Senkinek sem kellett volna meghalnia abban a házban, és mégis, hatan ott vesztek, hárman megsebesültek, most meg már Khan sincs többé, White Plains megsemmisült, és... mindennek vége. Xochit csípőn találta egy lövés, egy másik pedig a kezét, Hobb kettőt kapott a hátába, Nandita szerint átszakították a tüdejét és a máját. Bár Hobb igen rossz állapotban volt, Ariel úgy érezte, Isolde lehet a következő áldozat. Fizikailag ugyan nem sérült meg, ám a lelke darabokra szakadt.

Nanditát is súrolta egy golyó a vállán, a seb egészen apró volt, de a génmódosításai annyira látványosan felgyorsították a gyógyuló képességét, hogy a heg már kezdett bezáródni.

Ariel játszott a fegyverével, hol be, hol kikapcsolta rajta a biztosítót. Be és ki.

Még ha képesek is lennénk továbbmenni, nem tudnánk, hová. Az egész út célja a gyerek körül forgott, őt védelmeztük, őt akartuk biztonságba helyezni, őt akartuk meggyógyítani, ő jelölte meg a küldetésünk irányát, ő adott okot a reményre. Miatta maradtunk együtt. Most, hogy nincs többé, mit tegyünk?

Be és ki. Be és ki.

Ariel egészen pontosan tudta, hogy mit akar tenni. Azt, amit Khan születésének a napja óta tervezett. Segítek Nanditának megmenteni a gyereket, és aztán...

Megfordult, és elindult lefelé.

Odalent melegebb volt, az ablakokat régi ruhadarabokkal és a kanapékon talált párnákkal tömték ki, egy törött éjjeliszekrény pedig lassan égett el a mosókonyha csupasz betonpadlóján. A ház alig fél mérföldre állt a sportklubtól, de még ez is messzebb volt, mint ameddig Xochi és Hobb egyedül eljuthattak volna. Ariel húzta el őket idáig, egy rögtönzött szánkón csúsztatva őket végig a havon, miközben a biológiai fegyver gyermektől halálra rémült Részlegesek gyorsan elszaladtak a másik irányba. Lehet, hogy visszaértek Riverheadbe, mielőtt meghaltak, és átadták a betegséget mindenkinek. Ariel a rongyos múmiaként bekötözött Hobbra nézett, aki begyógyszerezve feküdt a földön, és még mindig nem tudta, hogy a fia halott. Az életét tette kockára a megmentéséért, amit Ariel egyáltalán nem várt volna tőle.

Hobb, Xochi és a zokogó Isolde mellett belopakodott az utolsó szobába a szűk folyosó mentén. Nanditát a sötétben ülve találta.

– A gombafelhő eltűnt – mondta Ariel. – Semmi jele, hogy üldöznének minket.

– Feltehetően van más dolguk – válaszolta Nandita. – Jelen körülmények között.

Ariel leült vele szemben. Nanditának látnia kellett a kezében a fegyvert, legalább a körvonalait, de nem tette szóvá.

Be. Ki.

– Szerinted túléli Hobb az éjszakát?

– Nem tudom.

– Valahogy nem tudok megszabadulni a gondolattól, hogy könnyebb lenne meghalnia. Feláldozta magát a fiáért, és most arra fog ébredni, hogy mindhiába.

– Attól, hogy a gyerek nem maradt életben, még nem volt értelmetlen az önfeláldozása.

A tűz köpködve recsegett mögöttük.

Be. Ki.

Ariel le akarta volna lőni, egyszerűen felemeli a kezét, és lő, de nem tette meg. Dühöngeni akart, üvölteni, megfizettetni ezzel a nővel, amiért pokollá tette az életét, amiért részt vállalt ebben az egész világvégét okozó borzalomban. De nem tette meg ezt sem. Nézte, hogy a tűz narancssárga lángja gyengén táncol a falon, a sötét árnyékok mellett.

– Láttam, hogy mit csináltál a vegyszerrel – szólalt meg végre Ariel. – Amikor aznap éjjel beleöntötted a tűzbe, miután Erin Kessler azt mondta, hogy fel akarja használni.

– Nem akartam, hogy ostobasággal próbálkozzon.

– Úgy tűnik, nem tettünk meg mindent, hogy megakadályozzuk ebben.

– Úgy tűnik, igen.

Be. Ki.

– Miért tetted? – kérdezte Ariel?

– Miért hoztam létre a Részlegeseket? – kérdezett vissza Nandita.

– Miért okoztam a világvégét? Miért döntöttem romba a gyerekkorodat? Hosszú a bűnlajstromom, gyermekem, kérlek, pontosítsd a kérdésedet.

– Miért hagytad, hogy lelőjenek minket? – Ariel szorosabban fogta a fegyverét, de még mindig a föld felé fordította. – Egyetlen gondolattal az irányításod alá tudod vonni a Részlegeseket, megakadályozhattad volna a tűzharcot, még mielőtt az első lövés eldördül. És mégsem tetted.

– Azt hiszem... – mondta a mozdulatlan alak a sötétségben – azt hiszem, úgy döntöttem, ha nem tudom megállítani Erint, nem szabad megállítanom a Részlegeseket sem.

– Nem akartad az irányításod alá vonni őket?

– Nem.

Ariel érezte, hogy felemeli a hangját.

– Inkább hagytad volna, hogy mindnyájunkat megöljenek?

– Tudom, hogy nem volt megfelelő az alkalom egy ilyen morális felismerésre, nem kell az orrom alá dörgölni. De az ilyesmi egyszerűen csak megtörténik. Az. egyik pillanatban még készen álltam megtenni, a következőben már nem. Elmúlt.

– És most úgy gondolod, hogy helyesen döntöttél? Hogy a morális felismerésed miatt megérte hagyni, hogy lelőjenek minket?

– Nem haltunk meg.

– Ezt nem tudhattad előre.

– Azt hiszem, éppen ez az egész lényege – mondta Nandita.

Be. Ki.

– Azért jöttem, hogy megöljelek – mondta Ariel.

– Tudom.

– Mindig is meg akartam tenni. Ez volt a fő oka annak, hogy veletek tartottam. Egyedül te voltál képes megmenteni Khant, így ki akartam várni, amíg megteszed, és utána... puff. – Gesztikulált a fegyverével. – Nem hazudhatsz többé, nem szőhetsz titkos terveket, nem irányíthatsz senkit. Úgy gondoltam, jobban járna a világ nélküled.

– Ezen aligha fogunk vitatkozni.

–Most pedig itt állok, igazán meg akarlak ölni, és... – Elhallgatott. Várt, hogy Nandita mondjon valamit, de az nem szólalt meg. – Nem az vagy, akinek hittelek.

– Ezt én is elmondhatom rólad. – Mit gondoltál, ki vagyok?

– Egy gyerek. – Nandita a fejét ingatta. – Tévedtem.

Ariel felállt, Nandita fejére célzott, és...

...és csak állt.

– Khan megérdemelte volna az életet – mondta Ariel. – Talán Hobb is megérdemli. De az is lehet, hogy ő is, te is, meg az a sok Részleges is, aki felrobbant, mindenki megérdemli a halált. Nem tudom. Most pedig itt vagyunk, nálam van az erő, a hatalom, én döntöm el egyetlen gondolattal, hogy életben maradsz-e, vagy meghalsz. Pont a megfelelő pillanat kellemetlen morális felismerésekre.

Leengedte a fegyvert, és elfordult. – Megyek, keresek vizet.

NEGYVENEDIK FEJEZET

Shon háborogva meredt a térképre, míg aztán elborult a tekintete, és ököllel lecsapott az asztalra, amely az ütés erejétől megrepedt, és szétesett a központi táborként szolgáló középiskolai tornaterem padlóján. Az erdő még mindig nyüzsgött az emberi lázadóktól, rejtekből lövöldöztek a katonáira, rátámadtak a készleteikre és egyre keletebbre csalták el őket. Mindig északra és keletre. Messze a kontingenstől és East Meadow-tól. Most pedig White Plains megsemmisült, East Meadow pedig szitaként ürült ki. Visszatekintve a dolog nyilvánvaló volt: az emberek akciói éppen azért bizonyultak hatásosnak, mert nem jártak sikerrel. A Részlegesek győzelmet győzelemre halmoztak, egymás után ejtették a foglyokat, átfésülték a szigetetí, összegyűjtötték a gerillákat, és ezzel bolond módon a kezükre játszottak. A csel bevált, és a civilek most elszöktek előlük.

Feldühítette ennek az egésznek a szívtelensége. Hogy háború van, az egy dolog, de ő megpróbált becsülettel eljárni. Miután nem érkezett több parancs Morgantől, leállította a kivégzéseket. Összegyűjtötte az embereket, de nem bántotta őket. Amikor csak tehette, igyekezett békés eszközökkel elfojtani a lázadásokat, és próbálta ellátni East Meadow-t élelemmel és vízzel. Erre azok egy kíméletlen biológiai fegyverrel, terroristáskodással, most pedig egy nukleáris robbantással válaszoltak, amely minden bizonnyal eltörölte a föld színéről a Részleges faj legjavát. A barátait, a vezetőit... Már azelőtt is elhagyottnak érezte magát, amikor heteken át nem kapott új parancsot, most viszont mindentől el volt vágva. Soha többé nem érkezik új parancs, soha többé nem kap új üzenetet a rádión, soha többé nem csatlakozhat a hadsereg többi részéhez, mert az már nincs többé. Húszezer Részleges állt a parancsnoksága alatt, és soha többé nem jön erősítés, mert ők az utolsó élő Részlegesek a világon.

Tíz nap múlva lejár a következő csoport ideje, és akkor már csak tizenhét ezren maradnak. Egy hónapon belül megint elveszítenek hatezer katonát.

Elege volt a becsületes eljárásból.

Egy hírnök közelített felé, de tisztes távolságra megállt, valószínűleg a széttört asztal és a levegőben még mindig forrongó dühös kapcsolási adatok miatt. Shon vett egy nagy levegőt, hogy megnyugodjon, mielőtt megszólalt.

– Jelentést.

– Az egyik fogoly beszélt – mondta a küldönc. – Úgy tűnik, a lázadók elterjesztették az atombomba hírét, ők mondták az embereknek, hogy meneküljenek délre a robbanás előtt.

– És erről mi nem értesültünk?

– Tábornok úr parancsba adta, hogy ne kínozzunk meg senkit. Most, hogy megtesszük... sok mindent megtudunk.

– Ki áll mögöttük?

–Egy Fehér Rinók nevű ellenálló csoport. East Meadow megszállása óta működnek.

– Tudok róluk. Hírhedten nehéz volt elkapni őket. Most vannak foglyaink közülük?

– Csak egy, uram.

– Vezessen. – Shon a szárnysegédeire hagyta a széttört asztal romjainak eltakarítását, és csak egy pillanatra állt meg, amíg levette az oldalfegyverét az ajtó melletti polcról. A foglyokat két mosdóban tartották, a pincében, a penészes mosdókagylók és a nyirkos, törött vécécsészékhez láncolva. Shon biccentett a folyosón éberen álló őröknek, és egy pillanatra elgondolkodott az egész tábort átjáró kétségbeesett dühön. Ha lenne kire irányítaniuk a bosszújukat, villámként csapnának le rájuk.

Az őrök kinyitották az ajtót. Shon önkéntelenül hátralépett a bűztől. A küldönc egy alacsony, vékony lányhoz vezette a hátsó sarokban, akin látszottak a vallatás nyomai.

– Ő az a Fehér Rinó?

A küldönc bólintott. Shon lekuporodott a sebesült lány előtt, és megmutatta neki a pisztolyát.

– Mi a neve?

– Yoon-Ji Bak.

– A lázadó Marisol Delarosával volt együtt?

A lány arcán a vér és a mocsok dacára látszódott az acélos eltökéltség.

– Büszke is vagyok rá.

– Hol van a többi ember, akit megpróbáltak evakuálni?

A lány hallgatott.

– Mondja meg, hol gyülekeznek, és megígérem, hogy gyorsan meghal.

A lány hallgatott.

Shon felemelte a hangját, igyekezett a lehető legjobban utánozni az emberi haragot.

– Hol vannak?

– Lőjenek le – válaszolta Yoon.

Shon végigmérte, majd hátranyújtotta a pisztolyát a küldöncnek.

Egyik kezével szorosan megragadta Yoon bal csuklóját, a másikkal pedig a kisujját.

– Maga terrorista, gyilkos és háborús bűnös – jelentette ki. – Az, hogy betörték az orrát, a legkevésbé kegyetlen bánásmód, amelyben részesítjük, hacsak nem kezdi elmondani, amit tudni akarok. Meg fogom találni magukat mind, az összes szemétládát, és azt teszem velük, amit már hónapokkal, évekkel ezelőtt meg kellett volna tennem. Hol van a találkozási pont az emberek evakuálásához?

– Nem tudom.

Shon hátrafeszítette Yoon ujját, hallani lehetett, ahogy reccsenve kitörik. A lány felsikoltott, miközben a Részleges megragadta a következő ujját.

– Próbáljuk meg még egyszer? Hová mennek az emberek? Yoon ismét sikoltott, a fogát csikorgatta a fájdalomtól.

– Mindenkit elviszünk a szigetről.

– Konkrétabb választ kérek. Hová és hogyan?

– Kénytelen lesz megölni engem – zihálta a lány. Shon kitörte a következő ujját, és a harmadikra helyezte a kezét.

– Még nyolc esélye van, mielőtt kreatívabb megoldásokat keresek. Pontosan hol találom meg őket?

Yoon most már hörgött, a könnyek patakokban csorogtak le az arcán, a másik csuklója elfehéredett, annyira összeszorította a fájdalom miatt.

– Nem tudom!

Reccs.

– Hét – mondta Shon. – Hol?

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

A robbanás után nem sokkal újra havazni kezdett. Kira csak remélni tudta, hogy az időjárás változása csökkenti a maradéksugárzás terjedését. Green elmondta neki, hogy a szélvihar a bomba mellékhatása, a White Plainsben kigyulladt tüzek ugyanis egy keletkező tornádó módjára szippantották be a levegőt. A kórházban bevárták Falint és a többieket, majd Kira elvezette őket Nandita házához, hátha ott nyomát leli a testvéreinek. A szél az arcukba vágta a hóesést, a szemüket is szurkálta, ahogy végigvándoroltak a városon. A házat üresen találták.

– Sandy szerint Haru itt járt East Meadow-ban – mondta Marcus. – Ha tudott az atombombáról, egyenesen Madisonért jön, ő pedig kizárt, hogy elment volna Ariel és Isolde nélkül. Valószínűleg... délen vannak, valahol. Mindenki arra ment. Nyilván nem mertek Manhattanen keresztülvágni, hiszen az összes híd alá van aknázva, úgyhogy én a vízi útra tippelek.

– Annyi hajójuk van? – kérdezte Green. – Harmincötezer ember elszállításához rengeteg kellene.

– A déli partoknál halászfaluk vannak – mondta Kira. Lehunyta a szemét, és eldőlt az ütött-kopott és törött régi kanapén a nappaliban.

Próbálta felidézni, hogy mikor nem kellett utoljára rohannia valami elől vagy valami felé. De még emlékezni is túl fárasztónak bizonyult.

– A halászoknak vannak hajóik, de nem valami sok – jegyezte meg Marcus. – De még az is jobb a semminél. Azt hiszem, Nanditának volt valahol egy régi atlasza... – Átkutatta a könyvespolcokat, előhúzott egy vastag keménykötésű kötetet, rádobta a dohányzóasztalra, és belelapozott, hogy megkeresse Long Island térképét. – A sziget fehérjeellátását nagyrészt halból biztosítjuk, amit vagy itt, Riverheadnél fognak ki, vagy itt, a nagy Déli-öbölben. Van pár kisebb közösség is a Jones Beachen. A riverheadi hajók elérhetetlen távolságban vannak, de az öbölben egész szép számú flotta áll, és bár feltehetően többször kellene fordulniuk, biztos elkezdték átszállítani az embereket a kontinensre... gondolom, itt. – A Jersey-partra bökött. – Ha követik a partvonalat Long Beachig és Rockaway-ig, elég könnyen át tudnak vágni New Jersey felé anélkül, hogy ki kellene hajózniuk a mélyebb vízre.

– Ha tehát találkozni akarunk velük, Jones Beachbe kell mennünk, vagy inkább az öbölben kell hajókat keresnünk? – kérdezte Falin.

– Ha nekem kellenem ezt koordinálnom, mindenkit dél felé küldenék, hogy a lehető legmesszebb jussanak a robbanástól – felelte Marcus a térképet tanulmányozva. – Ha a hajók kompszerűen ingáznak itt, Breezy Point és Sandy Hook között, sokkal gyorsabban lehetne evakuálni a szigetet. – Greenre nézett. – Ami rövidebbre fogva annyit jelent, hogy nagyobb eséllyel találunk rájuk, ha a partvonalnál maradunk.

– Kivéve, ha a halászok nem tudták kihozni a hajóikat az öbölből – vélte Falin. – És ha elfogták őket a Részlegesek? Szükségük lehet a segítségünkre.

Marcus hátradőlt a kanapén, és a fejét rázta.

– Maga nyilván nem részesült soha abban az örömben, hogy találkozzon egy Szakadás utáni halásszal. Hová megy az ember, ha olyan súlyos traumaként élte meg a világ végét, hogy soha többé nem tud megbízni a civilizációban? Van, aki beveti magát az erdőbe, szarvasra és vadmacskára meg mindenféle másra vadászik, a többség viszont halásznak megy. Függetlenek, gyorsan változtatják a helyüket, és ha nem akarnak kereskedni a tanyáinkkal, tudomást sem kell venniük a világ többi részéről. Odament Kira testvére, Ariel is, amikor lelépett innen, egyenesen Islipbe, az egyik halászközösség szélén. Fogadni merek, hogy a megszállás alatt a Részlegesek legfeljebb pár ilyen halászközösséget tudtak becserkészni. Vitorlát bontottak, Fire Islandre mentek, vagy elrejtőztek az Oyster-öbölben, és ugyanúgy elkerülték az inváziós csapatokat, mint ahogy a mi társadalmunkat az elmúlt tíz év alatt.

– Akkor honnan tudja, hogy segítenek egyáltalán? – kérdezte Green. – Még ha rá is talál a többi ember a halászközösségekre, miből gondoljuk, hogy azok a rendelkezésükre bocsátják a halászhajókat?

– Ó, egészen biztosan egymásra találtak. Némelyik töltésűt több mérföld hosszú, mi is azokat használtuk, amikor kármentő akciókra mentünk. Ha egy halász több ezer embert lát átmenni, nyilván kíváncsivá válik, és amint megtudta, mi a helyzet, gyorsan elterjed a hír. Persze, lehetnek köztük olyanok, akik nem segítenek, de ezer az egyhez fogadom, hogy a többségük igen. Ők sem akarnak egy besugárzott szigeten maradni, és ha már elmennek, sokkal valószínűbb, hogy magukkal visznek minket is, mint hogy nem. Nem gonoszak ők, csak... antiszociálisak.

Green bólintott.

– Akkor most mit csináljunk?

–Követjük a többi menekültet. Délre a töltésutakon, aztán nyugatra a parton. Összegyűjtjük a lehető legtöbb lemaradozót, teljesen kiürítjük East Meadow-t, és addig megyünk azon az úton, mint a többiek, amíg valahogy utol nem érjük őket.

Green feltett egy újabb kérdést, de Kira már nem figyelt oda. Marcus jól elemezte ki a sziget helyzetét, a terve ésszerűen hangzott, de... mennyire fontos ez még egyáltalán? Ha el is tudnak menekülni, hová mennek? Miben reménykedhetnek az emberek egymagukban, hogyan maradnak életben? Velük volt Green, Falin és még néhány katona, de sem négy Részleges, sem negyven nem elégséges harmincezer ember megmentéséhez. Ki tudja egyáltalán, hogy hány Részleges maradt még meg? A kibékülés utolsó esélyét pedig minden bizonnyal felemésztette a nukleáris robbanás.

Felállt, kiment a konyhába, és beleszagolt a mindig az otthonára emlékeztető füvekbe. Nandita két évvel korábban tűnt el, és a történtek után úgy vélte, soha többé nem fogja viszontlátni, de ez a konyha és ezek a füvek boldog emlékek egész sorát idézték fel. Nandita távozása után Xochi tartotta fent a kertet, a plafonról most is száraz rozmaringcsokrok, törékeny barna bazsalikomkévék, babérlevelek és illatos kamillalevelek lógtak le. Végignézett a rendetlenségen. Nyilvánvaló, hogy sietve hagyták el a várost. Aztán kinyitott egy poharas szekrényt, levette az elfeketült fém teáskannát, és a lefolyóhoz ment, hogy megtöltse vízzel. A csap egy másodpercig csöpögött, aztán elállt. A régi vízvezetéknek biztos túl soknak bizonyult a hideg, a csövek befagytak és szétrobbantak. Eszébe jutott, hogy használhatná a pumpát a hátsó udvaron, de végül egyszerűen csak kinyitotta az oldalsó ajtót, és egy maroknyi havat helyezett el a kannában. Xochi szépen felvágott fadarabokat hagyott a fatüzelésű tűzhely mellett, Kira óvatosan rakta meg a tüzet a kovácsoltvas monstrumban. A keze szinte magától mozgott, eszébe jutott a sok-sok év, amikor minden este elismételte ugyanezeket a mozdulatokat Nandita figyelő szeme láttára. Néha Madison ügyelt rá. Az a pár hópihe, amely a kanna külsejére esett, gyorsan elolvadt, ahogy a tűzhely felmelegedett, majd füstölve elpárolgott.

– Szomjas vagy? – kérdezte Marcus. A nappali ajtajából nézte fáradt szemekkel.

– Nem – válaszolta Kira tompán. – Csak muszáj volt csinálnom valamit.

Marcus bólintott, és a pulthoz lépett. Végigmérte a kirakott füveket.

‒ Lássuk csak. Menta, kamilla, citromfű, csipkebogyó, gyömbér... mihez lenne kedved?

– Mindegy. – Kira rádobott egy újabb fadarabot a tűzre, hogy egyenletesen tartsa a hőt. Nem volt igazán jelentősége, hiszen csak vizet forralt, de ehhez kifejezetten jól értett. A tüzet mindig jól tudta irányítani. A kezével a hőt ellenőrizte, a szemével a kannát figyelte.

Marcus elszöszmötölt a füvekkel, elővett hármat a csorba porcelánbögrék közül, és mindegyikhez egy-egy teatojást. Megszagolta őket, hogy tiszták-e, és elhelyezte bennük a leveleket.

– Szóval ez volt az apád – mondta.

– Ja. – Kira nem tudta, mit kellene éreznie Armin iránt, így nem is volt hajlandó bármit is érezni. Ismét ellenőrizte a hőt, próbálta eltalálni a tökéletes hőmérsékletet a teához.

– Egyszer láttam a fotóját. Heron mutatta meg.

Kira felkapta a fejét.

– Heron?

– Emlékszel arra a Részleges orgyilkosra, aki foglyul ejtett téged,

amikor északra mentünk Samm-mel? Tavaly egy éjjel egyszerűen csak megjelent itt. Mutatott nekem egy képet, amin kislányként állsz Nandita és a kórházbeli alak között. Armin... Walker, gondolom?

– Dhurvasula – válaszolta Kira, visszafordítva a tekintetét a tűzhelyhez. – Amikor a Szakadás után rám találtak a katonák, nem emlékeztem a családnevemre, így hát ők adtak nekem egyet. Lehet, hogy Kira Dhurvasula az igazi nevem. Nem tudom. Azt sem tudom, hogy jog szerint örökbe fogadott-e engem.

– Ha kísérletként állítottak elő téged, lehet, hogy jog szerint te nem is... – elakadt a szava. – Nem érdekes. – Marcus végzett az utolsó teatojás összeállításával, és elhelyezett egyet-egyet minden bögrében. – Készül már a víz?

– Igen. – A teáskanna már kezdett apró, gyenge füttyöt kiadni magából, mielőtt teljesen felforr. Kira és Marcus csendben nézték, és amikor hangosan sípolni kezdett, a lány levette a tűzhelyről, és kiöntötte a füstölgő vizet a vékonyka bögrékbe. A tea aromája nyugtató felhőként emelkedett. Kira mélyen belélegezte. Kamilla.

– Megint meg fogja próbálni? – kérdezte Marcus.

Ezt a kérdést Kira nem is merte eddig feltenni magának, de most, hogy előkerült, szembe kellett néznie vele.

– Valószínűleg.

– Azt mondta, hogy te egy új modell vagy. A Részleges tervezésének végletesen letisztult formája, vagy ilyesmi. Ha most... kézműves módon gyűjti a DNS-t, vagy nem is tudom, minek nevezzem, amit csinál, biztos a tiédet is akarja.

– Azelőtt nem értettem, hogy mire vagyok jó – mondta Kira. Felnézett Marcusra, most először állta a tekintetét az este folyamán. A férfi arca meleg bronzszínű volt, szinte csillogott a tűz fényében, a szeme pedig fekete, mint a felhőtlen, csillagtalan ég. – Amikor megtudtam, hogy Részleges vagyok, azt hittem, hogy valami grandiózus cél érdekében hoztak létre. Talán valami gonosz dologra, esetleg az RM egy újabb variánsát hordozom, vagy alvó kém vagyok, akit majd aktiválni fognak. De reméltem, hogy talán egyszerűen én vagyok a kulcs mindannyiunk megmentéséhez, mindennek a gyógymódja vagy egy hibrid, aki össze tudja hozni egymással a két fajt. – Elmosolyodott, de a mosolya keserűnek és erőltetettnek látszott, mintha pillanatokon belül elsírná magát. – Most kiderült, hogy hasznavehetetlen vagyok, legalábbis ami a világ megmentését illeti. – Megtörölte a szemét. – Nem hordozom az RM gyógymódját, és bár nem hinném, hogy lenne lejárati időm, nem igazán tudom megakadályozni, hogy a többi Részleges az áldozatául essen. Most Armin a DNS-emet akarja, és nem tudok másra gondolni, mint hogy esetleg csakis erre az egyre vagyok jó. Korábban azon merengtem, hogy vajon túl fogom-e élni ezt az egészet, most viszont muszáj azt gondolnom, hogy talán... nem kellene.

– Ne mondd ezt!

– Azt hittem, hogy valami szörnyűségre szántak, aztán meg azt, hogy valami nagyszerű dologra terveztek, és most kiderül, hogy semmire sem. Egyszerűen csak... itt vagyok.

– Mármint úgy, mint mindenki más? – Marcus kedvesen, szinte mosolyogva nézett rá, de Kira elfordult.

– Ez nem ugyanaz.

–De, egészen pontosan ugyanaz. Senkinek sincs... végzete. Mármint, senki számára sincs kijelölve egy elkerülhetetlen út az életben. Ez a bögre agyagból készült, és abból az agyagból bármi más is készülhetett volna, amíg valaki bögrét nem csinált belőle. Az emberek nem bögrék, hanem agyagból vannak. Élő, lélegző, gondolkodó, érző agyagból, és olyanná alakítjuk magukat, amilyenné csak akarjuk, és egész életünk során folyamatosan formáljuk magunkat. Egyre jobban csináljuk azt, amit akarunk, és ha valami mássá akarunk válni, egyszerűen csak lesimítjuk az agyagot, és újrakezdjük. A te „céltalanságod” a legjobb, ami történhet veled, hiszen ez azt jelenti, hogy az lehetsz, ami csak lenni akarsz.

Kira lehunyta a szemét. A keblében terjedni kezdett a remény, a szíve azt kiáltotta, hogy higgyen Marcusnak, de nem volt rá képes. Még nem.

– És akkor mi van a Részleges katonákkal? – kérdezte Kira. – Őket egyetlenegy célra hozták létre. Ez azt jelenti, hogy képtelenek ettől elmozdulni? Még a parancsokat sem tudják megtagadni anélkül, hogy ellentmondásba kerüljenek a saját élettani funkcióikkal. Nekik mit kellene most tenniük?

– Pont az a felfogás vetett véget a világnak, hogy nincs választási lehetőségük. – Marcus egy pillanatra elhallgatott, a földet bámulta, majd folytatta. – Volt egy barátom, Vincinek hívták. Gondolom, a robbanásból kifolyólag már nem lesz alkalmad találkozni vele, de jó ember volt. A Részleges gyalogsághoz tartozott, őrként szolgált Trimble mellett, de vicces, okos és bölcs is volt, aki képes felismerni, hogy az ő világa már nem működőképes, és megvolt a bátorsága is ahhoz, hogy próbáljon tenni ellene. Ugyanúgy változtatott saját magán, mint egy ember. Vagy nézd meg Greent vagy Falint. – Megvonta a vállát, a hangja egyszerre csak távolinak tűnt. – Nézd meg Sammet.

– Samm megváltozott – ismerte el Kira. – Ahogy Heron is. – Találkoztál megint Heronnal?

– Majdnem barátok lettünk – merengett el Kira a kavargó tea fölött. – Nem teljesen, de majdnem.

– Segített neked eljutni Denverbe?

Kira bólintott.

‒ Én visszatértem Morgannel, de Samm és Heron ottmaradtak segíteni a túlélőkön. Reméltem, egy nap még viszontlátom őket, de aztán a hó szinte teljesen ellehetetlenítette az utazást, most pedig a bomba... – Sammre, az utolsó közös pillanatra gondolt. Az első és egyetlen csókjukra. Kereste a megfelelő szavakat egy olyan érzés kifejezésére, amelyről nem is tudta igazán, hogy micsoda. – Hiányoznak, de egyben örülök is, hogy nincsenek itt. Örülök, hogy biztonságban vannak. Remélem, hogy ez így is marad, és hogy Denverben maradnak, és ha igazam van a gyógymódokat illetően, hosszú, boldog életet élhetnek jóval azután is, hogy mi mindannyian meghalunk rákban, kóros lehűlésben vagy... egy lövöldözésben. Vagy egy őrült kezei között, aki meg akar ölni, és a vérünket akarja venni.

Marcus belekortyolt a teájába.

– Ez most nagyon úgy hangzott tőled, mintha veszélyes lenne itt lenni.

Kira elnevette magát. Nem hangosan, éppen csak kuncogva, de tiszta szívvel, úgy, ahogy már jó ideje nem tudott.

– Veszélyes és reménytelen – folytatta Marcus. – De nem hiszem, hogy így lenne. Nem arra lettél „tervezve”, hogy meggyógyítsd az RM-et, és mégis megtetted. Nem arra lettél tervezve, hogy átkelj a mérgező pusztaságon, de ezt is megtetted, aztán elmenekültél ki tudja, hány gonosz elől, átkeltél egy háborús övezeten, és míg az elcsigázott, sebesült menekülők összes többi csoportja egyre csak zsugorodik, a tiéd egyre növekszik. Tanítasz, toborzol, de nem azért, mert ilyennek terveztek téged, vagy mert valami dicsőséges sorsot kellene beteljesítened, hanem azért, mert te te vagy. Te Kira Walker vagy. Nem azért fogod megmenteni a világot, mert te vagy a kiválasztott, hanem azért, mert meg akarod menteni, és nincs a világon még egy valaki, aki ilyen keményen dolgozna azért, amit akar.

Kira letette a bögréjét.

– Igazán hiányoztál, Marcus.

Marcus elvigyorodott.

– Fogadni mernék, hogy minden fiúnak ezt mondod.

Kira valamikor szerette Marcust, de aztán megváltozott, a fiú meg nem. Most viszont, hogy újra rátalált...

– Már nem az az ember vagy, aki voltál, amikor elmentem.

– Elég sűrű egy év volt.

– Tedd le a bögrédet.

Marcus meglepetten pislantott, és még pont időben tette le a bögréjét az asztalra, mielőtt Kira odalépett hozzá, átkarolta, és vadul megcsókolta. Marcus viszonozta a csókot, Kira pedig a pulthoz nyomta, szorosan ölelte magához. Ebben a pillanatba nagyobb szüksége volt rá, mint valaha bármire is. Odakint tombolt a vihar, a kontinens égett, a sziget rettegett. Kira minderről megfeledkezve csókolta Marcust.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

‒Jönnek – mondta Falin.

Kira felnézett a hátizsákjából, amelyben éppen most helyezte el az utolsó jéghideg vizes üvegeket. – Kicsoda?

– A teljes kurva Részleges hadsereg – válaszolta sietve Falin. Egy irodaház közepéig mászott fel, onnan kémlelt, amíg Kira, Marcus és a többi menekülő élelem után kutatott. – Most éppen East Meadow-ban vannak, de nem állnak meg ott. Valószínűleg már értesültek arról, hogy az emberek megszöktek.

– A teljes hadsereg? – kérdezett rá Marcus.

– Mármint amennyi megmaradt belőle – válaszolta Falin. Greenre nézett. – Tud járni?

– Nem valami jól – mondta Kira. Még öt napot töltöttek East Meadow-ban, összegyűjtötték a lehető legtöbb embert és amennyi készletet csak tudtak, és immár csak öt nap volt hátra Green lejárati idejéig. Kira még sosem látta bekövetkezni ezt a folyamatot, így nem tudta, mit várjon, de a Részlegesek nem lepődtek meg Green elgyengülésének első jelein. Lelassult, gyengült, ahogy a szervezete ellene fordította a saját energiáját.

Kira abban reménykedett, hogy Green közelsége az East Meadow-i emberekkel meg fogja menteni az életét, de ez nem következett be. Vagy azért, mert több időre lett volna szükség, vagy mert egyáltalán nem működik a dolog. Az egész csoport hangulatára rányomta a bélyeget Green leépülése. Megmentőjükként tekintettek Kirára, de most megriadtak, hogy Kira csodás ígérete nem több egy újabb hamis reménynél. Közel négyszáz menekülő embert sikerült összegyűjteniük, és tíz további Részleges katona is csatlakozott hozzájuk, de a megmenekülés reménye nélkül nem lehetett tudni, hogy meddig maradnak együtt. Kira imádkozott, hogy Greennek még időben sikerüljön magához térnie, akár csodával határos módon is, de a kilátások elég sivárok voltak. Kirát magát is kerülgette a halálfélelem, nem a lejárati idő miatt, hanem a sok rájuk leselkedő veszélytől. Négyszázhúsz ember rohan a havas pokolban, nyomában a nukleáris maradéksugárzással és egy szuperkatonákból álló hadsereggel. Van egyáltalán valós esélyük?

Kira Tomasra, a Részlegesek robbantási szakértőjére nézett. – Felkészült a robbanószerekkel?

Tomas bólintott.

– Csak az első hídon kell átjutnunk.

Kira végigmérte a hóban lassan botladozó menekülők sorát, vállukon súlyos élelmiszer-és lőszercsomagokkal. Plusz ruhadarabokat senki sem vitt magával, azt bőségesen találtak a házakban, ahol meghúzódtak, és egy egész kontinensnyi ruhatár várt rájuk a túlsó parton.Ha egyáltalán eljutunk odáig,emlékeztette magát Kira.

‒ Tomas, Marcus, Levi: mi előremegyünk, és elkezdjük elhelyezni a robbanóanyagot, hogy minden készen álljon, mire a csoport többi része eléri a hidat. Falin, maga arra ügyel, hogy ne álljon meg a sor, és hogy ne törjön ki a pánik. Green... – Letérdelt a beteg katona elé, és megragadta a kezét. – Minden rendben lesz.

– Nem vagyok rokkant – válaszolta Green, de Kira még sosem hallotta ilyen rekedtesnek a hangját, és a szeme is beesett.

– Maga nélkül nem jutottunk volna el idáig, Green. Ezt is át fogjuk vészelni.

– Akkor hagyja abba a locsogást, és végezze a dolgát.

Kira elmosolyodott.

– Ez már inkább úgy hangzik, mint az a Green, akit megismertem.

– Megpaskolta a férfi karját, felállt, és a kiválasztott előőrsre nézett. – Induljunk!

Az elmúlt pár nap rövid napsütéses időszakai még jobban megnehezítették a járást a hóban, mert a könnyű porhó nagyobb összefüggő részeit meglazították, majd amikor megint rosszabbra fordult az idő, ezek jeges, kérges darabokra fagytak újra. A korábbi csípőig érő hó helyett egy lehetetlen hódomb bizonytalan rétegein kellett átvágniuk. Hol megcsúsztak a jégen, hol átszakadt alattuk a törékeny kéreg, hol összekaszabolták őket a borotvaéles töredékek. Attól pedig, hogy már több ezer menekülő megtette előttük ugyanezt az utat, szaggatott lábnyomokat elejtett, a jégbe fagyott tárgyakat hagyva maga után, a terep csak még kiszámíthatatlanabbá vált.

Két hosszú töltésűt vezetett át a főszigetről a külső partokhoz. Kira csapata a nyugatabbra eső Meadowbrook felé tartott, amely négy mocsaras szigetet kötött össze Long Beach irányában. Az volt a terv, hogy minden hidat felrobbantanak maguk után, és ezzel elvágják a Részleges hadsereg útját. Ezzel biztos nem tudják teljesen feltartóztatni az üldözőket, de kénytelenek lesznek kerülőutakat keresni. Remélték, hogy még az Ívések sem fogják szívesen követni őket, elriasztja őket a jéghideg óceánvíz és az úszó jégtáblák tömege.

Csakhogy az apámnak van egy rotorja,emlékeztette magát Kira. Ő akárhonnan felbukkanhat.

– Mit gondolsz, Armin még mindig keres engem? – kérdezte Marcustól. – A robbanás biztos őt is megriasztotta, de azóta napok teltek el, volt ideje összeszedni magát.

– Valószínűleg a többi menekültre szállt rá – intett Marcus a fejével az előttük húzódó út felé. – Azokra, akik előttünk járnak. Azzal a rotorral és az Ívés csapatával bárkinek a DNS-ét el tudja szedni, akiét csak akarja.

– De attól még mindig akarja az enyémet is. Előbb vagy utóbb megint próbálkozni fog, és nem jön még egy atombomba, hogy elterelje a figyelmét.

– Arra gondoltál már, hogy egyszerűen csak adj neki vért? – kérdezte Marcus. – Mármint békés úton. Fél liternyit, biztonságos

módon lecsapolva, aztán menjen a maga útjára, és hagyjon minket békén.

– És hozzon létre egy újabb fajt, amely darabokra töri a bolygót csak azért, hogy igazolja a létezését? – Kira hevesen rázta a fejét. – Nem szabad hagyni, hogy bárki is Istent játsszon megint, még olyanoknak sem, akik istenszerű erővel rendelkeznek. Ha értem jön, meg kell állítanunk.

– Ezt úgy mondtad, mintha csaléteknek tekintenéd magadat.

–Csaléteknek is érzem magamat. – A mögöttük erőlködő menekültek felé biccentett. – Remélem, senki más nem esik majd bele a csapdába.

Egy mérföldnyi távolságot tehettek meg, Kira már érezte, hogy zsibbad a lábujja és az arca, amikor Levi felkiáltott.

– A hídnak annyi!

– Micsoda? – Kira előresietett mellé, és tátott szájjal bámulta a hatalmas lyukat az úton. – Beomlott?

– Úgy néz ki, hogy valaki megelőzött minket, és felrobbantotta – mutatott rá Tomas a törmelékre. – Ilyet csak robbanás tud csinálni, még lehet is látni az elfeketült nyomokat a hó szélénél.

Kira még előbbre ment, hogy lenézhessen a sziget sziklás partjára. – Át kell úsznunk.

– Ilyen időjárásban? – kérdezte döbbenten Marcus. – A víz mély

és jéghideg, ha nem tenger lenne, be is fagy. Arról nem is beszélve, hogy a terv szerint minden hidat felrobbantottunk volna. Ha az, aki előttünk jár, ugyanezt teszi, nem jutunk át minden egyes szoroson. Ott ragadunk valahol kettő között.

Kira szitkozódva csikorgatta a fogát.

– Valószínűleg felrobbantották a keleti töltésutat is.

– Nem éri meg három mérföldet kerülni csak azért, hogy ezt megtudjuk – vélte Tomas. – Vissza kell mennünk északra, aztán meg nyugatra, a kontinens felé.

Kira a fejét rázta.

– A hadsereg a nyomunkban jár.

– És most még közelebb kerül – mondta Levi. – De van egyáltalán választásunk?

– Nincs – morogta bosszúsan Kira. Ökölbe szorította a kezét, majd vett egy nagy levegőt, és rákényszerítette magát, hogy értelmesen gondolkodjon. – Ha abból a feltételezésből indulunk ki, hogy az összes többi hidat is felrobbantották, akkor az érkezési zónához, vagyis a feltételezett érkezési zónához az egyetlen út Inwoodon és Rockaway-n át vezet, a szárazföldön.

– Így igaz – helyeselt Marcus.

Kira megfordult, és elkezdett visszaporoszkálni az úton.

– Gyerünk, vissza kell jutnunk a többiekhez, meg kell fordítanunk a csapatot. – Összedörzsölte a kezét, és felnézett az égre, ahol a felhők lassan kezdtek összezárni, újabb vihart ígérve.

Lehet, hogy Marcus téved, és mégis van végzetem. Ahogy mindenki másnak. Lehet, hogy az van megírva, hogy meg kell halnunk.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Kira északra vezette a menekülőket, a romos városba mélyen belevágó öböl egy szűk ága körül, majd nyugatra a Merrick Road nevű széles főút mentén. Ezzel kitették ugyan magukat annak, hogy könnyen megtalálhatóak legyenek, de mivel a hadsereg a nyomukban járt, amúgy sem volt esélyük elrejtőzködni. Csak abban reménykedhettek, hogy gyorsabban haladnak a katonáknál. Kira a lehető leggyorsabban hajtotta a csapatot, kiabált velük, hogy fussanak, amikor már lépni is alig volt erejük.

Az egyik leszakadó megbotlott és elesett, egy lőtt sebből patakzott a vér. A lövés csattanása másodpercekkel később ért el hozzájuk, tompán visszhangozva az üres utcákon.

– Távoli orvlövész – állapította meg Green. Minden lépéstől kínok ültek ki az arcára, még a leglassabb emberekkel is alig tudta tartani a tempót. Kira kiáltani készült, hogy szóródjanak szét, keressenek fedezéket, de Green közbeszólt. – Egyre sűrűbb a hóesés, legfeljebb pár lövésük fog célba találni. Valójában csak le akarnak lassítani minket.

– Nem hagyok senkit sem meghalni! – tiltakozott Kira. De a főúttól sem akart letérni, és a fedezékbe vonulással időt hagytak volna a hadseregnek, hogy utolérje őket. Reméltem, hogy tudok beszélni velük, de ha elég meglátniuk, hogy már lőjenek is, ez valószínűleg nem fog menni.Végignézett az út mentén, és két háztömbbel előbbre kiszúrt egy nagyobb épületet, amely kiugrott a többi közül, a felső ablakaiból remekül rá lehetett látni a környékre. A jégen botladozva a fél saroknyival előtte haladó Levihez futott, és rámutatott az épületre.

– Ha ott elhelyezünk egy mesterlövészt, meg tudjuk állítani az üldözőket. Egyenesen belesétálnak a tűzvonalba.

Levi az épület felé fordult, és már ment is volna végrehajtani a tervet, de Kira megfogta a karját.

– Nem, ne maga menjen.

– Tessék?

– Aki felmegy oda, nem biztos, hogy le is fog tudni jönni –

válaszolta Kira. – Magát nemcsak úgy felbéreltük, hanem közénk tartozik.

– A terv jó – mondta Levi. – És én...

Kira a szavába vágott, mielőtt kimondta volna.

–Részleges, ember, nem számít. Ebben most mind együtt

vagyunk. Nem fogom csak azért beküldeni magát abba az épületbe, mert ilyen feladatokra tervezték. Most együtt dolgozunk mind, és...

Levi szólásra emelte a kezét.

– Kira, nem azt akartam mondani, hogy „Részleges vagyok”, hanem azt, hogy „mesterlövész vagyok”. De azért értékelem.

– Ó. – Kira lehajtotta a fejét. – Nos, akkor azt mondom, hogy szükségem van magára a csapatnál, mert természetes érzéke van a vezetéshez, és nem maga az egyetlen, aki jól tud lőni. – Az emberi menekülők sorához fordult. – Hányan vannak maguk között, akik tudnak puskával lőni?

Néhányan óvatosan feltették a kezüket, mire Kira bólintott.

–Máshogy kérdem. Hányan vannak maguk között, akik kiképzésben is részesültek?

Erre már csak két kéz maradt a magasban. Kira legyűrte a hirtelen jött bűntudatot és önutálatot, erőt vett magán, hogy csak a csoportra gondoljon, és rámutatott a testesebbikre.

– Mi a neve?

‒ Jordan. – A menetoszlop elhaladt mellettük, nyomult előre a hóban.

– Hadd menjek én – mondta ismét Levi. – Jobb lövész vagyok.

– Engem még sosem látott lőni – mondta Jordan. Kira átnyújtott Jordannek egy puskát, és felmutatott az ablakra.

– Menjen fel oda, figyeljen, ki jön utánunk, és lőjön rá minden üldözőre, aki kidugja a fejét.

Jordan hol Kirára, hol Levire nézett, próbálta feldolgozni a kérést.

– Nem annyira a pontosság számít, mint az, hogy lekösse őket – magyarázta Kira. – Ha tényleg olyan jól lő, mint az imént mondta, minden rendben lesz.

– Amíg le nem lőnek vagy el nem fognak – mondta Jordan. Kira összeszorította az ajkát.

– Nézze, tudom, hogy nagy kérés, de ezzel...

Jordan kikapta a puskát Kira kezéből.

– A fenébe is, vállalom. – Ellenőrizte az irányzékot. – Úgyis vége már a világnak, és ha már meghalok, magammal viszek pár rohadék Részlegest... – Idegesen pillantott Levire. – Akarom mondani, ellenséget. Ellenséges katonát. Elnézést, barátom. A megszokás.

Újabb lövés dörrent, és a sor végén egy menekült elfojtott kiáltással esett össze. Kira ordított a többieknek, hogy siessenek, majd visszanézett Jordanre.

– Sok ember életét mentheti meg.

Jordan idegesen fújta ki a levegőt, majd még egyszer ellenőrizte a fegyvert.

– Már úgyis elegem volt a kutyagolásból. Rossz a lábam.

– Igazi hős – mondta Kira.

– Akkor tegyen egy szívességét. Tartson életben elegendő embert ahhoz, hogy legyen, aki emlékszik rám. – Jordan megfordult, és belegázolt a hóba. Kira visszafutott az elesett menekült felé, de Green és az ember, aki támogatta, intettek neki, hogy menjen tovább.

– Meghalt – mondta Green. – Mozgassa gyorsabban a sort!

–Itt maga a leggyengébb láncszem! – kiáltotta vissza Kira. Próbálta humorosra venni a dolgot, de érezte, hogy pocsékul sikerült.

– Csak érjem utol magát, és jól pofán vágom! – Greennek sokkal jobban ment a cukkolás.

Kira az orvlövész áldozataira nézett. Arccal a hóban, mozdulatlanul feküdtek, és már kezdtek beleolvadni a hideg és szürke viharba, ahogy a csapat továbbhaladt. Előrefutott, biztatta, ösztökélte, kérlelte a többieket, próbálta elérni, hogy a menetoszlop mozgásban maradjon. Egy újabb éles csattanás hasított a levegőbe, közelebbről, és egyértelműen más hangon. Jordan elkezdett tüzelni.

A hadsereg közeledett.

A hó szúrta a szemüket, ráragadt a szempillájukra, az egész város egy sápadtfehér senkiföldjévé mosódott össze. Házak és iskolák, parkok és fák mellett mentek el, minden egyforma, jellegtelen semmivé fakult, a lépéseiket lövések ritmusa kísérte, hosszasan visszhangoztak a viharban, amely egyszerre felerősítette és tompította a dördüléseket, mintha mindenhonnan és sehonnan sem érkeztek volna. Egy kereszteződéshez értek. Marcus délnyugatra vezette a csapatot a Foxhurst Roadon, amely még mindig mérföldekre volt az úti céljuktól. Az egyenként leadott lövésekre hirtelen automata sorozatok válaszoltak, a durva támadás belehasított a viharba, majd ugyanolyan hirtelenséggel teljes csend állt be. Jordannek vége, állapította meg Kira. Remélem, elég időt nyert nekünk.

Leszállt az éj, és a sápadt fehér senkiföldje mély, fekete árnyékba váltott, amely fátyolként ereszkedett a veszélyben forgó világra. A zuhogó hó minden korábbinál jobban elvakított mindenkit, és a menekülők már pihenőért könyörögtek, de Kira nem mert megállni. Megint golyók repültek a sötétségből, most nem orvlövészek tüzeltek, hanem felderítők, oldalról zaklatták őket, hogy könnyebben beérje őket a fő hadtest. Kira kijelölt egy csapatot a feltartóztatásukra – Levit és három embert –, egy másikat pedig azzal bízott meg, hogy kutassák át oldalt a várost, nehogy a Részlegesek eléjük vágjanak. Lázasan gondolkodott azon, hogyan tudná megszólítani és meggyőzni őket az ügy helyességéről, de ennek az esélye minden egyes támadással, minden egyes lövéssel, minden egyes vérezve, holtan hátrahagyott áldozattal csökkent a rémálmokkal szegélyezett úton.

Foxhurstnél Long Beach felé fordultak, onnan meg az Atlantic Avenue-ra, mindig nyugatra, mindig a mohó farkasként üldöző hadsereg előtt maradva. A külvárosok lassan sűrűbb városi látképpé álltak össze, minden egyes épület rettenetet rejtett az árnyékában. Részleges katonák egy csoportja robbant elő egy mellékutcából hevesen tüzelve, a HALÁL bűzét sugározva. A menekülők felsikoltottak, néhányan elestek, bevetődtek a behavazott autóroncsok mögé, és a fegyverükért kapkodtak, vagy egyszerűen csak meghaltak a vérfoltos hóban. Kira viszonozta a tüzet, Marcus, Falin és még Green is csatlakozott hozzá. Mire sikerült visszaverniük a támadást, Falin meghalt, ahogy közel ötven ember is. Kira feltételezte, hogy a kiküldött felderítőcsapatok szintén. Utasította az embereket, hogy dobják el a csomagjaikat, az élelmet is, hogy a tehertől megszabadulva gyorsabban tudjanak haladni.

– Ha utolérnek minket, végünk – mondta Kira. A fagy már égette az arcát és az ujját. – Ha holnap reggel még életben vagyunk, majd lesz alkalmunk élelmet keresni.

Az éjszaka szorosra zárult körülöttük. A világ egy hideggel, halállal és borzalmakkal teli barlanggá szűkült. A tenger szaga felerősödött, de a Részlegesek kapcsolási adatai is, most már Kira is érezte mindkét oldalról.

– Körbezártak minket – állapította meg. A menetoszlop végénél őrködött, a többi menekültet a lehető legmesszebb küldte előre.

‒ Most mit csináljunk? – kérdezte Marcus. – Szóródjunk szét? Nem tudnak mindenkit üldözőbe venni.

– De igen – válaszolta Kira. – Mindenhol ott vannak, többen vannak nálunk, és nagyobb is ebben a gyakorlatuk. Jobban látnak a sötétben, képesek koordinálni a mozgásukat a kapcsoláson át, míg mi alig találjuk meg egymást a hóban...

‒ Én nem adom fel – szólalt meg Green. – Én sem – tiltakozott Kira.

– Akkor hagyja abba ezt a dumát! – csattant fel Green. – És csináljunk végre valamit.

Kira bólintott, erőt vett magán, hogy képes legyen gondolkodni.

– Mindenki álljon meg – mondta végül. – Ha most már előttünk van a Részleges hadsereg, értelmetlen továbbmenni. Üzenjük meg mindenkinek, hogy keressen menedéket, maradjon a sötétben, és maradjon csendben. Mi majd eltereljük a hadsereget.

– Hé, ki az a „mi”? – kérdezte Marcus. – Neked biztonságban kell maradnod!

–Meg kell védelmeznem ezeket az embereket. Ha ezt egy dicsőséges kirohanás árán tudom megtenni, akkor... akkor az lesz. Elvezetem a Részlegeseket más irányba, megkapják tőlem a bosszúállás lehetőségét, és akkor talán a többiek eljutnak a partig.

– Veled megyek – mondta Marcus.

Puskaropogás ugatott fel mögülük a hóból. Fedezékbe ugrottak.

– Földre! – kiáltotta Kira. – Mindenki feküdjön le!

Kivehetetlen kiáltások elfojtott visszhangját hallotta. Ellenőrizte a puskáját, bár alig érezte az ujjait. Az utolsó tárnál tartott. Mögötte léptek recsegtek a hóban. Igyekezett mélyebbre bújni. Kapcsolási adatok sodródtak egyre közelebb, nem tudta kiismerni magát a vegyi kavarodáson. Puskák és pisztolyok csattantak a sötétben. Katonák egy sora jelent meg a hóbuckájuk fölött, mire Kira, Marcus és Green azonnal tüzet nyitottak, megölték vagy elriasztották őket, nem lehetett megállapítani.

– Kifogytam – mondta Marcus. – Ez volt az utolsó táram.

– Nekem is – visszhangozta Green.

– Nekem talán még öt töltényem maradt – állapította meg Kira. A társaira nézett, a sötétben elmosódott árnyakra. – Sajnálom.

– Hogy neked több golyód van még, mint nekünk? – kérdezte Marcus. – Nem szégyelled magad?

–Azt, hogy elhoztalak ide – válaszolta Kira. – Azt hittem, sikerülni fog. Nem hagyhattam, hogy a menekültek nélkül fussunk el East Meadow-ból, előtte pedig én rángattalak bele téged, meg Greent is...

– Azért jöttünk el, mert hittünk magában – mondta Green. – Ha olyasmiért halunk meg, amiben hiszünk, akkor... Nos, hát az sokkal több, mint amit a szakaszom többi tagja elmondhat magáról.

Érces hangot sodort hozzájuk a vihar.

– Itt Shon tábornok, a teljes Részleges faj jelenlegi vezetője. Azok, akik a fajuk elárulásával csatlakoztak az emberi terroristákhoz, cinkosok a White Plains elleni bombatámadásban és több százezer Részleges halálában. Ha most megadják magukat, bocsánatot nyernek. Ha az emberekkel maradnak, a többi féreggel együtt az utolsó szálig kiirtjuk magukat.

–Együtt kell működnünk egymással! – kiáltotta Kira, de válaszként csak egy újabb sorozat záporozott.

– Add ide a puskádat – mondta Marcus. – Te elfutsz, én meg fedezlek...

Újabb Részleges katona jelent meg fölöttük, mire Kira felsikoltott és tüzelt, kétségbeesetten próbálta oltalmazni a barátait, ha csak egy pillanatig is, ám újabb katonák léptek színre, mellettük még több. Kira puskája már kiürült, de még mindig húzta a ravaszt, üvöltve, zokogva, lázadva...

...és ekkor a Részleges katonákat leterítette egy golyósorozat.

– Kira! – kiáltott fel valaki. – Gyertek a pozíciónk felé! Fedezünk titeket, gyertek be mögénk!

A hangot lehetetlen volt beazonosítani a szélben és a golyózáporban, de Kiráék nem haboztak. Kira és Marcus talpra ugrottak, magukkal rántották Greent, és kibotorkáltak a hóba. Golyók süvöltöttek mellettük, hóbuckákba csapódtak vagy hangosan gellert kaptak az autók sötét formáján, de az alaktalan árnyak integettek nekik a viharban, hogy menjenek csak. Kira nem tudta, hogy kik, de kapcsolási adatokat észlelt. Nem értette, hogy kerülhet elő egy csapat baráti Részleges nyugatról, a semmiből.

Valami ismerőst érzékelt, és szinte megtorpant a döbbenettől.

– Tovább, tovább! – kiáltotta a hang. – Fel tudjuk tartóztatni őket, gyertek be mögénk!

Kira magával húzta Greent és Marcust. És egyszerre csak ott térdelt előtte egy hófedte autó fedezékébe húzódva, az ellenségre tüzelve.

– Samm?

– Kira! Mondtam, hogy meg foglak találni!

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

‒ Honnan kerültél elő? – kérdezte Kira.

– Nyugatról – válaszolta Samm. A szemét a keleti úton tartotta, és leadott egy újabb rövid sorozatot a gépfegyverével.

– De hogyan? És miért? Mi van az Övezettel? Azt hittem, hogy...

hogy soha többé nem látlak!

– Rajta, csókold már meg! – mondta Marcus, miközben ő is

bevágódott az autó mögé. – Megmentette az életünket. Ha te nem csókolod meg, akkor majd én.

–A kérdéseket hagyjuk későbbre – intette le őket Samm. – Maradt még töltényetek?

– Kifogytunk – válaszolta Kira.

– Van egy pisztoly az oldaltáskámban. – Samm ismét eleresztett egy sorozatot. – Vedd el, és menjetek biztonságos helyre. Én tartom ezt a vonalat, hogy időt biztosítsak neked és Heronnak.

Kira kiemelte a pisztolyt.

– Heron is itt van?

– Robbanószereket helyez el – válaszolta Samm. – Két saroknyira

mögöttünk van egy híd.

Kira előrekémlelt, de nem látott el olyan messzire a hóban.

Visszanézett Sammre.

– Nem hagylak itt!

– Rögtön megyek utánad – mondta Samm. Kira ekkor vette észre,

hogy több katona is volt vele, beásták magukat az út szélében. – Vidd a többieket biztonságos helyre, és várjátok meg ott a jelzésemet. Menjetek. És Kira...

A lány felnézett rá. A szíve még mindig nem ugrott vissza a helyére a felkavaró viszontlátástól.

– Igen?

– Én... Örülök, hogy itt vagy. – Egyszerű mondat volt, de az azt kísérő kapcsolási adatok olyan erősek, hogy Kirának beleremegett a keze. Biccentett, próbálta viszonozni, de csak zavaros motyogásra futotta tőle. Azt hitte, Samm örökre elveszett, a pusztaság túloldalán ragadt. Már beletörődött. Sammről Marcusra nézett, majd megint Sammre.

Nem tudta, hogy most mit tegyen.

– Menjünk – mondta Marcus. Samm leadott egy újabb sorozatot, hogy fedezze őket, miközben Kiráék talpra segítették Greent, és futni kezdtek a tomboló viharban, a látóterük szélén az autók, az épületek és a lámpaoszlopok megannyi kísértetnek tűntek. A hóban holttestek feküdtek, a szakadatlan vihar már félig be is temette őket. A közeli épületek mögött egy széles, üres parkoló sejlett fel, és aztán egyszer csak elérték a hidat. Egy keskeny, alig tíz méter széles csatorna felett ívelt át, aligha tartotta volna fel sokáig a hadsereget. Ha azonban kiiktatják, ilyen időjárásban Kiráék értékes órákat nyerhetnek. Valaki intett nekik, hogy menjenek közelebb a hídhoz.

– A semmiből kerültek elő – mondta egy férfi. Azoknak az embereknek az egyike volt, akiket Kira előreküldött, bár a neve sehogy sem jutott az eszébe. A férfi Heron felé mutatott, aki éppen ebben a pillanatban mászott elő a híd alól Tomas, a robbantási szakértő társaságban. – Ez a nő azt mondja, hogy ismerik magát.

– Ismernek is – nézett Kira Heron szemébe, ahogy közeledett hozzá. – Bár kezdem azt hinni, hogy én viszont nem ismerem őket.

– Helló, csajszi – mondta Heron, bár a hangjában nem volt semmi játékos. – Hiányoztam?

–Szerencséd van, hogy még nem lőttelek le, amiért eladtál Morgannek – válaszolta Kira.

– Aligha számít eladásnak, ha nem fogadtam el érte fizetséget – jegyezte meg Heron.

–Hogy bízhatnék meg benned? Sehogy sem áll össze, amit csinálsz.

– Figyelj oda jobban. – Heron Tomasra nézett. – Kész vagy?

– Samm azt mondta, hogy várjunk a jelzésére – mondta Marcus. – Fedezi a visszavonulásunkat.

– Akkor most mindenki fogja be, és fedezzük őket – bökött Heron vissza az út felé, ahol Samm és a bajtársai egyik autótól a másikig rohantak, miközben a Részleges hadsereg meglódult feléjük. Kira azonnal felvette a pozíciót Heron mellett, minden ellenérzést félretéve. Heron átnyújtott neki egy tárat, és lőni kezdtek. Samm megfordult, feléjük futott, egy sebesült társát átkarolva.

– Tűnés innen! – kiáltotta. – A másik kettő is elő van készítve?

– Felkészültünk – jelentette ki Heron higgadtan. Az egész csapat visszavonult, rohanni kezdtek a rajként feléjük rontó katonák elől. Tomas futás közben letekert egy hosszú drótot, majd mindannyian bevetették magukat egy hóbucka mögé. Kira észlelte az utolsó parancsok sercegését a kapcsoláson át:

FEDEZÉKBE

KÉSZ

MOST

Tomas lenyomta a detonátort, és a híd élénk narancssárga gömbként robbant fel, alig három méterre az első ellenségek előtt. Kira elfordította a fejét, óvta a szemét a vakító narancssárga tűzgolyótól, és két további robbanás dübörgését is érezte, pár saroknyira északra a kis öböl mentén.

– Ennyi volt – mondta Samm. – Most pedig távolodjunk el tőlük a lehető legjobban, mielőtt átjutnak ezen a csatornán.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

Heron csendben haladt, és hallgatta a többiek beszélgetését. –Hogy kerültetek ide? – kérdezte Kira izgatottan, értetlenkedve. – Hogy tudtatok átkelni a pusztaságon?

– Ezúttal jobban felkészültünk – válaszolta Samm. – Tudtuk, hogy mi vár ránk, és Phan és Calix elég hosszú ideje éltek Denverben ahhoz, hogy értsenek a méregmentes ennivaló és a tiszta víz felleléséhez.

Mintha csak erre vártak volna, Phan és Calix előléptek a viharból. Calix már alig sántított. Heronnak el kellett ismernie, hogy komoly benyomást tett rá a lány. Egész úton egyetlenegyszer sem panaszkodott. Igaz, hogy lovon ült, de minden más tekintetben kivette a részét a munkából, olyan vízforrásokhoz vezette el őket, amelyeket Heron egymaga sosem talált volna meg. Calix olyan könnyedén fejtette meg az időjárást a pusztaság pasztellszínű felhőiből, mintha könyvből olvasná, neki köszönhették, hogy megúszták a savas esőt. Értékes csapattagnak bizonyult.

Heron figyelt, hallgatta őket.

– Született egy egészséges gyerek – folytatta Samm. – Az általad felfedezett feromon, amelyik meggyógyítja az RM-et, már benne volt a szervezetében. Ennyi az egész, Kira. Heteken át éltünk együtt az Övezetben, egy közösségben, és bevált. Csak ennyit kell tennünk. És úgy gondoljuk, ez segített a Harmadik Hadosztálynak is.

– Azok meg kik? – kérdezte Kira.

–Vale kómában tartott Részlegesei. – A viharban mögöttük botorkáló zord férfira mutatott. – Ez itt Ritter, őt választották meg őrmesternek. Huszonkét éves, Kira. Túlélte a lejárati idejét.

Kira jobban szemügyre vette Rittert.

– Örvendek a szerencsének. Maga... Elnézést, ilyen modellel még nem találkoztam. Gyalogosnak túl öreg, tisztnek vagy orvosnak túl fiatal.

– Ez azért van, mert öregszem – mondta Ritter, és bár Heron nem láthatta, tudta, hogy a férfi mosolyog. A Harmadik Hadosztály tagjai buta módon büszkék voltak új, emberszerű jellemzőikre. – Amikor magunkhoz tértünk, először azt hittük, hogy az izomsorvadás mellékhatása. De most már teljesen felépültünk, és még mindig közel harmincnak nézek ki.

– Dr. Vale miatt – mondta Kira. Heron szemét az égre emelte a lány izgatottsága hallatán. – A génmódosításai ellenére mégis ember volt, biztos az ő lehelete váltotta ki a reakciót. Azt sejtettem, hogy ez leállítja a lejárati időt, de arra nem gondoltam, hogy helyreállíthatja a normális öregedési folyamatot is. Ez döbbenetes. Vajon hatott a sterilitásukra is?

– Ezt valójában még nem próbáltuk ki – mondta Ritter –, bár Dwain nagyon igyekezett indulás előtt.

– Fogd be – szólt rá Dwain.

– Lehet, hogy az emberek közelsége tette – jegyezte meg Samm –, de még mindig nem vagyunk biztosak benne.

Heron egy kicsit közelebb húzódott, mert ez jelentette számára a kulcsot. Most, hogy White Plains megszűnt létezni, és Morgan is odaveszett a várossal együtt, Heronnak nem maradt más esélye túlélni a lejárati időt, csak ez az egy halvány remény.

– Lehetséges – folytatta Samm –, sőt valószínű, hogy ami a Harmadik Hadosztállyal történt, egyszeri és megismételhetetlen. Vale csinált velük valamit, akár közvetlenül, akár Williamsen keresztül, hogy életben tartsa őket.

– Szándékosan biztosan nem tett ilyet – mondta Kira. – Heteken át dolgoztam vele a lejárati idő megoldásán, és pont olyan tanácstalan volt, mint én.

Heron visszatartotta a lélegzetét, úgy itta be a szavakat.

– Már azelőtt is így gondoltam – folytatta Kira –, de aztán kaptam megerősítést is. Beszéltem azzal az emberrel, aki létrehozta a rendszert. A Tröszt vezetőjével. Mindvégig ez volt a terve: ha az emberek és a Részlegesek képesek együtt létezni, életben maradnak.

Heron lassan, kontrolláltan vette újra a levegőt. Életben maradhat. Minden, amit tett, minden kockázat, amit vállalt, minden tét, amiben megbízott, ehhez az egy pillanathoz vezetett. Életben maradhat.

–Nem lehet, hogy ilyen könnyű legyen – vélte Samm. – Mindazok után, amin átmentünk, a pokoljárás, a háborúk, a világvége...

– Nem is könnyű – mondta Kira. – Sosem volt az, és nem is lesz. Gondolj csak vissza, milyen borzalmakon mentünk át csupán azért, hogy idáig eljussunk, hogy mindkét fajnak csak néhány képviselőjét meggyőzzük az együttműködés szükségességéről. Mindig könnyebb meghalni a saját oldalad érdekében, mint életben maradni a másikéban. Pedig ezt kell tennünk. Napról napra kell élnünk, megoldanunk minden új problémát, leküzdenünk minden előítéletet, építenünk minden közös pontra, amit találunk. Háborúzni könnyű volt, békét kötni lesz a legnehezebb.

Az East Meadow-i menekültek egyike szólalt meg, Heron felismerni vélte benne a Marcus nevű embert.

– Bármennyire fontos is ugyebár itt állni és egymásra fújni a levegőt, talán jobb lenne azzal is foglalkozni, hogy húzzunk már el innen gyorsan. Az a kis felrobbantott híd nem tartja őket vissza örökké.

– A többi ember délnyugatra van innen – mondta Samm egy Breezy Point nevű keskeny földnyúlványon.

– Sejtettük, hogy oda fognak menni – mondta Kira. – Beszéltetek velük?

Samm a fejét rázta.

–Brooklynon át érkeztünk, és mivel nem tudtam, merre keressünk, az emberek legközelebbi megerősített állásához, a JFK repülőtérhez mentünk, ahol találtunk pár lemaradozót, ők mondták

meg, hogy hol gyülekeznek az emberek. Úgy tűnik, a sziget lakóinak a többsége eljutott ide, legalább húszezren, de lehet, hogy harmincezren is. Rólad azonban nem tudtak semmit, így azt terveztük, hogy East Meadow-ba megyünk, ekkor hallottuk meg a tűzharcot. De csak akkor derült ki a számunkra, hogy ti vagytok azok, amikor rátaláltunk a menetoszlop elejére, és megkérdeztük, hogy ki a vezetőjük.

– Örülünk, hogy látunk – mondta Marcus, de Heron elkapta a Kirára vetett bizonytalan pillantását. Nem tűnt annyira boldognak, mint állította.

Heron hátrahúzódott, a beszélgetés folytatása nem annyira érdekelte. Immár olyan földhöz ragadt témákról esett szó, mint hogy most mit csináljanak, és hogyan. Kira csoportjához háromszáz ember tartozott, és még tizenhét mérföldet kellett megtenniük, mielőtt csatlakozhatnának a többiekhez Breezy Pointnál. A Részleges hadsereg utol fogja érni őket. Lehet, hogy nem azonnal, de előbb-utóbb biztosan. Az éjszakai üldözés kudarca után valószínűleg várnak a következő támadással, összevonják a csapataikat, és aztán mindent elsöprő lendülettel vetik magukat az emberekre. Kira társaságának meg volt pecsételve a sorsa, ahogy minden más emberé is a szigeten, és Heronnak nem állt szándékában ott lenni, amikor ez bekövetkezik. Harmincezer embert lehetetlen elrejteni, még akkor is, ha egy maroknyi Részleges védi őket.

De egy Részleges, és egy ember, aki megvédi a lejárati időtől, akár örökre eltűnhet a térképről.

Heron végigmérte a csoportot, hogy ki lenne a legalkalmasabb célpont. Calix adta magát: ügyes, bátor, és még segíteni is képes Heronnak, nem hátráltatná. Lehet, hogy eleinte meg kellene küzdenie vele, de benne is megvolt a túlélési ösztön, és ha minden más lehetőség lezárult, be fogja látni, mennyire bölcs dolog összetartaniuk. Ugyanakkor Samm furcsa módon kötődni látszott Calixhoz, mint egy kiskutyához, és ha Heron őt választja, még képes utánamenni, az ostoba lojalitása minden logikán felülkerekedne.

Marcus sem lehetett az, hasonló okokból, csak az ő esetében Kirához volt meg a kötődés, Calix pedig Phanhez kötődött. Függőségi rögeszmék hálója ez az egész, gondolta Heron. Képesek megölni magukat, és talán mindenki mást is, csak azért, hogy megmentsék a barátaikat. Mire jó ez? Annyi ember létezik, és gyakorlatilag egyforma mind. Miért kockáztatnak ennyit egyetlenegyért?

Heron felgyorsított, igyekezett elvegyülni az emberek hosszú sorában, olyan valakit keresett, aki nem fog hiányozni senkinek. „Hát ez meg hová megy?”, kérdezte mögötte Kira, de Heron ügyet sem vetett rá. Minden egyes embert alaposan megvizsgált, ahogy elment mellette, felmérte, melyek lehetnek a legjobban felkészülve egy hosszú útra a pusztaságban, kinél van élelem és víz, kinek megfelelő a ruházata, kinek van fegyvere, és kin látszik, hogy tudja is használni. Az elcsigázott utazók egyike sem keltett nagy bizalmat benne, de úgy vélte, hogy ez érthető. Ők maradtak hátra utoljára, ők azok, akik csak akkor merték elhagyni East Meadow-t, amikor a bomba már ténylegesen felrobbant, akiket úgy kellett Kirának kiráncigálnia az otthonukból a világvége borzalmainak ecsetelésével. Lehet, hogy jobb lenne megvárnom, amíg odaérünk a többiekhez. Vagy egyszerűen csak fogom Calixot, és remélem, Sammnek van annyi esze, hogy ne eredjen utánam. Valaki közelített hozzá hátulról. Az oldalfegyverére helyezte a kezét, hogy bármikor előránthassa, ha ellenség.

– Bocsánatot akarok kérni – mondta Kira.

Heron lassan leeresztette a kezét, és az utánaigyekvő lány felé fordult.

– Bocsánatot?

– Durván bántam veled. Eljöttél idáig, az életedet kockáztattad, hogy segíts nekem, és én meg... Szóval, sajnálom. Segítettél, és ezért nagyon hálás vagyok neked.

–Nem kockáztattam az életemet miattad. – Heron újra előrenézett, miközben mentek tovább.

– Akkor Samm miatt. A lényeg az, hogy...

‒ A lényeg az, hogy nem kockáztattam az életemet. Mindvégig uraltam a helyzetet, és ha ez nem így lett volna, nem teszem meg.

‒ Miért nem tudod egyszerűen elfogadni a bocsánatkérést? – Heron érezte Kira hangjában a feszültséget.

– Mikor tettem bármit is könnyűvé neked?

– Miért vagy itt?

– Mondtam, hogy figyelj oda jobban...

– El akarsz rabolni egy embert – mondta Kira. Heron nem reagált,

de Kira nem tágított mellőle. – A gyógymód miatt jöttél vissza, és most, hogy tudod, hogy az emberekben rejlik, el akarsz vinni egyet magaddal, hogy megmentsen téged. Odafigyeltem, jobban, mint gondolod, és ennek az egynek van értelme. Téged soha semmi más nem érdekelt, mint a saját túlélésed. Azért segítettél Morgannek, mert úgy gondoltad, hogy meg tud menteni téged, aztán meg egy ideig nekem, mert azt hitted, hogy én leszek rá képes. Amikor kudarcot vallottam, egyenesen visszamentél Morganhez, és miután ő is kudarcot vallott, kifogytál a lehetőségekből... amíg meg nem erősítettem, hogy megvan a gyógymód.

–Szerintem feleannyira sem értesz engem, mint gondolod – válaszolta Heron. – De még így is jobban, mint kellene, legalábbis ebben az esetben.

– Tehát akkor tudod...

– Eszedbe jutott valaha is – vágott a szavába Heron –, hogy nagyon rossz ötlet az utamba állni?

– Én mindenkit meg akarok menteni – mondta Kira. – Tudod jól. Még téged is, ha hagyod, de nem engedhetem, hogy bárki másnak árts.

–A legeslegjobb forgatókönyv szerint megöllek, elkapom az egyik embert, és soha többé nem lát senki. Ez fog bekövetkezni, ha nem állsz le a kérdezősködéssel. Ha még tovább mész, ellenállsz, próbálsz megállítani, segítségért kiáltasz, még több halált és pusztítást okozok, és a végén mégis lelépek. Nem éri meg. Menj el Breezy Pointba, szállj fel a kis hajócskádra, és számold a perceket, mielőtt végül utolér és az utolsó szálig lemészárol titeket a hadsereg. Én biztonságban leszek, ahogy az is, aki velem tart. Nem éri meg bármivel is próbálkozni ellenem.

Kira Heron karjára helyezte a kezét. A másik lány megmerevedett, de nem húzódott el. Kira hangja lágyabban csengett, mint gondolta volna.

–A túlélés fontos, de akkor nem, ha közben elveszíted önmagadat. A túlélés önmagáért... nem ér semmit. Az nem élet, csak örökös visszacsatolás.

Heron azt várta, hogy Kira mond még valamit, és nem tud majd leállni, moralizál, ahogy szokott, de az elengedte a karját, és visszalépett az éjszakába, vissza Sammhez, Marcushoz és a többiekhez. Heron megállt, nézte, ahogy elmenetel mellette a menekülők sora a hóban, majd megfordult, és besétált a városba.

Az épületek álomszerűnek tűntek a sötétben, elmosódott, fekete formáknak, a körvonalaikat eltompította a hó és a halvány holdfény. Heron csendben, eleven kísértetként haladt a városban. Lopakodó kiképzése annyira tökéletes volt, hogy nem hagyott maga után még lábnyomokat sem, semmi sem jelezte, hogy arra járt.

Ha nem akar nyomot hagyni, senki sem fogja tudni, hogy valaha is ott volt.

Egy alacsony, vékony árny jelent meg a hóesésben. Egy farkas vagy egy vadkutya szimatolt éhesen a szürke semmiben, kétségbeesetten keresett valami élelmet. Heron csendesen felemelte a puskáját, ösztönösen készen állt leszámolni a potenciális veszéllyel. Ujját a ravaszra illesztette. Nézte, ahogy a farkas megáll, rugóként feszül, majd mozgásba lendül, veszettül rohan át az utcán egy apró fehér célpont után. Macska vagy nyúl lehetett. A vadász és a préda nyomában fröcskölt a hó. A farkas ugrott egy nagyot, háromszor megrázta a fejét, és a nyúl holtan feküdt az állkapcsában. Sötét vér csöpögött le a hóra.

Az élet ilyen, gondolta Heron. Az élet nem békeszerződés, nem egy idealista álom, hanem a halál és a túlélés komor tánca. Az erős életben marad, míg a gyenge, aki túl kicsi vagy túl ostoba ahhoz, hogy megvédje magát, véresen agonizálva hal meg. Kira egy olyan világot akar, amelyben mindenki boldog nyúlként húzza meg magát a nyúltelep biztonságában, mit sem törődve a valósággal, csakhogy a való világ az, ami itt van. Egy vadász a hóban. Az élet egy magányos farkas, aki foggal, karommal, kőkemény szívvel végez egy másik élőlénnyel.

A farkas még egyszer megrázta áldozatát, hogy megbizonyosodjon élettelenségéről, de nem állt le egyből lakmározni az utcán. Felnézett, még mindig nem vette észre Heron lidércszerű jelenlétét, és elporoszkált a düledező házak és a hófedte, széteső autótömbök között. Heron utánament, kíváncsi volt, hogy hol tartja biztonságosnak a farkas vacsorája elfogyasztását. Az állat kerítések résein csúszott át, kidőlt fákon és villanyoszlopokon ugrott át, miközben Heron végig követte, figyelte és várt. Végre elért az odújához egy romos ház alatt, és bemászott a hóban ásott keskeny barlangon át. Heron utána lopakodott, és hangtalanul betekintett.

A farkas lehelyezte a földre a nyulat, és büszke anyaként csendben figyelte, ahogy négy kiéhezett kölyök csaholva harapdálja. Az anyafarkas az odú bejárata felé fordította fejét, egyenesen Heronra nézett, sötét szemei zöldelltek a tompa visszfényben.

Heron nézte, ahogy a kölykök esznek, és elsírta magát.

NEGYVENHATODIK FEJEZET

Kira nehézkesen haladt a hóban, a Green szállítására összetákolt hordágyba kapaszkodva. A Részleges hadsereg túl közel volt hozzájuk, az éjszaka meg túl hideg: ha megállnak, lerohanják őket vagy halálra fagynak, így hát mentek tovább, lépésről lépésre, méterről méterre, miközben a lábuk már vérzett a cipőjükben, a kezük megfagyott a kesztyűjükben, és a lankadatlan vihar süvített körülöttük. Egy mérföld. Két mérföld. Öt mérföld. Nemsokára már szinte mindenki húzott maga után egy hordágyat, amelyet az út szélén a jégbe fagyott házakban talált tárgyakból állítottak össze, seprűkből és mosogatórongyokból, ingekből és női ruhákból. A hordágyakra pokrócokat húztak, nehogy megfagyjanak a sebesültek, és megfeszített erővel menekültek tovább.

Az utolsó felrobbant hídtól hat mérföldre megállította őket a Rockaway-félsziget első védelmi vonala. A földnyelv alig háromszáz méter széles volt az óceán és az öböl között, ahol a Védelmi Hálózat megtizedelt maradéka beásta magát a házakba és a rögtönzött bunkerekbe, a főhadiszállásukat pedig egy régi iskolában rendezték be. Oda vitték a menekülteket, tüzet gyújtottak, hogy fel tudjanak melegedni, és elővették minden élelmiszer-és víztartalékukat. Harmincan haltak meg útközben krónikus lehűlésben, az egyik férfinak pedig megfeketedett és elhalt a lába a fagyástól. Kira hagyta, hogy a katonák segítsenek mindenkinek, ő maga pedig bekúszott egy sarokba egy száraz takaró alá, összeesett, és elaludt.

Amikor másnap felébredt, döbbenten tapasztalta, hogy még mindig él.

A kora reggeli fény ellenére kimerült teste éreztette vele, hogy csak pár órát aludt. Erőt vett magán, a halványan pislákoló tűz felett kicsit átmelegítette fagyott kezét, miközben arra gondolt, hogy vajon lesz-e még valaha melege az életben, majd felkereste az előőrs vezetőjét. Az idősebb, borostás és elcsigázott férfi David néven mutatkozott be.

– Kira Walker – szorította meg a kezét Kira. Észrevette a katona szemében a felismerés jelét, és biccentett. – Igen, az a Kira Walker. Beért már minket a Részleges hadsereg?

David a fejét rázta.

– Egész éjjel figyeltünk, mesterlövészeket és rögtönzött robbanóeszközöket helyeztünk el körben a félszigeten, de nem láttunk semmit.

– Valószínűleg összevonják a csapataikat egy nagy támadásra.

‒ Vagy el vannak foglalva a hátvédjük védelmével – vélte Dávid. – Tovar és Mkele még odakint vannak a megmaradt ellenállókkal, lehet, hogy képesek időt nyerni nekünk, amíg elszökünk.

– Tovar meghalt. Mkeléről nem tudok semmit. – Kira a szemét dörzsölte. Semmivel sem érezte magát kipihentebbnek, mint mielőtt ledőlt aludni. – Tovart egy... Vérember nevű férfi ölte meg. – Hirtelen megmagyarázhatatlan kényszert érzett, hogy ne adja ki a nevét, bár senki sem tudta, hogy kicsoda, és mi köze van Kirához. – Van egy rotorja, és egy genetikailag módosított Részlegesekből álló csapat segítségével embereket öldös, hogy megszerezze a DNS-üket.

Hallottak már róla?

– Semmi ilyesmiről nem hallottunk – ingatta Dávid a fejét. – A menekültek közül páran említettek egy rotort Long Beach és Brosewere Bay felett, de a Breezy Point felől érkező hírnökök nem számoltak be ilyesmiről. Ha még mindig ólálkodik, keletre lesz tőlünk.

– És egyenként gyűjtik be az egyedül maradottakat, akik nem tudják terjeszteni a hírt – állapította meg Kira. – Figyeljék az eget, ha idejön, abból nagy baj lesz. – Megdörzsölte a halántékát, és kénytelen volt a falnak támaszkodni. – Mi a helyzet a többi emberrel? Mit tud az evakuálás helyzetéről?

– Lassan, de folyamatosan halad. Még legalább egy hétre van szükségünk, hogy mindenkit átvigyünk. Úgy volt, hogy ezt az előőrsöt a mai nap során kell elhagynunk, de nem tudom, hogy a maga csapata kibírná-e az utat.

‒ Több ilyen támaszpontjuk is van?

David bólintott.

– Két szűk keresztmetszetnél a félszigeten, a Brooklynba vezető hidaknál. A hidakat nyitva tartjuk arra az esetre, ha további menekültek is átjutnának. Mára az volt a tervünk, hogy beélesítjük a csapdákat, elhelyezzük a robbanóanyagokat, és hét mérföldnyit vonulunk vissza a Marine Parkway irányába. Most egy ideig a Cross Bay-hídnál állomásozók lesznek a frontvonalon.

–Hát akkor rajta. – Kira felemelt kézzel hárította el David ellenkezését. – Nagyon rossz állapotban vagyunk ugyan, de legalább a következő támaszpontig biztos el tudunk menni. Ha megállunk, végünk van.

– Akkor jobb lesz elindulni, amíg még világos van – mondta David. – Szóljon az embereinek, én addig értesítem az enyémeket. Nekünk két órára van szükségünk, de ha maguk hamarabb elkészülnek, nyugodtan menjenek előre.

Kira visszament a menekültekkel teli tornaterembe. Minden lépésnél fintorgott a fájdalomtól. Ez nem valami jó előjel. Felkapott egy üveg vizet, hogy odavigye Greenhez, de látta, hogy valaki már beszél vele.

Heron volt az.

– Hát még mindig itt? – Kira lecsavarta a kupakot, és meghúzta az üveget.

Heron bólintott.

– Ahogy te is. Bár gondolom, ez nem annyira meglepő.

– Szerintem hozzám beszélt – nyögte Green, alig hallható hangon.

– Azt hiszi, hogy meg fogok halni.

Kira megfogta a kezét, de nem mondott ellen a katonának. Fáradt szemmel nézett Heronra.

– Túl makacs ahhoz, hogy meghaljon.

– Ismerem az érzést – mondta Heron. Kira bólintott.

– Útnak indulunk megint. Van egy másik előőrsük, ha jól értem,

mintegy három mérföldre innen. Most éppen nem havazik, és még nem ment le a nap, így hát pár óra alatt odaérhetünk.

– Reggelre két újabb fagyást észleltünk, ő az egyik – mutatott Greenre Heron. – A hordágyra fektetetteknek muszáj járniuk, hogy ne álljon le a vérkeringésük, különben egyre többen fogják elveszteni a végtagjaikat.

– És te rá tudod beszélni őket? – kérdezte Kira.

Heron hamiskásan mosolygott, odalépett a legközelebbi hordágyhoz, egy horkantással felfordította, amitől a rajta fekvő férfi a földre zuhant. Motyogva ébredt fel, nem értette, hol van, miközben Heron már bele is dobta a hordágyat a legközelebbi tűzbe.

– Mit csinál? – kiáltott fel a férfi.

– Megmenti a végtagjait – válaszolta Kira. – Keressen ennivalót. Egy óra múlva indulunk. – A férfinak szótlanul rángatózott a szája, túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy vitatkozzon. Odatántorgott a biztonsági tartalékok egyre zsugorodó kupacához, miközben a lábát dörzsölgette. Kira összenézett Heronnal, aki biccentett, majd folytatta a következő hordággyal. Kira visszafordult Greenhez. – Igazán egyszerűek a módszerei.

– És igazán dögös – hörögte Green. – Van valakije?

– Már kiverekedte magát Candlewoodból, túlélte a pokoli telet és egy atomrobbanást, most meg a saját szervezete próbálja megölni. Szerintem most nem ezen kéne törnie a fejét.

Megpaskolta Green lábát, és ment értesíteni a többieket. Marcus a terem egyik végében diskurált az egyik menekülttel, Samm a túlsó sarokban beszélgetett az Övezetből hozott csapatával. Kira megállt középen, nem tudta eldönteni, melyikükkel beszéljen előbb, és hogy mit mondjon, meg... úgy egyáltalán. Tett egy lépést Marcus

irányába, de megállt, és inkább elindult egyenesen, mindenkit felkeltett a terem közepétől kiindulva. Majd akkor foglalkozik Samm-mel és Marcusszal, amikor éppen nem kell futnia az életéért. Hátravetette és megrázta a fejét. Ha egyáltalán lesz majd ilyen.

Még csak pár emberrel beszélt, amikor Samm közelített hozzá hátulról. Tőle tanulta meg a kapcsolás használatát, és most megérezte, hogy jön, az adatai pont olyan ismerősek voltak a számára, mint az arca, és ugyanolyan megnyugtatóak is. Lehunyta a szemét, megízlelte az adatokat, mint egy régi, ismerős illatot, majd letörölte az arcáról az érzelmeket, és Samm felé fordult.

– Samm.

– Kira. – A férfi csak állt csendben, nem zavarodottan, hanem csak... bizonytalanul.

Kira imádta a sebezhetőségnek ezeket az apró villanásait, mintha rések lennének a felsőbbrendű higgadt magabiztosságán. Megdobbant a szíve a gondolattól, hogy miután Samm átvezetett egy csapatot az Övezetből, leküzdötte a pusztaságot és legyőzött egy egész hadsereget, most tétovázik, és nem tudja, mit mondjon.

– Hallom, továbbmegyünk – folytatta végül Samm.

– Igen, épp azért jöttem, hogy szóljak nektek.

– Kira, amikor elmentél...

‒ Tudom – mondta Kira. – Tudom... és nem tudom.

– Én nem ezt akartam... – Sammnek elakadt a szava, majd ismét

próbálkozott. – Nem így akartam. Hónapokon át terveztem, hogy mit mondok majd, ha újra látlak, de most, hogy rád találtam, mégsem voltam kész.

– Tervet készítettél és megmentetted az életemet, még mielőtt észrevettem volna, hogy mi történik. Ha ezt nem nevezed „kész”- nek, akkor nem tudom, mi kell még neked.

–Az olyasmi könnyen megy nekem – mondta Samm. – Ez viszont... – Kihúzta a vállát, megpróbálta folytatni, de Kira félbeszakította.

– Én is akarok veled beszélni. Órákon és napokon át és az örökkévalóságig, de most nem lehet. Addig nem, amíg még veszélyben forgunk.

– Igazad van. – Kira bosszúság és megkönnyebbülés keverékét érezte a kapcsoláson át. – Miben segíthetek?

Kira körbenézett a teremben, kereste, hogy milyen feladatot adjon neki. Látta, hogy a menekültek a tűznél próbálják megszárítani a ruhadarabjaikat. Döntött.

– Vigyél magaddal pár embert, és menjetek el a legközelebb háztömbbe. Hozzatok el annyi száraz ruhát, amennyit csak találtok. Főleg zakókat és kabátokat, de az ingek és a nadrágok is jöhetnek. Ilyen nedvesen nem mehetnek ki.

– Legtöbbjüknek új cipőre is szüksége van – tette hozzá Samm. – Hozunk, amit tudunk. – Ismét habozott, mintha nem tudná, hogy szalutáljon vagy átölelje Kirát, majd megfordult, és magához szólította a csapatát. Követték, még Calix és Phan is, és menet közben csatlakozott hozzájuk néhány a jobb erőben lévő menekültek közül is. Kira nézte, ahogy elmennek. Nem tudta, hogy helyesen cselekedett-e. Azzal, hogy nem ölelte rögtön magához, esetleg mindörökre elveszítette. És azt sem tudta, hogy vissza akarja-e kapni egyáltalán.

Marcus közben már csapatokba szervezte a menekülteket, ellenőrizte, hogy kiket vesztettek el, ki van még meg, milyen készleteket tudnak magukhoz venni az út következő szakaszához. Kira elindult felé, próbálta kitalálni, hogy mit mondjon neki. Most, hogy Samm-mel már beszélt, őt sem hagyhatta ki. Látta, hogy Heron még mindig borogatja a hordágyakat, és ordítva közli mindenkivel, hogy mostantól a saját lábukon kell járniuk, nehogy elálljon a vérkeringésük. Még mindig nem tudta eldönteni, hogy a lány miért maradt velük, hogy továbbra is le akar-e lépni, netán készül elárulni őket, vagy ki tudja, mi mást tervez. Remek, gondolta Kira. Mintha nem lenne elég gondom.

Marcus felnézett a közeledő Kirára, de nem mosolyodott el. Az ajtó felé biccentett, amelyen Samm az imént távozott.

– Előremennek felderítőnek?

– Hoznak száraz ruhát. Élelemmel hogy állunk?

– Pocsékul, mondhatni katasztrofálisan, bár még nem értük el a

vad kannibalizmus fázisát. A támaszpont már akkor is az utolsó tartalékainál tartott, amikor hirtelen megjelent a körükben háromszáz menekült. Úgy tűnik, pont ma kell evakuálniuk.

– Így van. És a következő támaszpont valószínűleg ugyanennyire szánalmas állapotban lesz, mire odaérünk.

– Megpróbálhatjuk körbejárni a környéket – javasolta Marcus –, de ne feledjük, hogy az elmúlt hónapban valamennyi túlélő ember a szigetről már megelőzött minket. Még ha találunk is valamit, biztosan nem lesz elég élelem mindenkinek.

Marcusszal annyival könnyebb beszélni, mint Samm-mel. De lehet, hogy csak azért tűnik könnyűnek, mert könnyű dolgokról beszélünk. Súlyos kérdésekről és apró részletekről. Miért van az, hogy a világ megmentéséről képes vagyok beszélni, de önmagamról nem.

A francba. Ha most nem esek túl rajta, sosem fogok.

Kira mélyen Marcus szemébe nézett.

– Marcus, ugye tudod, hogy szerelmes vagyok beléd?

A fiúnak egy pillanatra tátva maradt a szája, majd elmosolyodott. – Nem tudtam, hogy fogom-e még ezt hallani tőled valaha.

– És azt is tudod, hogy szerelmes vagyok Sammbe?

Marcusnak ezúttal tovább maradt nyitva a szája, és elborult a tekintete.

‒ Hát, nem igazán ezt szerettem volna hallani most, de azért...

köszönöm. Jobb az ilyesmit kimondani.

– Azt hittem, hogy soha többé nem fogom látni.

– Ezért csókoltál meg?

– Nem ezért akartalak megcsókolni, hanem ezért engedtem meg magamnak, hogy megcsókoljalak.

Marcus a fejét rázta.

– Nem biztos, hogy ettől olyan sokkal jobban érzem magam.

– Azért hoztam egy döntést, mert azt hittem, hogy ez az egyetlen választásom. Tudom, hogy ez szörnyen hangzik, de akkor is így van. Amikor megcsókoltam Sammet, ugyanez volt rá az okom. Azt hittem, hogy meg fogok halni, megcsókoltam, és azt mondtam neki, hogy szeretem. Ez olyan... Képes vagyok odadobni az életemet is, hogy segítsek másokon, de önmagamért csak akkor tudok tenni bármit is, ha tudom, hogy nem számít.

– Tehát őt is megcsókoltad – állapította meg Marcus. – Ez a beszélgetés kezd egyre zavarosabb és kényelmetlenebb irányt venni.

– Annyira sajnálom, Marcus. Nem tudom, mi a baj velem.

–Nincs veled semmi baj – mondta Marcus, bár érezhetően nehezére esett megtalálni a megfelelő szavakat. – Mindketten hibátlan példányok vagyunk, én sem igazán tudnék választani kettőnk közül.

Kira elnevette magát.

– Sokkal könnyebb volt döntenem, amikor azt hitem, hogy az apokalipszis hozza meg a döntéseket helyettem.

– És még nincs is vége – jegyezte meg Marcus szárazon. – Most őszintén, úgy gondolod, túléljük a következő pár napot? Lehet, hogy te meghalsz, és én maradok itt Samm-mel.

– Még mindig inkább vele, mint Heronnal – mondta Kira. – Akármi történik is, tartsd magad távol tőle.

–Úgy lesz, úgy lesz – válaszolta Marcus. – Csak egyszer találkoztam vele, de... a fenébe is, ha valaki meghal a következő pár napon belül, nem fogok meglepődni, ha ő húzza meg a ravaszt.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

A Részleges hadsereg nem ért oda aznap, Kira menekültjei gond nélkül eljutottak a második támaszponthoz a Cross Bay-hídnál. Tüzet gyújtottak és összebújtak az éjszakára, figyelték, hogy nem robban-e fel a Védelmi Hálózat valamelyik csapdája, de nem hallottak semmit.

– Nem jönnek – állapította meg Samm.

– Vagy megtalálták és hatástalanították a csapdákat – jegyezte meg Heron. Kegyetlenül mosolygott a körülöttük lévő emberekre. – Elnézést, optimista hangulatban vagyok.

– Maga most kinek az oldalán áll? – kérdezte Marcus.

–Most, hogy ilyen közel járunk a végéhez, mindenkinek ugyanazon az oldalon kell állnia – mondta Kira. – Menekülünk előlük, mert meg akarnak ölni minket, de nem élhetjük túl nélkülük. Ez a helyzet.

– És hogy lehet ezt összehozni azzal, hogy meg akarnak ölni minket? – kérdezte Calix. – Ez eléggé ellehetetleníti a békés egymás mellett élést, úgy vélem.

– Majd beszélünk velük, de előbb mindenkit biztonságba kell helyeznünk. Most dühösek, mert azt hiszik, hogy mi robbantottuk fel az otthonukat és öltük meg a fajuk nyolcvan százalékát. Mindenkit eltávolítunk előlük és a maradéksugárzástól, és amikor már nem tudnak kire lőni, beszélünk velük.

– Még akkor is képesek lelőni azt, aki megpróbál beszélni velük – vetette közbe Marcus.

Kira bólintott.

– Reméljük, hogy nem.

Másnap újabb száraz ruhákat vettek magukhoz, és négy mérföldet gyalogoltak a következő állomáshelyig. Kira meglepődve tapasztalta, hogy járt már ott, az első manhattani kiruccanásuk alkalmából. Akkor kerülőúton mentek, hogy elrejtőzzenek a Szenátus és a Hang elől is, és ezen a hídon át jutottak Brooklynba. A várost nem ismerte fel a hóban, de a hidat nem lehetett összetéveszteni. A támaszpont után már csak három mérföld választotta el őket a földnyelv végső pontjától, Breezy Pointtól, és Kira már látta is az előttük nyüzsgő hatalmas menekültcsoportot, a teljes emberi populációt. A szívét elöntötte a boldogság, hogy ennyi élő embert lát, miután oly sok időt töltött egyedül a pusztaságban, de össze is szorult a látványtól.

Minden ember a szigeten. Sosem láttam még őket egyszerre egy helyen.

Olyan kevesen vagyunk.

Breezy Point egy ugyanolyan keskeny erdőből állt, mint a földnyelv többi része, egészen a félsziget kiszélesedő fejéig, amelyet több ezer ház borított parttól partig. Az épületeket csak szűk utak – vagy sokszor csak szűk kitaposott ösvények – választották el egymástól. A város felett szürke füsttakaró emelkedett több száz kéményből, a hamutól és a felkavart sártól a hó szinte feketének látszott. A déli part zsúfolt volt az emberektől, az óceánon fehér vitorlások vékony vonala húzódott egészen Jersey távoli partjáig. Kira odaát is látott füstöt, és hálásan szorította össze az ajkát. Még ha mi meg is halunk, vannak, akiknek sikerült átjutniuk.

Gondoskodott róla, hogy mindenkinek jusson élelem és menedék, majd otthagyta őket a támaszponton, és megtette az utolsó pár mérföldet Marcusszal, Samm-mel és az Övezetből jött csapat többi tagjával. Greent is magával vitte volna, de a Részleges hol magánál volt, hol nem, így hát jobb volt ott hagyni, ahol meleg van, és emberek veszik körül. Ha az interaktív gyógymód valaha is működni fog, ez az utolsó esélye. Eszébe jutott, hogy már csak három nap van hátra a következő szállítmány lejárati idejéig, ez adhatja arra a magyarázatot, hogy a Részleges hadsereg hirtelen leállt az

üldözéssel. Ő egyetlen haldokló katonáért aggódott abban a halvány reményben, hogy felépülhet, ők meg több ezerért, minden remény nélkül.

Vajon ettől lehiggadnak? Átértékelik a helyzetet, és nem támadnak? Vagy csak még inkább felerősödik bennük a bosszúvágy?

A város szélén két férfi jött eléjük, pokrócokból rögtönzött köpenyt viseltek, és egy viharvert lajstromkönyvet hoztak magukkal.

– Azt hittük, többen már nem érnek ide. A nevem Gage. – A vezető kezet nyújtott Kirának. – Jöjjenek oda hátra a határállomáshoz, ott felmelegedhetnek, és addig kitaláljuk, hol helyezzük el magukat, amíg hajóra várnak.

– Ki most a vezetőjük? – kérdezte Kira. – Beszélnünk kell... gondolom, a Szenátussal. Itt van Kessler? Vagy Hobb?

– Egyikük sem szerepel a jelenléti íven – mondta Gage. – Haru Sato szervezett meg mindent.

– Remek – mondta Marcus. – Reméltem is, hogy egy szószátyár és önelégült vezetővel lesz dolgunk, úgyhogy ez tökéletesen bevált.

– Ismerik? – kérdezte Gage.

– Régi barátai vagyunk – válaszolta Kira. – Kira Walker vagyok. – Gage szemében is látta a meglepetés és a felismerés szikráját, és bólintott. Ez most már mindig így lesz? – Igen. Az a Kira Walker. Oda tudna vezetni minket Haruhoz?

– Előbb hadd könyveljem el magukat – mondta Gage, és menet közben is a nyilvántartását nézte. – Szóval... tíz fő?

– És még háromszáz a mögöttünk lévő támaszponton, ők holnap érkeznek.

–Hűha. – Gage átlapozott pár oldalt, az egyiket alaposan megnézegette, majd intett a társának. – Mondd meg Kyle-nak, hogy nyissa meg a nyugati 12-ik utcát, ott kezdjük el elhelyezni őket. – A férfi előrefutott, miközben Gage újabb kérdéseket tett fel: mennyi élelmet hoztak magukkal, hány sebesültjük van, hányan vannak, akik alkalmasak betegápolásra vagy szolgálatra az egyik hajón. Kirát megnyugtatta, hogy ilyen hatékonyan folyik az evakuálás, ugyanakkor az aggodalmai nem csökkentek, hiszen a hatékonyság önmagában még nem jelent biztonságot. Felgyorsított, kérte Gage-et, hogy siessenek. A férfi a havas-kormos utcákon át egy régi építőanyag-raktárba vezette őket a város közepén, amelyet a menekültek főhadiszállássá alakítottak át. Harut odabent találták.

–Kira! Marcus! – Odaszaladt hozzájuk, és átölelte őket. – Madison annyira örülni fog, hogy életben vagytok. Ő már átkelt Arwennel együtt, nem akartuk kockáztatni, hogy elveszítjük a kislányunkat, ő az egész faj kabalája. – Heronra és a többiekre nézett, és komolyabbra fogta a hangját. – A többieket nem ismerem, de üdvözlök mindenkit Breezy Pointban. Úgy véljük, még négy napba telik, mielőtt mindenkit át tudunk vinni, és a felderítőink máris elindultak körülnézni délre és nyugatra, hogy... Senki se mozduljon! – Olyan váratlanul ordította a parancsot, és rántotta elő a pisztolyát, hogy Kira alig tudta követni a mozdulatot. Haru Sammre meredt, a fegyvert egyenesen a mellkasának szegezte. – A fenébe is, Kira, idehoztál egy Részlegest?

– Többet is – jelentett ki Kira határozottan, miközben a meglepett őrök kezdték előhúzni a fegyverüket. – Haru, ebben a csapatban több a Részleges, mint az ember... beleértve engem is.

Haru hátralépett, hogy jobban szemügyre vegye a csapatot, de a komor arca elbizonytalanodott.

– Hát... ezt már hallottam Nanditától.

– Nandita él?

–Keletre ment a havazás előtt, próbálta megmenteni Isolde kisbabáját.

– Isolde-nak megszületett a gyereke? – Kira elsírta magát. – Hol vannak?

– Keletre tartottak, Plum Island felé – válaszolta Haru. – Ariel,

Hobb, Kessler és Xochi is velük voltak. Nandita úgy gondolta, hogy meg tudja menteni a kisbabát, de azóta nem hallottunk róluk. Attól tartok... nem hinném, hogy életben vannak még.

– Három perccel ezelőtt rólam is ezt hitted. Tudnak vigyázni magukra, sikerrel fognak járni.

– Nem lehetne úgy folytatni ezt a beszélgetést, hogy senki sem céloz ránk puskával? – kérdezte Marcus. – Engem is ugyanúgy lenyűgöz ez a helyzet, de nehéz koncentrálni, ha fegyvert nyomnak az arcomba.

– Hányan Részlegesek maguk közül? – kérdezte Haru. Samm, Ritter és még hárman felemelték a kezüket. Calix előrelépett, be Haru tűzvonalába.

– A nevem Calix, és személyesen állok jót ezekért a férfiakért, akik számtalanszor mentették meg az életemet. Nem jelentenek veszélyt, és valószínűleg ők tudják a legtöbbet tenni az emberek védelmében.

– Részlegesek – jelentette ki Haru. – Kira emberként nőtt fel, így hát megbízom benne, de ezek négyen kémek is lehetnek, vagy akár orgyilkosok... bármik.

‒ Akkor próbáljon úgy tekinteni rájuk, hogy lehetnek akár barátok is – mondta Calix. – Nekem is nehezen ment elsőre, de rájuk bíztam az életemet, és egyszer sem hagytak cserben.

Haru meredten nézte a Részlegeseket, szorosabban fogva a pisztolyát. Eltelt egy kis idő, mire újra megszólalt.

– Kira, megmentetted a lányom életét. Nem tudom, mi mást tettél, de ebben az egyben biztos vagyok. Ha te azt mondod, hogy megbízhatok bennük, hiszek neked.

– Megbízhatsz bennük – mondta Kira. – Ahogy abban a nőben is, a hátad mögött.

Haru leeresztette a fegyverét.

– Kicsodában? – Megperdült. Heron kilépett az árnyékok közül, szenvtelen tekintettel eresztette le ő is a fegyverét. Haru óvatosan mérte végig. – Ezek után, hogy tudnék megbízni benne?

Heron elmosolyodott.

– Bízhat, hiszen még él.

Haru fenyegetően nézett rá, de aztán visszahelyezte a fegyverét a pisztolytáskába, és intett az őröknek is.

– Megváltozott a világ, és még nem igazán szoktam meg az újat. Kira és Marcus azt mondják, a barátaik, így hát szívesen látjuk itt magukat.

– Megértjük – mondta Samm. – Örömmel hallom, hogy a lánya biztonságban van!

Haru ismét furcsa képet vágott, érezhetően nehezen dolgozta fel, hogy egy Részlegestől jókívánságokban részesül, de nem mondta ki, hogy mit gondol. Kira előrelépett, és a vállára tette a kezét.

– Mesélj Isolde-ról és a kisbabájáról – kérdezte. – Fiú? Lány? Hogyan élte túl az RM kezdeti tüneteit?

– Fiú, a neve Mohammad Khan. És nem kapta el az RM-et, mert hibrid – mondta Haru.

Kira összeráncolta a homlokát.

– Ezt meg hogy érted?

Haru a fejét ingatta.

– Tehát nem tudsz róla. Nos, akkor bőven van miről beszélnünk.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

‒ Még mindig nem fogtam fel – mondta Kira. Besötétedett, a számukra kijelölt házban ültek. Kira a tűzrakással foglalatoskodott, míg Samm és a Harmadik Hadosztály katonái a kanapék párnáival és matracokkal szigetelték az ablakokat. – Ariel és Isolde is Részlegesek, a testvéreim valami nagy általános, kozmikus

értelemben a valódi testvéreim.

– Feltéve, hogy még élnek – jegyezte meg Marcus. – Nem akarom lehűteni a lelkesedésedet, de ennek elég csekély az esélye.

– Élnek – jelentette ki határozottan Kira. – A fenébe a hóval, az atombombával, a bosszút lihegő szuperkatonák hadával, élnek! Marcus megadóan emelte fel a kezét.

– Oké, persze, élnek.

– Még négy napig tart az emberek átszállítása a hajókkal? –

kérdezte Calix. – Szerinted tényleg sikerülni fog?

– Mármint elhagyni a szigetet? – kérdezett vissza Kira.

– Mármint még négy napig életben maradni – mondta Calix.

Kira megpiszkálta a tűzrakást.

–Remélem. De ha sikerül is, nem jutunk semmire, ha nem vagyunk képesek rábeszélni a Részleges hadsereget a csatlakozásra. – Semmi jel róluk – mondta Marcus. – Egyik csapda sem robbant fel, egyik előőrsöt sem támadták meg. Semmi.

– Rotor! – szólalt meg Heron, aki a széles első ablaknál ült, amelyet a füst miatt hagytak nyitva. Ahogy Kira odanézett, Heron az égre mutatott. – Fényjelek nélkül repül, de a gép teste kitakarja a csillagokat.

Samm is odament, utána meg az egész csapat.

‒ A megszálló csapatok rendelkeznek rotorokkal? – kérdezte. – Amikor minket üldöztek, nem vetettek be gépeket.

–Túl erős volt a vihar – vélte Ritter. – Nem vették volna hasznukat.

– Ez nem a hadsereg – jelentette ki Kira. – Hanem a Vérember. Samm az égre meredt.

– Mármint az...

– Nem az apám – vágta rá Kira. – Szedelőzködjünk. Ha itt van, „donorokat” akar. Phan, rohanj a parancsnoki álláshoz, figyelmeztesd Harut, hirdessen ki riadót. – Magára öltötte viharvert zubbonyát és felkapta a puskáját, miközben a többiek is a fegyvereikért nyúltak. – Mindenki más menjen ki, és másszon fel a háztetőkre, ahonnan jól látni. Ki kell derítenünk, hogy hol ér földet, és aztán megállítjuk.

– Amíg megvan a rotorja, kizárt, hogy sikerüljön – jegyezte meg Samm. – Leereszkedik, megöl pár embert, és mielőtt elkapnánk, már fel is szállt megint.

– Nem kell elkapnunk. – Kira erőteljesen csatlakoztatta a tárat a puskájához. – A figyelmét kell felkeltenünk, és akkor értem fog jönni.

A csoport kirohant. Kira homályosan érzékelte, hogy Heron erősen figyeli, de nem ért rá elgondolkodni rajta, hogy miért. Samm felsegítette Calixot a tetőre, ahonnan a lány irányokat kiáltott a többieknek, akik futva, a piszkos havat felkavarva indultak el a 12-ik Avenue-n keletre, a Rockaway Point Boulevard felé. Az éjszakai ég tiszta volt, napok óta először, és Kira elmerengett azon, hogy vajon mi csalta elő Armint a rejtekhelyéről. Talán tényleg nem tudtak olyan jól repülni a hóban, ahogy Ritter sugallta? Elgondolkodott, miképp használhatná fel ezt az információt ellene, de az időjárást ő sem tudta befolyásolni. Már az Ocean Avenue-nál jártak az éjszakában rohanva, amikor a fekete árny az égen hirtelen délre fordult, magasan a házak felett lebegve. Alig lehetett látni az alakját, de Kira hallotta a mély morgás visszhangját az épületek között. A parancsnoki állásból már utasítások csattantak fel. Ez nem lehetett Phan, ő még nem érhetett el odáig – talán ők is észrevették a rotort, vagy valami más történt? Kira délre kanyarodott, követve a rotor útját, a többiek is utána fordultak.

– Leereszkedik! – kiáltotta Samm, és a sötét árny valóban lefelé tartott a csillagos háttérben, áttörve a város felett lebegő füstfelhőt. Kira kiabálást és egy lövést hallott, de túl messze volt a zajoktól. Egy reflektort irányítottak a föld felé, ormányként kutatta a terepet. Kira felgyorsított, sebesebben futott, mint amire képesnek hitte magát, de a rotor nem szállt le, csak tett pár kört, majd kikapcsolták a lámpát, és ismét felemelkedtek.

–Engem keres – mondta Kira. – Úgy kell intéznünk, hogy megtaláljon, még mielőtt megunja, és elkezd civilekre támadni!

Az utcák errefelé szűkek voltak, a csillagoknak csak egy vékony csíkját fedték fel, ezért hát Ritter felugrott az egyik autó tetejére, onnan át egy háztetőre, hogy tágabb körben pásztázhassa végig az eget. Megtalálta a rotort, és egy kiáltással nyugatra küldte a csapatot. Kira megint rohanni kezdett, feltett szándéka volt, hogy ott legyen, amikor Armin ismét leereszkedik körülnézni.

– Leereszkedik! – kiáltotta Samm megint, de túl korán, Kira még csak pár saroknyit tudott futni. Frusztráltan üvöltött, és megbotlott a hóban. Samm megtámogatta, majd futottak tovább együtt, a szűk utcából a város központi terére bukkantak elő. Előttük a parancsnoki főhadiszállás, amelynél csak úgy nyüzsögtek a fegyveres milicisták.

Haru rákiáltott az átrohanó Kirára.

– Itt van a hadsereg! – A másik irányba, keletre mutatott, a Hálózat előőrsei felé. Kira alig hallotta futás közben, Haru hangja elmosódott a háttérben. – A Részleges hadsereg! Elértek a harmadik támaszpontunkhoz!

Kira káromkodva rohant, meg-megbotolva az odafagyott, kormos fadarabokban. Egy pillanatra megállt és fülelt: igen, a rotor mély, csattogó ritmusa mögött a távolban puskatűz dörgött, három mérföld távolságból is hallatszott.

– A csoportunk még mindig ott van! – mondta. – A menekültek, akiket kihoztunk East Meadow-ból, akikért majdnem meghaltunk... és most elfogták mindet!

– Nem fogják megölni őket – mondta Samm.

– Persze hogy meg fogják ölni őket! – kiáltotta Kira. – Hallottad, mit mondtak! Hogy az emberek férgek, és az minden Részleges is, aki együttműködik velük. Green is ott van, Samm! Ki fogják végezni, mint árulót!

– De nem ma éjjel. Még van időnk beszélni velük, beláttatni velük az igazunkat.

– Biztos vagy te ebben?

Samm nem válaszolt.

– Fussatok tovább – mondta Heron. – Megint visszatért.

Kira felnézett, próbálta követni Heron ujjának vonalát, és megtalálta a füst felett lassan lefelé húzódó sötét vakfoltot.

– Délre megy – állapította meg. – A part felé. – Megint beindult, átszaladt a tömegen. A központtól délre az utcák még keskenyebbek voltak, valójában csak gyalogos ösvények a szomszédos házak között, de mostanra már Phan is utolérte őket, és felmászott a legközelebbi ház tetejére, hogy irányítsa őket.

– Négy sorral arrébb! – kiáltotta. – Nem, a következő!

Kira elérte a következő házsort, és balra vágott. Látta, ahogy a rotor leereszkedik egy üres telekre a házak között. A propellerek forgó pengéi jég-és sárdarabokat és kavicsokat szórtak szét, halálos törmelékörvénnyel borították be a leszállási zónát. Kira a karjával az arcát védve rohant előre.

FEKÜDJ, jött a kapcsolási adat Herontól, majd egy hangos kiáltás, amellyel az embereket is figyelmeztette.

– Földre! Mindenki keressen fedezéket, túl veszélyes!

Kira nem vett tudomást róla, mindenáron el akarta érni, hogy Armin észrevegye. A fogát összeszorítva berohant a forgó törmelékfelhő közepébe, a motorok hangja megsüketítette. Bekapcsolódott egy reflektor, röviden pásztázta a terepet, de gyorsan megállapodott Kirán. A lány karja pajzsként védte az arcát a fénytől és a törmeléktől, de elérte a célját. Azt akarta, hogy Armin meglássa, és közelebb jöjjön, így a többiek el tudják majd kapni. Lehunyta a szemét, elvette a karját az arca elől, kitette a reflektor fényének. Kavargott körülötte a por és a jég, mardosta az arcát, a haja vadul csapkodott a szélben. A rotor helyben lebegett, a fény vizsgálódva nézte, majd hirtelen egy erős szélkitörés a földre lökte Kirát. Ahogy a kezét a szeméhez emelte, látta, hogy a gép felemelkedik ismét.

Elment...

– Most délre tart – segítette fel Heron. – A partra.

– Ott nincs senki éjszaka – mondta Kira. – Amikor leszáll az est, leállítják a hajókat, mert nem jók a látási viszonyok. Ott süllyesztették el a teljes Utolsó Flottát, túl veszélyes arra navigálni.

– Talán meglátta az érkező hadsereget – vélte Heron.

– Vagy a tüzeket az öböl túlsó partján – nézte Ritter az eget. – Már elhagyta a partot, és megy tovább.

– Lemészárolja a már átért túlélőket! – kiáltotta Kira.

Haru feléjük araszolt a hóban, a nyomában három őrrel.

– A rotort csak elterelésnek használták – mondta komoran és fáradtan. – A tábor keleti szélénél egy csoport belopakodott, és megölt hét embert. Talán többet is... még csak most futnak be a jelentések.

– A fenébe! – ordította Kira. Armin, te rohadék...

Haru lehunyta és kimerülten dörzsölgette a szemét.

‒ Mindenkit felébresztettünk és riadóztattunk, de nemigen tudunk mit tenni. Szinte teljesen elfogyott az élelmünk, újabb tíz kóros kihűlés történt, és a Részleges hadsereg már csak három mérföldre van innen. Ehhez képest az, hogy a Vérember itt-ott elrabol hét embert, viszonylag apró problémának tűnik.

– Nekem meg beszakadt a körmöm – emelte fel Marcus az egyik ujját. – Csak azért mondom, hogy pontosítsuk az „apró probléma” jelentéstartományát.

Kira biccentett, nagyokat lélegezve próbált gondolkodni.

– Valakinek beszélnie kell a Részleges hadsereggel. Illetve a vezetőjével.

– Ahogy közeledni látnak valakit, azonnal lelövik – vélte Heron.

– De legalábbis fogságba ejtik – tette hozzá Haru. – Gyakorlatilag lehetetlen meggyőzni őket arról, hogy valójában békére vágynak, nem bosszúra.

–De nemteljesenlehetetlen – mondta Kira. – Holnap reggel eléjük megyek fehér zászlóval, és feladom magam. Nincs más megoldás.

– Meg fogsz halni – jegyezte meg Heron.

– Samm nem így gondolja.

– Samm meg van bolondulva. A legtöbb, amire számíthatunk az, hogy... – Hirtelen elhallgatott, és végignézett a csoporton: Ritter, Haru, Marcus, Phan... – Hol van Samm?

Kira kétségbeesetten pásztázta a havas árnyakat Samm arcát keresve, próbálta megérezni a kapcsoláson át is, de nem volt sehol.

– Csak nem gondolod, hogy...

– Rohadék! – kiáltott rá Heron. Düh sercegett a kapcsoláson át, és rémisztő vicsorgással fordult Kira felé. – Ez a te műved!

– Elment beszélni a Részlegesekkel? – kérdezte Marcus.

– Én sosem mondtam neki ilyet – védekezett Kira. – Én sosem kérnék tőle ilyet! Én magam akartam...

– Hát persze hogy te magad akartad! – üvöltötte Heron. – Mindig ezt csinálod! Mindig a legközelebbi és leghalálosabb probléma útjába veted magadat, és Samm tudta, hogy mire készülsz, ezért ment inkább oda ő maga!

– Meg akar menteni minket!

‒ Téged akar megmenteni. És ez az életébe kerül.

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

‒ Tábornok úr, a foglyok száma háromszáztizenhét! – Shon szárnysegédje szalutált, a parancsnok fáradtan viszonozta. –És mi a helyzet a teherautókkal? – kérdezte Shon. – A

következő támadás előtt újra fel kell szerelnünk mindet.

– Holnapra itt kell lenniük.

‒ Holnapra... – Shon nagyot fújtatott. – Ötezer katonánk talán már nem lesz életben holnap, de holnapután biztosan meghalnak.

– A többiek bosszút állnak értük – mondta a szárnysegéd.

Shon felmordult. Átvette az írásbeli jelentést, majd elküldte a katonát, és bezárta utána az ajtót. Az emberek hadseregének utolsó támaszpontját Fort Tildenben, egy régi katonai raktárban állították fel, a Marine Parkway-híd lábánál. Shon a főépületben rendeztette be a saját serege ideiglenes főhadiszállását. Az épület romos volt, mint minden más ezen az átkozott szigeten. A kerítések kidőltek, az ablakok betörtek, az a néhány ajtó, amely még nem szakadt le a zsanérjából, nyirkosan ragadt a keretéhez – de legalább tiszta volt, száraz és főleg ismerős környezetet biztosított. Shon egy raktárban született, védőálarcos technikusok emelték ki egy tartályból több ezer társával együtt, de egy katonai támaszponton nevelték fel, amely annyira hasonlított ehhez, hogy ha lehunyta a szemét, szinte az otthon hangjait hallotta: a terepjárókat odakint, a távoli masírozás csattanását, ahogy az egyik őrmester a barakkba vezényelte az alegységét. Kint a hóval és gazzal fedett baseballpályát csak a körbefutó, omladozó falelátókról lehetett felismerni. Bár nem szívesen ismerte el önmaga előtt sem, Shon lelke mélyén legszívesebben kiment volna a sötétbe, és leült volna a pálya közepén, hogy ott is maradjon, amíg meg nem fagy.

Hogyan harcolhatok, ha egyre többen halnak meg? Akár harcolunk, akár nem, akár győzünk, akár nem, ötezer katonám holnap az életét veszíti, és nem tehetek ellene semmit. Még csak parancsom sincs, amit követhetnék. Nincs más, csak a saját célom. Ez az egy maradt.

A bosszú.

Lepuffant a székére, a kezében tartott jelentéseket bámulta, és nem tudta, mihez kezdjen most. Szinte azonnal felrázta az álmodozásból a folyosón kopogó léptek hangja és a meglepetéssel vegyes harag keserű kapcsolási adata. Ajtót nyitott, még mielőtt a hírhozó bekopoghatott volna.

– Mi történt?

A küldönc tisztelgett.

– Foglyot ejtettünk, uram. Egy menekültet a táborból. – A katona kapcsolását átjárta a düh. – Egy Részlegest, uram.

Shon a küldönc válla mögött látott két őrt, akik lassan tartottak feléjük egy megkötözött, komor katonát közrefogva. Használt, koszos ruhát viselt, szinte rongyokat, de a testtartása büszke volt, és a kapcsolása a félelemnek az árnyékát sem sugározta. A fogoly megállt Shon előtt, és meghajtotta a fejét, mert a hátrakötött keze megakadályozta a tisztelgésben.

– A nevem Samm – mondta. – Beszélnem kell magával. – A határozottsága olyan erősen sütött át a kapcsoláson, hogy Shon szinte úgy érezte, mintha álomból ébredne fel.

A tábornok a küldöncre nézett.

– Megmotozták?

– Nincs nála fegyver. Csak ez. – Feltartott egy whiskys üveget. Shon Sammre nézett.

– Ezért van itt? Be van rúgva?

–Még fel sincs bontva – válaszolta Samm. – Nevezzük békeajándéknak.

– Most viccel?

– A jó szándékunk jele.

– Ugye, nem áll szándékában beszélni vele? – kérdezte a küldönc. – Nem – nézett Shon a fogolyra. – Mindazok után, ami történt, azt hiszem, nincs olyan mondandóm egy árulónak, amit nem tudna ezerszer jobban kifejezni egy pisztolygolyó. De... – Vett egy mély levegőt. Végigmérte Sammet. A kapcsolási adatokból kiderült a teljes aktájának az alapja, a rangja, az egysége, a története, a helye a Részleges társadalmon belül. Gyalogos volt, mint Shon, hozzá hasonlóan harcolt Cucsüanban az Elszigetelési Háború végső napjaiban. Részt vett Atlanta ostromában, és dr. Morgan alatt szolgált. Ez az ember megjárta a poklot, teljesítette a kötelességét. Ez az ember egészen pontosan tudta, hogy mit jelent elhagyni a saját seregét, átállni az ellenséghez, és aztán feladni magát. Shon a fejét ingatta. – Szóval nem, de bevallom, kíváncsi vagyok, mi lehet annyira fontos, hogy képes legyen így eldobni az életét. Tehát bár beszélni nem akarok vele, elismerem, hogy hajlandó vagyok meghallgatni, amit mondani akar.

A küldönc meglepetést és akaratlanul egy kis rosszallást is sugárzott a kapcsoláson át, de Shon nem törődött vele. Oldalt lépve betessékelte a foglyot az irodájába. Az őrök követték volna, de Shon felemelte a kezét.

– Erősítsék meg az őrséget odakint. Legalább egy orgyilkos is van a csapatban, és nem akarom, hogy a beszélgetés kellős közepén tőrrel a foga között másszon be ezen az ablakon. – Kivette a whiskyt a küldönc kezéből, és becsukta az ajtót.

Samm megállt a szoba közepén, kicsit reszketve a nedves, havas ruhájában. Shon felemelte az üveget.

– Azzal nyilván tisztában van, hogy ez egy eléggé semmitmondó gesztus.

– Próbáltam udvarias lenni.

– Gondolom, ezt nem róhatom fel magának. – Shon leült az irodaszékre. Sammet nem kínálta hellyel. A régi faszék recsegett. – Jó ez még egyáltalán?

– Nem tudom – válaszolta Samm. – Én nem iszom. De nincs még kinyitva, úgyhogy valószínűleg semmi baja.

Shon megvizsgálta az üveget, majd lecsavarta a kupakját. Az illat pontosan megegyezett az emlékeivel, és húzott egyet belőle.

– Régen mindig ezt ittam Benningben. Valahogy a Dél sokkal közelebb állt hozzám, mint az ország többi része. – Kortyolt még egyet. – Tudta ezt, amikor ezt az üveget választotta?

– Nem, uram – válaszolta Samm. – Csak annyi időm volt, hogy körülnézzek egy üres házban, mielőtt idejöttem, és történetesen ezt találtam náluk.

Shon húzott még egy rövidet az üvegből, ízlelgette a torkát égető zamatot.

– Tudja, mi megy jól a whiskyhez? A sült csirke.

– Akkor most egész este a whiskyről fogunk beszélni, uram?

– Maga keresett fel engem. Akar valami másról is beszélni?

– Azt akarom, hogy állítsa le a támadást – válaszolta Samm.

Shon meglepődése átgördült a kapcsoláson.

– Ezzel köszönjem meg az italt?

–Azt akarom, hogy tegyék le a fegyvereiket, és engedjék szabadon az összes foglyukat. Aztán pedig maga és én átmegyünk beszélni a menekülő emberekhez.

– Miről?

– Egy békeszerződésről.

Shon a fejét ingatta.

– Minél többet beszél erről, annál kevésbé hihető. Az emberek megölték a társainkat. Maga is megölte néhány társunkat, legalábbis cinkos volt ebben, és ha jól sejtem, ténylegesen meg is húzta a ravaszt. Ilyenekkel én nem kötök békét.

–Sajnálom, hogy akár csak egyet is kellett lőnöm ebben a háborúban.

– Ettől még nem támadnak fel a katonáim.

– Attól sem, hogy embereket ölnek – érvelt Samm. Nem mozdult, de a kapcsoláson át érezhető volt az izgatottsága. – A mieink nyolcvan százaléka odaveszett abban az atomrobbanásban, és ezt a tragédiát sosem lehet jóvátenni. De ha nem köt békét, azzal aláírja a maradék húsz százalék halálos ítéletét is. Tábornok úr, itt nem az emberek az ellenségek, hanem a lejárati idő, és ezen nem tud változtatni az emberek lemészárlásával. Ha támad, mindenki meghal, mindkét oldalon, mindegy, hogy holnap vagy fél év múlva. Ha békét köt, meg tudjuk menteni azt a keveset, aki még megmaradt.

– Azt akarja mondani, hogy az emberek birtokában van a lejárati idő gyógymódja?

– Maguk az emberek a lejárati idő gyógymódja. Jöjjön velem, beszéljen velük, és bebizonyítom. Személyesen, saját szemével láthatja. Ismeri a Harmadik Hadosztályt?

Shon bólintott.

– A Harmadik Hadosztály foglalta el Denvert, a forradalom egyik legnagyobb csatájában. – Hirtelen hatalmas terhet érzett a vállán, kortyolt még egyet, és kinézett az ablakon. – Két évvel ezelőtt járt le az idejük.

– A többségüknek.

– Azt akarja mondani, hogy vannak túlélők?

– Hárman pont ott – Samm az emberek tábora felé mutatott –, és még hatan Denverben.

Shon visszanézett a whiskys üvegre, egy kicsit megrázta, majd gondosan lezárta, és lehelyezte az íróasztalára.

– Ezzel ne merészeljen viccelődni.

Samm hangja gránit szilárdan csattant.

– Száz százalékig komolyan beszélek. – A kapcsolás rezgett az őszinteségtől.

– Hogyan élték túl a lejárati idejüket?

– Az emberek közelségének köszönhetően. – Foglyok?

– Szövetségesek. Barátok. Néhányan még… Shon a kapcsoláson át érzékelte a foglya megindultságát, és szúrós tekintetet vetett rá.

– Maga szerelmes egy emberbe.

– Majdnem – válaszolta Samm.

‒Tehát azért akarja megmenteni őket? – kérdezte Shon, a keserűség visszatért a kapcsolásba. – Mert talált magának egy jó kis nőt?

–Mivel tudnám meggyőzni az őszinteségemről? – kérdezett vissza Samm. – Nem vagyok szónok, nem vagyok vezető, csak egy egyszerű fickó vagyok. Egy katona a frontról, aki próbál minden tőle telhetőt megtenni, de az ilyen jellegű problémákat nem tudják a katonák megoldani. Nem tudom megoldani a lejárati időt azzal, hogy puskát fogok rá, és nem tudok békét teremteni a két faj között azzal, hogy egyszerűen csak teljesítem a parancsokat, és alakzatban menetelek. Ha diplomata vagy politikus lennék, vagy... a fenébe is, ha bármi más lennék, talán elmagyarázhatnám magának, hogy mit jelent ez az egész, hogy mennyire fontos, és hogy mennyire hiszek benne. De én nem tehetek mást, mint hogy a katonai becsületszavamat adom arra, hogy ez a helyes. Tegye le a fegyvert, és kössön békét.

Shon meredten nézett Sammre. Úgy érezte, hogy kicsúszik a lába alól a talaj, és egy koromfekete mélység nyílik meg alatta, amely magába szippantja és megfojtja. Őt sem erre teremtették, egyszerű gyalogos volt, nem tiszt, nem volt felkészülve ilyen döntések meghozatalára. Arra a lehetetlen feladatra pedig különösen nem, hogy meg is támogasson egy ilyen döntést.

– Tisztában van maga azzal, hogy mi történne, ha én most kiállnék a katonák elé, és bejelenteném, hogy békét kötünk az emberekkel? Azokkal, akik biológiai fegyverrel támadtak ránk? Azokkal, akik elpusztították White Plainst? Maga is mondta: katonák vagyunk. Minket háborúra teremtettek, arra terveztek, hogy harcoljunk és öljünk. Maga úgy beszél a békéről, mintha az egy természetes dolog lenne, mintha elég lenne abbahagyni a harcot, és azzal megoldódnának a problémáink, de a mi létezésünk a harchoz kötődik. A mi természetünk a háborúzás, és számunkra a béke a leg... legtermészetellenesebb dolog a világon. Még egymás közt is harcoltunk, amikor nem volt kivel. Néha azt gondolom, bármit is teszünk, addig fogunk harcolni, amíg az utolsó Részleges fel nem dobja a talpát.

– Megértem magát – mondta Samm. – Én is ugyanezt éreztem. De hinnem kell abban, hogy többre is képesek vagyunk.

– Háborúra teremtettek minket – ismételte Shon.

– Szeretetre teremtettek minket.

Shon csendben ült, és az íróasztalt bámulta. Ujjával követte a repedéseket a száraz, törékeny fában. Aztán abbahagyta, finoman az asztalra csapott. Halkan szólalt meg.

– Hinni akarok magának.

– Akkor higgyen.

– Nehéz hinni, ha állandóan lőnek ránk.

– Okos enged. Hagyja abba elsőként a lövöldözést.

Shon az odakint várakozó hadseregre gondolt, a dühre, amely fűtötte őket az otthonuk elvesztése miatt. A biológiai fegyver miatt. A több évnyi gyűlölet és rabszolgaság és az évtizedekkel korábbi háború miatt. Az emberekkel kapcsolatos minden emlékét gyűlölet, halál és elnyomás áztatta át. Megrázta a fejét. Ez a gyávák mentsége. Nem azért lázadtunk fel, hogy jobb bánásmódot vívjunk ki magunknak, hanem azért, hogy a saját életünket élhessük. Hogy saját döntéseket hozhassunk.

Ha ez a legjobb választási lehetőségünk, mindegy, hogy mit tesznek az emberek.

–Mihez kezdenek az emberek, ha fegyverszünetet kínálunk nekik? – kérdezte Shon. – Elfogadják?

– Ugyanúgy nem tudok az ő nevükben beszélni, mint maga a katonáinak a nevében – válaszolta Samm. – Sőt még kevésbé. Még mindig kívülállónak számítok a szemükben.

Shon felhúzta a szemöldökét.

– Akkor miért kéne megbíznom magában?

– Nem bennem kell megbíznia – válaszolta Samm. – Hanem Kira Walkerben.

ÖTVENEDIK FEJEZET

Kira nem tudott aludni, és sejtette, hogy másnak sem sikerült. Az egész menekülttábor rettegett, Armin miatt, a Részleges hadsereg miatt, és...

És Samm miatt. Az este óta senki sem látta, senki sem hallott felőle. Kira bele sem mert gondolni, hogy mi történhetett vele.

– Persze hogy veled megyek – mondta Marcus, miközben a lehető legtöbb zubbonyt és pokrócot gyűjtötte össze, bár Kirának feltűnt, hogy a legmelegebbeket neki tartogatta. Hálásan öltötte magára. A hajnal első fénye átütött az újabb alakuló hóvihar függönyén, amikor felkészültek a Részleges hadsereghez vezető hosszú útra. Egy idős férfi az egyik hajóról hótalpat szerkesztett össze nekik. Kira lehajolt, hogy szorosan a lábára kösse az övét. Ha Samm már felkínálta nekik a békét, és a Részlegesek nem hallgattak rá, énrám sem fognak. Végzett az egyik lábával, lassan hozzáfogott a másikhoz. De meg kell próbálnom. Ha meg is halok, meg kell...

– Ember az úton! – kiáltotta be Phan lihegve a parancsnokság ajtóján. Kira felkapta a fejét, a szíve a torkában dobogott, de Heron szólalt meg elsőnek.

– Látod már, hogy kicsoda? – kérdezte.

– Középkorú, talán negyvenes. Sötét bőrű. Valószínűleg az emberi foglyok egyike. Túl öreg ahhoz, hogy Részleges legyen, de az East Meadow-i őrök nem ismerik fel.

– Akkor nem Samm – állapította meg Marcus.

–Nem az én csoportomból való – mondta Kira. – Talán a Részlegesek által elfogott gerillák egyike?

– Valószínűleg üzenetet hozott – vélte Calix.

Haru bólintott.

– Menjünk. – Futárokat küldött szét a táborban, megüzente, hogy mindenki legyen felkészülve, majd a Rockaway Point Boulevard-hoz vezette a csapatot, ez a hosszú, egyenes út két városrészt kötött össze egymással. Alkalmi bunkerekből őrök figyelték az utat, egyenetlen hóbuckák mögé rejtőzve, a legkülönbözőbb vadászpuskákkal a kezükben – ezek voltak a menekültek legjobb megmaradt fegyverei. Kira nézte, ahogy közelít a férfi a távolból, és egy idő után felismerte.

– Ez Duna Mkele! A Szenátus egykori biztonsági vezetője.

– Valahogy sejtettem, hogy ő lesz az – állapította meg Haru. – Gondolom, az ő ellenállóit is elfogták végül.

– Ha az ellenállók egyik vezetője, az azt jelenti, hogy szabadon engednek egy foglyot. – Heron Kirára nézett. – Érdekes fejlemény.

Az őrök rákiáltottak Mkelére, hogy álljon meg harminc méterre a bunkertől. Phan odafutott hozzá, hogy ellenőrizze, nincs-e rászerelve robbanóanyag vagy valami hasonló.

‒ Tiszta! – kiáltotta Phan, és ráhajított egy takarót Mkele vállára, majd a többiekhez vezette. Mkele kezet rázott Haruval, és tiszteletteljesen biccentett Kirának.

– Találkozót akarnak – mondta egyszerűen. – Az ő vezetőik és a mi vezetőink között, félúton, a kereszteződésnél. – Ismét Kirára nézett. – A maga személyéhez ragaszkodnak.

–Ezt már kezdjük megszokni – jegyezte meg Marcus. – Fenyegetőznek valamivel? Mindennap megölnek egy foglyot, amíg oda nem megy tárgyalni?

– Nem mondtak ilyet – válaszolta Mkele. – Őszintén szólva nem tudom, mit is mondjak. Kegyetlenül bántak velünk, és a Részlegesek véres bosszúért lihegtek Delarosa kis trükkje miatt, de... most mégis itt vagyok.

Kira bólintott és elgondolkodott.

– Van róla elképzelése, hogy miről akarnak beszélni? – A megadásunk feltételeiről – vélte Haru.

– Lehet – vont vállat Mkele. – Azt mondta, találkozzunk egy óra múlva, leszámítva ebből azt az időt, amíg átértem.

– Akkor még mintegy negyven percünk maradt – állapította meg Phan. – Ennyi elég ahhoz, hogy beküldjünk pár felderítőt az erdőbe, és meggyőződjünk róla, hogy nem csapda.

– Menj te Heronnal – mondta Kira. Hátrafordult, Heront kereste a szemével, de a lány már eltűnt. – Gondolom, ő már ott is van.

– Csak óvatosan – fogta meg Marcus egy pillanatra Phan karját. – Tartsátok nyitva a szemeteket, hátha átverés, de arra is gondoljatok, hogy ők is ugyanezt teszik, úgyhogy ne csináljatok semmit, ami gyanakvásra adhat okot. – Phan bólintott, és elindult.

– Tehát akkor megyünk? – kérdezte Haru.

– Én biztosan – mondta Kira. Mkelére nézett. – Mondták, hogy hány embert küldhetünk?

Mkele a fejét rázta.

– Ez nem igazán izgatta őket. Nyilván nekem is mennem kell.

– Mi a helyzet a fegyverekkel? – kérdezte Calix.

– Ez sem különösebben izgatta őket – válaszolta Mkele.

Haru felmordult.

– Ezek a beképzelt, rohad...

– Nem viszünk magunkkal fegyvert – szögezte le Kira. Haru

tiltakozni próbált, ahogy Mkele is, de Kira mindkettőjüket elhallgattatta.

– Nem viszünk fegyvert. Ez az első igazi esélyünk a diplomatikus megoldásra, és lehet, hogy egyben az utolsó is. Ha harcra kerül sor, úgyis végünk, tehát próbáljuk a lehető legbékésebbnek mutatni magunkat.

Haru morgolódva ugyan, de elővette és letette az asztalra a pisztolyát. A többiek is követték a példáját, jól bebugyolálták magukat, és elindultak az úton, óvatosan lépdelve a puha hóréteg alatt rejtőző csúszós jégen. Megint havazott, egyelőre csak enyhén, az üres erdő friss fehér és szürke ruhát öltött. Az út végén megláttak egy feléjük tartó csoportot. Ahogy a Részlegesek közelebb értek, Kira észrevette, hogy az egyikük meg van láncolva. Könnyek szöktek a szemébe, mert felismerte Sammet.

A két csoport egy kis T alakú kereszteződésnél állt meg, ahonnan egy harmadik út délre futott, az óceán felé. Kira, Marcus, Calix, Ritter, Haru és Mkele csendben néztek farkasszemet az öt Részleges katonával és a leláncolt Samm-mel. A kereszteződés két szélén álltak meg, és vártak.

‒ Jól vagy, Samm? – kiáltotta Kira.

– Igen – válaszolta Samm. Kira hirtelen nagy megkönnyebbülést érzett a hangja hallatán, majd szinte azonnal bosszúságot is. Miért kell mindig ilyen szűkszavúnak lennie?

A középső Részleges elindult feléjük, recsegve taposta a havat, majd megállt a jeges út közepén. Némi tétovázás után Kira is odament.

– A nevem Shon – mondta a Részleges. – A Részleges hadsereg megbízott tábornoka.

Kira a szemébe nézett.

– Kira Walker. Gondolom, jelenleg engem lehet a leginkább az emberi faj vezetőjének nevezni.

– Azt mondták, hogy megbízhatok magában.

Kira biccentett.

– És bízik bennem?

– Samm említett pár érdekes dolgot magáról... és az elméleteiről. Kira figyelmét nem kerülte el, hogy nem kapott választ a kérdésére. De elfogadta a beszélgetés új irányát.

– Ha együtt tudunk működni, mindkét fajt megmenthetjük. Látja azt a férfit mögöttem, hátulról a másodikat? A neve Ritter, a Harmadik Hadosztálynál szolgált.

– Megéreztem a kapcsoláson át, igen – válaszolta Shon.

– Huszonkét éves. Maguk meg tudnak gyógyítani minket, mi pedig magukat. A rendszeres kapcsolat a fajok között elterjeszt egy biológiai részecskét, amely...

– Samm mindent elmagyarázott – szakította félbe Shon. – Viszont bemutatta nekem az egyik dezertőr Részlegest is, egy Green nevű katonát, akit már korábban elfogtunk. Nehéz hinni az elméletének, amikor az, aki a legtöbb emberi kontaktusban részesült, a halálos ágyán fekszik.

Kirát elfogta a kétségbeesés.

– És már...?

– Majdnem – mondta Shon. – A vele együtt születettek közül néhánynak az éjjel járt le az ideje. Amikor reggel láttam Greent, alig tudott levegőt venni, nemhogy beszélni, vagy akár csak a szemét nyitva tartani.

– Szeretném viszontlátni – mondta Kira. – Még ha... csak utólag is.

– Példamutató az olyan barátság, mint amely összeköti magát Greennel, Samm-mel, vagy azzal a másik Részlegessel ott hátul, de ez nem elég. Ezt el kell ismernie.

– Elismerem.

– A két nép közötti gyűlölet magvait évekkel ezelőtt vetették el – mondta Shon. – Mielőtt még bármelyikünk is megszületett volna. Egyszer már megpróbálkoztunk a közös élettel, de kudarcot vallottunk. A legjobb barátomat fajvédő emberek verték agyon Chicagóban, öt hónappal a forradalom kitörése előtt, pusztán azért, mert moziba merészelt vinni egy emberi nőt.

Kira csak hallgatott.

– Maga békét akar – folytatta Shon. – Maga is akarja, én is akarom, de nem tudunk mindenki más nevében beszélni. Annak a több tízezer riadt, megsebzett, esendő embernek és Részlegesnek a nevében, akiknek a mindennapja munkával, vitákkal... és mindenféle hétköznapi dolgokkal telik. Harcolni fognak egymás ellen, mert ez a természetes állapotuk, a Részlegeseké és az embereké egyaránt. Így vagyunk összerakva.

– De ez nem jelenti azt, hogy nem lehet legalább megpróbálni – érvelt Kira. – Most más a helyzet, mint a Szakadás előtt.

–El sem tudja képzelni, mi munka volt rávenni ezeket a katonákat, hogy beleegyezzenek a találkozóba – mutatott Shon a háta mögé. A kapcsoláson át egyre erősebb kétségbeesést sugárzott. – Az árulás legapróbb jele másodpercek alatt romba dönti a békét, és akkor még csak mirólunk beszéltünk. Azokról, akikben megbízom. Mi van akkor, ha szövetséget kötünk egymással, összeállunk, aztán egyszer csak a maga egyik embere elsüt egy viccet a Részlegesekről, a régi munkaprogramokról, amelyek annak idején hozzájárultak a forradalom kirobbantásához?

– Ne abból induljon ki, hogy az emberek fogják tönkretenni – tiltakozott Kira. Érezte, hogy gyűlik benne a méreg. – Mi van akkor, ha a maga egyik Részlegese forradalomról beszél, vagy a szabadság kivívásáról, amikor éppen egy olyan ember mellett áll, aki elvesztette a feleségét, a gyerekeit, a szüleit, mindenkit, akit valaha is szeretett... – Megdermedt és hallgatózott. – Várjunk csak...

– Én is hallom – nézett fel Shon. A Részleges küldöttség meredten figyelte a mély, ütemes zúgást. Kira nem mert hátranézni, attól tartott, hogy Shon azt hinné, jelt ad a társainak. A tábornok kapcsolási adatai bosszús zavart sugároztak.

– Rotor – mondta Kira, és délre fordulva az égre nézett. A hó sűrűbben esett, alig fél mérföldnyire lehetett látni.

– Nem a miénk – bökött fel a felhőkre Shon, majd hátralépett, és a katonáinak kiáltott. – Ott! Vissza! Vissza!

– Csapda! – kiáltotta egy másik Részleges.

Kira előrelendült, próbálta figyelmeztetni őket.

– Fedezékbe! – kiáltotta. Hallotta, ahogy Marcus ordítva küld mindenkit hátra, biztonságos helyre, de tudta, hogy ezzel már elkéstek. Kint volt a szabadban, fegyver és védelem nélkül, semmivel nem tudta megakadályozni, hogy Armin megölje. Csak a békeszerződés megmentése foglalkoztatta, nem akarta hagyni, hogy ez az incidens tönkretegye a máris törékenynek bizonyuló fegyverszünetet az emberek és a Részlegesek között. Shon és a társai a fák közé vonultak fedezékbe, Samm viszont Kira felé futott, az összekötött lábfejei fájdalmasan csoszogtak a jeges úton. Kira Shon felé kiáltott, próbálta elmagyarázni a történteket, ám a rotor hirtelen előbukkant a felhők közül, pont előtte, a hatalmas propellerek felkavarták a havat. A gép Kira felé dőlve mélyre szállt, a szél ereje a földre döntötte őt is, Sammet is. Aztán megint egyenesbe hozták a rotort, és Kira barátai felé repülve szétkergették őket.

A gép előttük landolt, elvágva Kira menekülési útját, majd sisteregve kinyílt az oldalsó ajtó. Ívések ugrottak elő tüzelésre kész puskával, mögöttük pedig Armin, egyik kezében a henteskéssel, a másikban egy üres tégellyel.

– Kira – szólította meg.

‒ Az én véremet elveheted – kiáltotta Kira –, de senki másét. – Hátramutatott Shonra és a bajtársaira, akik döbbenten figyelték a jelenetet. – Békét kötünk, Armin. Ezzel vége a háborúnak, és nem hagyom, hogy tönkretedd!

Ritter előfutott a rotor mögül, kezében az oldal menti havas fák egyikéről letépett ággal, de az Ívések megérezték a kapcsoláson át, és felé fordulva tüzeltek, még mielőtt a gép sarkáig ért volna. Kira felsikított az értelmetlen önfeláldozás láttán, de egy pillanat múlva világossá vált minden: Marcus több emberrel együtt a hátuk mögé kerülve rátámadt az Ívésekre a rotor túlsó oldaláról, és kettőt le is tepertek a fagyos földre. A megmaradtak szembeszálltak az új veszéllyel, és Kirának ismét sikítania kellett, ahogy a barátai elestek, Marcus is elesett, rongyos zubbonyukból élénk vörös felhőként buggyant elő a vérük. Kira futni kezdett feléjük, eszeveszetten ordított, miközben Samm próbálta visszafogni, a háta mögül pedig Részlegesek fegyvert rántva csatlakoztak a harchoz, és lövöldözni kezdtek az Ívésekre. Azok viszonozták a tüzet, és Kira újra csak sikoltani tudott, amikor a védelmére eléje lépő Sammet a karján érte egy golyó. Armin a csata kellős közepén állt, látszólag nyugodtan, majd egyetlen gondolattal megállította a világot. NEM

A parancs végiggördült a kapcsoláson át, Shon és a Részlegesei lépés közben dermedtek meg, Samm szinte kővé változott, és még az

Ívések is megálltak. Kira megbotlott, rajta is úrrá lett az utasítás, a szó, a NEM puszta fogalma. A kapcsoláson át megtöltötte az elméjét, az egész testét. A fogát csikorgatva a fejéhez emelte a kezét, mintha azzal képes lenne kizárni magából.

– Így máris jobb – mondta Armin. Kirára nézett, és lassan elindult felé. – Egyben igazad volt. Tényleg itt a vég. Talán nem a háborútok vége, hisz ahogy elnézem, maradt még elszámolnivalótok egymással, de a háború elvesztette a jelentőségét. Már szereztem annyi DNS-t, amennyi kell. Az emberek és a Részlegesek hiába akarnak elkeseredetten véget vetni egymás létezésének, mostantól nem sodorják veszélybe a jövőnket.

– Ennek nem kell így lennie – préselte ki Kira a szavakat a száján. – A terved... amelyet oly sok évvel ezelőtt kitaláltál... Még mindig beteljesülhet.

– Ebben a pillanatban talán igen – mondta Armin. – De idővel ismét kitör a harc. Egymást fogják hibáztatni a halálod miatt, amiért nem mentettek meg téged, vagy nem öltek meg engem. Talán meg is próbálkoznak az együttműködéssel, hogy elhagyhassák ezt a szigetet, mielőtt végzetes sugárfertőzés éri őket, de ez nem fog sokáig tartani. Túl sok köztük az ellentét, és az a biológiai béke, amelyet az RM és a Részleges DNS segítségével rájuk akartam erőltetni, nem bizonyult elegendőnek.

Samm emberfeletti erőfeszítéssel megmozdította a lábát, és Armin elébe állt. Összeszorított foggal meredt rá. Beszélni nem volt képes, de eltökélte, hogy megvédi Kirát.

Armin meglepődve állt meg.

– Ez igazán figyelemre méltó. De nem számít. Jerry újraindította a bolygót, én pedig elölről kezdem egy új fajjal, amely az első pillanattól kezdve egyetlenegy lesz, nem ügyetlenkedem tovább két faj egymás mellett élésének az erőltetésével. Övék lesz a Föld, te pedig az anyjuk, és csodásabb dolgokra lesznek képesek, mint amit bármelyikünk is el tudna képzelni. Te ezt most még nem érted, és valószínűleg nem is fogod soha, de ez minden szülő leghőbb vágya: hogy a gyermeke többre vigye nála.

– Hát akkor hagyd meg az életemet, és többre viszem nálad – mondta Kira. – Nem lesz nehéz, hisz én eleve nem vagyok pszichopata. – Előreerőltette a lábát, az egyiket, aztán a másikat, de ez felőrölte a maradék akaraterejét. Nem biztos, hogy képes lesz még egyet lépni.

– Az ilyen rövidlátó megjegyzések bizonyítják a legjobban, hogy már most nem vagy méltó az új világra. – Armin megkerülte Sammet, felemelte a kését, de a Részleges hörögve megmozdult ismét, és a Vérember útjába állt.

– Ne kelljen téged is megölnöm – mondta Armin higgadtan. – Senkit sem akarok bántani, de Kira DNS-ét bármi áron megszerzem.

– Ha egy új világot akarsz, amely képes békében élni, muszáj leállnod – mondta Kira. – A kezdetek óta, amióta megalkottátok a Részlegeseket és létrehoztátok a Trösztöt, próbáltad az egész folyamatot az irányításod alá vonni, minden egyes lépését meghatározni. Ebben vallottál kudarcot, Armin. Nem a biológia a hibás, hanem az, hogy megpróbáltad irányítani. Muszáj, hogy legyen választásunk. Elbuktunk, és most újra talpra kell állnunk.

– Az embereknek megvolt rá az esélyük – jelentette ki Armin. – Kudarcot vallottak, és ennek az egész bolygó látta kárát. Ez nem fordulhat elő még egyszer.

–És kurvára nem is fog – szólalt meg egy hang. Armin meglepetten fordult meg, és Kira is oldalra erőltette a fejét.

Heron lassan lépett elő a fák közül, unottan egy pisztollyal játszadozva.

ÁLLJ

Kira érezte, ahogy Armin legújabb kapcsolási adata megrendíti az akaraterejét, az egész személyiségét, de Heron csak mosolygott, és jött tovább.

– Értem – mondta Armin. – Egy Théta. – Óvatosan a földre helyezte az üvegtégelyt, majd kiegyenesedett, kezében a késsel. – Pont erről beszéltem, Kira. AThétáknak szabad akaratuk van. A többiek azt mondták, őrültség tőlem egy olyan Részleges modellt tervezni, amelyet nem lehet a kapcsolással irányítani, de én idealista voltam. Azt hittem akkor, amit te most, hogy a választás lehetősége túl fontos ahhoz, hogy teljesen elvegyük a fajtól. Most már tisztábban látok. Megadtam nekik a választás lehetőségét, és ők ezt engedetlenségre használták. – Oldalra billentette a fejét, hideg, számító tekintettel nézett Heronra. – Pedig már azt hittem, hogy mindegyikőtöket levadásztam.

– Maga ölte meg az összes többi kémmodellt? – kérdezte Heron. – Minden egyes szó, amit kiejt a száján, csak újabb okkal szolgál arra, hogy szétrúgjam a seggét.

Armin a fejét ingatta.

– Lehet, hogy nem tudlak az irányításom alá vonni, de számodra elképzelhetetlen génmódosításokkal rendelkezem. Ostobaság lenne rám támadni.

– Újabb és újabb okok – mondta Heron. Most már alig három méter választotta el Armintól. Lassan oldalra lépett. – Kira, édes, most megölöm az apukádat.

Kira próbált válaszolni, de a kapcsolás még mindig a földhöz szegezte.

– A Thétákat a Részleges minta továbbfejlesztéseként terveztem, de most már tudom, hogy pont miattatok kell újrakezdenem – mondta Armin. Kira érezte a hangján, hogy egyre türelmetlenebb. – Olyan fajra van szükségünk, amely a csillagokról álmodik, nem pedig olyanra, amely az árnyékban ólálkodva kedvtelésből gyilkol.

– Olyan fajt akar, amelynek én nem vagyok része? – kérdezte Heron. – Akkor kapja be. – Követhetetlen sebességgel ugrott előre, és tüzelni kezdett. Armin könnyedén ellépett az első golyó elől, de Heron a másodikat szándékosan mellé lőtte, jobbra, amitől a férfinak balra kellett lépnie, ahol már várta a lány kése. Armin észrevette a cselt, egy villámgyors mozdulattal félreütötte a kést, megperdült a másik irányba, amivel kikerült a tűzvonalból, mire Heron felé mozdította a pisztoly csövét. Olyan magabiztosan lépdelt a golyók között, mintha rendszeresen gyakorolta volna.

– Irányítani nem tudlak a kapcsolással, de a taktikádat te is sugárzod – mondta Armin. – Mindig tudom, mire készülsz, még mielőtt megtennéd. – Heront látszólag nem törte le a hír, tudomást sem vett róla, és a harcra koncentrált. Armin könnyedén áttáncolt a következő lövéseken, nyugodtan, látszólag minden erőfeszítés nélkül mozgott. Heron közelebb került hozzá, hol terelni próbálta a golyókkal, hol eltalálni, miközben végig azon dolgozott, hogy kartávon belül kerülhessen. Kira próbálta számolni a lövéseket, már attól tartott, hogy ki fog fogyni a fegyvere, amikor Heron hirtelen lecsapott a késével, leejtette a pisztolyos kezét, és kilökte a fegyverből a tölténytárat, amely csúszni kezdett a jégen, és amikor Armin hátralépett, hogy kikerülje a szúrást, a lába alá került a tár, amitől elvesztette az egyensúlyát, a karjával hadonászva próbálta elkerülni az esést.

Heron kegyetlen vigyorral nyugtázta a lehetőséget, és előreugrott, hogy elvágja Armin torkát, de az a karjával felfogta a pengét, és visszaszúrt a saját késével. Heron hátralépett, hogy felmérje a helyzetet.

– Ügyes trükk volt – mondta Armin –, de nem tudsz legyőzni.

– Valószínűleg nem – állapította meg Heron. – De attól még nyerhetek. Kira?

– Igen?

– Mondd azt, hogy biztos vagy a dolgodban. Mondd azt, hogy be fog válni, mindenki életben fog maradni, és nem csak az időmet vesztegetem.

Kira összeszorította a fogát.

– Megígérem, hogy úgy lesz.

– Hát akkor – húzott elő Heron egy másik kést az övéből – vessünk véget a táncnak.

Előrelendült, mindkét kezében egy-egy pengével, acéltornádóként döfött és vágott. Armin lecsapott rá, cselezve próbálta oldalra terelni, de Heron felkiáltott, a mellével fogta fel a pengét, és a támadása erejével tolta hátra Armint. A férfi szeme döbbenten tágult ki, ahogy próbálta kihúzni a kését, de elkésett, Heron előtt megnyílt a lehetőség. Hat villámgyors mozdulattal cafatokra vágta. Armin megtántorodott, a nyakán és a mellén tucatnyi mély vágott sebből vérzett, majd összeesett a hóban. Heron próbált megfordulni, de ő is lezuhant mellé, szívében Armin késével.

HALÁL

Kira érezte, hogy az arcát egyszerre szénné égetik és jéggé fagyasztják a könnyek. Erővel előremozdította a lábát, centiméterről centiméterre. Armin mindent elsöprő parancsának adatai feloldódtak a levegőben. Kira lépett egyet, aztán még egyet. Heron vére füstölögve párolgott a jeges úton, sötét vörös lyukakat olvasztott a hóban.

Még két lépés. Még három.

Kira felnyögve egyenesítette ki az ujjait, amelyek a hidegtől és Armin kapcsolásának vasmarkától teljesen elzsibbadtak. Amikor Heronhoz ért, térdre vetette magát, és a lány torkához nyúlt. A pulzusa szinte érzékelhetetlen és szabálytalan volt. Kira a sebre tette a kezét, de az túl véres és túl mély volt. Már tudta, hogy késő.

Heron felnyújtotta a kezét, megtalálta Kiráét, tehetetlenül próbálta megszorítani.

– Ha az életemnek nincs értelme, arra sincs okom, hogy ne vessek véget neki – suttogta.

Kira kedvesen szorongatta a lány kezét. Összetört a szíve.

– Így hát véget vetettél az életednek?

– Így hát értelmet adtam az életemnek.

Heron szeme rebegett, majd megmerevedett, a keze elernyedt.

Kira zokogva ölelte magához, érezte, ahogy kiszáll belőle az élet. HALÁL

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

Shon tábornok lassan Kira mögé lépett, és letérdelt mellé a hóba. – Megígértem neki, hogy menni fog – mondta Kira. – Tudom, hogy nem lesz tökéletes, és nem is lesz könnyű, az is lehet, hogy kudarcot vallunk... – Megszorította Heron kezét. – Muszáj megpróbálnunk.

Shon a kesztyűs kezével meglökte Armin holttestét. A tetem élettelenül, ernyedten feküdt.

– Miután ez a gazember azt mondta, hogy lehetetlen, hajlok rá, hogy már csak azért is próbáljuk meg, hogy rácáfoljunk.

– Nem ez a legrosszabb ok a világ megmentésére – mondta Kira.

Most már Samm is odaért melléjük. Letérdelt Heronhoz. Megfogta a kezét, bár a láncok visszahúzták, és csendben nézte a lányt. Kis idő után keletre, a Részleges tábor felé nézett.

– Jönnek megnézni, hogy mi van velünk.

– Biztos meghallották a rotort – vélte Shon. – Én nem... várjunk csak! Az egész csapat itt van.

Kira felállva nézte, hogy egyre több alak emelkedik ki a hóból. A legelöl haladó mereven, szinte csoszogva lépett, mintha beteg lenne. Kira elindult felé, és eluralkodtak rajta az érzelmei, amikor felismerte.

– Green! – A férfi integetett. Kira odafutott hozzá, és magához ölelte.

– Hát él!

– A módszer bevált – mondta Green. Úgy nézte a kezét és a karját, mintha most látná először ezeket a furcsa, csodálatos végtagokat. – Jobban vagyok. – Megragadta Kira vállát. – Még nem vagyok százszázalékos formában, de... megmentette az életemet, Kira!

Shon állt meg mellettük, és csodálkozva bámulta őket.

– Green?

A katona a tábornok felé fordult, és tisztelgett.

– Elhagytam a hadsereget, uram, de készen állok belépni az újba! – Milyen újba? – kérdezte Shon.

– Egy Részleges túlélte a lejárati idejét, és odaát még húszezer várja ugyanezt a gyógymódot – mutatott Green hátra a hatalmas hadra, miközben boldogan mosolygott Kirára. – Itt kell jelentkezni az ember-Részleges szövetségbe?

Marcus fejét oldalról horzsolta az egyik Ívés golyója, csontig lenyúzta róla a bőrt, és egy kis időre kiütötte, de életben volt. Kira bekötözte a sebét és felhúzta, majd a férfi elindult segíteni a többieknek, elállította a vérzésüket, letépett szövetdarabokkal tömte be a lyukakat, és visszavezette őket a táborba. Haru sebesülése volt a legsúlyosabb, kilyukadtak a belei, a jobb keze pedig szétroncsolódott, de már stabil volt az állapota. Hat Ívés is életben maradt, ők azonnal megadták magukat, amint a vezetőjük meghalt. Kira őket is az emberek táborába vitette, ahol Shon és Mkele közösen vették át Haru szerepét, együtt szervezték az evakuálást, nyugtatgatták a kapkodókat, és tervezték, hogyan lehetne mindenkit elmenekíteni a maradéksugárzás elől. Az Ívések rotorjának segítségével jelentősen fel lehetett gyorsítani a folyamatot.

Kira maga látta el Samm sebét, lefektette egy sterilizált asztalra a zsúfolt alkalmi kórházban, és alkohollal tisztította ki a vállát, mielőtt gondosan bevarrta.

– Erről a labor jut az eszembe – idézte fel azt az időt, amikor az East Meadow-i klinikán tanulmányozta Sammet, beszélt vele, és végül elhatározta, hogy segít rajta. Olyan kötődést érzett hozzá, amelyet még soha senkivel, még Marcusszal sem. Egy ideig attól tartott, hogy ezt csak az elméje peremét megérintő kapcsolás okozta. A szomszédos műtőasztalra nézett, ahol Marcus éppen Calix lábán varrt be egy golyó ütötte sebet. Ez most a másik lába volt, és pont úgy nézett ki, mint amelyet Heron lőtt meg pár hónappal korábban.

Nem tudom, mit kellene most tennem.Sammre nézett.De azt tudom, hogy mit akarok.

– Beszélnem kell veled – mondta idegesen.

– Végeztél a vállammal? – kérdezte Samm.

– Nem hallottad, amit mondtam?

– De igen. – Samm fintorgott a fájdalomtól, ahogy felült, és óvatosan leszállt az asztalról. – De nekem is beszélnem kell veled. Marcus felnézett a munkából.

– És ezt pont most kell? Itt, előttem?

– Marcus, te jó ember vagy, és jó barát is – mondta Samm. – Bocsánatot kérek. – Megfogta Kira kezét, és a szemébe nézett. A lány remegett, amikor találkozott a tekintetük. – Kira, szeretlek. Akkor még nem mondtam meg, de már a laborban is szerettelek, meg akkor is, amikor kiszabadítottál a börtönből, akkor is szerettelek, amikor elbúcsúztunk a mólón, meg akkor is, amikor ismét búcsúznunk kellett az Övezetben. A szívem szakadt meg, hogy mindkétszer elhagytál, mintha magaddal vitted volna a lelkemet. Most már hozzám tartozol, és soha többé nem akarok elbúcsúzni tőled. – Kis szünet után folytatta. – A bolygó minden életben maradt lakója most átkel az óceánon, új otthonra lel, és új életet kezd. Én ezt az új életet veled akarom elkezdeni.

Kira sírt. Olyan szorosan fogta Samm kezét, hogy már attól félt, fájdalmat okoz neki. Körülöttük a klinika zsongott a sok embertől és a munkától, de Kira nem hallott mást, csak Samm szavait. Samm Marcushoz fordult.

– Sajnálom. Nem tudom, hogy lesz ez.

Marcus kiismerhetetlen arcot vágott, de végül elnevette magát.

– Nem kell elnézést kérned, Samm. Ilyen a szerelem. A szerelem nem mérlegeli a lehetőségeket, nem a legjobb megoldásokat keresi, hanem egyszerűen csak akar valamit, nem is tudja, hogy miért, nem is érdekli, hogy miért, mert a szerelemre a szerelem az egyetlen magyarázat. Ahogy most Kirát elnézem... tudom, hogy ő is ezt akarja. – Elhallgatott, és gyorsan félrenézett. Megindultság érződött a hangján. – Nem állok az utatokba.

– Köszönöm, Marcus – suttogta Kira, ahogy kitörölt egy könnyet a szeméből. Sammre nézett, és saját magát látta tükröződni a szemében. – Szeretlek, Samm. Szeretlek. – Magához húzta, és megcsókolta.

Marcus megtörölte a szemét, ahogy nézte a csókot, majd visszatért a műtéthez, és vett egy nagy levegőt.

– Nahát. Ez aztán a jó kis gyomros.

– Nekem mondod? – jegyezte meg Calix.

Marcus a lányra bámult, majd folytatta a munkát a lábán.

– Te és Samm?

‒Egyszer volt... – Calix nézte egy ideig Kiráékat, majd visszafordult Marcus felé. – Komolyan mondtad mindazt az előbb? Hogy a szerelem tudja, hogy mit akar, és nem számít, hogy miért?

– Igen. Azt hiszem. Igaznak tűnt, amikor mondtam, és nem arról van szó, hogy nem így gondolom, de... Tudod, hogy van ez. Ne mozogj már annyit.

– Mit csinálsz ma este?

Marcusnak a meglepetéstől majdnem megcsúszott a keze, kis híján beleszúrt a lány lábába a csipesszel.

– Tessék?

–Nincs pasim, te egy vonzó srác vagy, és úgyis itt kell maradnunk a kórházban. Na, mit szólsz hozzá?

– Ebben a pillanatban vesztettem el életem szerelmét – válaszolta Marcus. – Adnál egy kis időt, hogy... levegőhöz jussak, összeszedjem magamat, vagy ilyesmi?

– Évekkel ezelőtt veszítetted el.

– Au – ingatta Marcus a fejét. – Te aztán gyorsan a tárgyra tudsz térni.

– Gyakran meg is bánom – pillantott megint Calix Sammre. Marcus szárazon nevetett.

– Ezt a sztorit szívesen meghallgatnám.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Calix. – Ugyan már, ez a legkevesebb, azután, hogy egy órán át simogattad a lábamat!

– Megbeszéltük – válaszolta Marcus –, de először megtanítom neked a különbséget a simogatás és a sebészi beavatkozás között. Komoly bajba kerülhetsz, ha összekevered a kettőt.

Kira a parton állva várta, hogy visszatérjen az egyik hajó az utolsó túlélőkért. Ragaszkodott hozzá, hogy az utolsók között maradjon, és mindenki más biztonságosan átérjen előtte. Samm mögötte állt, két karjával átölelte, tökéletes, megnyugtató csendben. Előttük a széles, határtalan, nyílt tenger terült el. Egy régi fa kikötő omladozó maradványai eltűntek a hullámok közt. Kira már csak arra vágyott, hogy követhesse a hullámokat, hogy megtehesse az első lépést egy új irányba, egy új ösvényen. A talajt üres pergamenként fedte a fehér hó, eltörölte a régi világot, és rájuk várt a feladat, hogy egy újat írjanak a lapjaira.

– Hajó! – kiáltott az őrszem. Az összegyűlt menekültek Sandy Hook felé néztek, de ott nem volt hajó. – Keletre! – hallatszott az újabb kiáltás, mire Kira abba az irányba fordult. A távolban egy fehér, magas vitorlás hajó a part mentén araszolt feléjük Jones Beach mellett.

– Mkele kért volna újabbakat? – kérdezte Samm.

–Már több hajónk van, mint amennyit el tudunk látni legénységgel – válaszolta Kira. – Talán még egy halász akar csatlakozni hozzánk?

Közelebbről is szemügyre vették a hajót, és Kira hamarosan felfedezte, hogy három nő áll az orrában, még egy pedig a kormánynál, a hajuk verdesett a szélben.

Ariel, Isolde, Xochi és Nandita.

Kira szaladni kezdett feléjük, csípőig gázolt a jéghideg Atlanti-óceánban, és a boldogság könnyei csurogtak az arcán, ahogy integetett nekik.

– Hát itt vagytok! – kiáltotta. Túlságosan örült ahhoz, hogy bármi mást tudjon mondani, egyre csak ezt ismételte. – Hát itt vagytok! Itt vagytok!

Ariel megfordította a vitorlát, lelassította a hajót, és megcélozta a dokkot. Kira visszafutott, és bedobott egy kötelet, amikor a rakparthoz ütköztek. Xochi mosolyogva szólította meg.

– Beszállsz?

– Nem is sejtettem, hogy értetek a vitorlázáshoz – mondta Kira.

– Egy évet töltöttem el egy halászfaluban – jegyezte meg Ariel. –

Még szép, hogy el tudok vezetni egy vitorlást.

– Életben vagytok! – Kira boldogságában önmagát ölelgette, mit sem törődve a fagyos hullámokkal. – Annyira szeretlek titeket! Végignézte az arcaikat, a testvéreiét és a nevelőanyjáét. Lehet, hogy Armin volt az apja, de ők voltak az igazi családja, és most csodálatos érzés volt itt látni őket. Samm odalépett mellé, és megfogta a kezét. Kira megszorította, majd behúzta magával a hajóra, és csak azért engedte el, hogy megölelhesse a testvéreit.

– Menjünk valahova – mondta.

– Nagy a világ – mondta Isolde. – Oda megyünk, ahová akarunk.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv rengeteget köszönhet sok embernek. A szerkesztőmnek, Jordán Brownnak, és az ügynökömnek, Sara Crowe-nak. A HarperCollins és a Balzer + Bray csodálatos csapatának. Az asszisztensemnek, Chersti Nieveennek és a testvéremnek, Robison Wellsnek, akik maguk is mindketten remek írók, és fantasztikus segítséget nyújtottak, számos ötletet adtak. Valamint a sok-sok olvasómnak, akik közül ki kell emelni Steve Diamondot, Nick Dianatkhah-t, Mary Robinette Kowalt, Ben Olsent, Maija Liisa Phippset, Brandon Sandersont és Howard Taylert, meg mindazokat, akiket most kifelejtek a névsorból.

Ez a könyv ugyancsak sokat köszönhet a feleségemnek, Dawnnak, aki minden reményemet meghaladva támogat. Időt biztosít a számomra, ötleteket, tanácsokat, biztatást ad, megetet, és megadja nekem a szabadságot, hogy bármikor, bármit megtehessek annak érdekében, hogy megírhassam nektek a könyveimet. Ha ő nincs, egy hamburgersütőben dolgoznék. Köszönöm, Dawn, csodálatos vagy.

Végül pedig ez a könyv talán a legtöbbet a Kira, Heron és a Partials sorozat összes többi női szereplője modelljeinek, a két lányomnak köszönheti. Nektek is kívánom, hogy legyenek az életetekben ihletet adó hősnőitek és példaképeitek, és legyetek szabadok és bátrak ahhoz, hogy önmagatok hozhassátok meg az egyszerű, félelmetes, nehéz vagy egy örökkévalóságra szóló döntéseiteket.

James Swallow: Deus Ex – Ikarosz-hatás

James S. A. Corey: TÉRSÉG Leviatán ébredése Kalibán háborúja

Ann Aguirre: RAZORLAND-TRILÓGIA Menedék Helyőrség Horda (ELŐKÉSZÜLETBEN)

JÖN 2014 őszén! Andy Weir: A marsi

Table of Contents

1. fejezet

Table of Contents

1. fejezet