NNCL604-3BFv1.0

ISAAC ASIMOV

A MEZÍTELEN NAP

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Isaac Asimov: The naked sun

In: Isaac Asimov: The rest of the robots

© 1964 by Isaac Asimov

FORDÍTOTTA BARANYI GYULA

A fedél Veres László munkája

© Baranyi Gyula, 1990

Hungarian translation

1. Egy kérdés, amely válaszra vár

Elijah Baley makacsul küzdött a pánik ellen.

Két hete már, hogy gyülemlik benne. Sõt már több is. Azóta van ez, hogy Washingtonba rendelték, és se szó, se beszéd, közölték vele, hogy áthelyezték.

A Washingtonba rendelés önmagában is elég baljós dolog volt. Semmit sem közöltek vele, csak egyszerûen beidézték, ami még riasztóbbá tette a dolgot. És ami még ennél is rosszabb volt: az úti rendelvény oda-vissza repülõútra szólt.

Egyfelõl a sürgõsség, amit minden légi utazásra szóló elõírás sugall. Másfelõl pusztán önmagában a repülõút. Ám ez még mindig csak a kisebbik része a szorongásának, amelyen úgy-ahogy úrrá tud lenni.

Utóvégre is Lije Baley már négy alkalommal ült repülõgépen. Sõt egyszer a földrészt is átrepülte. Így hát akármilyen kellemetlen is a légi utazás, mégsem lesz számára egészen ismeretlen.

Ráadásul a New York–Washington közötti út mindössze egy óra hosszat tart. A New York-i 2-es számú pályáról szállnak fel, amely a többi hatósági pályákhoz hasonlóan illendõen be van zárva, és a nyílt légkör felé csak akkor nyílik meg a zsilip, amikor a gép már elérte az utazási sebességet. Megérkezni a washingtoni 5-ös számú pályára fognak, amely hasonlóan védve van.

Sõt mi több: Baley azzal is tisztában volt, hogy a gépen nincsenek ablakok. A világítás kellemes lesz, a koszt tisztességes, minden kényelemmel el lesz látva. A rádióval irányított repülõút simának ígérkezik; a mozgást is alig fogják érezni, mihelyt a gép a levegõbe emelkedik.

Minderrõl igyekezett meggyõzni magát meg Jessie-t, a feleségét, aki még sohasem utazott repülõn, és az egész ügy borzadállyal töltötte el.

– Sehogy sincs ínyemre, hogy repülõre szállsz, Lije – gyõzködte a férjét. – Természet elleni vétek. Mért nem választod a sebesutakat?

– Mert az tíz órát tartana – érvelt Baley savanyú kifejezéssel hosszúkás arcán –, és mert a Városi Rendõrseg tagjaként köteles vagyok engedelmeskedni elöljáróim parancsainak. Legalábbis ha meg akarom tartani C–6-os besorolásomat.

Ezzel az érvvel nem lehetett vitatkozni.

Baley helyet foglalt a repülõgépen, és a szemét le sem vette az újságszalagról, amely simán és folyamatosan pergett elõtte a szemmagasságban lévõ nyílásból. A Város büszke volt szolgáltatásaira: hírek, tudósítások, humoreszkek, ismeretterjesztõ cikkek, egy-egy szépirodalmi mû. Azt rebesgetik, hogy egyszer filmre fogják cserélni a szalagot, mivel a szemére szorított nézõke még hatásosabban el fogja különíteni az utast a környezetétõl.

Baley nem csupán figyelemelterelés okából szögezte a tekintetét a szalagra, hanem mert így kívánta az illem is. Rajta kívül még öt utas volt a gépen (ezt akaratlanul is megállapította), és mindegyiknek megvolt a maga külön joga ahhoz a félelemhez és szorongáshoz, amire egyénisége vagy neveltetése hajlamosította.

Baley mindenképpen zokon vette volna, ha bárki is rajtakapja szorongásán. Nem akarta, hogy meglássák, keze hogyan szorongatja elfehéredõ ízületekkel a kartámlát, vagy hogy észrevegyék a nedves foltot, amit a keze hagyna a párnán.

Hiszen be vagyok zárva, nyugtatgatta magát. Ez a gép olyan, mint a Város kicsiben.

De nem tudta becsapni magát. Könyökével ott érezte a hüvelyknyi acélt. Azon túl: a semmi...

No igen, a levegõ! De hát az valójában maga is a semmi.

Ezer mérföldnyi belõle egyfelõl. Ezer mérföldnyi másfelõl. Egy mérföldnyi, talán kettõ, alul.

Már-már kedve támadt, hogy megnézze, mi van ott alul, hogy lássa az eltemetett Városok tetejét: New York, Philadelphia, Baltimore, Washington. Elképzelte a lapos hullámokként távolba veszõ kupolasorokat, amelyeket még sohasem látott, de tudta róluk, hogy léteznek. Alattuk pedig, mérföldnyi mélységben és sok tucat mérföld szélességben ott lapulnak a Városok.

A Városok végeláthatatlan nyüzsgõ folyosói, gondolta, a maguk embersokaságával; lakások, közösségi konyhák, gyárak, sebesutak – mind, mind telve az ember jelenlétének otthonos melegével.

Õ pedig itt van a hideg és arc nélküli levegõben, bezárva egy apró fémhüvelybe, amely a semmiben száguld vele.

A keze megremegett, és tekintetét erõnek erejével, a papírszalagra szögezve olvasni próbált.

Egy novella sorai futottak el a szeme elõtt a Galaxis meghódításáról; a hõs semmi kétséget sem hagyott afelõl, hogy Föld-lakó lehetett.

Baley bosszúsan kifakadt, de nyomban visszafogta a lélegzetét, átkozva a faragatlanságát, hogy hangadásra ragadtatta magát.

Pedig tiszta röhej volt az egész. Csakis gyerekek adhatnak hitelt az olyasféle hivalkodásnak, mintha a Föld-lakók képesek lennének az ûrkutatásra. Még hogy a Galaxis meghódítása! Ugyanis a Galaxis el van zárva a Föld-lakók elõl. Mert eleve kisajátították maguknak az ûrászok, akiknek évszázadokkal korábban szintén a Földrõl származtak az õseik. Ezek az õsök elsõként hatoltak el a Külsõ Világokig, ahol jól érezték magukat, és az utódaik leengedték a sorompót a bevándorlók elõtt. Karámba zárták a Földet és földi unokatestvéreiket. A Föld városi civilizációja pedig azzal tetézte be a dolgot, hogya Föld-lakókat bezárta a Városokba, a szabad térségektõl való félelem falai közé, amelyek saját bolygójuk robotok irányította mezõgazdasági és bányászati övezeteitõl –még ezektõl is! – elkülönítette õket.

Szent Jozafát! – bosszankodott magában Baley. – Ha nincs ínyünkre a dolog, akkor tegyünk, ellene. De ne vesztegessük az idõt gyermekmesékre.

De semmit sem lehetett tenni, és ezt õ is nagyon jól tudta.

Ekkor leszállt a gép. Az utasok lekászálódtak, és ki-ki szétszéledt a maga dolga után, anélkül hogy tudomást vettek volna egymásról.

Baley az órájára pillantott, és úgy látta, van még ideje fölfrissülni, mielõtt rálép az Igazságügy-minisztérium felé vezetõ sebesútra. Örült ennek a lehetõségnek. Az élet eleven zsibongása, a repülõtér hatalmas boltíves hodálya, a Városba nyíló sok-sok folyosó egymás fölött, minden, ami a szemét és a fülét betöltötte, azzal a megnyugtató érzéssel árasztotta el, hogy a Város gyomra és méhe körülöleli õt a maga melegével és biztonságával. Mindez egyszerre elmosta a szorongását, és a boldogságához már csak egy zuhany hiányzott.

Ahhoz, hogy az egyik közösségi fürdõt igénybe vehesse, tranzit-engedélyre volt szüksége, úti rendelvényének felmutatása azonban minden akadályt félregördített. Megkapta a szokásos pecsétet, amely külön kabin használatára jogosította föl (a dátum pontos feltüntetésével, hogy elejét vegyék a visszaéléseknek), aztán a keskeny irányszalagok elvezették a megadott helyre.

Baleyt hálára hangolták a talpa alatt sikló futószalagok. Fényûzõ érzés volt szalagról szalagra lépdelni, egyre növekvõ sebességgel közeledve a rohanó sebesút felé. Könnyedén föllendítette magát erre, és lehuppant az ülõhelyre, amelyre a besorolása följogosította.

Nem volt csúcsforgalom, így talált üres ülõhelyet. A fürdõ sem volt túlságosan zsúfolt, amikor odaérkezett. A kiutalt fülkét is meglehetõsen rendben találta, és az ott lévõ mosoda is jól mûködött.

Miután jól felhasználta kiutalt vízmennyiségét, és az öltözékét is felfrissítette, úgy érezte, hogy most már kész megbirkózni az Igazságügy-minisztériummal. Furcsamód még jókedvre is futotta neki.

Albert Minnim államtitkár alacsony, köpcös emberke volt, pirospozsgás arccal, õszülõ hajjal; testének szögletei legömbölyödtek és ellágyultak. A tisztaság légköre áradt belõle, meg enyhe frissítõ illat. Lerítt róla a bõséges fejadagokat élvezõ magas rangú kormányhivatalnokok jóléte.

Baley hozzá képest fakónak és girhesnek képzelte magát. Különösen ha szembeállította vele lapátkezeit, mélyen ülõ szemeit, megjelenésének darabosságát.

Minnim szívélyesen invitálta:

– Foglaljon helyet, Baley. Dohányzik?

– Csak pipát szívok, uram – felelte Baley.

Ezzel elõhúzta a pipáját, Minnim pedig visszacsúsztatta dobozába a félig kihúzott szivart.

Baley rögtön meg is bánta. A szivar mégiscsak jobb a semminél, és jól jött volna neki az ajándék is. Hiszen a C–5 osztályból; a C–6-ba nemrég történt elõléptetésével járó magasabb dohányjárandósága mellett sem mondhatja el, hogy dúskál a szívnivalóban.

– Kérem, gyújtson csak rá, ha kedve tartja – biztatta Minnim, és egyfajta atyai türelemmel várta, amíg Baley gondosan kiporcióz egy adag dohányt, és a helyére illeszti a pipa csutoráját.

Baley, szemét a pipájára függesztve, így szólt:

– Nem közölték velem, uram, hogy miért rendeltek Washingtonba.

– Tudom – felelte Minnim. Majd mosolyogva: – Ezt én mindjárt jóvátehetem. Ideiglenesen áthelyezzük önt.

– New York városán kívülre?

– Jó messzire onnan.

Baley föl vonta a szemöldökét, és aggályoskodva megkérdezte:

– Mennyi idõre, uram?

– Biztosan nem tudom.

Baley tisztában volt mindazzal az elõnnyel és hátránnyal, ami egy áthelyezéssel jár. Új helyén mint ideiglenes ott-tartózkodó valószínûleg egy fokkal jobb körülmények között élne, mint amire a besorolása följogosítja. Másfelõl viszont aligha számíthat rá, hogy Jessie meg a fiuk, Bendey is vele utazna. Persze gondoskodni fognak õróluk is New Yorkban, Baley azonban otthonkedvelõ lény volt, akinek nincs ínyére a különélés.

Azután az áthelyezés speciális megbízatással is jár, ami jó dolog, de nagyobb felelõsség is, ami viszont nem biztos, hogy kellemes. Baley nem sok hónappal korábban átélte azt a felelõsséget, amely egy ûrász New York melletti meggyilkolásának a kivizsgálásával ráhárult. Nem nagyon repdesett az örömtõl, ha arra gondolt, hogy hátha most is valami hasonló ügy vár rá.

Megkérdezte hát:

– Megmondaná, hová kell mennem? Mi a feladatom? Egyáltalán mirõl van szó?

Latolgatta magában az államtitkár „jó messzire” megjegyzésének a súlyát, és megpróbálta kitalálni, vajon hol kerülhet bevetésre. Az a „jó messzire” elég nyomatékosan hangzott, és Baley azt sem zárta ki, hogy talán Ca1cutta? Sidney?

Ekkor arra figyelt föl, hogy Minnim mégis elõvesz egy szivart, és rágyújt.

Szent Jozafát! – rettent meg Baley. – Köntörfalaz az öreg. Nem meri elárulni.

Minnim kivette a szájából a szivart. A füstkígyót tanulmányozva kijelentette:

– Az Igazságügy-minisztérium ideiglenes jelleggel Solariára helyezi önt.

Baley agya lázasan próbált megkapaszkodni egy illuzórikus helységben: Solaria – Ázsia; Solaria – Ausztrália?

Aztán talpra ugrott és fölhorkant:

– Úgy érti, hogy a Külsõ Világokra?

Minnim kerül te a tekintetét.

– Úgy van.

– De hiszen ez lehetetlen! – fakadt ki Baley. – Be sem engednének a Külsõ Világokra egy Föld-lakót.

– A körülmények néha változtatnak a dolgokon, Baley nyomozó. Solarián gyilkosság történt.

Baley ajka kínos mosolyra húzódott.

– Ez mintha kissé kívül esne ami fennhatóságunkon, nem igaz?

– Õk maguk kérték a segítségünket.

– A miénket? A Földét? – Baley kétség és zavar között vergõdött. Egy Külsõ Világ számára elképzelhetetlen, hogy a lenézett anyabolygót másként, mint megvetéssel vagy a legjobb esetben egyfajta leereszkedõ társasági jóindulattal kezelje. De hogy segítséget kérjen tõle?

– A Földtõl? – ismételte meg hitetlenkedve.

– Szokatlan – mondta Minnim –, de ez van. Azt akarják, hogy egy földi detektív vegye kézbe az ügyet. A legmagasabb szintû diplomáciai csatornákon keresztül jött létre a megállapodás.

Baley visszazökkent a székébe.

– De miért engem? Hiszen nem vagyok már fiatal. Negyvenhárom éves vagyok. Feleségem van, meg gyermekem. Nem hagyhatom el a Földet.

– Nem tõlünk függ, nyomozó. Egyenesen magát kérték.

– Engem?

– Elijah Baley C–6 osztályú nyomozót a New York-i rendõri erõtõl. Tudják, mit akarnak. Gondolom, maga is belátja.

Baley megmakacsolta magát.

– Alkalmatlan vagyok rá.

– Õnekik más a véleményük. Úgy látszik, hozzájuk is eljutott a híre, ahogyan az ûrászgyilkosságot megoldotta.

– Biztosan összekeverik a dolgot. Többre tartják, mint amit megérdemel.

Minnim vállat vont.

– Akárhogy van is, õk magát kérték, és mi hozzájárultunk. Át van helyezve. Az iratok már készen vannak, és indulnia kell. Távollétében a felesége meg a gyermeke a C–7 osztálynak megfelelõ ellátást fog élvezni, mivel jelen megbízása alatt ez lesz az ön idõleges besorolása is. – Jelentõségteljes szünetet tartott. – A megbízás sikeres teljesítése esetén ezt a besorolását véglegesíthetjük.

Baley számára mindez túl hirtelen jött. Lehetetlenség. Lehetetlen, hogy elhagyja a Földet. Hát nem értik meg ezt?

Ám saját maga is meglepõdött, amikor szokatlan nyugalommal firtatni kezdte:

– Miféle gyilkosság? Mik a körülmények? Miért nem járhatnak õk maguk a végére?

Minnim aprólékos gondossággal átrendezgette asztalán a kisebb tárgyakat. Megrázta a fejét.

– Nem tudok a gyilkosságról semmit. Nem ismerem a körülményeket sem.

– Akkor ki ismeri, uram? Azt ugyebár nem várhatja el tõlem senki, hogy fejest ugorjak a sötétbe? – És újból megszólalt benne a kétségbeesett belsõ hang: Nem hagyhatod el a Földet.

– Senki sem tud az ügyrõl semmit. Senki itt a Földön. A solariaiak semmit sem árultak el. A maga dolga lesz, hogy kifürkéssze, mitõl olyan fontos ez a gyilkossági ügy, hogy egy Föld-lakóra kell bízniuk a kibogozását. Azazhogyez lesz az egyik feladata.

Baley eléggé el volt keseredve ahhoz, hogy megengedje magának a kérdést:

– És ha visszautasítom?

Természetesen tisztában volt a válasszal. Pontosan tudta, mit jelentene neki és ami még rosszabb: a családjának a lefokozás.

Minnim nem szólt semmit a lefokozásról. Csupán barátilag megjegyezte:

– Nem utasíthatja vissza, nyomozó. El kell végeznie a munkát.

– Solariának? A pokolba velük.

– Nekünk, Baley. Minekünk. – Majd némi szünet után: – Ön tisztában van vele, milyen helyzetben van a Föld az ûrászok viszonyában. Azt hiszem, nem szükséges ezt részleteznem.

Baley tisztában volt a helyzettel, mint ahogy a Föld minden lakója tisztában volt vele. Az ötven Külsõ Világ, amelyeknek együttvéve is jóval kevesebb a lakója, mint a Földnek, katonai potenciál tekintetében viszont akár százszorosan is fölülmúlja a Földet. Ritkán lakott, pozitronrobot gazdaságra támaszkodó világaikon az egy emberre jutó energiatermelés többezerszerese a Földének. És az egy emberre jutó energia mennyiségétõl függ a katonai potenciál, az életszínvonal, a boldogság és minden egyéb.

– Az egyik tényezõ – érvelt Minnim –, amely erre a helyzetre kárhoztat bennünket, a tudatlanság. Igen. A tudatlanság. Az ûrászok mindent tudnak rólunk. A jó ég a megmondhatója, hány delegációt küldenek hozzánk. Mi viszont semmit sem tudunk õróluk azonkívül, amit õk jónak látnak az orrunkra kötni. Eddig még egyetlen földi ember sem tette be a lábát egyetlen Külsõ Világra sem. Maga lesz az elsõ.

– De hiszen én nem... – tiltakozott volna Baley.

– De igen – erõsködött Minnim. – A maga helyzete egészen sajátságos lesz. Maga az õ meghívásukra megy Solariára, olyan feladat végett, amivel õk bízták meg magát. Visszatérése után hasznos információkkal szolgálhat a Föld számára.

– Azt akarja mondani, hogy kémkedjek a Föld számára? – méltatlankodott Baley, komor szemeket meresztve az államtitkárra.

– Szó sincs kémkedésrõl. Semmi olyasmit nem kell tennie, amire ne õk maguk kérnék meg magát. Csupán tartsa nyitva a szemét meg az elméjét. Figyeljen! Visszatérése után a megfigyeléseit szakértõk fogják elemezni és értelmezni a Földön.

– Az hiszem, uram, hogy ez válságba sodor bennünket – jegyezte meg Baley.

– Honnan veszi ezt?

– Onnan, hogy kockázatos dolog egy Föld-lakót egy Külsõ Világra küldeni. Az ûrászok gyûlölnek bennünket. Hiába leszek én ott az õ meghívásukra, a lehetõ legjobb indulattal is könnyen kirobbanthatok egy csillagközi incidenst. A földi kormány minden további nélkül kitérhetett volna az én megbízásom elõl. Mondhatta volna azt, hogy beteg vagyok. Az ûrászok betegesen félnek a fertõzéstõl. Nincs az az isten, hogy igényt tartanának rám, ha azt hiszik rólam, hogy valami betegségben szenvedek.

– Azt akarja, hogy most elõálljunk ezzel a trükkel? – értetlenkedett Minnim.

– Dehogyis. Ha a kormánynak nem lett volna valami más oka is, hogy engem küldjön ki, akkor ez vagy valami ennél okosabb ürügy az én közremûködésem nélkül is könnyen az eszébe juthatott volna. Következésképpen nyilvánvaló, hogy a kémkedés az igazi mozgatórugó. És ha ez így van, akkor valami többre is szükség volna, mint egy szimpla „tartsd-nyitva-a-szemed”-magatartásra, ha azt akarjuk, hogy az egész dolog megérje a kockázatot.

Baley joggal számított ledorongolásra, amit szívesen is fogadott volna, hogy feloldja a feszültségét, Minnim azonban fagyos mosollyal csupán annyit mondott:

– Látszik, hogy maga a lényegtelen dolgok mögé lát. Ám ennél kevesebbet nem is vártam öntõl.

Az államtitkár az íróasztala fölött Baleyhez hajolt.

– Elárulok magának valamit, amit senkivel, még más kormányhivatalnokokkal sem szabad megosztania. Jelen galaktikus helyzetünket illetõen társadalomtudósaink levontak bizonyos következtetéseket. Ötven Külsõ Világ, ritkán lakott, robotizált; erõs, egészséges és hosszú életû emberekkel. Mi pedig túlzsúfoltan, mûszakilag fejletlenül, rövid életre kárhoztatva, az õ uralmuk alatt. Ez a helyzet csakis ingatag lehet.

– Hosszú távon minden helyzet az.

– Ez azonban rövid távon sem stabil. Száz év a legtöbb, ami megadatik nekünk. A mi életünkben még biztosan kitart a jelenlegi helyzet, de hát gyermekeink is vannak. Idõvel túlságosan nagy veszélyt fogunk jelenteni a Külsõ Világok számára ahhoz, hogy eltûrhetnék a fönnmaradásunkat. Nyolcmilliárd ember él a Földön, és egytõl egyig gyûlölik az ûrászokat.

– Az ûrászok kirekesztenek bennünket a Galaxisból – jegyezte meg Baley –, a kereskedelmünkbõl csak õk húznak hasznot, diktálnak a kormányunknak, és lenéznek bennünket. Mit várhatnak hát? Talán köszönetet?

– Ez igaz, a menetrend azonban már rögzítve van. Fölkelés, elnyomás, fölkelés, elnyomás – és egy évszázadon belül a Földet mint lakott világot el fogják törölni. Ezt állítják a társadalomtudósok.

Baley mintha parázson ült volna. A társadalomtudósokkal meg a számítógépeikkel kinek jutna eszébe vitába szállni?

– Ha így áll a dolog, akkor mit várnak éntõlem?

– Információt. A társadalomtudósok elõrejelzéseiben ott van a nagy hézag, hogy nincsenek ismereteink az ûrászokról. Becsléseinket arra a néhány ûrászra kellett alapoznunk, akiket hozzánk küldtek. Be kellett érnünk azzal, amit õk maguk jónak láttak elmondani magukról, következésképpen jól ismerjük az erejüket, de csakis az erejüket. Az ördögbe is, tudunk a robotjaikról, arról, hogy kevesen vannak, és hogy sokáig élnek. De mi van a gyengeségeikkel? Van-e olyan tényezõ vagy tényezõk, amelyek esetleg módosíthatnák a pusztulásunk elkerülhetetlenségérõl levont társadalomtudományi következtetéseinket; olyasvalami, ami vezérfonalul szolgálhatna a cselekvésünkhöz és javíthatna túlélési esélyeinken?

– Nem volna célszerûbb, uram, egy szociológust kiküldeni?

Minnim megrázta a fejét.

– Ha tõlünk függene, hogy kit küldjünk ki, akkor már tíz évvel ezelõtt, amikor elõször eljutottunk ezekre a következtetésekre, kiküldtünk volna valakit. Most adódik az elsõ alkalom, hogy küldhetünk valakit; õk nyomozót kértek, és nekünk ez is megfelel. Egy detektív szintén szociológus; a tényekre támaszkodó, gyakorló szociológus, különben nem lenne jó detektív. A papírjai szerint pedig ön az.

– Köszönöm, uram – nyugtázta Baley gépiesen. – És ha bajba keveredem?

Minnim vállat vont.

– Ez a kockázat a rendõri munkával jár. – Kezével mintegy elhessegette a témát, és így folytatta: – Mindenesetre el kell mennie. Már ki van tûzve elutazásának az idõpontja is. A hajó indulásra készen áll.

Baley izmai megfeszültek.

– Készen? Mikor kell indulnom?

– Két nap múlva.

– Akkor még visszamehetek New Yorkba. A feleségem...

– A feleségét bízza csak ránk. Tudja, nem szerezhet tudomást az ön megbízásáról. Majd megmondjuk neki, hogy ne várjon hírt magáról.

– De hiszen ez embertelen. Látnom kell õt. Az is lehet, hogy soha többé nem fogom viszontlátni?

Minnim azonban kérlelhetetlen volt.

– Lehet, hogy amit most mondok, az még embertelenebbül hangzik, de hát van-e olyan nap, amikor munkába indul, hogy biztos lehet a viszontlátásban? Baley nyomozó, nekünk mindannyiunknak meg kell tennünk, ami a kötelességünk.

Baley pipája már egy negyedórája kialudt. De észre sem vette.

Ennél többet senki sem közölt vele. A gyilkossagról senki sem tudott semmit. A tisztviselõk kézrõl kézre adták, míg ott nem állt, még mindig hitetlenkedve, az ûrhajó lábánál.

Ez hasonlított egy égre irányított gigászi ágyúhoz, és Baleyt görcsös remegés fogta el a nyers szabad levegõn. Az éjszaka (Baley legnagyobb örömére) kezdte körülzárni: sötétfekete falak olvadtak bele a fekete mennyezetbe. Az ég felhõs volt, és bár már járt Planetarián, meghökkent, amikor ez a fényes csillag a felhõk repedésein át a szemébe bökött.

Aprócska szikra a messzi távolban. Kíváncsian, szinte félelem nélkül vizsgálgatta. Egészen közelinek tûnt, szinte jelentéktelennek, holott az ilyenek körül bolygók keringenek, s lakóik a Galaxis urai. A Nap is ilyen, gondolta, csak jóval közelebb van, s most a Föld túlsó felét ragyogja be.

Egyszerre elképzelte a Földet, mint valami kõgolyót, víz-és gázhéjával körös-körül kitéve a semminek; a Városaival, amelyek a külsõ rétegét alig-alig karcolva bizonytalanul megkapaszkodnak a szikla és a levegõ határán. A háta beleborzongott.

A hajó természetesen ûrász jármû volt. A csillagközi közlekedés kizárólag az ûrászok kezében van. Egyedül találta magát, alig valamivel túl a Város peremén. Ott a testét addig mosták, sikálták és fertõtlenítették, amíg – ûrászi követelmények szerint – elég biztonságosnak tekintették, hogy fölengedjék a hajóra. De még így is csak egy robotot küldtek eléje, minthogy a fülledt Városnak még mindig százféle betegségcsíráját hurcolja magában, amelyekkel szemben az eugenetikai úton kitenyésztett ûrászok nem olyan ellenállók, mint õ.

A robot teste ott szürkéllett az éjszakában, szemei tompán vöröslöttek.

– Elijah Baley nyomozó?

– Az vagyok, – felelte Baley élesen; a tarkója megborsódzott. Eléggé földi ember volt ahhoz, hogy a teste dühösen lúdbõrözni kezdjen, ha megpillant egy emberi munkát végzõ robotot. Ott volt persze R. Daneel Olivaw, aki társa volt az ûrászgyilkossági ügyben, de ez egészen más. Daneel mégiscsak...

– Kövessen, kérem – szakította félbe mélázását a robot, és fehér fénycsóva mutatta az utat a hajóhoz.

Baley követte. Fölkapaszkodott egy létrán, és zegzugos folyosókon végighaladva egy szobában találta magát.

– Ez lesz a szobája, Baley nyomozó. Az a kérés, hogy az utazás ideje alatt szíveskedjék itt tartózkodni.

Persze, gondolta Baley. Zárjatok csak el. Õrizzetek. Akár egy rabot.

A folyosók, amelyeken végighaladt, néptelenek voltak. Most bizonyára azokat is robotok fertõtlenítik. Ez a robot is bizonyára fertõtlenítõ fürdõt vesz, mihelyt magára hagyja.

A robot folytatta:

– Van víz meg vízvezeték. Élelemmel is el lesz látva. Meg filmekkel. Az ablakokat errõl a pultról lehet szabályozni. Most el vannak sötétítve, de ha látni óhajtja az ûrt...

Baley némi izgalommal a szavába vágott:

– Jól van, fiam. Hagyd csak zárva az ablakokat.

A Földön bevett szokás szerint fiúnak szólította a robotot, ezen azonban nem látszott, mintha zokon vette volna. Nem is tehette persze. Magatartását a robotika törvényei korlátozzák és szabályozzák.

A robot esetlen, nagy fémtestével tiszteletteljes meghajlás paródiáját produkálta és eltávozott.

Baley egyedül maradt a szobában, és leltárt készített. Mindenesetre kellemesebb volt, mint a repülõgépen. Azt elejétõl végig áttekinthette. Érzékelte a kiterjedését. Az ûrhajó viszont hatalmas. Folyosókra, szintekre, szobákra tagolódik. Önmagában egy kisebb város. Baley szinte szabadon lélegzett benne.

Ekkor a lámpák villogni kezdtek, és a hangszórón át egy fémes robothang részletes tanácsokkal látta el, hogyan védekezzék a felszállási gyorsulás ellen.

Hátralendülõ testét hevederek és rugalmas hidraulika fogta vissza, a távolban dühödten feldübörögtek a proton-mikromáglya hajtotta rakéták. A kettéhasított levegõ süvítése egyre magasabbá és vékonyabbá vált, és egy óra múlva végleg elenyészett.

Kiléptek a világûrbe.

Úgy érezte, mintha minden érzékszervét tompa fátyol vonta volna be, körülötte minden valószínûtlen alakot öltött. Hiába magyarázta magának, hogy minden másodperc ezer mérföldekkel távolítja el õt a Városoktól, Jessie-tõl, de valahogy képtelen volt ezt érzékelni.

Másnap (vagy harmadnap? – az idõ múlására csupán az étkezési és alvásközökbõl tudott következtetni) egy pillanatra az a furcsa érzése támadt, mintha a belsõ szervei kifordulnának. Nem tartott az egész egy másodpercig sem, és Baley rájött, hogy ez volt az Ugrás, az a különös és felfoghatatlan, csaknem misztikus pillanat, amikor a hajó minden tartalmával a hipertéren át az egyik pontról egy másik, onnan fényévekre lévõ pontra szökken át. Újabb idõsiklás és újabb ugrás, még egy siklás, még egy ugrás.

Baley tudta, hogy fényévekre, több tucat, több száz, többezer fényévnyire távolodott el az otthonától.

Hogy pontosan mennyire, arról fogalma sem volt. A Földön senki sincs, aki akár csak sejtené Solaria ûrbéli helyzetét. Erre meg mert volna esküdni. Tudatlanok egytõl egyig.

Szörnyen egyedül érezte magát.

A hajó lassulni kezdett, amikor belépett a robot. Egykedvû rõt szemeivel megszemlélte Baley hevedereit. Szakértõen meghúzta az egyik oldalsó csavart, majd fürgén végigvizsgálta a hidraulikus rendszert.

– Három óra múlva leszállunk – mondta. – Ha óhajtja, ebben a szobában maradhat. Majd jön egy ember, aki a szállására kíséri.

– Várj – szólt rá Ba1ey feszülten. Az üléshez pányvázva kiszolgáltatottnak érezte magát. – Hány óra lesz, amikor leszállunk?

A robot gondolkodás nélkül rávágta:

– A galaktikus standard idõ szerint...

– A helyi idõ szerint, fiam. Helyi idõ, a Szent Jozafátját neki!

A robot szenvtelenül folytatta:

– Solarián a nap huszonnyolc egész harmincöt század standard órából áll. A solariai óra tíz tizedre oszlik, egy tized száz századból áll. A menetrend szerint a repülõtéren a nap érkezésünkkor az ötödik tized harmadik századában lesz.

Baley gyûlölte a robotot. Gyûlölte bárgyú értetlenségét; azt, hogy egyenes kérdésföltevésre kényszerítette õt, és ezzel el kellett árulnia saját gyengeségét.

Ám nem tehetett mást, kereken megkérdezte hát:

– Nappal lesz akkor?

A robot csak annyit mondott, hogy „Igen, uram” és faképnél hagyta.

Nappal lesz! Arra kényszerül, hogy egy nappali bolygó védtelen fölszínére tegye ki a lábát.

Nem nagyon tudta, mire is számíthat. A Város bizonyos pontjairól már meg-megpillantotta a bolygó felszínét, sõt néhány percre ki is lépett rá. Igaz, hogy minden ilyen alkalommal vagy falak vették körül, vagy ott voltak nem messze tõle.

De most mitõl remélhet biztonságot? Még a sötétség hamis falait is nélkülöznie kell.

Ám azért sem fogja elárulni az ûrászok elõtt a gyengeségét (még csak az hiányozna!), nekifeszítette hát az izmait a hevedereknek, amelyek megvédték a testét a lassulási erõk ellen, lehunyta a szemét, és makacsul próbálta leküzdeni magában a pánikot.

2. Találkozás egy baráttal

Baley vesztésre állt. Önmagában a józan ész nem bizonyult elégségesnek.

Újból és újból próbálta meggyõzni magát, hogy vannak emberek, akik egész életüket a szabad ég alatt élik le. Mint most az ûrászok. Vagy régen a mi õseink a Földön. Nincs semmi káros a faltalanságban. Csak az eszem állítja ennek az ellenkezõjét, de nincs igaza.

Ám hiába volt minden. A józan ész fölött és mögött valami a falak után kiáltozott, és hallani sem akart a védtelen térségrõl.

Ahogy teltek a percek, egyre inkább úgy érezte, hogy kudarcot fog vallani. Szánalmasan reszketõ roncsként fogja végezni. Az ûrász, akit a fogadására küldenek (szûrõvel az orrában, hogy távol tartsa a csírákat, és kesztyûsen, hogy elkerülje az érintkezést), arra sem fogja méltatni, hogy tisztességgel lenézze. Az ûrász nem fog mást érezni, csak utálatot.

Baley elkeseredetten próbált úrrá lenni magán.

Amikor megállt a hajó, és a lassítási hevederek automatikusan szétkapcsolódtak, Baley mindaddig az ülésén maradt, amíg a hidraulikus rendszer vissza nem húzódott a falba. Félt, de eltökélte, hogy nem fogja kimutatni.

Amikor meghallotta az ajtó nyílásának halk neszét, elfordította a fejét. A szeme sarkából még megpillantott egy magas, bronzhajú alakot, amint a szobába lépett: egy ûrász, egyike a Föld büszke leszármazottainak, akik megtagadták az örökségüket.

Az ûrász megszólalt:

– Elijah partner!

Baley hirtelen a beszélõ felé kapta a fejét. Tágra nyílt szemmel önkéntelenül talpra ugrott. Rámeredt az arcra, a széles, kiemelkedõ pofacsontokra; a tökéletes nyugalmat árasztó arcvonásokra, az arányos testre, de leginkább a közönyös kék szempárból sugárzó nyugodt tekintetre.

– D-daneel!

– Örülök, hogy fölismert, Elijah partner – mondta az ûrász.

– Még hogy fölismertelek-e! – kiáltott föl Baley az egész lényét átmosó megkönnyebbüléssel. Ez a lény egy darabka Föld volt, egy barát, egy menedék, egy megváltó. Szinte leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy odarohanjon az ûrászhoz, átölelje és vadul magához szorítsa õt, és nevetve verdesse a hátát, vagyis megtegye mindazt a buta dolgot, amit régi barátok szoktak tenni, ha hosszú távollét után újból találkoznak.

Ám mégsem tette meg. Nem tehette. Csak annyit tehetett, hogy elõbbre lépett, kinyújtotta a kezét, és azt mondta:

– Aligha felejthetlek el téged, Daneel.

– Örülök – bólintott Daneel komoly arccal. – Mint ön is jól tudja, én mindaddig nem felejthetem el önt, amíg hibátlanul mûködöm. Jó, hogy újra látom önt.

Daneel megragadta Baley kezét, és hûvös határozottsággal megszorította; ujjai kellemes, egy csöppet sem fájdalmas nyomással körülölelték, majd eleresztették Baley kezét.

Baley hõn remélte, hogy a teremtmény kifürkészhetetlen tekintete nem képes behatolni az elméjébe, és elkerülte a figyelmét az az iménti és még nem teljesen lecsillapodott vad pillanat, amikor Baley egész lényét fölgerjesztette egy szinte a szeretettel határos, heves barátság indulata.

Elvégre is az ember nem érezhet baráti szeretetet ez iránt a Daneel Olivaw iránt, aki egyáltalán nem is ember, csupán egy robot.

A robot, amely annyira hasonlított az emberre, azt mondta:

– Intézkedtem, hogy a robot vezette felszíni jármûvet egy légcsõvel a hajóhoz kapcsolják.

– Légcsõvel? – vonta föl a szemöldökét Baley.

– Úgy van. Ez egy elterjedt módszer, az ûrben gyakorta alkalmazzák, amikor nem akarnak speciális vákuum ellenes berendezést igénybe venni, ha egyik hajóról a másikra embereket vagy anyagot kell átszállítani. Ezek szerint önnek nem ismerõs ez a technika.

– Nem – felelte Baley –, de értem, mirõl van szó.

– Persze eléggé bonyolult egy ilyen szerkezetet egy ûrhajó meg egy felszíni jármû közé beiktatni, de én ragaszkodtam hozzá. Szerencsére az az ügy, amelyben önt és engem alkalmaznak, elsõrendû fontosságot élvez. Ezért minden akadály gyorsan elhárul.

– Te is a gyilkossági ügybe vagy bevonva?

– Nem tájékoztatták önt errõl? Sajnálom, hogy rögtön nem ezzel kezdtem. – Természetesen a robot tökéletes arcvonásain a sajnálkozás legkisebb jelét sem lehetett fölfedezni. – Dr. Han Fastolfe, akivel elõzõ együttmûködésünk során már találkozott a Földön, és akit, remélem, még nem felejtett el, elsõnek javasolta önt, mint aki a legmegfelelõbben elláthatja ennek az ügynek a vizsgálatát. Javaslatát ahhoz a föltételhez kötötte, hogy én ezúttal is együttmûködjek önnel.

Baley mosolyt erõltetett az arcára. Dr. Fastolfe Aurora szülötte, és Aurora a Külsõ Világok legerõsebbike. Nyilvánvaló, hogy egy aurorai javaslatának súlya van.

– Egy sikeres együttest kár föloszlatni, nem igaz? – jegyezte meg Baley. (A Daneel megjelenése fölött érzett elsõ lelkesedése múlóban volt, és Baley újból kezdte érezni a mellében a szorítást.)

– Nem tudhatom, hogy pontosan ez a gondolat fordult-e meg a fejében, Elijah partner. Azokból az utasításokból, amelyekkel engem ellátott, arra következtetek, hogy olyasvalakit akart ön mellé állítani, akinek van tapasztalata az ön világáról, és következésképpen ismeri az ön rigolyáit.

Rigolyák! – ráncolta össze a homlokát Baley sértõdötten. Ezt a kifejezést nem szívesen hallotta önmagával kapcsolatban.

– Például hogy gondoskodni tudjak a légcsõrõl. Én tisztában vagyok vele, hogy ön, mint a Városok neveltje, mennyire iszonyodik a nyitott térségektõl.

Talán a „rigolyáira” való hivatkozás lobbantotta lángra benne a dacot, hogy ellentámadásba menjen át, ha nem akarja elveszíteni a tekintélyét egy géppel szemben, ezért éles fordulattal témát változtatott. De az is lehet, hogy egy élet iskolája ösztökélte arra, hogy egyetlen logikai ellentmondás mellett se menjen el szótlanul.

– A hajón egy robot gondoskodott rólam – mondta –, egy robot – nyomta meg a szót némi rosszmájúsággal a hangjában –, amelyrõl rögtön látni, hogy robot. Ismered õt?

– Mielõtt feljöttem volna a hajóra, beszéltem vele.

– Miféle robot az? Hogyan léphetek kapcsolatba vele?

– RX–2475. Solarián rendszerint csak sorszámmal illetik a robotokat. – Daneel szenvtelen tekintete végigsiklott az ajtó melletti kapcsolótáblán. – Ezzel a szenzorral ide lehet rendelni.

Baley a kapcsolótáblára nézett, és minthogy a Daneel mutatta gomb az RX jelet viselte, semmi kétség sem férhetett a rendeltetéséhez.

Baley ráhelyezte az ujját, és egy perc sem telt bele, amikor belépett a robot, amely úgy festett, akár egy robot.

– Te vagy az RX–2475? – szögezte neki a kérdést Baley.

– Igen, uram.

– Korábban azt mondtad, hogy valaki elém fog jönni, hogy lekísérjen a hajóról. Õt gondoltad? – mutatott Daneelre.

A két robot tekintete találkozott.

– Az irataiból az derül ki – felelte RX-2475 –, hogy õ az, akinek várnia kellett önre.

– Közöltek róla még valamit azonkívül, amit az iratai elárulnak? Lefestették õt részletesen?

– Nem, uram. Csak a nevét árulták el.

– Ki közölte ezt veled?

– A hajó kapitánya, uram.

– Aki ugye solariai?

– Igen, uram.

Baley megnyalta az ajkát. A küvetkezõ kérdése döntõ lesz.

– Mit mondtak, mi a néve annak, aki elém jön?

– Daneel Olivaw, uram – felelte RX–2475.

– Derék fiú vagy! Elmehetsz.

Robotmeghajlás, majd éles hátra arc, és RX–2475 eltávozott.

Baley a partneréhez fordult, és elgondolkodva nekiszögezte:

– Daneel, te nem árulod el nekem a teljes igazságot.

– Milyen vonatkozásban, Elijah partner? – kérdezte Daneel.

– Miközben az imént beszélgettünk, eszembe jutott egy furcsaság. Amikor a kisérõm ügye szóba került, RX–2475 azt mondta nekem, hogy egy ember fog értem jönni. Erre határozottan emlékszem.

Daneel szenvtelen arccal végighallgatta, és nem szólt semmit. Baley folytatta:

– Arra gondoltam, hátha tévedett a robot. Az is megfordult a fejemben, hogy netalán valóban egy embert jelöltek ki a fogadásomra, de aztán mégis téged küldtek ki helyette, és RX–2475-öt nem tájékoztatták a változásról. De te is fültanúja voltál, amikor ezt ellenõriztem. Az iratok neki voltak címezve, és a te nevedet adták meg. Ámbár nem a teljes nevedet, mi, Daneel?

– Valóban nem a teljes nevemet adták meg – ismerte el Daneel.

– A te neved nem Daneel Olivaw, hanem R. Daneel Olivaw, nem igaz? Vagyis teljes egészében Robot Daneel Olivaw.

– Tökéletesen igaza van, Elijah partner.

– Amibõl az következik, hogy RX–2475-nek nem kötötték az orrára, hogy te is robot vagy. Elhitették rólad, hogy ember vagy. Ami nem is olyan lehetetlen a te emberi fizimiskád mellett.

– Nem vitatom az érveit.

– Akkor menjünk tovább. – Baleyt valamiféle vad gyönyörûség bogarai mardosták. Valaminek sikerült a nyomára bukkannia. Nem kecsegtetett valami nagy fogással, ám ez volt az a fajta szimatolás, amiben igazán kiváló volt. Annyira kiváló, hogy a fél világûr távolából is rá essék a választás. – Nézzük csak – folytatta –, miért állna bárkinek is az érdekében, hogy félrevezessen egy nyomorult robotot? Hiszen neki édes mindegy, hogy te ember vagy-e, vagy robot. Õ így is, úgy is azt csinálja, amit megparancsolnak neki. Ennélfogva csakis az lehet az egyik ésszerû következtetés, hogy sem a solariai kapitány, aki a robotot tájékoztatta, sem a solariai hivatalosok, akik a kapitányt tájékoztatták, nem voltak tisztában a te robot mivoltoddal. Mint mondtam, ez lehet az egyik ésszerû következtetés, de nem biztos, hogy az egyetlen. Igazam van?

– Azt hiszem, igen.

– Jó. A nyom tehát helyes. De hát mi lehet az ok? Dr. Han Fastolfe, aki partneremül ajánl téged, hagyja, hogya solatiaiak embernek higgyenek. Nem veszélyes ez? Ha a solariaiak rájönnek a turpisságra, könnyen megorrolhatnak. Mégis miért csinálta?

Az emberalkatú robot ezt válaszolta:

– Nekem a következõt mondták, Elijah partner. Az ön rangját megemelné a solariaiak szemében, ha a Külsõ Világok emberével mûködne együtt. Egy robot viszont csökkentené. Minthogy pedig én már kiismertem az ön módszerét, és simán együtt tudtam dolgozni önnel, ésszerûnek tartották, ha hagyják, hogya solariaiak embernek tartsanak engem, anélkül hogy ezt egy ilyen irányú pozitív állítással is megerõsítenék.

Baley kételkedett ebben. Egy ûrász számára, legyen az mégoly felvilágosult is, mint Fastolfe, nem olyan természetes, hogy ilyen messzemenõen figyelembe vegye egy Föld-lakó érzéseit.

Ehelyett egy másik lehetõséget latolgatott, ezért megkérdezte:

– A solariaiak a Külsõ Világok körében, ugye, jól ismertek a robotgyártásukról?

– Örülök – mondta Daneel –, hogy önt megismertették Solaria belgazdaságával.

– Szó sincs róla – felelte Baley. – Azt még csak sejtem, hogyan írják Solaria nevét, de itt meg is áll a tudományom.

– Akkor nem értem, Elijah partner, mi késztette önt arra, hogy ezt a kérdést föltegye, amely nagyon is a lényegre tapintott. Telitalálat. Az agyamban elraktározott információk között ott található az a tény is, hogy az ötven Külsõ Világ közül Solaria messzemenõen a legváltozatosabb és legkiválóbb robotmodellek elõállításáról nevezetes. Az összes többi Külsõ Világra exportál speciális robotfajtákat.

Baley komor elégtétellel bólintott. Daneeltõl természetesen nem várhatott az ember olyasféle ösztönös gondolati ugrást, amely ugródeszkául az emberi gyarlóságot használja ki. De Baley sem látta szükségesnek, hogy részletezze, mire gondol. Ha igaz, hogy, Solaria világelsõ a robotikában, akkor elképzelhetõ, hogy dr. Han Fastolfe-ot és a kollégáit tisztára személyes és nagyon is emberi motívumok vezérlik: el akarnak dicsekedni saját kiváló robotjaikkal. Ennek pedig semmi köze ahhoz, hogy megkíméljék egy Föld-lakó érzékenységét.

Demonstrálni akarják felsõbbségüket azzal, hogy egy aurorai gyártmányú robotot ember gyanánt fogadtatnak el, és átverik a hozzáértõ solariaiakat.

Baley sokkal jobban érezte magát. Különös, hogy az okoskodás, teljes intellektuális képességeinek a bevetése sem tudta õt kiragadni a pánikból; saját hiúságának a meglegyintése viszont egybõl megtette a hatását.

Az is közrejátszott ebben, hogy hencegésen érte az ûrászokat.

Szent Jozafát, gondolta, mind emberek vagyunk. Még az ûrászok is azok.

Fennhangon, szinte hetykén annyit mondott:

– Meddig várjunk még arra a kocsira? Éntõlem mehetünk.

A légcsõ arról árulkodott, hogy nem sikerült valami jól hozzáidomítani mostani rendeltetéséhez. Az ember meg az emberalkatú robot az ûrhajóból fölegyenesedve egy hajlékony hálóra lépett, amely behajolt és ide-oda himbálózott a lépteik alatt. (Baley nagyjából el tudta képzelni, hogy az ûrben, amikor az emberek a súlytalanság állapotában cserélnek hajót, a kezdõelrugaszkodás lendületével könnyedén végigsiklanak a csövön.)

A csõ a másik vége felé ügyetlenül elkeskenyedett, mintha valamilyen óriás marok szorította volna össze a szövedéket. Daneel, lámpával a kezében, négykézlábra ereszkedett, és Baley is követte a példáját. Az utolsó hat-hét métert mászva tették meg a felszíni kocsinak látszó alkalmatosságig.

Beszállás után Daneel gondosan a helyére csúsztatta és bezárta az ajtót. Tompa kattanás hallatszott, bizonyára a légcsõ kapcsolódott le a kocsiról.

Baley érdeklõdve körülnézett. A felszíni kocsiban semmi különlegeset nem fedezett fel. Két ülés sorakozott egymás mögött, mindegyiken három embernek való hellyel. A két ülés mindkét végén egy-egy ajtó. Azok a világos részek, ahol rendesen az ablakok vannak, most feketén és átlátszatlanul sötétlettek, kétségkívül a megfelelõ polarizálás folyományaként. Baley számára ez nem volt újdonság.

A kocsi belsejét a mennyezetrõl két kerek sárga folt világította meg, és mindent összevetve Baley számára csupán az elsõ ülés elõtti válaszfalba illesztett leadó jelentette az egyetlen furcsaságot, meg persze az a tény, hogy nyomát sem látta vezérmûnek.

Baley meg is jegyezte:

– Feltételezem, hogy a vezetõ ennek a válaszfalnak a túloldalán foglal helyet.

– Eltalálta, Elijah partner. És ezzel adhatunk utasítást neki – magyarázta Daneel, és kissé elõrehajolva mûködésbe hozott egy billenõkapcsolót, mire villogni kezdett egy vörös fénypont. Nyugodt hangon kiadta az utasítást: – Készen vagyunk. Indulhatsz.

Tompán felberregett valami, de nyomban el is csitult, hátuk egy röpke pillanatra az üléstámlához nyomódott, aztán semmi.

– Haladunk? – álmélkodott Baley.

– Igen – felelte Daneel. – A jármû nem kerekeken gördül, hanem egy diamágneses erõtér mentén siklik. A gyorsuláson meg a lassuláson kívül nem érezni semmit.

– És a kanyarok?

– A kanyar ellensúlyozására a kocsi magától bedõl. Föl-és lefelé haladtában pedig megõrzi vízszintes helyzetét.

– Bonyolult lehet vezérelni – jegyezte meg Baley szárazon.

– Teljesen automatikus. A jármû vezetõje robot.

– Hm. – Baley mindent megtudott a felszíni kocsiról, amit akart. – Meddig tart az út? – érdeklõdött.

– Körülbelül egy órát. A légi út gyorsabb lett volna, csakhogy nekem gondoskodnom kellett arról, hogy ön ne érintkezzen a szabad levegõvel, a Solarián forgalomban lévõ repülõgépek viszont nem nyújtanak olyan tökéletes elzártságot, mint ez a felszíni kocsi, amelyet most igénybe veszünk.

Baleyt bosszantotta a másiknak ez a „gondoskodása”. Úgy érezte magát, mint egy csecsemõ a dajkája kezében. Furcsamód majdnem annyira bosszantotta Daneel beszéde is. Attól tartott, hogy ez a cikornyásan hivataloskodó mondatszerkesztés könnyen leleplezi a másik robot voltát.

Baley kis ideig kíváncsian mustrálgatta R. Daneel Olivaw-t. A robot mozdulatlanul elõrebámult, és láthatóan nem vett tudomást a másik vizsla tekintetérõl.

Daneel testét tökéletes szerkezetû bõr fedte, minden egyes haj-és szõrszálát szeretõ gondossággal fabrikálták meg és ültették be a helyére. A bõr alatt megtévesztõen hû volt az izmok mozgása. A legapróbb részletektõl sem sajnálták a figyelmet. Mégis, Baley személyes tapasztalásból tudta, hogya tagjait és a mellét láthatatlan varratok mentén szét lehet nyitni, ha javításra van szükség. Tudta, hogy e megtévesztõ bõr alatt fém és szilikon rejtõzik. Tudta, hogy a koponya üregében egy pozitronagy, hallatlanul fejlett, de mégiscsak pozitronagy fészkel. Tudta, hogy Daneel „gondolatai” csupán villanásnyi pozitronáramok a gyártó által szigorúan megtervezett és elõre kitûzött pályákon.

De hol vannak azok a jelek, amelyek mindezt elárulhatnák egy be nem avatott szakértõ számára? Talán Daneel beszédmodorának enyhe mesterkéltsége? Vagy a lényébõl sugárzó érzelem nélküli komorság? Netalán emberalkatának túlzott tökélye?

De kár ezen meditálni. Odafordult hát Daneelhez.

– Lássunk munkához, Daneel. Föltételezem, hogy idejöveteled elõtt eligazítottak a solariai dolgokban?

– Úgy van, Elijah partner.

– Helyes. Ez több annál, mint amiben engem részeltettek. Milyen nagy ez a világ?

– Az átmérõje 15 300 km. A nap három bolygója közül ez a legkülsõ és egyedül lakott. Éghajlata és légköre hasonlít a Földéhez; termõterületének aránya magasabb, hasznosásvány-tartalma alacsonyabb, és persze kevésbé kiaknázott. A világ önellátó, és robotkivitele révén magas életszínvonalat tart fönn.

– Mekkora a lakossága? – érdeklõdött Baley.

– Húszezer lélek, Elijah partner.

Baley nem mindjárt fogta föl az adat nagyságát, de aztán udvariasan kételyének adott hangot:

– Vagyis húszmilliót akarsz mondani, nemde? – A Külsõ Világokról szerzett mégoly hézagos ismeretei is azért azt sugallták neki, hogy – akármilyen ritkán lakottak is azok a Földhöz viszonyítva – lakosságuknak milliós nagyságrendûnek kell lennie.

– Húszezer ember, Elijah partner – ismételte meg a robot.

– Vagyis még csak most kezd benépesülni a bolygó?

– Korántsem. Már csaknem két évszázada független, és már jó száz évvel azelõtt benépesült. A népességet szándékosan a húszezres szinten tartják, maguk a solariaiak ezt tekintik optimálisnak.

– A bolygó mekkora hányadát foglalják el?

– Az összes termékeny vidéket.

– Vagyis területben?

– Kevés híján ötvenmillió négyzetkilométert, a kisebb szórványokat is beleszámítva.

– Húszezer ember részére?

– Rajtuk kívül van még vagy kétszázmillió dolgozó pozitronrobot, Elijah partner.

– Szent Jozafát! Ez annyi mint... tízezer robot egy emberre.

– A Külsõ Világok között ez a legmagasabb arány, Elijah partner. A sorban következõ Aurora, ahol csak ötven jut egy emberre.

– Mit tudnak kezdeni ennyi robottal? Hová teszik azt a rengeteg élelmet?

– Az élelem viszonylag jelentéktelen tétel. Fontosabbak a bányák, és még ennél is fontosabb az energiatermelés.

Baley rágondolt arra a töméntelen robotra, és egy kicsit forgott vele a világ. Kétszázmillió robot! És ehhez az iszonytató mennyiséghez olyan kevés ember. A robotok bizonyára beszemetelik az egész tájat. Egy külsõ szemlélõ Solariát tiszta robotvilágnak vélhetné, és észre sem venné azt a ritka emberi kovászt.

Egyszerre láthatnékja támadt. Eszébe jutott a Minnimmel folytatott beszélgetés és a társadalom tudósok jóslata a Földet fenyegetõ veszélyrõl. Távolinak, valószerûtlennek tûnt neki, mégsem tudta elfelejteni. A Föld elhagyása óta megtapasztalt személyes megpróbáltatások és veszedelmek csak elhomályosították, de teljesen sohasem oltották ki Minnim szavainak emlékét, amelyek olyan hideg precizitással ecsetelték azokat a földrengetõ kilátásokat.

Baleynek túlságosan is a vérévé vált a kötelességtudat ahhoz, hogysem még a nyitott térségek mindent elsöprõ valósága is megakadályozhatná õt feladata végrehajtásában. A földi társadalomtudósok olyan adatoknak már a birtokában voltak, amelyeket egy ûrász vagy akár egy ûrászrobot szavaiból kiszûrhettek. Ami hiányzott: a közvetlen megfigyelés, és akármilyen kellemetlen is, de az õ feladata ezt pótolni.

Szemügyre vette a felszíni kocsi felsõ fertályát.

– Ez a micsoda cabriolet?

– Elnézést, Elijah partner, de nem értem, mit kérdezett.

– Hátratolható a teteje a kocsinak? Kinyitható az... ég felé? – (Megszokásból csaknem égboltozat csúszott ki a száján.)

– Igen, kinyitható.

– Akkor, légy szíves, Daneel. Szeretnék egy pillantást vetni kívülre.

A robot válasza rideg volt:

– Sajnálom, de ezt nem engedhetem meg.

Baley meghökkent.

– Ide figyelj, R. Daneel – (erõsen megnyomta az R-et). – Akkor másként fogalmazok. Megparancsolom, hogy engedd le a tetõt.

A teremtmény, emberszabású vagy sem, de robot. Köteles engedelmeskedni a parancsnak.

Daneel azonban nem mozdult. Ehelyett azt mondta:

– Hadd közöljem önnel, hogy az elsõ kötelességem: megóvni önt az ártalomtól. Mind az instrukcióim, de a személyes tapasztalataim is nyilvánvalóvá teszik számomra, hogy ön ártalmat szenvedne, ha nagy üres térségben találná magát. Ezért nem engedhetem meg, hogy ennek kitegye magát.

Baley érezte, hogy arcát elönti a vér, ugyanakkor azzal is tisztában volt, mennyire hiábavaló a dühe. Elvégre a teremtmény mégiscsak egy robot, és Baley nagyon jól ismerte a robotika Elsõ Törvényét.

Ez így szólt: A robot nem okozhat ártalmat egy emberi lénynek, avagy nem tûrheti el, hogy az tétlensége folytán ártalmat szenvedjen.

Egy robot pozitronagyában – a Galaxis minden bolygójának minden robotjáéban – minden más ennek az elsõdleges elvnek van alárendelve. Természetesen a robot köteles engedelmeskedni a parancsnak, ám egy lényeges, mindennél fontosabb kivétellel. A parancsoknak való engedelmesség a robotikának csupán a Második Törvénye.

Ez így szól: A robot köteles teljesíteni egy emberi lény parancsait, kivéve, ha ezek a parancsok beleütköznek az elsõ törvénybe.

Baleyerõt vett magán, és megpróbált nyugodtan érvelni.

– Úgy érzem, Daneel, hogy rövid idõre el tudom viselni.

– Nekem más a véleményem, Elijah partner.

– Ennek hadd legyek én a megítélõje, Daneel.

– Ha ez parancs, Elijah partner, akkor én nem engedelmeskedhetek neki.

Baley nekivetette a hátát a puha üléstámlának. A robottal szemben természetesen az erõszak szóba sem jöhet. Daneel testi ereje, ha teljesen kifejti, százszorosan fölülmúlná egy hús-vér emberét. Könnyedén megfékezné Baleyt, anélkül hogy sérülést okozna neki.

Baleynél volt fegyver. Ráemelhetné Daneelre a sugárvetõjét, ez a mozdulat azonban, egy pillanatnyi fölényérzet kivételével, még nagyobb kudarccal végzõdne. Egy robottal szemben hiábavaló az elpusztítással való fenyegetés. Az önfenntartás csak a Harmadik Törvényben szerepel.

Ez így szólt: A robot köteles megvédelmezni a saját létét, amennyiben ez a védekezés nem ütközik bele az elsõ és a második törvénybe.

Daneelt nem izgatná a megsemmisülés, ha ennek alternatívája az elsõ törvény megszegése lenne. Baley pedig nem akarta megsemmisíteni Daneelt. Határozottan nem.

Viszont szeretett volna kitekinteni a kocsiból. Szinte a megszállottságig fokozódott ez a kívánsága. Nem tûrheti, hogy gyökeret verjen köztük ez a dajka és csecsemõ viszony.

Egy pillanatra még az is megfordult a fejében, hogy a saját homlokához emeli a sugárvetõt. Nyisd ki a kocsitetõt, különben végzek magammal. Az elsõ törvény érvényével szembeállítani egy nagyobb és égetõbb veszedelmet.

Baley azonban tudta, hogy ezt képtelen megtenni. Túlságosan megalázó. Nem volt ínyére az a látvány, amelyet ezzel az ötletével fölidézett. Lemondóan azt mondta hát:

– Nem kérdeznéd meg a vezetõnktõl, mennyire vagyunk még az úticélunktól?

– Szívesen, Elijah partner.

Daneel elõrehajolt, és lebillentette a kapcsolót. Ebben a pillanatban Baley is elõrehajolt és felüvöltött:

– Vezetõ! Engedd le a kocsitetõt!

És egy emberi kéz volt az, amely a kapcsolóhoz nyúlt, és gyorsan a helyére kattintotta. És az az emberi kéz ezután is szilárdan ott maradt a kapcsolón.

Baley kissé lihegve Daneelre meredt.

Daneel egy pillanatra megdermedt, mintha a pozitronpályái abban az erõfeszítésükben, hogy alkalmazkodjanak az új helyzethez, idõlegesen csõdöt mondtak volna. De mindez csak egy pillanatig tartott, és a robot keze megmozdult.

Baley számított erre. Daneelnek semmibe sem kerülne eltávolítani az emberi kezet a kapcsolóról (gyöngéden, hogy meg ne sértse), bekapcsolni a leadót és visszavonni a parancsot.

– Nem tudod elvenni a kezemet anélkül, hogy kárt ne tennél benne. Figyelmeztetlek. Csak ha eltöröd az ujjamat.

Persze ez nem igaz. Baley ezt nagyon jól tudta. Daneel mozdulata azonban megállt félúton. Sérelem sérelem ellen. A pozitronagynak mérlegelnie kell a valószínûségeket, és föl kell állítania az ellentétpárokat. Mindez azonban csak egy pillanattal hosszabbította meg a habozását.

– Elkéstél – kajánkodott Baley.

A versenyben õ maradt fölül. A tétõ hátracsúszott, és a nyitott kocsiba beözönlött Solaria napjának kápráztató fehér ragyogása.

Baley kezdeti rémületében be akarta hunyni a szemét, ám igyekezett erõt venni a félelmén. Szembenézett a kék és zöld mindent betöltõ, roppant áradatával. Arcán érezte a zabolátlan lég rohamát, ám képtelen volt megkülönböztetni egyetlen részletet is. Egy mozgó valami villant tova: lehetett robot vagy állat vagy valamilyen élettelen dolog, amit felkapott a szél. Nem tudta volna megmondani. Ahhoz túlságosan gyorsan tovasiklott mellette a kocsi.

Kék, zöld, levegõ, zaj, mozgás – és mindenekfölött dühödten, rendíthetetlenül, rémisztõen zúdult alá egy golyóbisból az égen a fehér ragyogás.

A másodperc törtrészére hátravetette a fejét, és egyenesen Solaria napjába bámult. Szemét nem védte a Városok felsõ szintjeinek napozóteraszain megszokott matt üveg. A mezítelen napba tekintett.

Ekkor arra eszmélt, hogy Daneel kezei megragadják a vállát. Agyában kavarogtak a gondolatok ebben a valószerûtlen, szédítõ pillanatban. Muszáj látnia! Mindent látnia kell, amit csak lehet. Daneel pedig azért van itt, hogy meggátolja õt a látásban.

Csakhogy egy robot nem merészelne erõszakot alkalmazni egy emberrel szemben. Ez az egy gondolat uralta a többit. Daneel nem akadályozhatja õt meg erõvel, ámbátor Baley most mégis azt érezte, hogy a robot kezei leszorítják.

Baley fölemelte a karját, hogy letépje magáról azokat a hús nélküli kezeket, amikor elvesztette az eszméletét.

3. Az áldozat megnevezése

Baley ismét a bezártság biztonságában találta magát. Daneel arca ott lebegett fölötte, rajta sötét foltok tarkállottak, amelyek vörösbe mentek át, ha pislantott.

– Mi történt? – firtatta Baley.

– Sajnálom – mondta Daneel –, hogy jelenlétem ellenére ártalmat szenvedett. A nap közvetlen sugarai károsak az emberi szemre, bár azt hiszem, hogy a rövid ideig tartó behatás okozta ártalom nem lesz maradandó. Amikor fölnézett a napra, kénytelen voltam lerántani önt, és ekkor elvesztette az eszméletét.

Baley elfintorította az arcát. Az a kérdés nyitva maradt, hogy vajon a heves izgalomtól (vagy rémülettõl?) ájult-e el, vagy kiverték belõle az öntudatot. Megtapogatta az állát és a fejét, de nem érzett fájdalmat. Óvakodott viszont attól, hogy egyenesen föltegye a kérdést.

Valahogy nem akaródzott megtudnia az igazat.

– Nem is volt olyan rossz – mentegetõzött.

– Az ön reagálása, Elijah partner, arról tanúskodik, hogy kellemetlennek találta.

– Egyáltalán nem – makacskodott Baley. A szeme elõtti foltok elhalványultak, és már nem is könnyezett annyira. – Csak azt sajnálom, hogy olyan keveset láttam. Túl gyorsan száguldottunk. Az, ami mellett elsuhantunk, robot volt?

– Többet is elhagytunk. A Kimbald gazdaságon át vezet az utunk, amely gyümölcstermesztéssel foglalkozik.

– Még egyszer meg kell próbálnom – mondta Baley.

– Ne tegye azt az én jelenlétemben – tiltakozott Daneel. – Én közben teljesítettem a kérését.

– Milyen kérésemet?

– Emlékezzen csak vissza, Elijah partner, hogy mielõtt a vezetõvel kinyittatta a kocsitetõt, nekem azt parancsolta, hogy kérdezzem meg a sofõrt, milyen messze van még az úticélunk. Nos, jelenleg tizenhat kilométerre vagyunk onnan, és körülbelül hat perc múlva megérkezünk.

Baley ingert érzett, hogy megkérdezze Daneeltõl, nem haragszik-e rá, amiért túljárt az eszén, ha másért nem, hogy lássa eltorzulni ezt a szabályos arcot, de aztán megtartóztatta magát. Daneel természetesen tagadóan válaszolna, és minden harag meg bosszúság nélkül. Ugyanolyan egykedvûen és komoran ülne ott továbbra is, háborítatlanul és háboríthatatlanul.

– Akárhogy is, Daneel, de hozzá kell szoknom.

A robot emberpattnerére pillantott.

– Mi az, amihez hozzá kell szoknia?

– Szent Jozafát! Hát a... külvilághoz. Hisz az egész bolygó másból sem áll.

– Nem lesz rá szüksége, hogy szembesüljön a külvilággal – mondta Daneel. Aztán mintegy félresöpörve a témát, hozzátette: – Kezdünk lassítani, Elijah partner. Azt hiszem, megérkeztünk. Várnunk kell, amíg hozzánk csatlakoztatnak egy újabb légcsövet, amely elvezet bennünket a fõhadiszállásunkul szolgáló lakásra.

– Semmi szükség légcsõre, Danee1. Ha egyszer a szabad ég alatt kell dolgoznom, akkor nincs értelme halogatni a beavatást.

– Nem lesz oka rá, Elijah partner, hogy a szabad ég alatt dolgozzon.

A robot akart még mondani valamit, Baley azonban kezének parancsoló mozdulatával csendre intette.

Nem volt hangulata végighallgatni Daneel gondoskodó vigasztalásait, megnyugtató szavait, fogadkozásait, hogy semmitõl sem kell tartania, és mindenrõl gondoskodni fognak.

Egy dologra volt szüksége: az önbizalomra, hogy gondoskodni tud önmagáról, és végre tudja hajtani a feladatát. A külvilág látványa és érzete megviselte. Könnyen lehet, hogy ha eljön az ideje, hiányozni fog belõle az elszántság, hogy ismét szembenézzen vele, és kockára teszi az önbecsülését és elképzelhetõleg a Föld biztonságát is. Mindez a vacak üresség miatt.

Arcát már a tûnõ gondolat is befelhõzte. Csak azért is szembe fog nézni a levegõvel, a nappal, az üres térséggel!

Elijah Baley úgy érezte magát, akár egy kisebb városnak, mondjuk Helsinkinek a lakosa, aki New Yorkba látogatva ámulva számolgatja a szinteket. A „lakás” szóról valamilyen lakóegység jutott az eszébe, ez itt azonban semmiben sem hasonlított arra. Szobák végeláthatatlan sorába nyitott be. A panorámaablakok gondosan el voltak sötétítve, nehogy a külvilág zavaró hírnökei behatoljanak a lakásba. Beléptükre rejtett fényforrások ragyogtak föl hangtalanul, és ugyanolyan csendben elhaltak, amikor továbbmentek a helyiségbõl.

– Mennyi szoba – ámuldozott Baley. – Rengeteg. Akár egy kisebb város, Daneel.

– Valóban olyan, Elijah partner – felelte Daneel egykedvûen.

A földi ember kényelmetlenül feszengett. Mi szükség arra, hogy ennyi ûrászt idezsúfoljanak vele egy fedél alá?

– Hányan fognak itt lakni velem együtt? – érdeklõdött.

– Természetesen én meg egy sereg robot – felelte Daneel.

Úgy kellett volna mondania, gondolta Baley, hogy egy sereg egyéb robot. Újólag meggyõzõdött róla, hogy Daneel szántszándékkal megjátssza az embert még egy olyan hallgatóság elõtt is, mint Baley, aki nagyon jól ismeri a valóságot.

Ám ezt a gondolatot hirtelen elsöpörte egy másik, jóval nyugtalanítóbb kérdés.

– Robotok? De hány ember? – kiáltott föl.

– Egy sem, Elijah partner.

Éppen egy szobába léptek be, amely a padlótól a mennyezetig zsúfolva volt könyvfilmekkel. A szoba három sarkában egy-egy leolvasó volt elhelyezve, nagyméretû, hatvan centiméteres, függõlegesre állított képernyõkkel. A negyedik sarkot egy mozgóképernyõ foglalta el.

Baley bosszúsan körülnézett.

– Csak nem rúgtak ki innen mindenkit csak azért, hogy én egyedül lézengjek ebben a mauzóleumban? – dörmögte.

– Egyedül önnek van szánva. Solarián megszokott dolog, hogy ekkora lakás jut egy személynek.

– Mindenki így lakik?

– Mindenki.

– Minek nekik ez a sok szoba?

– Az a szokás, hogy egy szoba csak egyetlen célt szolgál. Ez itt a könyvtár. De van még zeneszoba, tornaterem, konyha, sütöde, ebédlõ, gépmûhely, különféle robot javító-és kipróbáló helyiség, két hálószoba...

– Elég! Honnan tudod mindezt?

– Benne van abban az információcsomagban, amellyel még Aurorán elláttak – jelentette ki Daneel egykedvûen.

– Szent Jozafát! Ki visel minderre gondot? – lendítette körbe a karját széles ívben.

– Van egy sereg háztartási robot. Ön mellé vannak rendelve, és az a dolguk, hogy gondoskodjanak az ön kényeimérõl.

– Csakhogy én erre nem tartok igényt – tiltakozott Baley. Szeretett volna leülni és megpihenni. Elege volt a szobákból.

– Ha úgy óhajtja, Elijah partner, akkor egyetlen szobában is meghúzhatjuk magunkat. Eleve fölmerült ez a lehetõség is. Mindazonáltal a solariai szokásokra való tekintettel okosabbnak tûnt, ha fölépítik ezt a házat.

– Fölépítik! – ámult el Baley – Azt akarod mondani, hogy ezt direkt nekem építették föl? Ezt az egészet? Speciálisan?

– Egy totálisan robotizált gazdaság...

– Értem, mire akarsz kilyukadni. De mit fognak csinálni ezzel a házzal, miután lezárul ez az ügy?

– Azt hiszem, le fogják bontani.

Baley összeszorította az ajkát. Hát persze! Le fogják bontani! Egyetlen Föld-lakó kizárólagos használatára fölépítenek egy kastélyt, aztán mindent megsemmisítenek, amihez csak hozzáért. Még a talajt is fertõtlenítik, ahol a ház állott. Csírátlanítják a levegõt is, amit belélegzett. Bármilyen erõseknek látszanak is az ûrászok, azért nekik is megvannak a maguk ostoba félelmeik.

Daneel mintha olvasott volna a gondolataiban vagy legalábbis az arckifejezésében, így szólt:

– Lehet, hogy ön azt hiszi, Elijah partner, hogy azért rombolják le a házat, mert el akarják kerülni a fertõzést. Ha ilyesmi jár a fejében, azt tanácsolom, ne izgassa magát emiatt. Az ûrászok fertõzéstõl való félelme távolról sem olyan szélsõséges. Mindössze arról van szó, hogy nekik szinte semmibe sem kerül egy ilyen palotát megépíteni. Ugyancsak jelentéktelen az a kár is, amit a ház lebontása okoz nekik. Ráadásul, Elijah partner, a törvény sem engedi meg, hogy ez a ház fönnmaradjon. Ugyanis Hannis Gruer birtokán áll, és egy birtokon jogszerûen csak egyetlen lakóház állhat, mégpedig a tulajdonosé. Ezt a házat külön rendelettel különleges célra építették föl. Vagyis hogy, meghatározott idõre, amíg eleget nem teszünk a megbízatásunknak, szállást adjon nekünk.

– És kicsoda ez a Hannis Gruer? – érdeklõdött Baley.

– Solaria biztonsági fõnöke. Megérkezésünk után nyomban föl kell õt keresnünk.

– Valóban? Szent Jozafát, Daneel, mikor avatnak már be valamibe is? Légüres térben mozgok, és ez egyáltalán nem tetszik nekem. Akár szedhetném is a sátorfámat, és visszamehetnék a Földre. Akár...

Agyát elöntötte az indulat, de erõt vett magán.

Daneel megõrizte egykedvûségét. Csak arra várt, hogy megszólalhasson.

– Sajnálatos – mondta –, hogy bosszankodnia kell. Úgy tûnik, én többet tudok Solariáról, mint ön. A gyilkossági ügyrõl viszont én sem tudok többet önnél. Majd Gruer fõmegbízott elmondja, amit tudnunk kell. A solariai kormány már intézkedett ez irányban.

– Hát akkor menjünk el ehhez a Gruerhez. Mennyit kell utaznunk odáig? – Baley elfintorította az orrát arra a gondolatra, hogy újabb út vár rá, és megint megjelent a mellében az ismerõs szorítás.

– Semennyit, Elijah partner – mondta Daneel. – Gruer fõmegbízott a társalgóban vár ránk.

– Szintén egy szoba a társalgásra? – dünnyögte Baley savanyú arccal. Majd fennhangon: – Már vár ránk?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor hát ne várakoztassuk tovább, Daneel!

Hannis Gruer kopasz volt, mindenféle jelzõ nélkül. Még a koponyája peremérõl is hiányzott a hajkoszorú. Egy árva hajszál sem díszítette a fejét.

Baley nyelt egyet, és hasztalan próbálta udvariasságból távol tartani a tekintetét attól a koponyától. A Földön általában elfogadták az ûrászokat olyanoknak, amilyeneknek azok beállították magukat. Vagyis az ûrászok a Galaxis vitathatatlan urai; magasak, bronzbõrûek, bronzhajúak, jóvágásúak, jól megtermettek, hûvös arisztokratizmust árasztanak magukból.

Egyszóval csupa R. Daneel Olivaw, csak emberi kiadásban.

És azok az ûrászok, akik a Földön megfordultak, gyakorta meg is feleltek ennek a képnek; az is lehet, hogy szándékosan így válogatták meg õket.

Ám most itt van egy ûrász, aki a megjelenésében akár egy földi ember gyanánt is elmehetne. Kopasz. És az orra sem az a szabályos orr. Igaz, hogy nem nagyon, de egy ûrászon a legkisebb szabálytalanság is szemet szúr.

– Jó napot, uram – szólította meg Baley. – Bocsásson meg, ha megvárakoztattuk.

Nem árt, ha udvarias. Elvégre ezekkel az emberekkel kell együtt dolgoznia.

Egy pillanatra késztetést érzett, hogy a termen át (milyen nevetségesen hatalmas terem) odasiessen hozzá, és üdvözlésül a kezét nyújtsa. Ám nem esett nehezére, hogy leküzdje ezt a késztetést. Egy ûrász semmiképpen sem méltányolna egy ilyen gesztust: egy földi csíráktól hemzsegõ kezet?

Gruer Baleytõl a lehetõ legtávolabb, komoran ült a székén, kezét hosszú ruhaujjába rejtette, és valószínûleg az orrlyukaiban is ott vannak a szûrõk, jóllehet Baley nem vette észre õket.

Sõt úgy rémlett neki, mintha Gruer szemrehányó pillantást vetne Daneelre, mintha azt mondaná: Micsoda fura ûrász vagy te, hogy olyan közel merészkedsz ehhez Föld-lakóhoz.

Ebbõl kiderülne, hogy Gruer nincs tisztában az igazsággal. Ám akkor Baley hirtelen a tudatára ébredt, hogy Daneel nincs is olyan közel hozzá: a megszokottnál távolabb foglalt helyet.

Hát persze! Ha közelebb volna, Gruer könnyen gyanút foghatna. Daneel igazán megtett mindent, hogy emberként fogadják el.

Gruer hangja kellemes, barátságos volt, szeme sarkából azonban mintha titkon egyre Daneelt leste volna: ha elkalandozott is, egyre-másra visszatért hozzá a tekintete.

– Nem régóta várok – mondta. – Isten hozta önöket, uraim, Solarián. Megvan minden kényelmük?

– Igen, uram. Nagyon is – felelte Baley. Arra gondolt, hogy vajon az etikett nem azt kívánná-e, hogy Daneel mint „ûrász” szóljon mindkettõjük nevében, ám dühösen elutasította azt a lehetõséget. Szent Jozafát! Hiszen õ az, egyedül, akit fölkértek a nyomozásra, és csak utólag csapták hozzá Daneelt. Ami azt illeti, Baley még egy igazi ûrász mellett sem szívesen játszaná a másodhegedûs szerepét; hát még egy robot mellett, még ha az a robot Daneel is.

Daneel azonban meg sem próbálta, hogy Baley elé tolakodjék, és Grueren sem látszott, mintha meglepõdne vagy elégedetlenkedne emiatt. Sõt mi több: egyszerre mintha megfeledkezett volna Daneelrõl, minden figyelmét Baleyre összpontosította.

– A bûntényrõl, amely miatt a szolgálatait kértük, Baley nyomozó – fordult hozzá Gruer –, semmit sem mondtak el önnek. Elképzelem, mennyire furdalja önt emiatt a kíváncsiság. – Egy mozdulattal kiszabadította ruhája ujjából a kezét, és lazán összekulcsolta az ölében. – Nem foglalnának helyet, uraim?

Leültek, és Baley megjegyezte:

– Valóban kíváncsiak vagyunk. – Észrevette, hogy Gruer kezét nem védi kesztyû.

Gruer folytatta:

– Szándékosan történt így, nyomozó úr. Azt akartuk, hogy ideérkezvén friss fejjel gyürkõzzék neki a problémának. El akartunk kerülni mindenféle elõzetes ítéletet. Hamarosan a kezébe kap egy részletes jelentést a bûnügyrõl meg arról a vizsgálatról, amelyet mi el tudtunk végezni. Attól tartok, nyomozó úr, hogy ön a mi vizsgálatunkat nevetségesen csonkának fogja találni, ha összeveti azt a saját gyakorlatával. Nekünk Solarián nincs rendõrségünk.

– Egyáltalán? – csodálkozott Baley.

Gruer mosolyogva vállat vont.

– Tudja, bûnözés sincs. Népességünk gyér és kevés számú. Nincs alkalom a bûnre, ennélfogva rendõrségre sincs szükségünk.

– Értem. Mindazonáltal mégis itt van ez a bûneset.

– Igaz, csakhogy két évszázad alatt ez az elsõ erõszakos bûncselekmény nálunk.

– Szerencsétlen dolog hát, hogy mindjárt gyilkossággal kell kezdeniük.

– Igen, szerencsétlen. Még szerencsétlenebb, hogy az áldozat olyasvalaki, akit aligha tudunk nélkülözni. Áldozatnak is a legváratlanabb. Ráadásul a gyilkosságot felettébb brutális módon követték el.

– Feltételezem – jegyezte meg Baley –, hogy a gyilkos személye teljesen ismeretlen. – (Különben miért tartották volna fontosnak, hogy a Földrõl hozassanak nyomozót?)

Gruer nyugtalanul feszengett. Oldalpillantást vetett Daneelre, aki mozdulatlanul, mindent magába raktározó gépezetként ült a helyén. Baley tudta, hogy a jövõben Daneel bármikor bármily hosszú beszélgetést képes lesz reprodukálni. Emberként járó-kelõ és beszélõ rögzítõ gépezet.

Vajon Gruer tisztában van-e ezzel? Mindenesetre megcsillant némi gyanakvás a tekintetében, amikor lopva Daneelre sandítgatott.

– Nem mondhatnám – felelte Gruer –, hogy a gyilkos teljesen ismeretlen volna. Ami azt illeti, csak egyetlen személy jöhet számba, mint elkövetõ.

– Nem azt akarja inkább mondani, hogy csak egyetlen személy valószínûsíthetõ a tett elkövetésével? – Baley megvetette a magabiztos nyilatkozatokat, és lenézte azokat az íróasztal melletti okoskodókat, akik a logikai valószínûségekben olyan nagy gallérral bizonyosságokat véltek fölfedezni.

Gruer azonban megrázta tar koponyáját.

– Dehogyis. Csakis egyetlen személy lehetséges. Más szóba sem jöhet. Semmi szín alatt.

– Biztos ebben?

– Errõl biztosíthatom önt.

– Akkor hát nincs semmi probléma.

– Ellenkezõleg. Az a nagy probléma, hogy ez az egyetlen szóba jöhetõ személy sem követhette el a gyilkosságot.

Baley igyekezett türtõztetni magát.

– Ezek szerint senki sem követte el.

– Pedig a tettet elkövették. Rikaine Delmarre halott.

Ez is valami, gondolta Baley. Szent Jozafát, ez is valami! Most már legalább tudom az áldozat nevét.

Elõvette a jegyzetfüzetét, és ünnepélyesen bejegyezte az adatot, részben dacból, hogy lám, mégiscsak sikerült összekaparnia egy morzsányi tényt, részben hogy elterelje a gyanút, hogy olyan rögzítõ gép társaságában ül, akinek nincs szüksége jegyzetekre.

– Hogy írják az áldozat nevét? – kérdezte.

Gruer megmondta.

– A foglalkozása, uram?

– Foetológus.

Baley úgy írta le a szót, ahogy hallotta, és napirendre tért fölötte.

– Ki lenne az – folytatta a kérdezõsködést –, aki tanúvallomást tudna tenni a gyilkosság körülményeirõl? Minél közvetlenebb, annál jobb.

Gruer fanyarul elmosolyodott, újból Daneelre pillantott, majd elfordította a tekintetét.

– A felesége, nyomozó úr.

– A felesége...?

– Úgy van. A neve Gladia. – Gruer három szótagként ejtette ki a nevet, a másodikra helyezve a hangsúlyt.

– Gyermekek vannak? – érdeklõdött Baley, figyelmét a jegyzetfüzetére összpontosítva. De mivel választ nem kapott, fölemelte a tekintetét, és megismételte: – Gyermekek vannak?

Gruer arca fintorba rándult, mintha savanyúba harapott volna. A rosszullét kerülgette. Végre kinyögte:

– Aligha tudnám megmondani.

– Hogyhogy? – csodálkozott Baley.

Gruer sietve hozzátette:

– Mindenesetre azt tanácsolnám, hogy halassza holnapra az érdemi vizsgálódást. Jól tudom, Mr. Baley, hogy nehéz út van maga mögött, és bizonyára fáradt is meg éhes is.

Baleynek tiltakozni volt kedve, de aztán rájött, hogy az étel e pillanatban szokatlan vonzerõt gyakorol rá.

– Nincs kedve csatlakozni hozzánk? – invitálta Gruert, jóllehet gyanította, hogy az, ûrász lévén, aligha fogadja el a meghívását. (Habár odáig már eljutott, hogy „Baley nyomozó” helyett Mr. Baleyként szólította meg, ami nem kis eredmény.) Amint várható volt, Gruer kimentette magát:

– Elfoglaltságom miatt nem tehetem. Távoznom kell. Kérem, bocsásson meg.

Baley fölállt. Az udvariasság azt kívánná, hogy kikísérje Gruert az ajtóig. Egyrészt azonban nem nagyon ûzte a vágy, hogy az ajtóhoz és a nyitott levegõhõz közeledjék. Másrészt nem volt biztos benne, hol az ajtó.

Ott maradt hát állva, tanácstalanul.

Gruer mosolyogva biccentett.

– Még látni fogom önt. A robotjai ismerik a kombinációt, ha beszélni óhajtana velem.

Ezzel eltûnt.

Baley meglepetten fölkiáltott.

Gruer székestül-mindenestül egyszerûen elenyészett. Gruer mögött a fal, lába alatt a padló robbanásszerû hirtelenséggel átváltozott.

Daneel egykedvûen megjegyezte:

– Egy percig sem volt itt testi valójában. Ön egy háromdimenziós képpel beszélgetett. Azt hittem, tudja. A Földön is van ilyesmi.

– Van, csak nem ilyen – dörmögte Baley.

A Földön egy háromdimenziós kép be van zárva egy kocka alakú térbe, amely csillogva elüt a hátterétõl. Maga a kép pedig gyengén remeg. A Földön nem lehet összetéveszteni a képet a valósággal. De itt...

Nem csoda, ha Gruer nem viselt kesztyût. De orrszûrõkre sem volt szüksége.

– Nem óhajt étkezni, Elijah partner? – fordult hozzá Daneel.

A vacsora váratlan kínszenvedést hozott a számára. Robotok jelentek meg. Az egyik megterítette az asztalt. A másik behozta az ételt.

– Hányan vannak ezek itt a házban? – fakadt ki Baley.

– Ötven körül, Elijah partner.

– Itt fognak ácsorogni amíg eszünk? – (Az egyik visszahátrált a sarokba, és fénylõ arcát, világító szemét Baleyre függesztette.)

– Az a szokás – világosította föl Daneel –, hogy egy kéznél legyen, ha szükség lenne rá. Ha úgy óhajtja, csak parancsoljon rá, és eltávozik.

Baley vállat vont.

– Hadd maradjon.

Normális körülmények között Baley talán ízletesnek találta volna az ételt. De most csak gépiesen csipegetett. A szeme sarkából észrevette, hogy valamiféle egykedvû gépiességgel Daneel is falatozik. Késõbb persze ki fogja üríteni a fluorokarbon zacskót, amelyben most a bekebelezett ételt elraktározza. Daneel ebben is igyekezett fönntartani a látszatot.

– Odakint éjszaka van? – érdeklõdött Baley.

– Igen – felelte Daneel.

Baley komoran vizsgálgatta az ágyat. Túl nagy. Az egész hálószoba túl nagy. Takaró sincs, amely alá befészkelhetné magát, csak lepedõk. Buroknak elég szegény.

Minden olyan bajos! Már utána volt egy kedvét szegõ zuhanyozásnak a hálószobához csatlakozó fülkében. Bizonyos vonatkozásban a luxus csúcsa volt, mégis az a gyanúja támadt, hogy nem egészen felel meg a higiénia követelményeinek.

– Hogy kell kikapcsolni a fényt? – fakadt ki ingerülten. Az ágy fejtámlája lágy fényben derengett. Talán hogy elalvás elõtt még könyvet tudjon nézni, Baleynek azonban nem fûlt hozzá a foga.

– Majd gondoskodni fognak róla, mihelyt ágyba kerül, és elkészül az alvásra.

– A robotok rajtam tartják a szemüket?

– Az a feladatuk.

– Szent Jozafát! Van olyasmi, amit ezek a solariaiak maguk csinálnak? – dörmögte Baley. – Csodálkozom, hogy a zuhany alatt nem sikálta meg egy robot a hátamat.

Danee1 a humorérzék legkisebb jele nélkül azt mondta:

– Megtette volna, ha kívánja. Ami pedig a solariaiakat illeti, megcsinálják, amihez kedvük van. Ha megtiltják, egyetlen robot sem fogja végezni a dolgát, kivéve természetesen, ha az ember jóléte megköveteli a munka elvégzését.

– Hát akkor jó éjt, Daneel.

– Én itt leszek egy szomszédos hálószobában, Elijah partner. Ha az éjjel szüksége lenne valamire...

– Tudom. A robotok bejönnek.

– Az éjjeliszekrényén van egy érintõkapcsoló. Csak meg kell érintenie. Én is itt termek.

Az álom elkerülte Baleyt. Képtelen volt elhessegetni magától a ház képét, amely bizonytalanul megkapaszkodik a világ külsõ irháján, és kívüle mindjárt ott leselkedik szörnyetegként a semmi.

A Földön a lakása – ez a meghitt, kényelmes, zsúfolt lakás – megbújik a számtalan egyéb lakás alatt. Többtucatnyi szint és sokezernyi ember választja el a Föld külsõ héjától.

Azzal nyugtatgatta magát, hogy még a Földön is vannak olyanok, akik a legfelsõ szinten laknak. Karnyújtásnyira a külvilágtól. Igen! Csakhogy éppen emiatt azok a lakások olcsó bérûek.

Aztán Jessie-re gondolt, ezer fényévnyi messzeségbõl.

Leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy legott kikeljen az ágyból, felöltözzön, és hozzá menjen. Gondolatait egyre sûrûbben elfátyolozta a köd. Ha volna egy alagút, ha biztonságos, szilárd sziklán és fémen át egy kedves, biztonságos alagút kötné össze Solariát a Földdel, akkor csak menne, csak menne, csak menne...

Visszamenne a Földre, vissza Jessie-hez, vissza a kényelemhez és biztonsághoz...

Biztonság.

Baley felnyitotta a szemét. Karjai megfeszültek, és alig jutott el a tudatáig, hogy a könyökén támaszkodik.

Biztonság! Ez az ember, ez a Hannis Gruer, a solariai biztonság fõnöke. Így mondta Daneel. Mi az, hogy „biztonság”? Ha ugyanazt jelenti, mint a Földön – és miért is ne? –, akkor ez a Gruer felel azért, hogy megvédje Solariát a külsõ támadástól és a belsõ felforgatástól.

Mi köze akkor neki egy gyilkossági ügyhöz? Talán mert Solarián nincs rendõrség, és a Biztonsági Hivatal az egyetlen, amelynek van valamelyes sejtelme arról, hogy mit kell kezdeni egy gyilkossági üggyel?

Gruer fesztelenül érezte magát Baley társaságában, ám mit jelentsenek azok az ismétlõdõ lopott pillantások Danee1 felé?

Csak nem gyanakszik Danee1 szándékai felõl? Hisz Baleyt is arra utasították, hogy tartsa nyitva a szemét, és könnyen meglehet, hogy Daneelt is hasonló megbízatással bocsátották útnak.

Csak természetes, hogy Gruer fejében megfordulhat a kémkedés gyanúja. A munkájából adódik, hogy minden adott esetben ébren tartsa ezt a gyanúját. Baleytõl pedig, egy földi embertõl, a Galaxis legsúlytalanabb világának képviselõjétõl nyilván nincs mit tartania.

Daneel ellenben Aurorának, a Külsõ Világok legrégibb, legnagyobb és legerõsebb tagjának szülötte. Ez mindjárt más.

Baley emlékezett rá, hogy Gruer egyetlen szót sem intézett Daneelhez.

Egyébként miért kell Daneelnek akkora igyekezettel megjátszania, hogy ember? Most már nem tartotta sokra azt a korábbi magyarázatot, amelyet Baley önmagának kifundált, hogy tudniillik Daneel aurorai megtervezõinek a hiúsági játszmájáról lenne szó. Most már szemmel látható, hogy ez az álca valamilyen komolyabb dolgot takar.

Egy ember élvezhet diplomáciai mentességet, és megilletheti õt bizonyos udvarias és kíméletes bánásmód. Egy robot nem. De akkor mért nem küldött Aurora egy valódi embert? Mire való ez a kétségbeesett hazárdjáték egy hamisítvánnyal? Baley számára rögvest fölkínálkozott a válasz. Egy valódi aurorai ember, egy ûrász nem szívesen lépne szoros és tartós társulásra egy földi emberrel.

De ha mindez igaz, akkor mért tartja Solaria olyan fontosnak ezt az egyetlen gyilkossági ügyet, hogy a bolygójukra engedjen egy Föld-lakót meg egy aurorait?

Baley úgy érezte magát, mint akit csapdába ejtettek.

Csapda volt számára maga a solariai megbízatása. Csapda a Földet fenyegetõ veszély, csapda a környezet, amelyet alig tudott elviselni, csapda a felelõsség, amely alól nem bújhat ki. És mindezt betetõzve, belegabalyodott egy olyan ûrászkonfliktus csapdájába, amelyrõl azt sem tudta, mi fán terem.

4. Egy asszony távnézése

Végre nagy nehezen elnyomta az álom. Nem emlékezett rá, mikor merült álomba. Csak egyszerre csapongani kezdtek a gondolatai, aztán arra eszmélt, hogy a fejtámlája világít, és a mennyezetet hideg nappali fény árasztja el. Az órájára pillantott.

Több órát aludt. A háztartási robotok úgy látták, hogy ideje felébrednie, és intézkedtek.

Kíváncsi volt rá, hogy vajon Daneel is ébren van-e, ám rögvest belátta a kérdés ostobaságát. Daneel nem tud aludni. Baley azonban nem csodálná, ha a szerepének megfelelõen az alvást is színlelné. Levetkõzött-e vajon, és hálóruhát öltött-e magára?

Mintegy végszóra, Daneel a szobában termett.

– Jó reggelt, Elijah partner.

A robot tetõtõl talpig föl volt öltözve, és az arca tökéletesen kipihent benyomást tett.

– Jól aludt? – érdeklõdött Baleytõl.

– Igen – felelte Baley szárazon. – És te?

Ezzel kiugrott az ágyból, és a fürdõszobába vonult, hogy megborotválkozzék, és elvégezze az egyéb reggeli rituálét. Onnan kiáltott vissza:

– Ha jönne egy robot, hogy megborotváljon, küldd el. Az idegeimre mennek. Még akkor is az idegeimre mennek, ha nincsenek szem elõtt.

Borotválkozás közben a saját tükörképét vizsgálgatta, álmélkodva kissé, hogy semmiben sem tér el földi hasonmásától. Bárcsak egy másik földi ember nézne vissza rá, akivel meg tudná hányni-vetni a dolgait, nem úgy, mint önmagának ezzel a csalóka másával. Sorra vehetné vele mindazt, amit már megtudott, bármilyen kevés is az.

– Túl kevés! Többre van szükség – dünnyögte a tükörbe.

Arcát szárítgatva kilépett a fürdõszobából, és tiszta alsónemûjére fölhúzta a nadrágját. (A robotok mindennel ellátják, az átkozottak.)

– Felelnél nekem egynéhány kérdésre? – fordult Daneelhez.

– Tudhatja, Elijah partner, hogy minden kérdésére a legjobb tudásom szerint válaszolok.

Vagy az instrukcióid betûje szerint, gondolta Baley.

– Miért van Solarián csak húszezer ember? – akarta tudni.

– Ez egy puszta tény – felelte Daneel. – Egy adat. Egy szám, amely egy számlálási folyamat végeredménye.

– Igaz, csakhogy te megkerülöd a dolgot. A bolygó milliókat is el tudna tartani, akkor mért vannak csak húszezren? Azt mondtad, hogy a solariaiak a húszezret tartják optimumnak, de miért?

– Az életvitelükbõl következik.

– Azt akarod mondani, hogy születés szabályozást alkalmaznak?

– Igen.

– És üresen hagyják a bolygót? – Baley maga sem tudta volna megmondani, mért erõlteti ezt a témát, hacsak azért nem, mert a bolygó lakóinak a száma egyike volt azoknak a szilárd tényeknek, amelyeket eddig megtudott, és nem nagyon volt más, amirõl kérdezõsködhetne.

– A bolygó nem üres – mondta Daneel. – Birtokokra van osztva, mindegyiket egy-egy solariai irányít.

– Vagyis mindenki a birtokán él. Húszezer birtok, ugyanennyi solariai.

– Ennél kevesebb, Elijah partner. A feleségek osztoznak a birtokokon.

– Város nincs? – érdeklõdött Baley hideglelõsen.

– Egyáltalán nincs, Elijah partner. Tökéletes elkülönültségben élnek, és sohasem találkoznak egymással, csak ha valamilyen rendkívüli körülmény adódik.

– Remeték?

– Igen is meg nem is.

– Hogy érted ezt?

– Gruer fõmegbízott tegnap háromdimenziós kép alakjában látogatta meg önt. A solariaiak ezen a módon szabadon érintkeznek egymással, másként azonban nem.

Baley Daneelre meredt.

– Ez ránk is vonatkozik? – álmélkodott. – Azt akarják, hogy mi is ehhez tartsuk magunkat?

– Itt ez a szokás.

– Akkor hogy fogom én kivizsgálni ezt az ügyet? Ha látni akarok valakit...

– Ebbõl a házból, Elijah partner, a bolygó minden lakójával háromdimenziós képkapcsolatba léphet. Ez nem jelent semmi problémát. Sõt attól a kellemetlelnségtõl is megkíméli magát, hogy ki kelljen lépnie a házból. Ezért mondtam azt megérkezésünkkor, hogy nem fog rászorulni arra, hogy hozzászokjon a külvilághoz. És ez így is van rendjén. Minden más megoldás fölöttébb kellemetlen lenne az ön számára.

– Én ítélem meg, hogy mi kellemetlen számomra – erõsködött Baley. – Ma az lesz az elsõ dolgunk, Daneel, hogy kapcsolatba lépek azzal a Gladia asszonnyal, a meggyilkolt férfi feleségével. Ha a háromdimenziós ügy nem bizonyul elégségesnek, akkor személyesen is föl fogom keresni. Ezt én fogom eldönteni.

– Majd meglátjuk, mi lesz a legjobb és legjárhatóbb út, Elijah partner – mondta Daneel egykedvûen. – Intézkedem a reggeli iránt – tette hozzá, és eltávozott.

Baley elnézte a robot széles hátát, és már-már mulatott magában. Daneel Olivaw megjátssza a gazdát. Ha netalán azzal bízták volna meg, nehogy Baley többet megtudjon, mint ami föltétlenül szükséges, akkor Baley tartogat még egy adut a kezében.

Elvégre is a másik csak R. Daneel Olivaw. Mindössze annyit kell tennie, hogy megsúgja Gruernek vagy bármelyik solariainak, hogy Daneel nem ember, csak egy robot.

Másfelõl viszont Daneel álember volta is nagy hasznára lehet. Nem föltétlenül kell az adut egybõl kijátszani. Néha hasznosabbnak bizonyulhat, ha a kezében tartogatja.

Majd meglátjuk, gondolta, és követte Daneelt a reggelihez.

– Mondd, hogyan lehet háromdimenziós kapcsolatot teremteni? – kérdezte Baley.

– Megcsinálják nekünk, Elijah partner – felelte Daneel, és az ujjával megkereste a robothívó szenzort.

Késedelem nélkül belépett egy robot.

Honnan teremnek elõ? – morfondírozott magában Baley. Ha céltalanul vegigõdöngött a kihalt labirintuson, ami a lakása volt, sohasem találkozott egyetlen robottal sem. Talán elrejtõznek az ember közeledtére? Értesítik egymást, hogy félre az útból?

De ha hívja õket az ember, egykettõre ott teremnek.

Baley szemügyre vette az újonnan belépõ robotot. Teste sima volt, de nem fényes. Felülete tompa szürkés fényben derengett, csak a jobb vállára rajzolt kockás mintázat jelentette rajta az egyetlen színfoltot. Fehér és sárga (valójában fémesen csillogó ezüst és arany) négyzetek váltakoztak véletlenszerûnek tetszõ mintázatban.

– Vezess el a társalgó szobába – parancsolta neki Baley.

A robot meghajolt, és szó nélkül hátat fordított.

– Várj csak, fiú. Hogy hívnak? – állította meg Baley.

A robot szembefordult Baleyvel. Tisztán csengõ hangján tétovázás nélkül válaszolt:

– Nekem nincs nevem, gazdám. Sorszárnom – mutatott fémujjával a válldíszére –: ACX–2745.

Daneel és Baley követte a robotot egy nagy szobába, amelyben Baley felismerte azt a helyiséget, amely az elõzõ napon Gruernek meg a székének helyet adott.

Itt egy másik robot várt rájuk a gép rendíthetetlen örök nyugalmával. Az elõzõ meghajolt és eltávozott.

Amikor ez meghajolt, és távozni készült, Baley összehasonlította kettõjük vállfoltját. Az ezüst-arany mintázat eltért egymástól. A sakktábla hatszor hat négyzetre oszlott. A lehetséges változatok száma tehát 2^36, vagyis hetvenmilliárd. Több, mint szükséges.

– Úgy látszik – jegyezte meg Baley –, külön robot van minden föladatra. Egy, aki idekísért. Egy másik, aki kezeli a távnézõt.

– Solarián nagymértékû a robotok specializációja, Elijah partner – jelentette ki Daneel.

– Nem is csoda, annyian vannak. – Baley megnézte a második robotot. A váll-lapot meg föltehetõen a szivacsos iridium-platina agy láthatatlan pozitronmintázatát nem tekintve, az elsõ kiköpött mása volt. – És a te sorszámod? – szólította meg.

– ACC–1129, gazdám.

– Én csak fiúnak foglak hívni. Most beszélni akarok egy Mrs. Gladia Delmarre-rel, az elhunyt Rikaine Delmarre özvegyével... Daneel, van neki címe vagy valami, amivel azonosítani lehet a lakhelyét?

Daneel szelíden megjegyezte:

– Nem hinném, hogy szükség lenne további adatra. Ha megkérdhetem a robotot...

– Majd én – hárította el Baley. – No lássuk csak, fiacskám, tudod-e, hogy kell kapcsolatba lépni a hölggyel?

– Igen, gazdám. Én minden gazda hívójelének a birtokában vagyok. – Hangjában nem volt egy fikarcnyi hivalkodás sem. Szavai egyszerû ténymegállapításként hangzottak, mintha csak azt mondta volna: Én fémbõl vagyok, gazdám.

Daneel közbevetette:

– Ebben nincsen semmi meglepõ, Elijah partner. Tízezernél kevesebb kapcsolatot kell betáplálni a memóriába, ami nem nagy szám.

Baley bólintott.

– Az nem fordulhat elõ, hogy létezik még egy Gladia Delmarre? Ez okozhatna némi galibát.

– Kérem? – kérdezte a robot, és bambán elhallgatott.

– Azt hiszem – szólt közbe Daneel –, hogy a robot nem érti a kérdését. Meggyõzõdésem, hogy Solarián aligha vannak ismétlõdõ nevek. A neveket születéskor rögzítik, és csak akkor utalhatják ki, ha pillanatnyilag nem foglaltak.

– Lám, lám, minden percben megtudunk valami újat – epéskedett Baley. – Most pedig, fiacskám, mutasd meg, mit kell tenni, add meg a kapcsolójelet, vagy minek is hívod, aztán lépj le.

A robot csak észrevehetõ szünet után válaszolt:

– Maga akar kgpcsolatot teremteni, uram?

– Eltaláltad.

Daneel gyöngéden megérintette Baley kabátujját.

– Egy pillanatra, Elijah partner.

– Mit akarsz?

– Meggyõzõdésem, hogy a robot könnyebben létre tudja hozni a szükséges kapcsolatokat. Erre van specializálva.

– Biztos vagyok benne, hogy nálam jobban meg tudja csinálni – mondta Baley bosszúsan –, és én csak összekeverhetem a dolgot. – Kihívóan nézett a szenvtelen Daneelre. – Ennek ellenére én mégis magam akarom elvégezni a hívást. Én parancsolok itt, vagy kicsoda?

– Ön parancsol, Elijah partner – ismerte el Daneel –, és a parancsait végre is hajtják, ha az Elsõ Törvény nem tiltja. Mindazonáltal ha megengedi, szeretném közölni önnel a solariai robotokra vonatkozó ismereteimet. A solariai robotok minden más világhoz képest a legjobban specializálva vannak. Habár fizikailag sok mindenre képések a solariai robotok, szellemileg leginkább csak egy bizonyos munkára vannak fölkészítve. Saját szakterületükõn kívül csak akkor képesek ellátni bizonyos feladatot, ha a Három Törvény valamelyikének alkalmazása létrehozza a kellõ magas potenciált. És viszont: annak a feladatnak a végre nem hajtása, amelyre föl vannak készítve, szintén feltételezi a Három Törvény közvetlen alkalmazását.

– Jó, akkor hát egy egyenes parancsommal kihívhatom a Második Törvényt, nem igaz?

– De igaz. Csakhogy az így gerjesztett potenciál „kellemetlen” a robotnak. Ilyesmi rendesen föl sem merülhet, minthogy egy solariai szinte sohasem avatkozik bele a robotok mindennapi munkájába. Egyfelõl semmi kedve ahhoz, hogy elvégezze a robotok munkáját, másfelõl nem is érzi annak szükségét.

– Azt akarod mondani, Daneel, hogy a robotnak fáj, ha eltûri, hogy én végezzem el a munkáját?

– Elijah partner jól tudja, hogy az embéri értelemben vett fájdalom nem jöhet számításba a robotok reagálásaiban.

– Hát akkor? – vont vállat Baley.

– Ennek ellenére – folytatta Daneel – az, ami a robotban lezajlik, számára ugyanolyan felzaklató, mint az embernek a fájdalom, már amennyire persze én meg tudom ezt ítélni.

– Csakhogy én nem vagyok solariai – kötözködött Baley. – Én a Földrõl jöttem. És nem szeretem, ha robotok végzik azt, amit én akarok elvégezni.

– Azt is vegye figyelembe – hajtogatta a magáét Daneel –, hogy a vendéglátóink esetleg udvariatlanságnak fogják tartani, ha mi kellemetlenséget okozunk egy robotnak, hiszen egy ilyen társadalomban, mint az itteni, rengeteg többé-kevésbé megrögzött hiedelem élhet arról, hogy mi illik és mi nem a robotokkal való bánásmódban. Házigazdáink megsértése pedig aligha könnyítené meg a munkánkat.

– Rendben van. Hadd tegye hát a robot a dolgát.

Beadta a derekát. Az incidensnek azonban megvolt a maga haszna. Szemléletes példáját nyújtotta annak, mennyire könyörtelen tud lenni egy robottársadalom. A robotoktól, ha egyszer bevezették õket, nem is olyan könnyû megszabadulni, és az ember egyhamar rájön, hogy még idõlegesen sem képes nélkülözni õket.

Félig lehunyt szempillái alól figyelte, amint a robot a falhoz közelít. Tegyék csak mérlegre a Föld társadalomtudósai, ami az imént itt lezajlott, és vonják le a maguk következtetéseit. Õbenne magában már fölsejlett egy-két elgondolás.

A fal fele félresiklott, és föltárt egy kapcsolótáblát, amely egy városkerületi erõmûnek is a díszére válna.

Baley hiányolta a pipáját. A lelkére kötötték, hogy ezen a nem dohányzó Solarián a dohányzás hallatlan neveletlenségnek számítana, ezért megtiltották, hogy a fölszerelését is magával hozza. Mélyet sóhajtott. Voltak pillanatok, amikor mélységesen megnyugtatta volna a pipaszár érzete a fogai között és a meleg csutora a markában.

A robot gyorsan dolgozott, ujjai fürgén játszottak a billentyûzeten, itt-ott igazítva a változó-ellenállásokon és megfelelõ rendszer szerint növelve a térerõt.

– Elõször jelezni kell az illetõnek, akit látni akar az ember – magyarázta Daneel. – Természetesen az üzenetet egy robot fogja föl. Ha az illetõ személy elérhetõ, és hajlandó fogadni a hívást, akkor létrehozzák a közvetlen kapcsolatot.

– Mire kell az a rengeteg gomb? – érdeklõdött Baley. – Hiszen a tábla jelentõs részéhez hozzá sem nyúl a robot.

– Errõl a témáról nincs átfogó ismeretem, Elijah partner – mentegetõzött Daneel. – Néha azonban elõfordul, hogy többszörös vagy mozgás közbeni kapcsolatot kell létesíteni. Különösen ez utóbbi követeli meg a folyamatos és bonyolult szabályozást.

A robot feléjük fordult.

– Gazdáim, a kapcsolat létrejött, és el van fogadva. Ha önök is készek rá, élõvé tesszük.

– Készek vagyunk – dörmögte Baley, és mintha a szava jeladás lett volna, a szoba túlsó fele fénybe öltözõtt.

– Elfelejtettem szólni – kapott észbe Daneel –, hogy a robot függönyöztessen el minden látható nyílást a külvilág felé. Sajnálom, ezért most intézkednünk kell.

– Nem számít – fintorított Baley. – Megleszek így is. Ne szólj közbe.

Szeme elõtt egy fürdõszoba jelent meg, legalábbis a berendezése alapján annak vélte. Az egyik oldalát, úgy sejtette, valamilyen szépészeti berendezés foglalta el, és Baley elképzelte, amint egy robot (vagy több?) tévedhetetlen fürgeséggel ügyködik egy nõ hajzatán meg a külsején, mígnem összeáll az a kép, amit az a világ számára föl akar mutatni.

Egyes eszközöket és berendezéseket illetõen egyszerûen megállt a fantáziája. Tapasztalat híján semmi fogódzója sem volt a rendeltetésükrõl. A falakat rafinált berakás fedte, csalafinta módon már-már elhitetve a szemmel, hogy valamilyen valóságos tárgyat ábrázol, mielõtt beleolvadt volna egy elvont mintába. Az összbenyomás megnyugtató volt, és majdnem hipnotikus, annyira magához bilincselte a tekintetet.

Azt, ami a – túlméretezett – zuhanyozófülke lehetett, valamiféle anyagtalan függöny különítette el; valamiféle világítási trükk lehetett, ami ezt a villogó, átlátszatlan falat létrehozta. Embernek nyoma sem látszott.

Baley tekintete a padlóra siklott. Hol végzõdik az õ szobája, és hol kezdõdik a másik? Nem volt nehéz eldönteni. Ahol a világítás jellege megváltozik, ott egy vonal húzódik, ez lehet az.

Odalépett a vonalhoz, és egy pillanatnyi tétovázás után átdugta, rajta a kezét.

Nem érzett semmit, hasonlóan ahhoz, mintha a Földön egy kezdetleges háromdimenziós ábrázolásba nyúlt volna bele. Ott legalább továbbra is láthatná a saját kezét, talán halványabban, az ábrával átszõve, de láthatná. Itt azonban mintha elenyészett volna. Úgy látta, mintha a karját élesen elmetszették volna a csuklójánál.

Mi lenne, ha egész testével átlépné a vonalat? Lehet, hogy a látása is megszûnne mûködni. Teljes sötétségben találná magát. Szinte megbizsergette a teljes bezártságnak ez a gondolata.

Tûnõdését egy hang szakította meg. Föltekintett, és esetlenül, sietve visszarántotta a kezét.

A hang Gladia Delmarre-é volt. Legalábbis Baley ezt föltételezte. A zuhanyozófülkét elkerítõ villogó fényfüggöny felsõ része elhalványult, és tisztán látni engedett egy fejet.

A fej Baleyre mosolygott.

– Azt mondtam, üdvözlöm, és elnézését kérem, hogy megvárakoztattam. Hamarosan megszáradok.

A háromszögletes arc a pofacsontoknál (amelyek mosolygás közben feltûnõen kiugrottak) egészen széles volt, míg telt ajkai mentén lágy ívben keskenyedve apró állban végzõdött. A fej nem látszott túl magasan a padló fölött. Baley becslése szerint az asszony lehetett vagy százötvennyolc-százhatvan centi magas. (Ez cseppet sem volt tipikus. Legalábbis Baley elképzelései szerint. Az ûrász nõkrõl az a hír járta, hogy magasak és méltóságteljesek.) De a haja sem volt az ûrászok bronzhaja. Szõkébe hajló világosbarna és közepesen hosszú. E pillanatban – Baley úgy képzelte – a ráfújt meleg légsugár zilálja szét. Az összkép igen kellemes volt.

Baley zavartan hebegte:

– Ha úgy gondolja, szakítsuk meg a kapcsolatot addig, amíg ön el nem készül.

– Á, dehogy. Már majdnem kész vagyok, és közben beszélgethetünk. Hannis Gruer értesített, hogy ön távnézni akar. Úgy tudom, ön a Földrõl jött. – Tekintetével szinte beitta a férfit.

Baley bólintott, és helyet foglalt.

– A társam aurorai.

Az asszony elmosolyodott, és továbbra is Baleyre függesztette a tekintetét, mintha mégiscsak õ volna a kíváncsiság tárgya, mint ahogy valóban így is van, gondolta Baley.

Az asszony a feje fölé emelte a karját, és ujjaival végigfésülte a haját, mintegy fellazítva azt, hogy gyorsítsa a száradását. Karjai karcsúak és kecsesek voltak. Nagyon csinos, gondolta Baley.

De aztán elszégyellte magát. Jessie aligha örülne ennek.

Daneel szólalt meg:

– Nem volna lehetséges, Mrs. Delmarre, polarizálni vagy elfüggönyözni az ott látható ablakot? A partneremet zavarja a nappali világosság. Bizonyára hallott róla, hogy a Földön...

A fiatalasszony (akit Baley huszonöt évesnek becsült, bár búsan arra gondolt, hogy az ûrászok kora nagyon is csalóka lehet) az arcához emelte a kezét.

– Hát persze. Hiszen ezt én is jól tudom. Milyen buta is vagyok. Bocsásson meg, kérem, csak egy perc az egész. Rögtön hívok egy robotot.

Kilépett a szárítófülkébõl, és kezét a jelzõtábla felé nyújtotta, közben tovább ömlött belõle a szó:

– Mindig eszembe jut, hogy több jelzõtábla is kellene ebbe a szobába. Mert miféle ház is az, ahol mondjuk másfél méterenként ne legyen egy tábla az ember keze ügyében? Hiába... jé, mi baj van?

Döbbenten Baleyre meredt, aki olyan hevesen fölpattant, hogya székét is fölborította, és a haja tövéig elvörösödve gyorsan elfordította az arcát.

Daneel higgadt hangja hallatszott:

– Jobb lenne, Mrs. Delmarre, ha miután hívta a robotot, visszatérne a fülkébe, vagy magára öltene valami ruhát.

Gladia meglepetten végignézett mezítelen testén, és csak ennyit mondott:

– Hát persze.

5. A bûntény taglalása

– Hiszen ez csak távnézés – mentegetõzött Gladia zavartan. A lepel, amelybe becsavarta magát, szabadon hagyta a karját meg a vállát. Egyik lába combközépig kilátszott, Baley azonban, aki végleg magához tért és tökkelütött hülyének érezte magát, sztoikusan nem vett tudomást róla.

– A meglepetés, Mrs. Delmarre – szabadkozott.

– Kérem, hívjon nyugodtan Gladiának, hacsak... hacsak ez nem ellenkezik a szokásával.

– Legyen Gladia. Semmi baj. De szeretnélek megnyugtatni, hogy nem volt benned semmi visszataszító, ugye érted? Csak a meglepetés. – Elég kellemetlen, gondolta, hogy hülyének tettette magát, és közben nem éreztette a szegény lánnyal, mintha visszataszítónak tartaná õt. – Ami azt illeti, épp ellenkezõleg, nagyon is... izé...

Nem találta, a megfelelõ kifejezést, csak abban volt teljesen biztos, hogy aligha lesz valaha is mersze említést tenni errõl Jessie elõtt.

– Tudom, hogy megbotránkoztattam önt – mentegetõzött Gladia –, de nem szándékosan tettem. Egyszerûen meg sem fordult a fejemben. Persze jól tudom, hogy az embernek résen kell lennie más bolygók szokásaival, bár ezek a szokások néha olyan furák; nem is az, hogy furák – sietett hozzátenni –, nem azt akartam mondani, hogy furák, hanem hogy különösek, és errõl könnyen megfeledkezik az ember. Mint ahogy az ablakok elsötétítésérõl is megfeledkeztem.

– Semmi vész – dünnyögte Baley. Az asszony átment egy másik szobába, ahol az összes ablak el volt függönyözve, és a mesterséges megvilágítás alig érzékelhetõ mássága mindjárt meghittebb hangulatot árasztott.

– Ami pedig a másik dolgot illeti – folytatta az asszony komolyan –, az csak távnézés volt. Elvégre nyugodtan beszélgetett velem, amikor a szárítóban álltam, holott ott sem volt rajtam semmi.

– Azám – magyarázkodott Baley, azt remélve, hogy a másik leszáll végre errõl a témáról –, csakhogy egy dolog hallani téged, és más dolog látni.

– Éppen ez az. Látásról itt szó sincs. – Kissé elpirult, és a padlóra szegezte a tekintetét. – Remélem, nem hiszi azt rólam, hogy én olyasmit teszek, vagyis hogy csak úgy elõjövök a szárítóból, ha valaki lát is engem. Csupán távnézésrõl volt szó.

– Nem ugyanaz? – mondta Baley.

– Már hogy lenne ugyanaz! Maga most távnéz engem. Nem tud megérinteni, ugye, vagy nem érzi az illatornat, miegymás. Mindezt megtehetné, ha látna engem. E pillanatban legalább háromszáz kilométerre vagyunk egymástól. Hogy lehetne hát ez ugyanaz?

– Dehát én a saját két szememmel látlak téged – mondta Baley növekvõ érdeklõdéssel.

– Dehogyis lát engem. A képemet látja. Mint a képernyõn.

– És ettõl megváltozik a dolog?

– De még mennyire megváltozik!

– Értem. – És valóban kezdte kapiskálni. Nem volt könnyû felfogni a különbséget, ámbár volt benne némi logika.

Az asszony kissé félrehajtotta a fejét.

– Valóban érti? – tamáskodott.

– Igen.

– Ez azt jelenti, hogy nem bánná, ha levetném a köntösömet? – kérdezte évõdõ mosollyal.

Incselkedik, gondolta Baley, és a szaván kellene fognom. Fennhangon azonban annyit mondott: – De, mert az elvonná a figyelmemet a munkámról. Majd máskor beszélünk róla.

– Nem baj, ha ez a köntös van rajtam, vagy azt szeretné, ha valamilyen ünnepélyesebb ruhát öltenék magamra? Komolyan kérdezem.

– Nem, dehogy.

– Szólíthatom a keresztnevén?

– Ha úgy hozza az alkalom.

– Mi a keresztneved?

– Elijah.

– Helyes. – Az asszony befészkelte magát egy székbe, amely ránézvést keménynek és majdnem kerámiaszerûnek látszott, ám lassan be mélyedt az asszony alatt, és gyöngéden körülölelte a testét.

– Lássunk az ügyhöz – mondta Baley.

– Az ügyhöz – visszhangozta az asszony.

Baley kutyául érezte magát. Fogalma sem volt róla, hogy fogjon hozzá. A Földön érdeklõdne a név, a besorolás, a város és szektor szerinti lakóhely iránt, milliónyi különbözõ rutinkérdést tenne föl. Sõt mi több, valószínûleg már eleve ismerné a válaszokat is, de az egész procedúra hozzásegítené ahhoz, hogy megkönnyítse az átmenetet az érdemi szakaszba. Arra szolgálna, hogy bemutatkozzék a delikvensnek, és hogy a sötétben tapogatózás helyett pontos taktikát dolgozzon ki.

De itt? Akárhova lép, csupa ingoványos talaj a lába alatt. Még a „látni” ige is mást jelent neki, és mást az asszonynak. Hány olyan szó lehet még, amely mást jelent? Hányszor fordul még elõ, hogy akaratlanul összeakaszkodik a szekerük?

Föltette hát az elsõ kérdést:

– Mióta vagy házas, Gladia?

– Tíz éve, Elijah.

– Hány éves vagy?

– Harminchárom.

Baley a lelke mélyén örömet érzett. Hiszen akár százharminchárom is lehetett volna.

– Boldog volt a házasságod? – tette föl a következõ kérdést.

Gladia tekintetébe zavartság ült ki.

– Hogy érted ezt?

– Hát... – Egy pillanatig Baley is tanácstalan volt. Hogy lehet meghatározni egy boldog házasságot? A vagy mit tarthat egy solariai boldog házasságnak? – Hát, gyakran láttátok egymást?

– Hogyan? Csak az hiányzott volna. Vedd tudomásul, hogy nem vagyunk állatok.

Baley zavartan pislogott.

– Vagy nem laktatok ugyanabban a kastélyban? Azt hittem...

– Persze hogy ugyanott laktunk. Hiszen házasok voltunk. Csakhogy nekem is megvolt a magam lakosztálya, meg neki is. Nagyon fontos beosztásban dolgozott, ami ideje nagy részét lekötötte, és nekem is megvolt a magam munkája. De valahányszor úgy hozta a szükség, távnéztük egymást.

– De õ látott is, téged, nem igaz?

– Ez nem olyan dolog, amit közhírré tesz az ember, de igenis, látott engem.

– Van gyermeketek?

Gladia, mintha darázs csípte volna meg, talpra ugrott.

– Ez már több a soknál. Micsoda szemérmetlen...

– Megállj! Várj! – Baley öklével a szék karfájára sújtott. – Ne légy már olyan lehetetlen. Ez egy gyilkossági vizsgálat. Érted? Gyilkosság. És a te férjed az, akit meggyilkoltak. Akarod, hogy megtaláljuk és felelõsségre vonjuk a gyilkost, vagy nem akarod?

– Akkor hát kérdezz a gyilkosságról, és ne... ne a...

– Nekem mindenfélérõl kérdezõsködnöm kell. Többek között arról is, hogy mennyire vetted a szívedre a férjed halálát. – Majd szándékos kegyetlenséggel hozzátette: – Nem úgy látszik, mintha nagyon sajnálnád.

Az asszony fölényesen végigmérte.

– Én igenis sajnálom, ha valaki meghal, különösen ha fiatal és hasznos az illetõ.

– Az a tény, hogy a férjed volt, nem jelent vajon valamivel többet is a számodra?

– Hozzám volt rendelve, és hm... láttuk is egymást, amikor tervbe volt véve, és... és – tette hozzá sietve – és ha tudni akarod, nincs gyermekünk, mivel még nem utaltak ki nekünk. Nem látom be, mi köze van ennek ahhoz, hogy sajnálja-e az ember a másik halálát.

Lehet, hogy semmi köze, gondolta Baley. Ez a társadalmi szokásoktól függ, ezekben azonban õ járatlan.

– Azt mondják – váltott témát –, hogy személyes ismereteid vannak a gyilkosság körülményeirõl.

Az asszony egy pillanatra megdermedt.

– Én... fedeztem föl a holttestet. Így mondják, nem?

– Ezek szerint magának a gyilkosságnak nem voltál tanúja?

– Ó, nem – suttogta az asszony.

– Tegyük föl, hogy szépen elmondod, hogyan történt. Gondold át jól, és használd a saját szavaidat. – Ezzel hátradõlt, és fölkészült a vallomásra.

– Öt és három kettõkor történt... – kezdte az asszony.

– Mit jelent ez egyetemes idõben? – vágta el türelmetlenül Baley.

– Nem vagyok biztos benne. Tényleg nem tudom. Gondolom, utána tudsz nézni.

A hangja remegett, a szeme tágra nyílt. Baley megjegyezte, hogy inkább szürke, mint kék.

– Átjött a lakosztályomba – folytatta. – Ez volt a látásra kijelölt nap, és tudtam, hogy nem fogja elmulasztani.

– Mindig betartotta a kijelölt napot?

– Ó, igen. Nagyon lelkiismeretes ember volt, igazi solariai. Sohasem mulasztott el egyetlen kijelölt napot sem, és mindig ugyanabban az idõben jelent meg. Természetesen nem maradt sokáig. Még nem utaltak ki számunkra gy...

Képtelen volt befejezni a szót, de Baley rábólintott.

– Szóval mindig ugyanabban az idõben látogatott meg, hogy ne okozzon semmilyen kényelmetlenséget. Néhány percet beszélgettünk; a látás valóságos kínszenvedés, ám õ minden esetben normális hangot ütött meg velem. Õ már ilyen ember volt. Azután visszavonult a munkájához, amin éppen dolgozott, hogy min, nem tudom. Az én lakosztályomon is volt neki egy külön laboratóriuma, ahová a látási napokon elvonulhatott. A saját lakosztályán persze sokkal nagyobb laboratóriuma volt.

Baley szerette volna tudni, mivel foglalatoskodott azokban a laboratóriumokban. Bizonyára foetológiával, akármi légyen is az.

– Nem látszott rajta valamilyen furcsaság? Gondterheltség?

– Nem. Nem. Sohasem volt gondterhelt. – Kitörni készült belõle egy kurta kis nevetés, de az utolsó pillanatban magába fojtotta. – Mindig tökéletesen uralkodott magán, ugyanúgy, mint a barátod ott melletted. – Apró kezét fölemelte, és egy röpke pillanatra Daneelre mutatott, aki meg sem rezzent.

– Értem. Folytasd.

Gladia ehelyett azt suttogta:

– Megengeded, hogy hozassak magamnak valamilyen italt?

– Parancsolj.

Gladia keze végigsiklott a szék karfáján. Egy perc sem telt bele, és némán belépett egy robot, a kezében egy forró itallal (Baley látta a felszálló gõzt). Az asszony komótosan hörpintett az italból, majd letette.

– Mindjárt jobb – mondta. – Föltehetek egy személyes kérdést?

– Bármikor a rendelkezésedre állok – biztatta Baley.

– Sokat olvastam a Földrõl. Mert mindig is érdekelt. Fura egy világ. – A szájához kapta a kezét, és gyorsan hozzátette: – Nem ezt akartam mondani.

Baley kissé összevonta a szemöldökét.

– Minden világ fura azoknak, akik nem élnek ott.

– Azt akartam mondani, hogy különbözõ. No, mindegy. Szóval szeretnék föltenni egy goromba kérdést. Legalábbis azt remélem, hogy egy Föld-lakó nem találja azt gorombának. Egy soraiainak persze nem merném föltenni. Semmi áron.

– Mit akarsz kérdezni, Gladia?

– Rólad meg a barátodról... Mr. Olivaw, ugye?

– Igen.

– Ti ketten, ugye, nem távnézitek egymást?

– Hogy érted ezt?

– Látjátok egymást. Vagyis mindketten ott vagytok.

– Igen, mi testi mivoltunkban itt vagyunk együtt – mondta Baley.

– Ha akarnád, megérinthetnéd.

– Úgy van.

Az asszony egyikükrõl a másikukra nézett, és csak annyit mondott: – Ó!

Bármit jelenthetett ez a hang. Undort? Visszatetszést?

Baley eljátszott a gondolattal, hogy föláll, odamegy Daneelhez, és a kezébe fogja az arcát. Érdekes volna látni, hogyan reagálna rá az asszony.

– Ott tartottál – kanyarodott vissza a tárgyra –, hogy mi történt azon a napon, amikor a férjed átjött hozzád a látásodra. – Meg volt róla gyõzõdve, hogy az asszony kitérõje, bármennyire érdekelte is az a téma, elsõsorban arra volt neki ürügy, hogy megkerülje a tárgyat.

Az asszony hörpintett az italból.

– Nem sokat tudok mondani. Láttam, hogy el lesz foglalva, amiben annál inkább biztos voltam, mert örökösen bele volt merülve valamilyen alkotótevékenységbe, ezért én is visszatértem a munkámhoz. Aztán vagy tizenöt perc múlva egy kiáltás riasztott föl.

Elhallgatott, mire Baley biztatta:

– Miféle kiáltás?

– Rikaine-é. A férjemé. Csak egy kiáltás. Szavak nélkül. Mintha rémület... Nem! Meglepetés, döbbenet szakadt volna ki belõle. Valami ilyesféle. Még sohasem hallottam õt kiáltani.

A fülére tapasztotta a kezét, mintha még az emlékét is ki akarná rekeszteni annak a hangnak, miközben a köntöse lassan lecsúszott a derekáig. Az asszony észre sem vette, Baley pedig mereven a jegyzeteit vizsgálgatta.

– Mit tettél erre? – kérdezte Baley.

– Futottam. Futottam. Azt sem tudtam, hol keressem...

– De hiszen azt mondtad, hogya lakosztályodon lévõ laboratóriumba vonult vissza.

– Ez igaz, Elijah, csakhogy én nem tudtam, hol van az. Legalábbis csak sejtettem. Sosem jártam ott. Ez az õ birodalma volt. Nagyjából sejtettem, merre induljak el. Annyit tudtam, hogy valahol a nyugati szárnyon van, de én olyan felindult voltam, hogy még robotot is elfelejtettem hívni. Az könnyedén útbaigazíthatott volna, de hát persze parancs nélkül egy sem jött oda. Amikor végre-valahára odataláltam, már halott volt.

Hirtelen elhallgatott, és Baley legnagyobb megrökönyödésére lehajtotta a fejét, és sírt. Kísérletet sem tett rá, hogy az arcát elrejtse. Csak lehunyta a szemét, és a könnyei lassan végigcsordultak az arcán. Mindez egyetlen hang nélkül. A válla is alig rándult meg.

Aztán fölnyitotta a szemét, és könnyben úszó tekintetét Baleyre emelte.

– Addig még sohasem láttam halottat. Vérben úszott, és a feje csupa... végre hívtam egy robotot, aki szólt a többieknek, ezek aztán, azt hiszem, rendbe tettek engem is meg Rikaine-t is. Semmire sem emlékszem. Semmire...

– Hogy érted azt, hogy rendbe tették Rikaine-t? – szakította félbe Baley.

– Elvitték és megtisztogatták. – Hangjában volt némi él, a ház úrnõjének méltatlankodása, akinek kétségbe vonják a rendszeretetét. – Nagy volt a felfordulás.

– És mi történt a holttesttel?

– Sejtelmem sincs. Gondolom, elégették. Mint a holttesteket szokták.

– Nem hívtad a rendõrséget?

Az asszony értetlenül nézett rá, aztán Baleynek eszébe jutott: nincs rendõrség.

– De valakinek csak szóltál – mondta Baley. – Merthogy tudomást szereztek az emberek az esetrõl.

– A robotok orvost hívtak – felelte az asszony. – Nekem pedig értesítenem kellett Rikaine munkahelyét. Szólnom kellett az ottani robotoknak, hogy nem tér vissza.

– Gondolom, az orvos hozzád jött.

Gladia bólintott. Csak most vette észre, hogy a köntöse a derekára csúszott. Riadtan suttogta: elnézést, elnézést, és magára terítette.

Baley feszélyezve érezte magát, látva a szánalmasan remegõ asszonyt, akinek arcát eltorzította a visszaemlékezés iszonyata. Sohasem látott még halottat. Sohasem látott még vért és szétzúzott koponyát. Bármilyen felszínes is a férj–feleség viszony Solarián, mégiscsak egy halott emberi lény volt az, akivel szembesülni kényszerült.

Baley tanácstalanságában nem tudta, mit mondjon vagy mit tegyen. Szeretett volna bocsánatot kérni az asszonytól, bár mint rendõr, csak a kötelességét teljesítette.

Ezen a világon azonban nem ismerik a rendõrt. Méltányolná-e vajon, hogy ez a kötelessége?

Lassan és amilyen kíméletesen csak tõle telt, megkérdezte: – Gladia, hallottál még valamit? Mármint a férjed kiáltásán kívül.

Az asszony fölvetette az arcát, amely a leplezetlen kétségbeesés ellenére – vagy éppen azért – változatlanul bájos volt.

– Semmit.

– Futó lépteket? Mások hangját?

Gladia megrázta a fejét.

– Nem hallottam semmit.

– A férjed egyedül volt, amikor rátaláltál? Kettõtökön kívül nem volt ott senki?

– Senki.

– Nem is utalt rá semmi, hogy járt volna ott valaki?

– Nem vettem észre semmit. Különben sem férne a fejembe, hogy bárki is lehetett volna még ott.

– Miért mondod ezt?

Az asszony pillanatra meghökkent, aztán lemondóan legyintett.

– Mindig megfeledkezem róla, hogy a Földrõl vagy. Hát csak arról van szó, hogy senki sem lehetett volna ott. A férjem rajtam kívül soha senkit sem látott, legalábbis azóta, hogy kinõtt a gyerekkorból. Õ nem az a fajta ember volt, aki összejöjjön valakivel. Rikaine, az nem. Nagyon szigorúan tartona magát a szokásokhoz.

– De hát ez nem csak rajta múlhatott. Mi van, ha valaki meghívás nélkül beállított hozzá, a férjed tudta nélkül? Kénytelen lett volna látni a betolakodót, bármennyire kötötte is magát a szabályokhoz.

– Meglehet – ismerte el az asszony –, ám õ tüstént szólt volna a robotoknak, és elvi tette volna azt az embert. Föltétlenül! Azonkívül senki sem próbálta volna meghívás nélkül látni a férjemet. Ilyesmit el sem tudok képzelni. Rikaine pedig sohasem hívott volna magához valakit. Nevetséges még csak föltételezni is.

– A férjedet valaki agyonverte, nem? – jegyezte meg Baley higgadtan. – Ezt, ugye, elismered?

– Persz-e. Az egész...

– Pillanatnyilag nem érdekesek a részletek. Volt-e a szobában bármiféle olyan szerkezet, aminek a segítségével távirányítással beverhették a fejét?

– Dehogy volt. Legalábbis én nem vettem észre.

– Nyilván észrevetted volna, ha ilyesmi van ott. Ebbõl tehát az következik, hogy egy kéznek kellett megragadni a valamit, amivel be lehet törni egy ember fejét, és az a kéz meg is tette azt. Valakinek egyméternyire meg kellett közelítenie a férjedet, hogy ezt megtehesse. Vagyis valaki mégiscsak látta õt.

– Senki sem látta – makacskodott az asszony õszintén. – Egy solariai nem tenne ilyet.

– Egy solariai, aki képes elkövetni egy gyilkosságot, nem nagyon fintorogna egy kis látástól, nem gondolod?

(Maga is tisztában volt ennek az állításnak a kétes voltával. Ismerte a Földön egy megátalkodott gyilkosnak az esetét, akit csak azért sikerült elfogni, mert képtelen volt megszegni a közösségi fürdõkre vonatkozó teljes hallgatás szabályát.) Gladia megrázta a fejét.

– Nem vagy tisztában a látás jelentõségével. A Földön mindenki mindenkor azt lát, akit csak akar, ezért te nem értheted meg.

Egyszerre furdalni kezdte a kíváncsiság.

– Számodra, ugye, teljesen normális dolog látni valakit? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– Nekem ez mindig magától értetõdõ volt.

– És sohasem zavar téged?

– Mért zavarna?

– Mert hát a filmek sohasem beszélnek róla, és engem mindig furdalt a kíváncsiság... kérdezhetek valamit?

– Csak tessék – bólintott Baley közönyösen.

– Van kiutalt feleséged?

– Nõs vagyok. Ami a kiutalást illeti, azt nem ismerem.

– És gondolom, bármikor láthatod a feleségedet, amikor csak a kedved tartja, és õ is téged, és egyikõtöknek sem okoz problémát a dolog.

Baley bólintott.

– Na és, amikor látod õt, mi van, hacsak úgy... – kezét fölemelte, mintha a megfelelõ szót akarná elkapni. Újból nekifogott: – Lehet, hogy csak... bármikor... – aztán lemondóan leengedte a kezét.

Baley nem próbált segíteni neki.

– Hagyjuk – mondta az asszony. – Magam sem tudom, mért nyaggatlak ilyesmivel. Befejezted velem? – tette hozzá sírásra görbülõ szájjal.

– Próbáljuk meg még egyszer, Gladia – biztatta Baley. – Felejtsd el azt a gondolatot, hogy senki sem járt a férjednél. Tételezzük föl, hogy valaki bement hozzá. Nos, ki lehetett ez az illetõ?

– Nincs semmi értelme a találgatásnak. Senki sem mehetett be hozzá.

– Valakinek mégiscsak járnia kellett ott. Gruer fõmegbízott azt állítja, hogy alapos okkal gyanúsítható egy bizonyos személy. Lásd be te is, hogy valakinek mégiscsak ott kellett járnia.

A lány arcán kurta, hideg mosoly rándult végig.

– Tudom, kit gyanúsít – mondta.

– Nos, kit?

Apró kezét a mellére tette.

– Engem.

6. Egy elmélet megdõl

– Mondanom kellett volna, Elijah partner – szólalt meg hirtelen Daneel –, hogy ez a kézenfekvõ következtetés.

Baley meglepett pillantást vetett robot kollégájára.

– Miért kézenfekvõ?

– A hölgy maga állítja – bizonygatta Daneel –, hogy õ volt az egyetlen személy, aki látta vagy láthatta a férjét. A solariai társadalmi körülmények olyanok, hogy még õ sem állíthatna mást a hitelesség igényével. Gruer fõmegbízott mindenesetre hihetõnek, sõt mi több: megcáfolhatatlan ténynek fogadná el azt az állítást, hogy egy solariai férjet kizárólag csak a felesége láthat. Minthogy csak egyetlen személy jöhetett oda látótávolságra, csak egyetlen személy tudott lesújtani, és csak egyetlen személy lehet a gyilkos. Ha nem felejtette el, Gruer fõmegbízott azt állította, hogy csakis egyvalaki lehetett az elkövetõ. Mindenki mást kizártnak tartott. Nos?

– De õ azt is mondta – tette hozzá Baley –, hogy az az egyvalaki ugyanakkor nem is követhette el.

– Ezen nyilván azt értette, hogy a bûntett helyén semmilyen fegyvert nem találtak. Talán Mrs. Delmarre meg tudná világítani ezt az anomáliát.

Ezzel a robotok hûvös udvariasságával Gladiára mutatott, aki még mindig ott ült képi mivoltában, szemét lesütve, kicsiny száját összeszorítva.

Szent Jozafát, gondolta Baley, a hölgyrõl teljesen megfeledkeztünk.

Talán a bosszúság feledtette el vele a nõt. Daneel fölbosszantotta az ügy érzelemmentes megközelítésével. Vagy õ maga az érzelmi megközelítésével. De most nem akart belemerülni a kérdés eldöntésébe.

– Egyelõre végeztünk, Gladia – mondta. – Szakítsd meg a kapcsolatot, vagy mit tudom én. Isten veled.

– Rendszerint azt szokták mondani: képet ki – felelte az asszony lágyan –, nekem azonban az „Isten veled” jobban tetszik. Izgatottnak látszol, Elijah. Bocsáss meg, de én már megszoktam, hogy az emberek engem gyanúsítanak a tett elkövetésével, így hát ne vedd úgy a szívedre.

– És valóban maga követte el? – szögezte neki Daneel.

– Nem! – csattant föl az dühösen.

– Akkor hát Isten önnel.

A nõ arcán még ott ült a harag, amikor eltûnt. Baley azonban még egy percig nem tudott szabadulni annak a különös szürke szempárnak a varázsa alól.

Hiába állította azt, megszokta már, hogy az, emberek gyilkosnak tartják, látszott rajta, hogy nem mondott igazat. Dühkitörése meghazudtolta a szavait. Baley kíváncsi volt rá, vajon hány hazugság telik ki még tõle.

Baley egyedül maradt Daneellel.

– Nahát, Daneel, én sem vagyok teljesen hülye.

– Nem is tartottam önt annak soha, Elijah partner.

– Akkor áruld el: honnan vetted azt, hogy nem találtak gyilkosság elkövetésére alkalmas fegyvert a bûntett színhelyén? Az eddigi tényállásokban, az eddig tudomásomra jutott bizonyítékokban én semmi olyasmit nem találtam, ami feljogosítana ilyen következtetésre.

– Önnek igaza van. De nekem olyan kiegészítõ információ van a birtokomban, amirõl ön még nem tud.

– Mindjárt gondoltam. Éspedig?

– Gruer fõmegbízott azt ígérte, hogy küldeni fog egy példányt a saját vizsgálati jelentésükbõl. Ez a példány itt van nálam. Már reggel kézhez kaptam.

– Mért nem mutattad meg nekem?

– Úgy véltem, talán üdvösebb lenne, ha ön saját maga – és legalábbis kezdetben –, saját elgondolásai alapján vezetné le a vizsgálatot, mások véleményétõl nem befolyásolva, akik saját bevallásuk szerint is semmiféle használható következtetésre nem jutottak. Magam is tartottam tõle, hogy azok a vélemények esetleg befolyással lehetnek az én logikai folyamataimra is, ezért maradtam távol a vitától.

Logikai folyamatok! Baley hirtelen visszaemlékezett annak a beszélgetésnek egy részletére, amelyet valamikor egy robotásszal folytatott. Az az illetõ azt mondta, hogy a robot logikus, de nem ésszerû.

– A végén mégsem tudtad türtõztetni magad.

– Valóban, Elijah partner, de csak azért, mert akkorra már magam is olyan bizonyítékok birtokába jutottam, amelyek alátámasztják Gruer fõmegbízott gyanúját.

– Miféle bizonyítékok?

– Azok, amelyeket Mrs. Delmarre viselkedésébõl le lehetett vonni.

– Légy szíves, konkrétan, Daneel.

– Gondolja csak el, hogy ha a hölgy bûnös, de az ártatlanságát akarja bizonygatni, akkor az az érdeke, hogy az ügyben eljáró nyomozó is ártatlannak tartsa õt.

– Na és?

– Ha a nyomozó ítéletét maga felé tudja hajlítani azzal, hogy rájátszik annak gyengéjére, akkor ezt nem fogja elmulasztani, nem igaz?

– Üres feltételezés.

– Korántsem – hangzott a higgadt válasz. – Ön is észrevehette, hogy minden figyelmével önön csüngött.

– Mert én vittem a szót – mondta Baley.

– Már kezdettõl fogva szemet vetett önre, amikor még nem is sejthette, hogy ön fogja vinni a szót. Mert ugyebár logikusan azt gondolhatta volna, hogy mint Aurora küldötte, én fogom irányítani a nyomozást. Ennek ellenére önt szemelte ki.

– No és mire következtetsz ebbõl?

– Hogy ön volt az, Elijah partner, akibe a reményét vetette. Önbe, mint a Föld szülöttébe.

– Mi köze ennek az ügyhöz?

– Az asszony tanulmányozta a Földet. Hisz többször is utalt erre. Egybõl megértette, mirõl van szó, amikor már a kihallgatás elején arra kértem, hogy rekessze ki a külsõ napfényt. Sem meglepetést, sem értetlenséget nem tanúsított, nem úgy, mint akkor, ha nem lettek volna konkrét ismeretei a földi viszonyokról.

– Na és?

– Minthogy tanulmányozta a Földet, ésszerû azt föltételezni, hogy szemet szúrt neki a földiek egyik gyengéje. Tudnia kellett a meztelenségi taburól, de arról is, hogy milyen hatással lehet egy ilyen mutatvány egy Föld-lakóra.

– De hiszen... hiszen azt mondta, hogy csak távnézés...

– Mondta. Ám sikerült-e neki önt teljesen meggyõznie? Hiszen kétszer is arra vetemedett, hogy – mint ön mondhatná – hiányos öltözékben jelent meg ön elõtt...

– Oda akarsz kilyukadni – jegyezte meg Baley bosszúsan –, hogy meg akart engem tántorítani. Ezt akarod mondani, nem?

– El akarta önt tántorítani szakmai pártatlanságától. Én legalábbis úgy látom. És bár én nem osztozom az ingerekre való emberi reagálásokban, az áramköreimbe betáplált információk alapján úgy ítélem meg, hogy a hölgy megfelel a fizikai varázs minden elvárható követelményének. Sõt mi több, az ön viselkedésébõl nekem úgy tûnt, hogy ennek ön is tudatában volt, és hogy önnek nem volt visszatetszõ az asszony külsõ megjelenése. Még azt is megkockáztatnám, hogy Mrs. Delmarre joggal föltételezte, hogy a viselkedésével maga felé hajlíthatja önt.

– Figyelj ide – feszengett Baley –, bármilyen hatással volt is rám az asszony, én ezzel nem szûntem meg a törvény tisztviselõje lenni, és hiánytalanul tartom magam hivatásom etikai elõírásaihoz. Jól jegyezd meg ezt. És most lássuk a jelentést.

Baley némán végigolvasta a jelentést. Amikor a végére ért, visszalapozott az elejére, és másodszor is átrágta magát rajta.

– Itt egy új elem is belép – jegyezte meg. – A robot.

Daneel Olivaw bólintott.

– Az asszony nem tett errõl említést – tûnõdött Baley.

– Mert ön rossz kérdést tett föl – mondta Daneel. – Ön azt kérdezte tõle, hogy egyedül volt-e, amikor rátalált a holttestre. Azt kérdezte, hogy volt-e még rajta kívül valaki más is jelen a tett színhelyén. Egy robot nem lehet „valaki más”.

Baley bólintott. Ha õ volna a vádlott, és megkérdeznék tõle, ki volt még jelen rajta kívül a tetthelyen, aligha válaszolná azt, hogy „senki, csak ez az asztal”.

– Eszerint azt kellett volna kérdeznem, hogy voltak-e ott robotok? – (Az ördögbe is, mit kérdezhet az ember egy idegen világon?) – Milyen jogi súlya van egy robot vallomásának, Daneel? – érdeklõdött.

– Hogy érti ezt?

– Tanúskodhat egy robot Solarián? Szolgálhat bizonyítékkal?

– Mért kellene ezt kétségbe vonnia?

– Egy robot nem ember, Daneel. A Földön nem lehet törvényes tanú.

– Egy lábnyom viszont lehet, Elijah partner, holott az még kevésbé emberi, mint egy robot. Az ön bolygója logikátlanul jár el ebben a vonatkozásban. Solarián egy robot által nyújtott bizonyíték, ha megbízható, elfogadható.

Baley nem szállt vitába ezzel az állítással. Állát öklére támasztva meghányta-vetette magában ezt a robotdolgot.

Gladia Delmarre férje holtteste mellett végsõ felindultságában robotokat hívott. Mire azok a helyszínre értek, már nem volt eszméleténél.

A robotok azt jelentették, hogy ott találtak rá a holttest mellett. Ahol még egyvalami jelen volt: egy robot. Ezt a robotot nem hívta senki, ez már eleve ott volt. Nem tartozott a rendes személyzethez. Azelõtt egyetlen robot sem látta õt, és senki sem bírt tudomással a rendeltetésérõl vagy a feladatáról.

De megtudni sem lehetett semmit a kérdéses robottól. Nem volt mûködõképes. Amikor ráakadtak, mozdulatai összerendezetlenek voltak, mint ahogy a jelek szerint az volt pozitronagyának mûködése is. Képtelen volt bármilyen normális válaszra, akár szóbelire, akár fizikaira, és miután egy robotszakértõ alaposan megvizsgálta, totálkárosként kiselejtezték.

Egyetlen ténykedése, amely némi rendezettséget mutatott, abban merült ki, hogy egyre azt hajtogatta: „Meg fogsz ölni – meg fogsz ölni – meg fogsz ölni”...

Semmi olyan fegyvert nem találtak, amely alkalmas lett volna a halott koponyájának a bezúzására.

Baley hirtelen fölrezzent.

– Eszem valamit, Daneel, utána még egyszer meglátogatjuk Gruer fõmegbízottat – vagy legalábbis távnézni fogjuk õt.

Hannis Gruer még nem fejezte be az étkezését, amikor létrejött a kapcsolat. Tempósan evett, minden falatot gondosan összeválogatott a különféle tálakból, és egyenként alaposan szemügyre vette õket, mintha azt kutatná, hogy valamilyen rejtett jelek alapján hogyan hozhatná össze a kedvére való legjobb ízkombinációkat.

Baley becslése szerint lehet vagy kétszáz esztendõs. Az étkezés kezdi elveszíteni számára a varázsát.

– Üdvözlöm önöket, uraim – szólította meg õket Gruer. – Úgy tudom, megkapták a jelentésünket. – Tar koponyája megcsillant, amint újabb falatért az asztal fölé hajolt.

– Meg. Azonkívül érdekes beszélgetésünk volt Mrs. Delmarre-ral – felelte Baley.

– Helyes. Helyes – bólogatott Gruer. – És milyen következtetésre jutottak, ha jutottak?

– Hogy õ ártatlan, uram – jelentette ki Baley.

Gruer hevesen fölkapta a fejét.

– Igazán?

Baley bólintott.

– Pedig õ volt az egyetlen, aki láthatta õt, az egyetlen, aki elérhetõ közelbe férkõzhetett hozzá – bizonygatta Gruer.

– Ezt nekem is elmagyarázták – ellenkezett Baley –, ám akármilyen szilárdak is Solarián a társadalmi konvenciók, ez az állítás nem meggyõzõ. Megengedi, hogy kifejtsem, miért?

– Csak rajta – tért vissza Gruer a vacsorájához.

– Egy gyilkosság három lábon nyugszik – kezdte Baley –, és mindhárom egyformán fontos. Ezek: az indíték, az eszköz és az alkalom. Ahhoz, hogy egy vád megálljon a lábán, mind a háromnak megdönthetetlennek kell lennie. Elismerem, hogy Mrs. Delmarre-nak megvolt az alkalma. Ami pedig az indítékot illeti, még egyetlenegyrõl sincs tudomásom.

– Mert nem ismerünk egyet sem – vont vállat Gruer. Pillantása a hallgatag Daneelre siklott.

– Jó. Semmit sem tudunk a gyanúsított indítékairól, így az is lehetséges, hogy megrögzött gyilkos. Maradjunk egy percig ennél a föltételezésnél, és menjünk tovább. Az asszony ott van a férjénél a laboratóriumban, és valami miatt le akar számolni vele. Egy botot vagy valamilyen súlyos tárgyat lengetve fenyegetõen közeledik feléje. Idõbe telik, mire ez rájön, hogy a felesége valóban az életére tör. Kétségbeesett kiáltás tör ki belõle: „Meg fogsz ölni!” – és az asszony ezt is teszi. A férfi futni próbál, de lesújt a gyilkos szerszám, és bezúzza a tarkóját. Egyébként megvizsgálta egy orvos a tetemet?

– Igen is meg nem is. A robotok hívtak egy orvost Mrs. Delmarre-hoz, és az egyúttal megnézte a holttestet is.

– A jelentésben ez nem szerepel.

– Mert alig van jelentõsége. Az ember már halott volt. Sõt mire az orvos szemügyre vehette, a szokásos módon már le volt vetkõztetve, meg volt mosdatva, és elõ volt készítve az elégetésre.

– Más szóval a robotok eltüntették a bizonyítékot – jegyezte meg Baley dühösen. Aztán: – Ön mit is mondott: az orvos csak távnézte a holttestet? Vagyis nem látta azt?

– Mélységes Ûr! – fakadt ki Gruer –, micsoda morbid föltételezés. Természetesen távnézte õt, és biztos vagyok benne, hogy minden fontos szögbõl és közeli beállításból. Vannak esetek, amikor az orvosok nem kerülhetik el a pácienseik látását, ám nem tudok elképzelni olyan okot, hogy hullákkal is ezt tegyék. Az orvoslás piszkos munka, de azért valahol az orvosok is meghúzzák a határt.

– Nos, ami engem érdekel, az a következõ. Tett az orvos jelentést annak a sérülésnek a jellegérõl, amely dr. Delmarre halálát okozta?

– Értem, mire céloz. Netán azt gondolja, hogy a sérülés túl súlyos volt ahhoz, hogy egy nõ is okozhatta volna.

– Egy nõ gyengébb, mint egy férfi, uram. És Mrs. Delmarre egy filigrán nõ.

– De kisportolt, nyomozó uram. Ha a keze ügyében van egy alkalmas fegyver, a nehézségi erõ meg a lendület megteszi a magáét. De még ha ezt figyelmen kívül hagyjuk is, egy felindult nõ meglepõ dolgokra képes.

Baley vállat vont.

– Ön fegyvert említett. Hol van az?

Gruer megfordult a székén. Kezét egy üres pohár felé közelítette, mire egy robot lépett a látómezõbe, és megtöltötte a poharat valamilyen színtelen, vízszerû folyadékkal.

Gruer egy pillanatig maga elõtt tartotta a teli poharat, aztán, mintha meggondolta volna magát, az asztalra helyezte. Csak ezután szólalt meg:

– Amint a jelentés is megállapítja, nem tudtuk elõkeríteni.

– Tudom, hogy a jelentésük ezt mondja. De néhány dologról szeretnék még nyugtatóbb bizonyosságot szerezni. Kutattak a fegyver után?

– Tûvé tettek érte mindent.

– Ön személyesen?

– A robotok, de én rajtuk tartottam a szemem. Semmi olyat nem találtak, ami a gyilkos eszköz szerepét betölthette volna.

– Ez megingatja a Mrs. Delmarre elleni vádat, nem igaz?

– Valóban – hagyta rá Gruer egykedvûen. – Ez egyike azoknak a dolgoknak, amelyek homályban maradnak ebben az ügyben. Ez az egyik oka annak, hogy nem léptünk föl Mrs. Delmarre ellen. Ez az egyik oka annak, amiért azt mondtam, hogy a vádlott sem követhette el a bûntényt. Vagy talán jobb, ha úgy mondom, hogy látszólag nem követhette el a bûnt.

– Látszólag?

– Valami módon eltüntethette a fegyvert. Csak ez idáig nem voltunk elég szemfülesek, hogy ráakadjunk.

– Minden eshetõséget számba vettek? – firtatta Baley.

– Szerintem igen.

– Valóban? Lássuk csak. Valamilyen eszközzel beverik egy ember fejét, de a tett színhelyén nem találnak semmit. Az egyetlen lehetõség az marad, hogy valakinek el kellett azt távolítania. Ez a valaki nem lehetett Rikaine Delmarre. Õ halott volt. De vajon Gladia Delmarre lehetett ez a valaki?

– Csakis õ jöhet számba – mondta Gruer.

– De hogy csinálta? Mire a robotok odaértek, eszméletlenül feküdt a padlón. Tegyük föl, hogy csak tettette az ájulást, de elég az hozzá, hogy ott volt. Mennyi idõ telt el a gyilkosság és az elsõ robot odaérkezése között?

– Ez attól függ, hogy pontosan mikor történt a gyilkosság, ám errõl nincs adatunk – felelte Gruer kelletlenül.

– Én elolvastam a jelentést, uram. Az egyik robot azt jelentette, hogy valami lármát hallott, aztán egy kiáltást, amelyet dr. Delmarre-nak tulajdonított. Nyilvánvalóan ez a robot tartózkodott legközelebb a színhelyhez. A hívójel öt perccel ezután villant föl. Egy robotnak egy percébe sem kerül, hogy ott teremjen a színhelyen. – (Baley saját tapasztalatból is emlékezett rá, milyen fürgén elõállnak a robotok, ha hívják õket.) – Öt perc vagy akár tíz perc alatt milyen messzire juthatott el Mrs. Delmarre a fegyverrel, hogy még idejében visszaérjen, és fölvegye az ájulás pózát?

– Megszabadulhatott tõle egy megsemmisítõben is.

– A jelentés szerint megvizsgálták a megsemmisítõt, és nagyon alacsonynak találták a maradvány gammasugár-aktivitást. Huszonnégy órán belül semmilyen nagyobb tömeget nem semmisítettek meg benne.

– Tudom – felelte Gruer. – Csak a példa kedvéért említettem.

– Megengedem – hagyta rá Baley –, ám elképzelhetõ egy nagyon egyszerû magyarázat is. Feltételezem, hogya Delmarre-háztartáshoz tartozó robotokat számba vették, és nyilvánvalóan egy sem hiányzott közülük.

– Hát persze.

– És mind rendesen mûködött?

– Igen.

– Nem lehetséges, hogy valamelyikük elvihette onnan a fegyvert, anélkül hogy tisztában lett volna a mibenlétével?

– A bûntett színhelyérõl egyikük sem távolított el semmit. Sõt még csak hozzá sem nyúlt semmihez.

– Ez nem így van. Hiszen tény, hogy eltávolították a tetemet, és fölkészítették a kremálásra.

– No igen, természetesen, de ez aligha vehetõ tekintetbe. Hiszen ez elvárható volt tõlük.

– Szent Jozafát! – dörmögte Baley. Erõfeszítésébe telt, hogy megõrizze a nyugalmát. – Akkor tegyük föl azt, hogy más is jelen volt a tett színhelyén – mondta Baley.

– Ki van zárva – tiltakozott Gruer. – Hogyan merészelné bárki is, hogy megháborítsa dr. Delmarre magányát?

– Tegyük föl! – emelte föl a hangját Baley. – A robotok agyában természetesen meg sem fordult, hogy egy betolakodó is jelen lehet. Nem hinném, hogy bármelyikük is rögtön nekilátott volna a ház átkutatásának. A jelentés legalábbis errõl nem tesz említést.

– Addig semmilyen kutatás nem volt, amíg el nem kezdtük keresni a fegyvert. Ez azonban jóval késõbb következett be.

– Azt sem nézték meg, hogy nincs-e esetleg a kertben felszíni kocsi vagy légi jármû nyoma?

– Nem.

– Ezek szerint ha valaki mégis vette volna magának a bátorságot, hogy – az ön kifejezése szerint – megháborítsa dr. Delmarre magányát, megölhette volna õt, és utána könnyedén elsétálhatott a helyszínrõl. Senki sem tartóztatta volna föl, de meg sem látta volna senki. Utána pedig nyugodtan meglapulhatott, mert senki sem tartja lehetségesnek, hogy bárki is ott járhatott.

– Mint ahogy nem is járhatott ott senki – állította Gruer meggyõzõdéssel.

– Még valami – ütötte a vasat Baley. – Csak egyetlen dolog. Az ügyben szerepel egy robot is. Aki ott volt a helyszínen.

Daneel elõször avatkozott közbe.

– A robot nem volt a helyszínen – tiltakozott. – Ha ott lett volna, a bûntény sem következett volna be.

Baley Daneel felé kapta a tekintetét. Gruer pedig, aki másodszor is ivásra emelte a poharát, visszatette az asztalra, és Daneelre meredt.

– Vagy nincs igazam? – erõsködött Daneel.

– De mennyire – hagyta rá Gruer. – Egy robot megakadályozta volna, hogy egy ember ártson a másiknak. Elsõ Törvény.

– Rendben van – engedett Baley. – Elismerem. De ott kellett lennie a közelben. Amikor a többi robot odaért, õ már ott volt a tetthelyen.Tegyük föl, hogy a szomszéd szobában tartózkodott. A gyilkos fenyegetõen közelít Delmarre-hoz, és ez fölkiált: „Meg fogsz ölni!” A háztartási robotok füléig nem jutottak el ezek a szavak; õk legfeljebb a kiáltást hallották, ám hívás nélkül nem mentek oda. Ez a bizonyos robot azonban hallotta a szavakat is, és az Elsõ Törvény arra késztette, hogy odasiessen. Csakhogy már elkésett. A gyilkosságnak azonban minden bizonnyal tanúja volt.

– A gyilkosság utolsó mozzanatainak bizonyára a tanúja volt – értett egyet Gruer. – Ettõl ment tönkre. Látni azt, hogy egy ember ártalmat szenved, és nem megakadályozni azt – egyenlõ az Elsõ Törvény megszegésével, ami a körülményektõl függõen kisebb vagy nagyobb roncsolást okoz a pozitronagyban. Ebben az esetben jókora roncsolás következett be.

Gruer elmélyülten vizsgálgatta az ujjai hegyét, amint ide-oda forgatta kezében az italospoharat.

– Ezek szerint a robot tanúja volt az eseménynek. Kihallgatták? – firtatta Baley.

– Mi értelme lett volna? Megzavarodott. Csak egyre azt zagyválta, hogy „Meg fogsz ölni”. Eddig egyetértek azzal, ahogyan ön az eseményeket rekonstruálta. Valószínûleg ezek voltak Delmarre utolsó szavai, és bevésõdtek a robot tudatába, mielõtt agyának nagy része szétroncsolódott volna.

– De én úgy tudom, hogy Solaria a robotokra specializálódik. A robotot nem lehetett volna valahogy rendbe hozni? Nem lehetett volna helyreállítani az áramköreit?

– Nem – utasította el Gruer élesen.

– És hol van most a robot?

– Kiselejtezték.

Baley fölvonta a szemöldökét.

– Furcsa egy ügy ez. Sem indíték, sem eszköz, sem tanú, sem bizonyíték. Még azt a bizonyítékot is, ami számba jöhetett volna, megsemmisítették. Van viszont egy egyedüli gyanúsítottjuk, akinek a bûnösségérõl, úgy látszik, mindenki meg van gyõzõdve; legalábbis abban mindenki egyetért, hogy rajta kívül senki más nem lehetett a tettes. Láthatóan ön is osztja ezt a véleményt. Fölteszem hát a kérdést: Minek hívtak ide engem?

Gruer összeráncolta a homlokát.

– Feldúltnak látszik, Mr. Baley – jegyezte meg. Majd hirtelen Daneelhez fordult: – Mr. Olivaw – szólította meg.

– Tessék, Gruer fõmegbízott.

– Megtenné, kérem, hogy végignézi a házat, be van-e csukva és függönyözve minden ablak? Úgy látszik, Baley nyomozón kezd megmutatkozni a külvilág hatása.

Baley döbbenten hallgatta Gruer szavait. Elsõ felindultságában már-már visszautasította Gruer föltételezését, és ráparancsolt Daneelre, hogy maradjon veszteg, de az utolsó pillanatban valami pánikhoz hasonlót érzett ki Gruer hangjából, és könyörgést látott megcsillanni a szemében.

Hátradõlt hát a székén, és tudomásul vette, hogy Daneel elhagyja a szobát.

Gruer arcáról mintha álarc hullott volna le, és napvilágra hozta a leplezetlen félelmet.

– Könnyebb volt, mint gondoltam – sóhajtott föl Gruer. – Számtalan módját kieszeltem, hogy egyedül maradjak magával. Eszembe se jutott volna, hogy az aurorai egy szimpla kérésre eltávozik, de nem maradt más választásom.

– Tessék, egyedül vagyunk – mondta Baley várakozóan.

– Az õ jelenlétében meg volt kötve a nyelvem. Aurorai, és azért van itt, mert ránk tukmálták: ez volt az ára annak, hogy önt megkaphassuk. – A solariai elõrehajolt. – Többrõl van itt szó, mint egy gyilkosságról. Engem nem csupán az izgat, hogy ki követhette el. Solarián vannak pártok, titkos szervezetek...

Baley tágra meresztette a szemét.

– Csak nem gondolja, hogy ebben is a segítségére lehetek?

– De még mennyire. Megmagyarázom. Dr. Delmarre tradicionalista volt. Hitt a régi jó módszerekben. De vannak közöttünk új erõk is, a változás erõi, és Delmarre-t elhallgattatták.

– De kicsoda? Mrs. Delmarre?

– Az övé lehetett a kéz. Ez mellékes. Õmögötte azonban van egy szervezet, és ez a fontos.

– Biztos ön ebben? Van bizonyítéka?

– Csak homályos bizonyíték. De errõl nem tehetek. Rikaine Delmarre valaminek a nyomára bukkant. Biztosított róla, hogy az õ bizonyítékai megbízhatóak, és én ezt elhiszem. Elég jól ismertem ahhoz, hogy föltételezzem róla: se nem ostoba, se nem gyerek. Sajnos csak nagyon keveset osztott meg velem. Megértem, hogy elõbb végére akart járni az ügynek, és csak azután tárt volna mindent a hatóságok elé. Már közel járhatott a befejezéshez, különben nem merték volna megkockáztatni, hogy nyíltan eltegyék õt láb alól. Egy dolgot azonban elmondott nekem Delmarre. Az egész emberi fajt veszély fenyegeti.

Baleyt döbbenet rázta meg. Egy percig úgy rémlett neki, mintha ismét Minnim szavait hallaná, csak most még nagyobb a tét. Hát már mindenki kozmikus katasztrófákkal traktálj a õt?

– Mibõl gondolja, hogy én segíthetek? – kérdezte.

– Mert ön a Földre való – bizonygatta Gruer. – Értse meg, nekünk itt Solarián semmi tapasztalatunk nincs ilyen dolgokban. Mi alig ismerjük ki magunkat az embereken. Ahhoz túlságosan kevesen vagyunk. Nem szívesen mondom ezt, Mr. Baley – folytatta feszengve. – A kollégáim ki is nevetnek miatta és, egyesek dühösek is rám, de nekem ez határozott meggyõzõdésem. Szerintem a földieknek sokkal jobban meg kell érteniük az embereket, már csak azért is, mert olyan nagy tömegben élnek együtt. Nincs igazam?

Baley kissé megbiccentette a fejét, de nem szólt semmit.

Gruer folytatta:

– Bizonyos értelemben kapóra jött ez a gyilkosság. A többieknek nem mertem szólni Delmarre vizsgálódásairól, mivel magam sem voltam biztos benne, kik azok, akik belekeveredtek ebbe az összeesküvésbe, részletekkel pedig Delmarre sem szolgált, amíg le nem zárja a vizsgálatát. De még ha Delmarre végére jár is az ügynek, mihez foghattunk volna? Mihez kezd az ember ellenséges emberi lényekkel? Fogalmam sincs róla. Én kezdettõl fogva amellett voltam, hogy be kell vonnunk valakit a Földrõl. Amikor értesültem a földi Ûrvárosban elkövetett gyilkossággal kapcsolatos tevékenységérõl, mindjárt tudtam, hogy ön a mi emberünk. Kapcsolatba léptem Aurorával (minthogy ön szorosan együtt dolgozott az odavaló emberekkel), és rajtuk keresztül megkerestem a Föld kormányát. Csakhogy a saját kollégáimat nem sikerült meggyõznöm. Ekkor jött ez a gyilkosság, és ez elég nagy megrázkódtatást okozott ahhoz, hogy megkapjam a szükséges beleegyezést. Most már bármihez hajlandók lennének hozzájárulásukat adni.

Némi tétovázás után így folytatta:

– Higgye el, nem könnyû dolog egy Föld-lakó segítségét kérni, ám kénytelen vagyok erre fanyalodni. Ne felejtse el, hogy valamiképpen az emberi faj sorsa forog kockán. A Földé is.

Így hát a Föld kétszeresen is veszélyben van. Baleynek nem volt oka kételkedni a Gruer hangjából kicsengõ õszinte kétségbeesésben.

Ám ha a gyilkosság olyan szerencsés ürügyül szolgált ahhoz, hogy Gruer megtegye, amit már régóta olyan elszántan igyekezett megtenni, akkor fölvetõdik a kérdés, hogy vajon csak a szerencse keze van a dologban? Mindez új gondolatmenet számára nyitott ösvényt, ám Baley ügyelt rá, hogy sem az arca, sem a tekintete, sem a hangja ne áruljon el semmit.

– Azért küldtek ide, uram, hogy segítsek – mondta. – És én a legjobb képességeim szerint meg is fogom tenni.

Gruer végre fölemelte régóta esedékes italát, és a pohár pereme fölött Baleyre nézett.

– Helyes – mondta. – Kérem, az aurorainak egy szót sem. Bármirõl legyen is szó, elképzelhetõ, hogy Aurora keze is benne van. Mindenesetre szokatlanul élénk érdeklõdést tanúsítottak az ügy iránt. Például kikötötték, hogy Mr. Olivaw-t is bevonjuk az ön partnereként. Aurora erõs, így hát nem zárkózhattunk el. Azzal érveltek, hogy csak azért gondoltak Mr. Olivaw-ra, mivel már korábban is együtt dolgozott magával, de élek a gyanúperrel, hogy csak azt akarták, hogy nekik is legyen itt egy megbízható emberük, nem gondolja?

Szemét Baleyre függesztve lassan kortyolt az italból.

Baley fölemelte az öklét, és ujjai bütykeivel elgondolkodva dörzsölgette hosszúkás arcát.

– És ha most...

De hirtelen elharap ta a szót, fölpattant a székrõl, és már-már Gruerhoz rohant, amikor eszébe jutott, hogy csak egy képmás van ott vele szemben.

Gruer ugyanis tágra meredt szemmel bámult a poharára, kezével megmarkolta a torkát, és rekedten hörögte:

– Éget... éget...

A pohár kiesett a kezébõl, és a tartalma a padlóra löttyent. És kíntól eltorzult arccal utána zuhant Gruer is.

7. Egy orvos noszogatása

Daneel megjelent az ajtóban.

– Mi történt, Elijah part...

De nem volt szükség magyarázatra. Daneel hangja dörgõ kiáltásba csapott át: – Hannis Gruer robotjai! A gazdátoknak baja esett! Robotok!

Tüstént benyomult az ebédlõbe egy fémalak, majd egy-két percen belül tucatnyi újabb került elõ. Hárman óvatosan kivitték Gruert. A többiek nekiestek a rendcsinálásnak, és fölszedték a padlóra hullott evõeszközöket.

Daneel rájuk ripakodott:

– Hé, robotok, hagyjátok békén az étkészletet! Szervezzétek meg a kutatást! Kutassátok át emberek után a házat! Riasszátok az udvari robotokat! Tegyék tûvé a birtok minden zegét-zugát! Ha rábukkantok egy gazdára, tartóztassátok föl! Ne bántsátok – (fölösleges intelem) –, de el se engedjétek. Ha nem találtok egy gazdát sem, szóljatok nekem. Itt maradok ezen az összeköttetési kombináción.

Miután a robotok szétszéledtek, Elijah bosszúsan megjegyezte: – Kezdõdik, Daneel. Persze méreg volt.

– Igen. Ehhez kétség sem férhet, Elijah partner. – Daneel sután lehuppant a székre, mintha kiment volna a lábából az erõ. Baley még sohasem látta õt ilyen elesettnek, soha egy pillanatra sem tanúsított olyasféle emberi gyengeséget, mintha elszállt volna belõle az erõ.

– Nem tesz jót a berendezésemnek – mentegetõzött Daneel –, ha azt látom, hogy egy embert bántódás ér.

– Te nem tehettél semmit.

– Ezt megértem, mégis mintha göcsörtök támadtak volna a gondolkodási pályáimon. Olyasmit érzek, amit emberi nyelven sokknak lehet nevezni.

– Végy erõt magadon – vetette oda Baley foghegyrõl. Sem türelmet, sem részvétet nem tudott tanúsítani egy finnyás robot iránt. – Meg kell vizsgálnunk azt a jelentéktelen kérdést, hogy ki a tettes. Mert ahol méreg van, ott méregkeverõnek is kell lennie.

– Ételmérgezés is lehet.

– Véletlen ételmérgezés? Egy ilyen kényesen tiszta világon? Ugyan! Azonkívül a mérget folyadékba keverték bele, és a hatása azonnali és végzetes volt. Jókora adag lehetett. Figyelj ide, Daneel. Én most átmegyek a szomszéd szobába, és megrágom magamban ezt a dolgot. Te meg keresd meg Mrs. Delmarre-t. Bizonyosodj meg róla, hogy otthon tartózkodik-e, és tudd meg, hogy milyen távolságra van az õ birtoka Gruerétõl.

– Azt hiszi, hogy õ...

Baley fölemelte a kezét.

– Tedd, amit mondtam, légy szíves!

Ezzel kivonult a szobából; már alig várta, hogy magára maradjon. Annyi bizonyos, hogy egy ilyen világon, mint Solaria, lehetetlen, hogy ilyen rövid idõ alatt egymástól függetlenül két gyilkosságot is elkövessenek. Ha pedig, a két gyilkosság összefügg egymással, akkor csak az lehet a legkézenfekvõbb következtetés, hogya Gruer-féle összeesküvés valóban létezik.

Baleyt elfogta a jól ismert izgatottság. Amikor idejött, a feje tele volt a Föld meg a maga bajával. Maga a gyilkosság távoli ügynek tünt, ám most egyszerrre belecsöppent a hajsza kellõs közepébe. Arcizmai megfeszültek.

Hiszen a gyilkos vagy gyilkosok az õ jelenlétében sújtott(ak) le, és ezzel az elevenjére tapintott(ak). Hát ennyire semmibe veszik õt?

A szakmai büszkeségét érte sérelem; Baley jól tudta ezt, és üdvözölte ezt a tényt. Legalább jó oka van rá, hogy az egész dologban egy egyszerû gyilkossági ügyet lásson, és megfeledkezzék a Földet fenyegetõ veszélyrõl.

De lám, Daneel fölfedezte õt, és sietõs léptekkel közeledik.

– Megtettem, amit kért, Elijah partner. Távnéztem Mrs. Delmarre-t. Otthon van, és a háza legalább ezerhatszáz kilométerre van Gruer fõmegbízott birtokától.

– Késõbb magam is látni akarom õt – mondta Baley. – Azazhogy távnézni. – Elgondolkodva nézett Daneelre. – Mit gondolsz, benne van a keze ebben az ügyben?

– Látszatra nincs közvetlenül, Elijah partner.

– Ez azt jelenti, hogy közvetve lehet?

– Rávehetett valakit, hogy tegye meg.

– Valakit? – csapott le a szóra Baley. – De kit?

– Ezt én nem tudhatom, Elijah partner.

– Ha valaki õhelyette cselekedett, annak jelen kellett lennie a bûntény színhelyén.

– Igen – értett egyet Daneel –, valakinek ott kellett lennie, hogy a mérget elhelyezze az italban.

– Nem lehet, hogy a mérgezett italt már a nap folyamán elõkészítették? Vagy még korábban?

– Erre én is gondoltam, Elijah partner – jelentette ki Daneel higgadtan –, ezért használtam azt a szót, hogy „látszatra”, amikor azt mondtam, hogy Mrs. Delmarre-nak nincs közvetlen köze a bûntényhez. Az viszont a lehetõség határain belül van, hogy a nap korábbi felében a helyszínen járhatott. Jó lenne ellenõrizni a mozgását.

– Meg fogjuk tenni. Ki fogjuk deríteni, hogy testi mivoltában egyáltalán megjelent-e ott.

Baley elfintorította a száját. Mindig is gyanította, hogy a robotlogika nem éppen teljes értékû, és most meggyõzõdött errõl. Mint ahogy az a robotász mondta: logikus, de nem ésszerü.

– Menjünk vissza a nézõterembe, és hozzuk be újból Gruer gazdaságát – adta ki az utasítást.

A szoba ragyogott a tisztaságtól meg a rendtõl. Semmi jel sem mutatott arra, hogy alig egy órája itt egy ember halálos kínokban összerogyott.

Háttal a falnak három robot várakozott a robotokra jellemzõ tiszteletteljes alázattal.

– Mi újság a gazdátokról? – kérdezte Baley.

A középsõ robot válaszolt:

– Az orvos most vizsgálja, gazdám.

– Távnézve vagy látva?

– Távnézve, gazdám.

– Mit mond az orvos? Meg fog maradni a gazdátok?

– Még nem tudni, gazdám.

– Átkutattátok a házat? – firtatta Baley.

– Alaposan, gazdám.

– A tieteken kívül nyomára bukkantatok más gazdának?

– Nem, gazdám.

– Utalt valami arra, hogy a közelmúltban járt ott valaki?

– Semmi, gazdám.

– A birtokot is átkutattátok?

– Igen, gazda.

– Valami eredmény eddig?

– Semmi, gazda.

Baley bólintott, majd így szólt:

– Beszélni akarok azzal a robottal, aki ma este fölszolgált az asztalnál.

– Vizsgálat alatt áll, gazda. A magatartása rendellenességet mutat.

– Beszélni tud?

– Igen, gazda.

– Akkor tüstént hívjátok ide.

De mivel nem tüsténkedett senki, Baley megismételte:

– Azt mondtam...

Daneel azonban nyugodtan félbeszakította:

– Ezek a solariai típusok rádiókapcsolatban vannak egymással. A szóban forgó robot megkapta az utasítást. Ha késik, az csak annak a zavarodottságnak a következménye, ami a történtek miatt úrrá lett rajta.

Baley bólintott. A rádió neki is eszébe juthatott volna. Egy ilyen világon, ahol ennyire eluralkodtak a robotok, kell lennie közöttük valamilyen belsõ kapcsolatnak, ha el akarják kerülni, hogy a rendszer csõdöt mondjon. Ez lehet a magyarázata, hogy ha egy robotnak szólnak, tucatnyi is megjelenik – de csak akkor, ha szükség van rájuk.

Belépett egy robot. Az egyik lábát húzta; vajon miért, tûnõdött Baley. De aztán vállat vont. Még a primitív földi robotok sem árulják el a laikusnak, miben nyilvánul meg a pozitronpályákat ért károsodás. Egy megszakadt áramkör kihathat a láb mûködésére, mint ennél a robotnál, és ez amilyen sokat elárulhat egy robotásznak, annyira semmitmondó lehet másoknak.

Baley óvatosan a robothoz fordult.

– Emlékszel egy színtelen folyadékra, amelybõl a gazdád asztalán töltöttél a poharába?

– Emléksem, gazsdám.

Károsodás a hangképzésben is!

– Mi volt az a folyadék? – folytatta Baley a vallatást.

– Vízs volt, gazsdám.

– Csak víz, semmi más?

– Csak vízs, gazsda.

– Honnan szerezted a vizet?

– A tartály tyapjából, gazsda.

– Nem hagytad magára a konyhában, mielõtt fölszolgáltad volna?

– A gazsdám nem serette, ha natyon hideg, gazsda. Érvényes paranty serint ety órával étkezsés elõtt ki kellett tölteni.

Milyen kényelmes, gondolta Baley, ha valakinek tudomása volt errõl a rendrõl.

– Az egyik robot kapcsoljon össze, mihelyt elérhetõ lesz, azzal az orvossal, aki a gazdátokat vizsgálja. Amíg ez sikerül, egy másik robot magyarázza el a tartály csapjának a mûködését. Meg akarom ismerni az itteni vízellátási rendszert.

Kisvártatva elérhetõ volt az orvos. A legöregebb ûrász volt, akit Baley valaha is látott; megítélése szerint betölthette a háromszáz évet. Kezein kidagadtak az erek, és rövidre nyírt haja hófehér volt; Baleyt idegesítette az a szokása, hogy körmével kattogó hangot hallatva, egyenetlen metszõfogait ütögette. Altim Thoolnak hívták.

– Szerencsére az adag jelentõs hányadát kihányta – mondta az orvos. – De még így is kicsi a remény az életben maradásához. Tragikus eset – tette hozzá mélyet sóhajtva.

– Milyen mérget alkalmaztak? – firtatta Baley.

– Azt sajnos nem tudom megmondani – (kopp-kopp-kopp).

– Mit mond? – álmélkodott Baley. – Akkor milyen kezelésben részesíti?

– A neuromuscularis rendszer közvetlen ingerlésével próbálom megakadályozni a bénulást, egyébiránt rábízom a természetre. – Arca, amelynek fakó sárga színe hasonlított az agyonhasznált szattyánlbõréhez, mentegetõzõ kifejezést öltött. – Nekünk nagyon kevés tapasztalatunk van az ilyen dolgokban. Több mint kétszáz éves praxisomban nem emlékszem hasonló esetre.

Baley megvetõ pillantást vetett az orvosra.

– Arról, ugye, van tudomása, hogy léteznek olyan dolgok, hogy mérgek?

– Hát persze. – (Kopp-kopp.) – Közismert.

– A könyvfilmekbõl módja lenne tájékozódni.

– Ez napokat venne el. Szép számmal vannak ásványi mérgek. Társadalmunk alkalmaz rovarölõ szereket is, és az sem kizárt, hogy valaki hozzájuthat baktériumtoxinokhoz. A filmek részletes leírasa alapján is hosszú idõbe telne a megfelelõ berendezés elõteremtése és a vizsgálati módszerek kidolgozása.

– Ha Solarián nincs hozzáértõ ember – mondta Baley sötéten –, akkor azt javasolnám, hogy lépjenek érintkezésbe valamelyik világgal. Jó lenne viszont, ha ezenközben Gruer birtokán megvizsgálná a tároló csapját, hogy vannak-e rajta méregnyomok. Ha kell, menjen oda személyesen, csak csináljon már valamit.

Baley nyersen noszogotta ezt a tiszteletre méltó ûrászt, és úgy parancsolgatott neki, akár egy robotnak, anélkül hogy tudatában lett volna a helyzet képtelenségének. De az ûrász sem adta jelét a tiltakozásnak.

Dr. Thool tamáskodva megjegyezte:

– Hogy lehetne megmérgezni a tároló csapját? Kötve hiszem, hogy ezt meg lehetne tenni.

– Lehet, hogy nem, de azért a biztonság kedvéért ellenõrizze.

A tároló csapja valóban nem biztatott sok eredménnyel. A robot ismertetõjébõl kiderült, hogy tipikus példája volt a solariai önfenntartó rendszereknek. A legkülönfélébb forrásokból származó vizet fogyasztásra alkalmassá tette. Kiszûrte a mikroorganizmusokat, és eltávolította az élettelen szerves anyagokat. Elvégezte a megfelelõ levegõztetést, mint ahogy az emberi szervezet szükségletei szerinti mennyiségben hozzáadta a nyomelemek ionjait. Nagyon is valószínûtlen, hogy az ellenõrzõ mûszerek valamelyikén bármilyen méreg is átjusson.

Viszont ha a tároló biztonságát kétséget kizáróan megállapítják, akkor marad az idõtényezõ. Tisztázni kell azt az idõpontot, amikor az étkezés elõtt a kancsó vizet kitették (a levegõre, gondolta Baley viszolyogva), hogy Gruer ízlésének megfelelõen hagyják lassan fölmelegedni.

– De hát hogy kell a tároló csapját ellenõrizni? – kérdezte dr. Thool kelletlenül.

– Szent Jozafát! Vigyen magával egy állatot. A csap vizébõl fecskendezzen be valamennyit a vénájába, vagy itassa meg vele. Ember, használja a fejét. Tegye meg ugyanezt a kancsóban maradt vízzel is, és ha mérgezettnek bizonyulna, amit én nem kétlek, akkor végezze, el a referenciafilmekben leírt kísérleteket. Válasszon ki valamilyen egyszerût. Csak csináljon már valamit.

– Várjon, várjon! Miféle kancsó?

– Az a kancsó, amelyikben a víz állott. A kancsó, amelyikbõl a robot a mérgezett italt kitöltötte.

– Ó, Istenkém, azt hiszem, azt már kimosták. A személyzet nemigen tûri el a rendetlenséget.

Baley felnyögött. Hát persze. Egyszerûen lehetetlen megõrizni a nyomokat, amikor a kötelességtudó robotok egyre-másra eltüntetnek mindent. Meg kellett volna parancsolnia, hogy õrizzék meg, de hát ez nem az õ világa, és sohasem találja el a helyes magatartást.

Szent Jozafát!

Megjött a hír, hogy a Gruer-birtok tiszta: sehol semmi nyoma hívatlan vendégnek. Daneel megjegyezte:

– Ez jelentõsen megnöveli a rejtélyt, Elijah partner, minthogy nem marad senki, aki a mérgezést elkövethette volna.

A gondolataiba mélyült Baley alig figyelt a szavakra.

– Hogyan?.. Távolról sem. Ellenkezõleg. Tiszta helyzetet teremt. – A magyarázattal azonban adós maradt, mivel nagyon jól tudta, hogy Daneel képtelen volna megérteni vagy elhinni, ami Baley meggyõzõdése szerint az igazság volt.

De Daneel sem kért magyarázatot. Sehogy sem lenne robothoz méltó, hogy beleártsa magát az ember gondolataiba.

Baley nyugtalanul járkált föl-alá a szobában, rettegve várva az alvási idõszakot, amikor magasra fog hágni a külvilágtól való félelme, és fölgerjed a Föld utáni vágyódása. Lázas tettvágy fogta el, hogy elûzze a tétlenség rémét.

– Szívesen beszélnék még egyszer Mrs. Delmarre-ral – adta ki az utasítást Daneelnek. – Szólj a robotnak, hogy hozza létre a kapcsolatot.

Átmentek a nézõterembe, és Baley kavargó gondolatai ködén keresztül figyelte a robot fémujjainak fürge motozását. A ködöt meghökkentõ hirtelenséggel eloszlatta egy gondosan megterített asztal látványa, amely egyszerre félig betöltötte a szobát.

– Halló – ütötte meg a fülét Gladia hangja. Egy pillanattal késõbb õ maga is belépett a képbe, és helyet foglalt. – Ne lepõdj meg, Elijah. Vacsoraidõ van. És gondosan felöltöztem. Látod?

Valóban így volt. Ruháján a világoskék szín uralkodott, és öltözéke csillogó redõkben a csuklójáig és bokájáig beburkolta a testét. Nyakán és vállán a hajánál valamivel világosabb sárga fodor díszelgett, haját fegyelmezett loknikba rendezte el.

– Nem akartam megzavarni az étkezésedet – mentegetõzött Baley.

– Még el sem kezdtem. Nem volna kedved csatlakozni?

A férfi gyanakvóan fölvonta a szemöldökét.

– Csatlakozni hozzád?

– Nevetségesek vagytok ti, földi emberek – kacagott az asszony. – Nem úgy értem, hogy személyesen idegyere. Hogy is tehetnél ilyet? Úgy gondoltam, hogy vonulj át a saját étkezõdbe, és ott te meg az a másik együtt vacsorázhattok velem.

– De ha elmegyek innen...

– A technikusod fönn tudja tartani a kapcsolatot.

Daneel nagy komolyan bólintott, és Baley némi tétovázás után megfordult, és az ajtó felé indult. Gladia meg az asztala terítékestül-díszestül megindult utána.

Gladia bátorítóan mosolygott.

– Látod? A technikusod együtt tart bennünket.

Baley meg Daneel egy mozgó rámpára lépett, amely eddig elkerülte Baley figyelmét. Úgy látszik, nemcsak egy módja van annak, hogy az ember egyik szobából a másikba jusson ebben a lehetetlen kastélyban, és ezek közül csupán egyrõl vagy kettõrõl tudott. Daneel persze ismerte mindahányat.

És miközben vitte õket a szalag, néha egy kissé a padló szintje alatt, néha egy kissé fölötte, folyamatosan elkísérte õket Gladia meg a vacsoraasztala.

– Ezt még meg kell szoknom – dörmögte Baley, és megtorpant.

– Szédül a fejed? – aggodalmaskodott Gladia.

– Egy kicsit.

– Akkor tudod mit? Mondd meg a technikusodnak, hogy rögzítsen engem itt ezen a helyen. Aztán ha berendezkedsz az ebédlõben, engem is odairányíthat.

– Majd én intézkedem, Elijah partner – ajánlkozott Daneel.

Mire odaértek, asztaluk már meg volt terítve, a tányérjukon ott gõzölgött valamilyen sötétbarna leves, amelyben kockára vágott hús úszkált, az asztal közepén pedig jókora sült szárnyas várta a szeletelõkést. Daneel néhány szót mondott a felszolgáló robotnak, aki gyakorlott mozdulatokkal az asztal egyik végére csoportosítottaa két terítéket.

Ekkor, mintha csak erre a jelre várt volna, a szemközti fal megindult kifelé, az asztal megkettõzõdött, és Gladia ott ült velük szemben az asztal túlsó végén. A két szoba és a két asztal olyan akkurátusan egymáshoz illeszkedett, hogy a fal és a padló mintázatának különbözõségétõl meg az eltérõ terítéktõl eltekintve könnyen azt hihették volna, hogy testi mivoltukban is együtt étkeznek.

– No lám – mondta Gladia elégedetten. – Hát nem kényelmes?

– De az – helyeselt Baley. Óvatosan belekóstolt a levesébe, és miután ízletesnek találta, szorgalmasan nekiesett. – Hallottál már Gruer fõmegbízottról?

Az asszony arcát egyszerre nyugtalanság árnyékolta be, és letette a kanalát.

– Hát nem borzasztó? Szegény Hannis.

– A keresztnevén szólítod. Jól ismerted?

– Én Solaria szinte minden fontos emberét ismerem. A legtöbb solariai ismeri egymást. Ez természetes.

Természetes, persze, gondolta Baley. Amilyen sokan vannak!

– Akkor nyilván Altim Thoolt is ismered. Õ kezeli Gruert.

Gladia gyöngéden fölnevetett. A felszolgáló robot húst szeletelt neki, és apró sült krumplikat és apróra vágott sárgarépát rakott melléje.

– Persze hogy ismerem. Engem is õ kezelt.

– Mikor kezelt téged?

– Közvetlenül az... az eset után. Mármint a férjem esete után.

– Csak nem õ az egyetlen orvos a bolygón? – hökkent meg Baley.

– Á, dehogy. – Ajka mozgott egy ideig, mint aki magában számol.

– Van vagy tíz. És tudomásom szerint van egy ifjú is, aki orvostant tanul. De dr. Thool egyike a legjobbaknak. Neki van a legnagyobb tapasztalata. Szegény dr. Thool.

– Mért szegény?

– Hisz tudod, mire gondolok. Orvosnak lenni olyan ronda mesterség. Egy doktornak néha látnia kell, sõt meg is kéllérintenie az embereket. Dr. Thool azonban mindezt olyan könnyen veszi, és ha fontosnak tartja, el is megy a betegeihez. Gyerekkorom óta mindig õ kezelt, és mindig olyan kedves és barátságos volt, és becsületszavamra még azt is elviselném, ha látna engem. Legutóbb például ezt is tette.

– Vagyis a férjed halála után?

– Igen. Képzelheted, mit érzett, amikor meglátta a férjem holttestét meg engem, amint ott fekszem mellette.

– Azt mondták, a holttestet csak távnézte.

– A holttestet igen. Ám mihelyt meggyõzõdött róla, hogy élek, és nincs komolyabb bajom, megparancsolta a robotoknak, hogy tegyenek párnát a fejem alá, és adjanak be valamilyen injekciót, aztán tûnjenek el. Repülõvel jött hozzám. Úgy bizony! Repülõvel. Félórába sem telt az út, aztán kezelésbe vett, és megbizonyosodott róla, hogy semmi bajom sincsen. Olyan kába voltam, amikor magamhoz tértem, hogy azt hittem, csak távnézem õt, és csak amikor megérintett, akkor tudtam meg, hogy ott van, és fölsikoltottam. Szegény dr. Thool. Szörnyen zavarba jött, de én tudom, hogy jót akart.

Baley bólintott.

– Gondolom, Solarián nincs nagy keletje az orvosoknak.

– Remélem is.

– Tudom, hogy jószerivel nincs fertõzõ betegség. De anyagcserezavarok? Érelmeszesedés? Cukorbaj? Meg efféle?

– Elõfordul, de szörnyen kellemetlen, akinek ilyenje van. Fizikai értelemben megkönnyíthetik ugyan az orvosok ezeknek az embereknek az életét, de ez nem minden.

– Igazán?

– Persze. Ezt azt jelenti, hogy a génelemzés nem volt hibátlan. Azt ugye nem tételezed föl, hogy szándékosan hagyunk kifejlõdni olyan defektusokat, mint a cukorbaj? Mindenkinek, aki ilyesmit elkap, nagyon alapos újraelemzésen kell átesnie. Vissza kell vonni a párkijelölést is, ami szörnyen kellemetlen a házastárs számára. És ez azt is jelenti, hogy nem lehet... – a hangja suttogássá halkult. – „gyermek” sem.

Baley fennhangon megismételte:

– Nem lehet gyermek?

Gladia elpirult.

– Szörnyû ezt kimondani. Egy ilyen szót! Gy... gyermek!

– Egy idõ után jön magától is – mondta Baley szárazon.

– Igaz, de ha megszokom, megeshet, hogy egy másik solariai jelenlétében találom kiejteni a szót, és én elsüllyedek a szégyentõl... Szóval ha kettõjüknek már netalán volna gyermekük – látod, újra kimondtam a szót –, akkor meg kell találni és megvizsgálni – egyébként ez volt Rikaine egyik feladata –, és hát ez olyan zûrös.

Hát így állunk Thoollal, gondolta Baley. A doktor hozzá nem értése egyenesen következik a társadalomból, és semmilyen sötét dolog nem húzódik meg mögötte. Legalábbis nem föltétlenül. Ki lehet húzni a nevét, ha nem is végérvényesen.

Figyelte a vacsorázó Gladiát. Megjelenése kellemes, mozdulatai kiszámítottan könnyedek, és az étvágya is normálisnak látszik. (A saját szárnyasa nagyon ízlett neki. Ha mással nem, hát egy dologgal: a táplálkozásukkal könnyen levehetik a lábáról ezek a Külsõ Világok.) – Mi a véleményed a mérgezésrõl, Gladia? – kérdezte.

Az asszony ráemelte a tekintetét.

– Igyekszem elhessegetni magamtól a gondolatát. Annyi szörnyûség történt az utóbbi idõben. De az is lehet, hogy nem mérgezés volt.

– De az volt.

– De hát senki sem volt a közelben!

– Honnan tudod?

– Lehetetlenség, hogy ott lett volna. Mostanában felesége sincs, amióta teljesítette a kvótáját a gy... – szóval tudod, mirõl van szó. Így hát senki sem volt ott, aki beadhatta volna neki a mérget, hát hogy mérgezhették volna meg?

– Pedig megmérgezték. Ez tény, és ezt tudomásul kell venni.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy õ maga tette? – kérdezte az asszony elkomoruló tekintettel.

– Nem hinném. Mért tette volna? És így nyilvánosan?

– Akkor nem lehetett megtenni, Elijah. Egyszerûen nem lehetett megtenni.

– Ellenkezõleg, Gladia – szögezte le Baley. – Nagyon is könnyen meg lehetett tenni. És én azt is tudom, hogyan.

8. Egy ûrász kihívása

Gladiának egy pillanatra elakadt a lélegzete. Aztán összecsücsörített ajkai között szinte füttyentésszerûen hagyta el a tüdejét a levegõ.

– Én viszont elképzelni sem tudom, hogyan. Azt is tudod tán, hogy ki tette?

Baley bólintott.

– Ugyanaz, aki végzett a férjeddel.

– Biztos vagy ebben?

– Te talán nem? A férjed meggyilkolása az elsõ ilyen bûncselekmény volt Solaria történetében. Egy hónapra rá újabb gyilkosság. Lehet ez véletlen? Két különbözõ gyilkos egy hónapon belül egy ilyen bûnözés nélküli világon? Azt is vedd figyelembe, hogy a második áldozat éppen nyomozott az elsõ bûntény ügyében, és ezért súlyos veszélyt jelentett az eredeti gyilkos számára.

– Hát ha így állítod be a dolgot – nyúlt Gladia a desszertestál felé, és mondta két falat között –, én ártatlan vagyok.

– Miért, Gladia?

– Hát csak azért, Elijah, hogy én ebben az életben soha, de soha még csak a közelében sem jártam Gruer birtokának. Ezért semmiképpen sem gyilkolhattam meg Gruer fõmegbízottat. És ha õt nem... nos, én nem öltem meg a férjemet sem.

Aztán, minthogy Baley merev hallgatásba burkolózott, az asszonyt kezdte cserbenhagyni a lelkiereje, és apró szája lebiggyedt.

– Nem hiszel nekem, Elijah?

– Nem lehetek biztos benne – felelte Baley. – Említettem neked, hogy ismerem a módját, hogyan mérgezték meg Gruert. Bárki Solarián alkalmazhatta volna ezt a leleményes módszert, függetlenül attól, hogy ott volt-e Gruer birtokán, vagy sem; vagy hogy járt-e valaha is a Gruer-birtokon.

Gladia ökölbe szorította a kezét.

– Azt állítod, hogy én tettem?

– Én ezt nem állítom.

– De erre célzol. – A harag összepréselte az ajkát, és piros foltokat rajzolt kiugró pofacsontjaira. – Csak ezért akarsz beszélni velem? Hogy alattomos kérdéseket tegyél föl? Hogy tõrbe csalj?

– Álljon meg a menet...

– Olyan együttérzõnek mutatkoztál. Te... te Föld-lakó!

Az utolsó szó elkínzott recsegéssé torzította mély hangját.

Daneel szabályos arca Gladia felé fordult.

– Ha megbocsát, Mrs. Delmarre – mondta aggályos hangon –, még megvágja magát azzal a késsel, amelyet a kezében szorongat. Kérem, legyen óvatos.

Gladia vad pillantást vetett a kezében lévõ rövid, tompa és kétségkívül egészen ártalmatlan késre. Görcsös mozdulattal a magasba emelte.

– Nem érhetsz el engem, Gladia – intette Baley.

– Ki akar téged elérni? – kapkodott levegõ után az asszony. – Pfuj! – rázkódott össze eltúlzott undorral, és fölkiáltott: – Azonnal szakítsd meg a kapcsolatot!

Ezt nyilvánvalóan egy, a látótéren kívüli robothoz címezte, mire Gladia és vele együtt a szoba fele eltûnt, és az eredeti fal visszaugrott a helyére.

– Jól gondolom – szólalt meg Daneel –, hogy bûnösnek tartja ezt az asszonyt?

– Dehogy tartom – szögezte le Baley kereken. – Akárki tette is, az az ember bizonyos jellemvonásokból szükségképpen sokkal jobban el volt eresztve, mint ez a szegény lány.

– Indulata az van neki.

– No és? A legtöbb embernek van. Ne felejtsd el, hogy jó ideje elég nagy feszültség alatt áll. Ha valaki hasonló lelkiállapotban úgy rám szállna, mint ahogy szerinte én rászáll tam, azt hiszem, én nem elégednék meg azzal, hogy egy buta kis késsel fenyegetõzzek.

– Nekem nem sikerült rájönnöm – mondta Daneel –, mint ahogy ön az állítása szerint rájött a távolsági mérgezés technikájára.

Baleynek jólesett, hogy kijelentheti:

– Tudom, hogy nem sikerült. Belõled hiányzik a képesség ennek a rejtélynek a megfejtéséhez.

Szavainak megfellebbezhetetlen hangsúlyt adott, Daneel azonban ugyanolyan higgadt komolysággal nyugtázta ezt a kijelentést, mint szokta.

– Két feladatom van számodra, Daneel – fordult hozzá Baley.

– És mik azok, Elijah partner?

– Elõször, lépj kapcsolatba ezzel a dr. Thoollal, és tudakold meg tõle, milyen állapotban találta Mrs. Delmarre-t a férje meggyilkolásakor. Mennyi ideig szorult kezelésre meg ilyesmi.

– Van valami konkrétum, amit tisztázni óhajt?

– Nincs. Csak szeretnék minél több adat birtokába jutni. Ez nem könnyû ezen a világon. Másodszor, tudd meg, ki foglalta el Gruer helyét a biztonsági szolgálat élén, és holnap kora reggelre beszélj meg vele egy távnézést. Én pedig – tette hozzá örömtelen hangon, ami híven tükrözte lelkiállapotát – lefekszem, és remélem, hogy aludni is fogok. – Majd kissé nyûgösen hozzátette: – Gondolod, hogy lehet szerezni itt egy valamirevaló könyvfilmet?

– Azt javasolom – felelte Daneel –, hogy rendelje ide a könyvtáros robotot.

Baleyt bosszantotta, hogy a robot szolgálatait kell igénybe vennie. Sokkal szívesebben vette volna, ha saját kedvére böngészhet.

– Nem – mondta –, ne klasszikust, hanem egy átlagos irodalmi mûvet, amely a modern Solaria mindennapi életével foglalkozik. Kérek vagy féltucatnyit.

A robot engedelmeskedett (mi mást is tehetett volna), ám miközben a megfelelõ billentyûk segítségével kiugratta a rekeszükbõl a kivánt könyvfilmeket, és egy nyíláson keresztül Baley kezéhez juttatta, õket, tiszteletteljes hangon tovább fecsegett a könyvtárban föllelhetõ egyéb mûfajokról.

A gazdát talán érdekelné egy kalandtörténet a fölfedezések korából, sugallta, esetleg egy kitûnõ kitekintés a vegyészetre, mozgó atommodellekkel, netán egy fantasztikus történet vagy egy galaktográfiai mû. A listának nem volt se vége, se hossza.

Baley komoran várta, amíg a kért fél tucat mû a kezébe nem került, „ennyi elég lesz”, mondta, és saját kezével (saját kezével!) fölragadott egy leolvasót, és faképnél hagyta a robotot.

A robot érdeklõdésére, aki nyomon követte õt, hogy nincs-e szüksége segítségre a szerkezet beállításában, Baley hátrafordult és ráförmedt:

– Nincs. Maradj már veszteg.

A robot meghajolt, és lemaradt tõle.

Ám amikor ágyba került, és a kivilágított fejtámla elõtt be akarta kapcsolni a gépet, csaknem megbánta a könnyelmûségét. A leolvasó nem hasonlított egyetlen modellhez sem, amellyel eddig dolga akadt, és azt sem tudta, hogy fogjon hozzá a film befûzéséhez. De nem adta föl a reményt, és miután darabokra szedte a szerkezetet, apránként rájött a nyitjára.

Mindenesetre sikerült megnéznie a filmet, és ha a képélesség hagyott is kívánnivalót maga után, ez nem volt túl nagy fizetség azért, hogy egy idõre elszabadult a robotoktól.

A következõ másfél órában a hat közül négy filmet megnézett, de csalódott.

Volt neki egy elmélete. Úgy vélte, nincs jobb módja annak, hogy alaposan megismerje a solariaiak életét, mint az, hogy elolvassa a regényeiket. Szüksége volt erre az ismeretre, hogy körültekintõen lefolytathassa a nyomozást.

De most el kellett hogy vesse ezt az elméletet. A látott regényekbõl csupa olyan embereket ismert meg, akik nevetséges problémákkal bajlódtak, ostobán viselkedtek, és érthetetlenül cselekedtek. Mért kell például egy nõnek föladnia a munkáját, miután rájön, hogy a gyermeke is ugyanazt a szakmát választotta, ráadásul nem is hajlandó addig magyarázattal szolgálni, amíg elviselhetetlen és nevetséges bonyodalmakba nem sodródik? Miért tartja egy orvos meg egy mûvész megalázónak, hogy kiutalják õket egymásnak, és miért olyan nemes dolog az, ha az orvos mindenáron robotkutatással kíván foglalkozni?

Befûzte az ötödik regényt, és a szeméhez igazította a nézõkét. Szörnyen fáradtnak érezte magát.

Annyira fáradtnak, hogy késõbb semmire sem emlékezett vissza az ötödik regénybõl (amely valamiféle bûnügyi történet lehetett), a kezdetét kivéve, amikor egy birtok új tulajdonosa belép a kúriájába, és átvizsgálja a régi elszámolások filmjeit, amelyeket egy tisztelettudó robot nyújt át neki.

Ekkor – fején a leolvasóval és teljes kivilágítás mellett – föltehetõleg álomba szenderült.

Legalábbis aludnia kellett, mert Jessie-rõl álmodott. Minden úgy volt, mint régen. El sem távozott a Földrõl. A közösségi konyhába készültek, utána pedig a barátaikkal egy szubéteri mûsort akartak megnézni. A sebesúton fognak menni, emberek között, és az égvilágon semmi sem izgatja õket. Boldog volt.

És Jessie gyönyörû. Kissé mintha lefogyott volna. Miért ilyen sovány? És ilyen gyönyörû?

És még valami nem volt rendjén. Ragyogott rájuk a nap. Fölpillantott, ám odafönt csak a felsõ szintek boltíves aljzatát látta, a nap mégis mindent elárasztott ragyogó sugaraival, és senki sem félt.

Baley zaklatottan fölriadt. Hagyta, hogy a robotok fölszolgálják a reggelit, és nem szólt egy szót sem Daneelhez. Nem mondott semmit, nem kérdezett semmit, és a kitûnõ kávét lehörpintette anélkül, hogy az ízét érezte volna.

Miért jelent meg álmában a látható-láthatatlan nap? Az hagyján, hogy Jessie-rõl meg a Földrõl álmodott, de hogy jön ide a nap? És egyáltalán, miért izgatja õt ez a dolog?

– Elijah partner – szólította meg Daneel gyöngéden.

– Mi van?

– Corwin Attlebish fél óra múlva látási kapcsolatban lesz önnel. Így intézkedtem.

– Ki az ördög ez a Corwin Hogyishívják? – mordult föl Baley, és újratöltötte a kávéscsészéjét.

– Õ volt Gruer fõmegbízott fõsegédje, Elijah partner, most pedig õ a biztonsági szolgálat megbízott vezetõje.

– Akkor mit késlekedel?

– Mint mondtam, a megbeszélt idõpont fél óra múlva lesz.

– Bánom is én. Kapcsold be most. Ez parancs.

– Megkísérelem, Elijah partner, de nem biztos, hogy elfogadja a hívást.

– Kockáztassuk meg, és láss hozzá, Daneel.

A biztonsági szolgálat megbízott vezetõje elfogadta a hívást, és amióta Baley Solarián van, elõször pillantott meg egy olyan ûrászt, aki megfelelt a róluk alkotott földi elképzeléseknek. Attlebish magas, volt, karcsú és bronzszínû. Szeme világosbarna, álla nagy és kemény.

Emlékeztetett Daneelre. Csakhogy amíg Daneel eszményített, szinte istenszerû volt, addig Corwin Attlebish arca emberi vonásokat hordozott.

Attlebish éppen borotválkozott. Az apró dörzsceruza finom részecskékbõl álló sugarat lövellt az arcára meg az állára, akkurátusan leharapdálta és láthatatlan porrá emésztette a szõrszálakat.

Baley hallott errõl a szerszámról, de még sohasem volt alkalma látni.

– Maga a Föld-lakó? – dörmögte Attlebish kissé repedezett ajkai közül, miközben a csiszoló porsugár az orra alját vette célba.

– Elijah Baley vagyok, C–7-es nyomozó – mutatkozott be Baley. – A Földrõl jöttem.

– Korábban jelentkezett – mondta Attlebish, és borotváját becsattintva kinyújtotta a látómezõn kívülre. – Mi járatban van, Föld-lakó?

Baleynek a legszebb idõkben sem lett volna ínyére a másik hangneme. Most pedig anélkül is forr belülrõl.

– Hogy van Gruer fõmegbizott?

– Még életben van – felelte Attlebish. – Lehet, hogy megmarad.

Baley biccentett.

– A maguk méregkeverõi itt Solarián nincsenek tisztában az adagokkal. Hiányzik a tapasztalatuk. Túl sokat adtak be Gruernek, és az kihányta. Feleannyi végzett volna vele.

– Méregkeverõk? Semmi bizonyíték sem szól méreg mellett.

Baley nagy szemeket meresztett.

– Szent Jozafát! Mi más lehetne?

– Sok minden. Számos baj vehet elõ egy embert. – Ujjai begyével végigsimogatta az arcát, hogy maradt-e rajta borosta. – Ön nem is sejtheti, miféle anyagcserezavarok léphetnek föl kétszázötven év fölött.

– Ha ez így van, beszereztek megbízható orvosi leletet?

– Dr. Thool jelentése...

Több se kellett ennél. A düh, amely ébredése óta ott fortyogott Baleyben, egyszerre kirobbant belõle. Torkaszakadtából üvöltözni kezdett:

– Nem érdekel Dr. Thool! Azt mondtam, megbízható orvosi leletet! Az önök orvosai semmihez sem értenek, akárcsak a nyomozóik, ha egyáltalán lehet ilyenekrõl beszélni. A Földrõl kellett detektívet hívniuk. Hívjanak onnan egy orvost is!

A solariai hidegen végigmérte.

– Ön mondja meg nekem, hogy mit tegyek?

– Igen, méghozzá ingyen és bérmentve. Legyen a vendégem. Gruert megmérgezték. A saját két szememmel láttam. Fölhajtotta az italt, hányt, és azt kiabálta, hogy ég a torka. Minek nevezi ezt, ha azt is figyelembe veszi, hogy Gruer éppen azt vizsgálta... – Baley hirtelen elharapta a szót.

– Mit vizsgált? – kérdezte Attlebish változatlan nyugalommal.

Baley észbe kapott, hogy Daneel ott ül szokásos helyén, mintegy háromméternyire tõle. Gruer nem akarta, hogy az aurorai Daneel tudomást szerezzen a vizsgálatról. Megjuhászodva csak ennyit mondott hát:

– Politikai kihatások is szóba kerültek.

Attlebish összefonta mellén a karját, és közönyt, unalmat, sõt némi ellenségességet mutatva kijelentette:

– Solarián nem lehet politikáról beszélni abban az értelemben, ahogy hallomásunk szerint más világokon szokás. Hannis Gruer jó honpolgár, csak élénk a fantaziája. Õ volt az, aki miután egyet s mást hallott önrõl, szorgalmazta az ön idehozatalát. Még azt a feltételt is hajlandó volt elfogadni, hogy egy aurorai társat rendeljenek ki ön mellé. Én ezt nem tartottam szükségesnek. Nincs itten semmi rejtély. Delmarre-t a felesége ölte meg, és ki fogjuk deríteni, hogyan és miért. De ha nem, akkor is genetikai elemzésnek vetjük alá, és meghozzuk a kellõ intézkedéseket. Ami pedig Gruert illeti, a mérgezésre vonatkozó fantaziálásnak nincsen jelentõsége.

– Ön mintha arra célozna, hogy rám nincs itt szükség – mondta Baley hitetlenkedve.

– Szerintem nincs. Ha óhajtja, visszatérhet a Földre. Sõt azt is mondhatnám, hogy egyenesen erre ösztökéljük.

Baley maga is meglepõdött a válaszán:

– Nem, uram, én nem hátrálok meg – kiáltotta.

– Mi fogadtuk föl önt, nyomozó uram. Mi el is bocsáthatjuk. Vissza fog térni hazai bolygójára.

– Nem! Ide hallgasson. Nagyon ajánlom. Ön egy nagymenõ ûrász, én pedig egy Föld-lakó vagyok, mégis tiszteletteljesen és a legalázatosabb bocsánatkérések közepette kijelentem, hogy ön be van gyulladva.

– Vonja vissza ezt az állítását! – Attlebish termetének kétméteres magasából dölyfösen nézett alá a Föld-lakóra.

– Be van ijedve, mint a fene. Azt hiszi, hogy ha folytatja ezt az ügyet, maga lesz a következõ. Ön, hogy ne bántsák, meghunyászkodik, hátha így õk meghagyják önnek a nyomorúságos életét. – Baleynek halvány sejtelme sem volt róla, kik lehetnek azok az „õk”, vagy hogy léteznek-e egyáltalán azok az „õk”. Vaktában szórta a villámait erre az arrogáns ûrászra, és élvezte a csattanásokat, amint a szavai lesújtottak a másik önuralmának a falára.

– Egy órán belül távozni fog – mutatott az jeges dühvel Baleyre. – Biztosíthatom, hogy nem érdekelnek bennünket a diplomáciai megfontolások.

– Kíméljen meg a fenyegetõzéseitõl, ûrász barátom. Elismerem, hogy önnek a Föld semmi, csakhogy én nem vagyok itt egyedül. Hadd mutassam be Daneel Olivaw-t, a partneremet. Aurorára való. Nem valami beszédes. Nem is azért van itt, hogy beszéljen. Ebben én vagyok otthon. De ördögien tud hallgatni. Egyetlen szó sem kerüli el a figyelmét. Hadd jelentsem ki egyenesen, Attlebish – mondta Baley, kéjesen megtagadva neve mellõl a tiszteletadó címet –, hogy Aurora meg vagy negyven Külsõ Világ élénk érdeklõdéssel figyeli, miféle suskus zajlik itt Solarián. Ha önök kirúgnak bennünket, akkor legközelebb hadihajókból álló küldöttség fogja tiszteletét tenni Solarián. Én a Földön lakom, és jól ismerem ennek a csínját-bínját. Sérelemre hadihajók szoktak válaszolni.

Attlebish Daneelre irányította a figyelmét, és szemmel láthatóan mérlegelte a hallottakat. A hangja elvesztette az élét:

– Semmi olyasmi nem történt itt, ami bárkit is érdekelhetne a bolygón kívül.

– Gruer más véleményen volt, és ezt a partnerem is tanúsíthatja. Nincs idõ rá, hogy finnyáskodjon egy kis hazugság miatt.

Daneel fölkapta a fejét Baley kijelentésére, de ez ügyet sem vetett, rá. Így folytatta:

– Eltökéltem, hogy végére járok ennek az ügynek. Rendes körülmények között kapva kapnék az alkalmon, hogy visszatérhessek a Földre. Elég, ha csak álmodok róla, és az izgalomtól nem tudok megülni a helyemen. Ha az enyém volna ez a robotokkal fertõzött palota, ahol lakom, robotostul-mindenestül szívesen odaadnám azt meg magát és az egész rohadt világát egy haza szóló jegyért. De azt nem engedhetem, hogy csak úgy kiebrudaljanak innét, amíg nyitva van ez az ügy, amihez kirendeltek. Ha akaratom ellenére megpróbálna megszabadulni tõlem, akkor az ûrtüzérség ágyúival fogja szembe találni magát. És hadd tegyem még hozzá, hogy mostantól kezdve én fogom vezényelni ezt a gyilkossági vizsgálatot. Én szabom meg a módját. Azt fogom látni, akit akarok. Igen, látni. És nem távnézni. Én szokva vagyok a látáshoz, és itt is ez lesz a mérvadó. Azt akarom, hogy a maga hivatala mindehhez hivatalos áldását adja.

– Ez lehetetlen, tûrhetetlen...

– Daneel, mondd meg te is.

Az emberszabású robot szenvtelenül fejtegetni kezdte:

– Amint a partnerem informálta önt, Attlebish fõmegbízott, bennünket azért küldtek ide, hogy lefolytassunk egy gyilkossági nyomozást. Ehhez fontos érdekek fûzõdnek. Természetesen mi nem akarjuk megsérteni egyetlen szokásukat sem, és lehet, hogy valódi látásra nem is lesz szükség, ámbár sokat segítene, ha – amint Baley nyomozó kérte – ön szükség szerint hozzájárulna ilyenhez. Ami pedig a bolygó akaratunk ellenére történõ elhagyását illeti, ez szerintünk nem volna tanácsos, bármennyire sajnáljuk is, ha ön vagy bármely solariai kellemetlennek találná a jelenlétünket.

Baley ajkára mord mosoly fagyott a dagályos mondatok hallatán. Aki tudta Daneelrõl, hogy csak egy robot, a szavaiban tetten érhette azt a próbálkozást, hogy egyetlen emberi lényt, így Baleyt és Attlebisht se sértsen meg. Aki pedig úgy tudta, hogy Daneel Aurorának, a Külsõ Világok legrégebbikének és legerõsebbikének a képviselõje, szavaiból kiolvashatta az udvarias köntösbe bújtatott fenyegetést.

Attlebish a homlokárá helyezte az ujja hegyét.

– Majd megfontolom.

– Csak ne túl sokáig – mondta Baley – mivel egy órán belül meg kell látogatnom valakit, méghozzá nem a távnézõn keresztül. Képet ki!

Intett a robotnak, hogy szakítsa meg a kapcsolatot, aztán meglepetéstõl és örömtõl eltelve még sokáig bámulta Attlebish iménti helyét. Semmit sem tervezett meg elõre. Az álma meg Attlebish fölösleges nyeglesége adta alá a lovat. És most a történtek örömmel töltötték el. Megtörtént, amit igazán szeretett volna, hogy õ vegye át az irányítást.

Mindenesetre jól megkapta a kdszos ûrász!

Bárcsak a Föld minden lakója itt lett volna és láthatta volna. A pasas kiköpött ûrásznak látszott, ami persze még édesebbé tette a diadalát. De még mennyire.

Csak hát miért ez a nagy buzgalma a látás ügyében? Baley nem nagyon értette a dolgot. Azt tudta, hogy mit akar tenni, és ennek része volt a látás (és nem a távnézés). Jó, jó, de mért fogta el õt olyan vehemens buzgalom, amikor a látást szóba hozta, mintha kész volna akár a ház falait is kidönteni miatta, jóllehet ezzel semmit sem érne el.

Miért?

Volt valami az ügyön kívül, ami sarkallta õt, valami, aminek semmi köze még a Föld biztonságához sem. De mi?

Furcsamód újból eszébe jutott az álma: a nap, amely a Föld gigászi föld alatti városainak átlátszatlan rétegein át is elárasztja sugaraival.

Daneel aggályos hangon megszólalt (már amennyire képes volt fölismerhetõ érzelmi tónust adni a hangjának):

– Nem tudom, Elijah partner, hogy nem lesz-e ebbõl baj.

– A blöffölésbõl? De megtette a hatását. Ám igazából nem is volt blöff. Szerintem valóban fontos, hogy Aurora rájöjjön, mi megy végbe Solarián, és ezt Aurora is jól tudja. Egyébként köszönöm, hogy nem leplezted le a füllentésemet.

– Ez volt a természetes döntés. Az a körülmény, hogy nem hazudtoltam meg önt, némi alig észrevehetõ sérelmet okozott Attlebish fõmegbízottnak. Ám ha hazugságon fogom önt, önnek okoztam volna ennél nagyobb és közvetlenebb ártalmat.

– Két potenciál közül az erõsebbik gyõz, mi, Daneel?

– Pontosan, Elijah partner. Úgy tudom, hogy valami hasonló, bár nehezebben körülírható folyamat játszódik le az emberi elmében is. Mégis megismétlem, hogy önnek ez az új elgondolása nem veszélytelen.

– Melyik elgondolásom?

– Nem helyeslem, hogy ön látni akar embereket. A látáson a távnézés ellentétét értve.

– Megértelek. De én nem keresem a te helyeslésedet.

– Nekem megvannak az instrukcióim, Elijah partner. Azt én nem tudhatom, mit mondott önnek tegnap este a távollétemben Hannis Gruer fõmegbízott. Az, hogy mondott valamit, kiviláglik abból, hogy megváltozott az ügyhöz az ön hozzáállása. Instrukcióim azonban módot adnak rá, hogy gyanítsam, mit mondhatott. Bizonyára fölhívta az ön figyelmét arra, hogya solariai helyzet más bolygók számára is fenyegetést jelent.

Baley elgondolkodva a pipája után nyúlt. Gyakran elõfordult ez vele, és mindig elfogta a bosszúság, amikor a keze nem talált semmit, és eszébe jutott, hogy nem dohányozhat.

– Húszezer solariai van, nemde? Miféle fenyegetést jelenthetnének õk? – ellenkezett.

– Aurorai gazdáim egy idõ óta nyugtalansággal figyelik Solariát. Nekem nem árultak el mindent, amit tudnak...

– Ami keveset pedig elárultak, megtiltották, hogy továbbadd nekem. Így van? – szögezte neki Baley.

– Sok mindent tisztázni kell még, mielõtt szabadon beszélhetnénk errõl a dologról.

– Miben sántikálnak hát Solarián? Új fegyverek? Felforgatás? Terrorista akciók? Mit tud húszezer ember tenni ûrászok százmilliói ellen?

Daneel hallgatott.

– Nos, ez az, amit én ki akarok deríteni – jelentette ki Baley.

– Csak ne úgy, ahogy tervbe vette, Elijah partner. Nagyon alaposan a lelkemre kötötték, hogy vigyázzak az ön biztonságára.

– Hiszen ez a dolgod. Elsõ Törvény!

– Sõt azon túl is. Ha választani kell az ön és mások biztonsága között, akkor az öné az elsõség.

– Persze. Én ezt megértem. Ha valami történne velem, megszûnne a lehetõsége annak, hogy Solarián maradj, hacsak Aurora nem vállalna olyan komplikációkat, amelyekre még nincs fölkészülve. Amíg életben vagyok, addig Solaria eredeti kívánsága szerint vagyok itt, és szükség szerint mindent latba vethetünk, hogy itt is tartsanak bennünket. Ha meghalok, a helyzet is megváltozik. Az utasításod tehát úgy szól, hogy vigyázz Baley életére. Igazam van, Daneel?

– Nincs módomban értelmezni a megbízatásom mozgatórugóit – hárította el a választ Daneel.

– Jól van, ne aggódj – nyugtatta meg Baley. – Ha úgy látnám jónak, hogy lássak valakit, nem fog megölni a szabad levegõ. Túlélem. Sõt az is lehet, hogy megszokom.

– Nemcsak a szabad levegõ, Elijah partner – makacskodott Daneel. – Hanem a solariaiak látása. Én ezt nem helyeslem.

– Vagyis szerinted az ûrászok berzenkednek ellene. Magukra vessenek. Viseljenek orrszûrõt meg kesztyût. Permetezzék be a levegõt. És csak hadd fintorogjanak meg pironkodjanak, ha a finom erkölcseiket sérti, hogy testi mivoltomban látnak engem. Eltökélt szándékom azonban, hogy látni akarom õket. Én ezt szükségesnek tartom, ezért meg is fogom tenni.

– Én azonban ezt nem engedhetem meg.

– Te nem engedheted meg? Nekem?

– De hiszen ön is megérti, miért, Elijah partner.

– Nem én.

– Vegye figyelembe, hogy Gruer fõmegbízottat, a gyilkossági ügyben eljáró kulcsfigurát megmérgezték. Nem következik-e ebbõl, hogy ha ön ragaszkodik a tervéhez, és kiteszi magát a közvetlen veszélynek, szükségszerûen ön lesz a következõ áldozat? Hogy engedhetném meg hát, hogy elhagyja ennek a háznaka biztonságát?

– És hogy akarsz ebben meggátolni, Daneel?

– Ha kell, erõszakkal, Elijah partner – jelentette ki Daneel higgadtan. – Még ha fájdalmat kell is önnek okoznom. Ha nem ezt tenném, biztosan elpusztulna.

9. Egy robot gúzsba kötése

– Vagyis megint gyõz az erõsebb potenciál, Daneel. Fájdalmat okozol nekem, hogy megmentsd az életemet.

– Nem hiszem, hogy szükség lesz fájdalom okozására, Elijah partner. Ön is jól tudja, hogy erõben felülmúlom önt, és ezért tartózkodni fog a hiábavaló ellenállástól. Ám ha a szükség úgy hozza, kénytelen leszek fájdalmat okozni önnek.

– Le tudnálak lõni álltó helyedben – mondta Baley. – Most rögtön! Engem aztán semmi sem tarthatna vissza ettõl.

– Én gondoltam rá, Elijah partner, hogy mostani együtt munkálkodásunk alatt ön esetleg rászánhatja magát erre a lépésre. Pontosabban akkor fordult meg bennem ez a gondolat, amikor idefelé jövet önt a felszíni jármûben egy pillanatra elfogta az erõszakos indulat. Az ön biztonságához képest az én pusztulásomnak nincs jelentõsége, ám a pusztulásom késõbb megviselné önt, és megzavarná a gazdáim terveit. Ezért egyik elsõ teendõm az volt, hogy amikor elõször álomba merült, eltávolítsam a töltést a sugárvetõjébõl.

Baley összeszorította a száját. Otthagyták használhatatlan fegyverrel! A pisztolytáskájához kapott. Elõvette a fegyvert, és megnézte a töltést. Nullán állott.

Egy pillanatig forgatta a kezében a haszontalan fémdarabot, kedve lett volna Daneel arcához vágni. De mi haszna lenne? A robot könynyedén félrerántaná a fejét.

Baley visszadugta a sugárvetõt. Hiszen alkalomadtán újratöltheti.

Lassan, megfontoltan kijelentette:

– Nem tudsz átejteni, Daneel.

– Hogy érti ezt, Elijah partner?

– Túlontúl megjátszod a gazdát. Gúzsba kötöd a kezem. Robot vagy te egyáltalán?

– Ezt már máskor is kétségbe vonta – felelte Daneel.

– Tavaly a Földön kétségem támadt, hogy R. Danee1 Olivaw valóban robot-e. De akkor bebizonyosodott, hogy az. Most is az a véleményem. A kérdés csak az: Te R. Daneel Olivaw vagy-e?

– Az vagyok.

– Igazán? Daneelt úgy alkották meg, hogy a megtévesztésig hasonlítson egy ûrászra. Mért ne vehetné föl egy ûrász is Danee1 képét?

– Mi célból?

– Hogy nagyobb leleményességgel és ügyességgel folytassa le ezt a nyomozást, mint ami egy robottól egyáltalán kitelik. Egyúttal amikor Daneelként abba a hitbe ringatsz, hogy én vagyok az úr, kockázat nélkül kézben tarthatsz engem. Elvégre is rajtam keresztül ténykedsz, és ehhez könnyen idomíthatónak kell megtartanod.

– Ez nem így van, Elijah partner.

– Bizonyítsd be – mondta Baley, és lassan egy távoli asztalhoz lépkedett, és kezébe vett egy hulladékmegsemmisítõt. – Ha robot vagy, könnyen megteheted. Mutasd meg a fémet a bõröd alatt.

– Biztosíthatom önt... – kezdte Danee1.

– Mutasd meg a fémet – ismételte Baley nyersen. – Parancsolom! Vagy talán nem érzed kötelességednek a parancsok teljesítését?

Daneel kigombolta az ingét. Mellének sima, bronzos bõrét ritkás szõrzet borította. Ujjával határozottan megnyomott egy pontot közvetlenül a jobb mellbimbója alatt, mire a melle egész szélességében vértelenül szétnyílt a bõr és a hús, és elõcsillant a fém.

Ebben a pillanatban Baley asztalon nyugvó ujjai egy centiméternyivel jobbra siklottak, és lecsaptak egy érintõkapcsolóra. Szinte azon nyomban belépett egy robot.

– Ne mozdulj, Daneel! – kiáltott föl Baley. – Parancsolom! Maradj veszteg!

Daneel megmerevedett, mintha elszállt volna belõle az élet vagy annak robotutánzata.

Baley a robotra kiáltott:

– Ide tudsz még rendelni két másik magadfajta szerkentyût anélkül, hogya szobát elhagynád? Ha igen, rajta!

– Igenis, gazda – engedelmeskedett a robot.

Rádióhívására megjelent még két robot. A három fölsorakozott egymás mellett.

– Fiúk! – fordult hozzájuk Baley. – Látjátok ezt a teremtményt itten, akirõl azt hittétek, hogy gazda?

Hat vörhenyes szem fordult ünnepélyesen Daneel felé.

– Látjuk, gazda – mondták a robotok kórusban.

– Azt is látjátok – folytatta Baley –, hogy ez az állítólagos gazda valójában ugyanolyan robot, akárcsak ti, mivel belül fémbõl van. Csak ember formájúra tervezték.

– Igenis, gazda.

– Nem vagytok kötelesek teljesíteni a parancsait. Megértettétek?

– Igenis, gazda.

– Én viszont igazi ember vagyok – tette hozzá Baley.

A robotok egy pillanatig tanácstalannak látszottak. Baleynek megfordult a fejében, hogy miután egy emberkülsejû lényre rábizonyitotta, hogy robot, vajon hajlandók lesznek-e bárkit is embernek elfogadni, akinek emberkülseje van.

Ám ekkor megszólalt az egyik:

– Ön, gazda, ember. – És Baley föllélegzett.

Majd Daneelhez fordult.

– Rendben van, Daneel. Elengedheted magad.

Daneel természetes pózt vett fel, és azt mondta:

– Ezek szerint az, hogy ön kétségbe vonta az én robot mivoltomat, csak ürügy volt arra, hogy leleplezzen ezek elõtt a robotok elõtt.

– Elismerem – mondta Baley, és elfordult. Azzal vigasztalta magát, hogy ez a micsoda itt nem ember, csak egy gép. Egy géppel szemben pedig nem érvényes a tisztesség.

Mégis valahogy nem tudta teljesen elnyomni a szégyenét. Volt valami emberi abban, ahogy Daneel ott állt széttárt mellkassal, valami, amit el lehet árulni.

– Zárd össze a melledet, Daneel – szólt rá Baley –, és hallgass ide. Ugye belátod, hogy fizikailag nem bírsz el három robottal?

– Ez így van, Elijah partner.

– Helyes. Ti pedig, fiúk – fordult újra a többi robothoz –, nem fogjátok senki emberfiának elárulni, hogy ez a másik teremtmény egy robot. Soha és semmikor, hacsak tõlem, és csakis tõlem, nem kaptok rá utasítást.

– Köszönöm – mondta Daneel.

– Ez az ember formájú robot viszont – folytatta Baley – semmilyen módon nem avatkozhat be az én munkámba. Ha megpróbálna beavatkozni, ti erõszakkal vissza fogjátok õt tartani, vigyázva, hogy csak végszükség esetén okozzatok kárt benne. Ne engedjétek meg, hogy rajtam kívül más emberekkel vagy rajtatok kívül más robotokkal látási vagy távnézési kapcsolatba lépjen. És egy pillanatra se hagyjátok magára. Maradjon itt, ebben a szobában, és ti is tartózkodjatok itt. Egyéb feladataitok alól újabb intézkedésig föl vagytok mentve. Világos?

– Igen, gazda – felelték azok egyöntetûen.

Baley ismét Daneelhez fordult.

– Gúzsba vagy kötve, így hát ne próbálj az utamba állni.

Daneel karjai lazán csüngtek az oldala mentén.

– Nem tûrhetem el, Elijah partner, hogy tétlenségem miatt ön ártalmat szenvedjen. A jelen körülmények között viszont tétlenségre vagyok kárhoztatva. A logika megtámadhatatlan. Nem fogok tenni semmit. Csak abban bízom, hogy ön megmarad biztonságban és jó egészségben.

Errõl van szó, gondolta Baley. A logika az logika, és egy robotnak csak ez van. A logika azt súgja Daneeinek, hogy teljesen gúzsba van kötve. A józan ész esetleg azt mondhatná neki, hogy ritkán lehet minden tényezõt elõre látni, és az ellenfél is elkövethet hibát.

De hát ilyesmi nincsen. Egy robot csak logikus, de nem ésszerû.

Baleybe újból belenyilant a szégyenérzet, és nem tudott ellenállni annak, hogy néhány engesztelõ szót ne szóljon.

– Figyelje ide, Daneel – mondta –, még ha veszélynek tenném is ki magam, amirõl szó sincs – tette hozzá sietve a többi robotra pillantva –, én csak a dolgomat végzem. Ezért fizetnek. Nekem ugyanolyan kötelességem az egész emberiséget megmenteni az ártalomtól, mint ahogy neked az, hogy elhárítsd a bajt az egyes ember feje felõl. Megérted ezt?

– Nem én, Elijah partner.

– Ez azért van, mert nem arra teremtettek. Hidd el nekem, hogy ha ember volnál, te is belátnád ezt.

Daneel tudomásulvevõleg lehajtotta a fejét, és mozdulatlan maradt, miközben Baley lassan az ajtó felé lépkedett. A három robot félreállt, hogy utat nyisson neki, közben le sem vették fotoelektromos szemüket Daneelrõl.

Baley hevesen dobogó szívvel lépkedett a szabadsága felé, ám váratlanul nagyot ugrott a szíve. Az ajtó mögül egy újabb robot közeledett feléje.

Csak nincs valami baj?

– No mi az, fiam? – vetette oda élesen.

– Üzenet jött az ön számára, gazda, Attlebishtõl, a Biztonsági Hivatal megbízott vezetõjétõl.

Baley átvette a személyi kapszulát, amely érintésére nyomban felpattant. Egy finoman teleírt papírcsík tekeredett elõ belõle. (Baley nem lepõdött meg. Solaria birtokában van az ujjlenyomatának, és a kapszulát úgy állították be, hogy az õ ujjainak a mintázatára nyíljon föl.) Elolvasta az üzenetet, és hosszú arcára megelégedettség ült ki. Hivatalos engedély volt benne arra, hogy „látásos” kihallgatásokat tegyen, a meghallgatni kívánt személyek hozzájárulásától függõen, akik mindazonáltal fölszólíttatnak arra, hogy minden tõlük telhetõ segítséget adjanak meg „Baley és Olivaw nyomozóknak”.

Attlebish behódolt hát, egészen odáig menõen, hogya Föld-lakó nevét tette az elsõ helyre. Nagyszerû elõjel ez ahhoz, hogy végre istenigazából nekifoghasson a nyomozásnak.

Baley ismét légi jármûvel utazott, mint annak idején New Yorkból Washingtonba. Ez az út azonban különbözött attól. A jármû nem volt zárt. Az ablakokon ki lehetett látni.

Tündöklõ tiszta nap volt, és Baley ülõhelyérõl az ablakok kék foltokként ragyogtak, kíméletlen egyhangúsággal. Igyekezett nem összekuporodni. Csak akkor temette az ölébe az arcát, amikor már végképp nem bírta elviselni.

Maga választotta magának a megpróbáltatást. Erre ösztönözte a diadala, a szabadság szokatlan mámora, hogy elõbb Attlebishen, majd Daneelen is fölülkerekedett, az a tudata, hogy az ûrászok ellenében megvédte a Föld meltóságát.

Kezdte azzal, hogy a várakozó repülõgéphez egyfajta részeg, már-már kéjes kábulatban tette meg az utat, és szinte eszelõs önbizalmában elrendelte, hogy az ablakot ne sötétítsék el.

Hozzá kell szoknom, gyõzködte magát, és addig bámulta a kékséget, amíg zakatolni nem kezdett a szíve, és a torkában fojtogatni nem kezdte egy csomó.

Egyre sûrûbben le kellett hunynia a szemét és a karjaiba temetnie a fejét. Önbizalma lassacskán elillant, és frissen újratöltött sugárvetõjének a szorongatása sem hozott számára megnyugvást.

Megpróbálta támadási tervére összpontosítani a gondolatait. Mindenekelõtt ismerd meg a bolygót. Vázold föl azt a hátteret, amelyben mindent el kell helyezned, ha azt akarod, hogy értelme legyen.

Keress föl egy társadalomtudóst!

Az egyik robottól megtudakolta Solaria legismertebb szociológusának a nevét. Lám, a robotoknak is megvan az elõnyük: nem kérdezõsködnek.

A robot megadta a nevet meg a legfontosabb adatokat, de megjegyezte, hogy a szociológus valószínûleg éppen ebédel, és lehet, hogy kérni fogja a kontaktus késõbbre halasztását.

– Ebédel! – kelt ki Baley. – Ne nevettesd ki magad. Még csak két óra múlva lesz dél.

– Én az ottani idõt veszem figyelembe, gazda – mondta a robot.

Baley rámeredt, aztán megértette. A Földön, a maga föld alatti városaival mesterségesen szabták meg a nappal és az éjszaka, az ébrenlét és az álom változásait, aszerint hogy miként kívánja a közösség és a bolygó szükséglete. Egy ilyen bolygón azonban, mint ez, amely mezítelenül ki van téve a napnak, nem az ember, hanem egy akaratán kívüli erõ választja meg a nappalt és az éjszakát.

Baley próbálta elképzelni a gömböt, amely forgás közben hol meg van világítva, hol sötétbe burkolózik. De nem volt könnyû, és sajnálta ezeket a fenemód felsõbbrendû ûrászokat, akik eltûrik, hogy olyan fontos dolog, mint az idõ, ki legyen szolgáltatva a bolygómozgás szeszélyének.

– Azért csak kapcsold – utasította a robotot.

A leszálló gépet robotok várták, és Baleyt a szabad ég alatt kínos reszketés fogta el.

– Hadd kapaszkodjam a karodba, fiam – dünnyögte a legközelebbi robotnak.

A társadalomtudós egy folyosó végén várt rá.

– Jó napot, Mr. Baley – köszöntötte feszes mosollyal.

Baley elakadó lélegzettel biccentett.

– Jó estét, uram. Nem sötétítené el az ablakokat?

– Már be vannak sötétítve – felelte a szociológus. – Ismerem valamelyest a földi szokásokat. Kérem, kövessen.

Baley robot segítsége nélkül, jócskán lemaradva, folyosók egész labirintusán át követte vendéglátóját. Föllélegzett, amikor végre helyet foglalhatott egy tágas és fényûzõen berendezett szobában.

A falak mentén sekély mélységû, homorú benyílók sorjáztak. Minden egyes fülkét rózsaszínben és aranyban kivitelezett szobor foglalt el; csupa elvont figura, amely anélkül gyönyörködtette a szemet, hogy rögtön elõtolakodott volna a mondanivalójával. Egy nagy, doboz alakú valami fehér lelógó csöveivel és számos pedáljával zeneszerszámot sejtetett.

Baley szemügyre vette az elõtte álló társadalomtudóst. Az ûrász pontosan olyan volt, amilyennek pár órája távnézéskor látta. Magas volt, és sovány, a haja hófehér. Arca feltûnõen ék alakú, orra nagy, mélyen ülõ szemei élénken csillogtak.

Anselmo Quemotnak hívták.

Hosszan nézték egymást, míg Baley úgy nem érezte, hogy a hangja többé-kevésbé visszanyeri normális csengését. Elsõ szavainak semmi köze nem volt a nyomozáshoz. De ahhoz sem, amit eltervezett.

– Kaphatnék egy italt? – szólalt meg.

– Italt? – A szociológus hangja egy kissé túl érces volt ahhoz, hogy kellemes csengésûnek lehetne mondani. – Víz jó lesz?

– Inkább valamilyen szeszféle.

A szociológus feszengeni kezdett, mint akinek fogalma sincs a vendéglátói kötelezettségekrõl.

Ami pontosan úgy is van, gondolta Baley. Egy ilyen világon, ahol csak távolból ismerik egymást az emberek, az étel-ital megosztása szóba sem jöhet.

Egy robot egy sima zománcú, kisebb bögrét nyújtott át neki, benne valamilyen halvány rózsaszínû itallal. Baley óvatosan megszagolta, és még óvatosabban hörpintett belõle. A kis korty folyadék melegen szétömlött a szájában, és kellemesen végigbizsergette a nyelõcsövét. Következõre alaposabban meghúzta a bögrét.

– Ha óhajt még... – biztatta Quemot.

– Köszönöm, most nem. Hálás vagyok önnek, uram, hogy hajlandó látni engem.

Quemot mosolyt próbált erõltetni az arcára, ám erõfeszítése kudarcba fulladt.

– Magam sem emlékszem rá, mikor tettem ilyet. Bizony.

Szinte belevonaglott, ahogy ezt mondta.

– Bizonyára nagyon nehezére esik – mondta Baley.

– Nagyon. – Quemot hátraarcot csinált, és a szoba túlsó végében álló székhez sietett. A széket félig elfordította Baleytõl, és oldalvást helyet foglalt. Kesztyûs kezét összekulcsolta, és az orrcimpái remegtek az idegességtõl.

Baley kihörpintette az italát, és érezte, hogy a tagjait melegség árasztja el, és az önbizalma is kezd visszatérni.

– Pontosan mit érez az én jelenlétemben, dr. Quemot? – firtatta.

– Ez egy szokatlanul személyes kérdés – dünnyögte a szociológus.

– Tudom, hogy az. De már távnézés közben próbáltam megmagyarázni, hogy én egy gyilkosság ügyében nyomozok, és sok olyan kérdést kell feltennem, amelyek közül egyik-másik szükségképpen személyes jellegû lesz.

– Segítek, amit tudok – ígérte Quemot. – Remélem, hogy a kérdések illendõek lesznek. – Beszédközben nem nézett Baleyre. Ha pedig Baley arcára tévedt a tekintete, nem állapodott meg rajta, hanem sietve elkalandozott.

– Én nem csupán kíváncsiságból érdeklõdöm az ön érzései iránt – folytatta Baley –, hanem mert nagyon is fontos a nyomozás szempontjából.

– Nem értem, miért.

– Mert minél többet meg kell tudnom errõl a világról. Látnom kell, hogyan fogják föl a solariaiak a közönséges dolgokat. Megért engem?

Quemot most már egyáltalán nem nézett Baleyre. Akadozva beszélni kezdett.

– Tíz évvel ezelõtt meghalt a feleségem. Látni õt sosem volt valami könnyû, de hát idõvel megtanulja elviselni az ember, és õ nem volt az a tolakodó fajta. Nem utaltak ki nekem új feleséget, minthogy már túlléptem a... a – esdeklõen Baleyre pillantott, mintha tõle várná, hogy segítse ki a megfelelõ szóval, ám ez hallgatott, mire suttogva kinyögte: – a szülõi kort. Feleség híján pedig még inkább elszoktam ettõl a látási jelenségtõl.

– De mit érez ilyenkor? – makacskodott Baley. – Pánikot? – Eszébe jutott, hogy õ maga mit érzett a repülõgépen.

– Nem. Pánikot nem. – Quemot fordított egy kicsit a fején, hogy a szeme sarkából Baleyre nézhessen, de nyomban el is kapta a tekintetét. – De õszinte leszek, Mr. Baley. Úgy rémlik, mintha érezném az ön szagát.

Baley, mint akit rajtakaptak valamin, ösztönösen hátravetette magát a székén.

– A szagomat?

– Persze ez csak képzelõdés – nyugtatta meg Quemot. – Nem tudnám megmondani, van-e önnek szaga, és milyen erõs, ámbátor az orrszûrõim a legáthatóbb illatot is távol tartanák tõlem. Mégis, a képzelet... – vonta meg a vállát.

– Értem.

– De még ennél is rosszabb. Megbocsásson, Mr. Baley, de egy ember jelenléte olyan leküzdhetetlen érzést kelt bennem, mintha valamilyen nyálkás dolog közelítene felém. Hasztalan próbálok félrehajolni. Fölöttébb kínos érzés.

Baley elgondolkodva morzsolgatta a fülcimpáját, és igyekezett leküzdeni a bosszúságát. Hogy lehet ilyen idegbajosan reagálni hétköznapi dolgokra!

– Ha ez így van – mondta –, meglep, hogy ilyen készségesen beleegyezett a látásomba. Hiszen tisztában volt vele, milyen kellemetlenséget vállal magára.

– Úgy is van. De tudja, furdalt a kíváncsiság. Elvégre is ön a Földrõl jött.

Baley epésen arra gondolt, hogy ez még egy érv lehetne a látás ellen, de csak annyit kérdezett:

– Mit számít az?

Quemot egyszerre izgalomba jött.

– Nem tudnám egykönnyen megmagyarázni. Még magamnak sem. De hát már tíz éve mûvelem a társadalomtudományt. Méghozzá behatóan. Ezenközben egy sor egészen új és meglepõ, ám alapjaiban helytálló tételt állítottam föl. Ezek között van egy, amely különösképpen fölcsigázza az érdeklõdésemet a Föld és a Föld-lakók iránt. Arról van szó, hogy ha ön gondosan megvizsgálná Solaria társadalmát és életformáját, rádöbbenne, hogy a fentnevezett társadalom és életmód szorosan és közvetlenül a Földrõl van mintázva.

10. Egy kultúra nyomában

Baley önkéntelenül fölkiáltott:

– Mit mond?

Quemot a válla fölött hosszú percekig szótlanul nézett rá, majd végre megszólalt:

– Nem a Föld jelenlegi kultúrájáról van szó. Dehogy.

– Ó – mondta Baley.

– Hanem a múltbelirõl. A Föld õstörténetérõl. Mint Föld-lakónak, önnek ezt természetesen ismernie kell.

– Néztem könyveket – mondta Baley óvatosan.

– Úgy. Akkor hát megértí.

Baley, aki nem értett semmit, magyarázni kezdte:

– Engedje meg, dr. Quemot, hogy pontosan megmondjam, miért jöttem önhöz. Szeretném, ha mindent elmondana, amit tud arról, hogy miért különbözik Solaria annyira a többi Külsõ Világtól, miért tartanak annyi robotot, miért viselkednek úgy, ahogy viselkednek. Elnézését kérem, ha úgy érezné, hogy kizökkentettem a kerékvágásból.

Baley a leghatározottabban új kerékvágásba akarta terelni a beszélgetést.

Mert ha belemerülnek abba, hogy mennyire hasonlít vagy nem hasonlít egymásra Solaria és a Föld kultúrája, akkor vége. Itt tölthetné az egész napot anélkül, hogy egyetlen használható információval is gazdagabb lenne.

Quemot elmosolyodott.

– Ön, ugye, azt szeretné, ha Solariát a többi Külsõ Világgal vetnénk össze, és nem a Földdel.

– A Földet én ismerem, uram.

– Ahogy óhajtja – köhintett a solariai. – Nem haragszik meg, ha egészen hátat fordítok önnek? Így jobban... kényelmesebben érzem magam.

– Ahogy óhajtja, dr. Quemot – vetette oda Baley ridegen.

– Helyes. – Quemot halk utasítására egy robot elfordította a székét, és a magas támla mögül a szociológus hangja új életre kelt, mélyebb és öblösebb zengést kapott.

– Solariát mintegy háromszáz évvel ezelõtt kezdték betelepíteni – kezdte Quemot. – Az elsõ telepesek Nexonról jöttek. Ismeri Nexont?

– Sajnos nem.

– Közel van Solariához, alig két parszeknyire. Ami azt illeti, Solaria és Nexon a Galaxis egymáshoz legközelebb lévõ lakott bolygópárosa. Solaria már az ember megjelenése elõtt is életnek adott otthont, és kiválóan alkalmasnak bizonyult az ember megtelepedésére. Csábos erõvel vonzotta a jómódú nexoniakat, akik egyre nehezebben tudtak megfelelõ életnívót fönntartani egyre inkább telítõdõ saját bolygójukon.

– Hogyhogy telítõdõ? – szakította félbe Baley. – Én úgy tudom, hogy az ûrászok születés szabályozást alkalmaznak.

– Solaria igen, de a Külsõ Világok általában elég lazán kezelték a szabályozást. Abban az idõben, amelyrõl beszélek, Nexon lakossága már elérte a második milliót. A nép sûrûség miatt korlátozni kellett az egy család birtokában lévõ robotok számát. Ezért a módosabb nexoniak nyári lakokat építettek maguknak Solarián, amely termékeny volt, mérsékelt éghajlatú, és hiányzottak róla a veszélyes állatok. Solaria telepesei minden nehézség nélkül visszalátogathattak Nexonra, Solarián viszont úgy éltek, ahogy a kedvük tartotta. Annyi robotot alkalmazhattak, amennyit csak meg tudtak engedni maguknak, vagy amennyinek a szükségét látták. A birtokok nagyságát senki sem korlátozta, mivel egy üres bolygón erre nem volt szükség, a korlátlan számú robottal pedig a kiaknázás sem volt gond. A robotok úgy elszaporodtak, hogy rádióval kellett ellátni õket, és ezzel megvetették az alapját híres robotiparuknak. Új típusok, új alkalmazási területek, új képességek fejlõdtek ki. Az életmód diktálja a feltalálókedvet – azt hiszem, ezt a mondást én találtam ki – tette hozzá Quernot mosolyogva.

Egy robot valamilyen hívásra, amit Baley nem vett észre a széktámlától, behozott Quernotnak egy italt, hasonlót ahhoz, amilyet az imént Baley is elfogyasztott. Ezúttal õt nem kínálták, maga pedig röstellt újból kérni.

Quernot folytatta:

– A solariai élet elõnyei minden megfigyelõ számára szembeötlöttek. Solaria divatba jött. Egyre több nexoni épített itt házat, és Solaria – kedvenc szavammal – a „villák bolygójává” fejlõdött, A telepesek közül pedig egyre többen látták jónak, hogy egész évben a bolygón maradjanak, és nexoni ügyeiket megbízottak útján intézzék. Solarián robotgyárak épültek. A gazdaságok meg a bányák annyit termeltek, hogy exportra is jutott. Egyszóval, Mr. Baley, nyilvánvalóvá vált, hogy egy évszázad sem kell hozzá, és Solaria ugyanolyan zsúfolt lesz, akárcsak Nexon. Nevetséges tékozlás lett volna, ha hagyják ezt az alig megtalált új világot az elõrelátás hiánya miatt veszendõbe menni. Hogy megkíméljem önt a politikai bonyodalmak ecsetelésétõl, elég, ha elmondom, hogy Solariának sikerült háború nélkül kivívnia és megõriznie a függetlenségét. Persze segített bennünket és barátokat szerzett nekünk az a tény, hogy a Külsõ Világok számára a különleges robotok hasznos forrásának bizonyultunk. A függetlenség után az volt az elsõ gondunk, hogy a lakosság száma ne haladja meg az ésszerû határokat. Ezért korlátoztuk a bevándorlást meg a születéseket, szükségleteink kielégítésére pedig egyre több és változatosabb robotot állítottunk elõ.

– Mért van az – firtatta Baley –, hogy a solariaiak nem hajlandók látni egymást? – Baleyt bosszantotta Quernot szociológusi szószátyársága.

Quernot hátrakandikált széktámlája mögül, ám nyomban vissza is vonult rejtekébe.

– Ennek szükségképpen be kellett következnie. Óriási birtokaink vannak. Nem ritka a huszonöt négyzetkilométeres birtok sem, jóllehet a nagyobbakon jelentékeny nagyságú terméketlen területek is vannak. Az én birtokom kétezer-ötszáz négyzetkilométer területû, de az utolsó rögig kitûnõ termõföld. Mindenesetre a birtok nagysága az, ami mindennél jobban kijelöli az ember helyét a társadalomban. És egy kiterjedt birtok azzal jár, hogy keresztül-kasul bejárhatja az ember, anélkül hogy az a veszély fenyegetné: a szomszéd területére téved és összetalálkozik vele. Ugye megérti?

– Azt hiszem, igen – vont vállat Baley.

– Egy szó, mint száz: a solariai büszke rá, hogy nem találkozik a szomszédjával. Ugyanakkor a robotok olyan jól ellátják a gazdaságát, és meg termelnek mindent, hogy nem is szorul rá, hogy bárkivel öszszejöjjön. Az a kívánság, hogy elkerüljék az összejövetelt, egyre tökéletesebb távnézõ berendezések kifejlesztését ösztönözte, és minél kiválóbbak lettek ezek a távnézõkészülékek, annál inkább zsugorodott annak szüksége, hogy az emberek lássák egymást. Egyfajta önmagát erõsítõ kör, afféle visszacsatolás jött létre. Érti?

– Figyeljen ide, dr. Quemot – fakadt ki Baley. – Ne tartson engem olyan együgyûnek. Én nem vagyok szociológus, az egyetemen azonban elvégeztem a szokásos elemi tanfolyamokat. Igaz, hogy ez csak afféle földi egyetem volt – tette hozzá vonakodó szerénységgel, hogy elejét vegye a másik hasonló értelmû, ám sokkal sértõbb megjegyzésének –, a matematikát azonban megértem.

– Matematika? – kérdezte Quemot, magasba rántva az utolsó szótagot.

– Hát nem az, amit a robotikában alkalmaznak, ez nekem persze magas volna, a társadalmi viszonylatokkal azonban meg tudok birkózni. Így például ismerem a Teramin-relációt.

– A micsodát, uram?

– Lehet, hogy maguknál másként hívják. Az élvezett elõjogok és a velük járó kényelmetlenségek differenciálhányadosa: dé ká per jé az enedik...

– Mirõl beszél maga itten? – csattant föl élesen és ellentmondást nem tûrõen az ûrász hangja, mire Baley zavartan elhallgatott.

Pedig nem kétséges, hogy az elszenvedett kényelmetlenségek és az élvezett elõjogok viszonya egyike azoknak az alapelveknek, amelyek nélkül lehetetlen az embereket robbanás veszélye nélkül irányítani. Ha adva van egy egyszemélyes fülke egy közösségi fürdõben, mint ok, akkor ez x személyt arra késztet, hogy türelmesen várakozzék ugyanarra a villámcsapásra, amely lesújthat rájuk, miközben x értéke ismert mértékben változik a környezet és az emberi vérmérséklet ismert változásának a függvényében, ahogy ez mennyiségileg ki van fejtve a Teramin-relációban.

Ámbátor egy ilyen világon, ahol az elõjog minden, és a kényelmetlenség semmi, a Teramin-reláció minden jelentõségét elveszítheti. Lehet, hogy nem a megfelelõ példát választotta ki.

– Hallgasson ide, uram – próbálkozott újra Baley –, az jó, hogy ön elmagyarázza nekem a látás elleni elõítélet mennyiségi növekedését, nekem azonban ez nem sokat segít. Én arra volnék kíváncsi, hogy pontosan miben is áll ez az elõítélet, hogy hatásosan fölléphessek ellene. Ugyanis arra akarom rávenni az embereket, hogy lássanak engem, úgy, ahogy most ön.

– Mr. Baley – tiltakozott Quemot –, ön nem bánhat úgy az emberi érzelmekkel, mintha egy pozitronagy termékei lennének.

– Én ezt nem állítom. A robotika deduktív tudomány, míg a szociológia induktív. A matematika azonban mindkettõre egyaránt alkalmazható.

Egy percre hallgatás ült közéjük. Quemot hangja remegett, amikor megszólalt.

– Ön elismerte, hogy nem szociológus.

– Tudom. De nekem azt mondták, hogy ön viszont az. A legjobb a bolygón.

– Én vagyok az egyetlen. Azt is mondhatnám, hogy én találtam föl ezt a tudományt.

– Igazán? – Baley habozva szánta rá magát a következõ kérdésre, amelyet õ maga is pimasznak tartott. – Nézett ön könyveket ebben a tárgyban?

– Néztem néhány aurorai könyvet.

– Földi könyveket nem nézett?

– Földieket? – nevetett Quemot zavartan. – Eszembe sem jutott, hogy bármiféle földi tudományos munkát olvashatnék. Ne vegye sértésnek.

– Nos hát, sajnálom. Azt reméltem, hogy olyan konkrét adatok birtokába jutok, amelyek lehetõvé tennék, hogy szemtõl szembe meghallgassak embereket anélkül, hogy...

Quemotból furcsa, artikulálatlan hörgés tört fel, s a széke nyikorogva hátradõlt, és hangos puffanással a padlóra zuhant.

Baley füléig eljutott egy nyögésszerû „elnézést”.

Egy pillanatra még meglátta Quemotot, amint fejvesztve iszkol kifelé a szobából, aztán mintha levegõvé vált volna.

Baley a homlokát ráncolta. Mi az ördögöt mondhatott megint? Szent Jozafát! Megint rossz gombot nyomott volna meg?

Tanácstalanságában megpróbált fölállni, ám félúton megtorpant, mert egy robot lépett be a szobába.

– Gazda – mondta a robot –, azt az utasítást kaptam, hogy tájékoztassam önt: a gazda néhány perc múlva távnézni fogja önt.

– Távnézni, fiam?

– Igen, gazda. Addig is talán óhajt még frissítõt?

Újabb ibrik rózsaszínû folyadék termett ott a könyökénél, es ezúttal valamilyen meleg és illatos sütemény is kísérte.

Baley visszatelepedett a székébe, óvatosan kortyolt az italból, és a serleget az asztalra helyezte. A sütemény tapintásra kemény volt, és meleg, a kérge azonban könnyedén elolvadt a szájában, és a belseje összehasonlíthatatlanul melegebb volt, és lágyabb. Az íz összetevõit nem tudta azonosítani, bizonyára Solaria helyi fûszerei és ízesítõi keverednek benne.

Eszébe jutott a Föld szegényes, élesztõ alapú diétája, és arra gondolt, hogy talán érdemes lenne a piacra dobni a Külsõ Világok termékeinek az ízét utánzó élesztõfajtákat.

Ábrándozását azonban félbeszakította Quemot, a szociológus, aki egyszerre ott termett a semmibõl, és szembefordult vele. Igen, ezúttal nem fordította el az arcát! Egy kisebb székben ült egy olyan szobában, amelynek a falai meg a padlója élesen elütöttek Baley környezetétõl. Ezúttal mosolygott, mosolya mély barázdákká mélyítette arcának finom ráncait, és paradox módon azzal, hogy kihangsúlyozta szemének élénk csillogását, fiatalosabb külsõt kölcsönzött neki.

– Ezer bocsánat, Mr. Baley – mentegetõzött. – Azt hittem, jobban el bírom viselni a személyes együttlétet, de ez önáltatásnak bizonyult. Képletesen szólva a szakadék szélén egyensúlyoztam, és az ön szava megadta a végsõ lökést.

– Melyik szó volt az, uram?

– Ön mondott valamit arról, hogy embereket akar meghallgatni szemtõl... – Megrázta a fejét, és idegesen nyaldosta az ajkát. – Még kimondani is nehezemre esik. De tudja, mire gondolok. Ez a szó egyszerre elém varázsolta a legbizarrabb szituációt, hogy mi ketten, ön meg én, egymás lélegzetét szívjuk be. – A solariai összerázkódott. – Ön nem találja ezt visszataszítónak?

– Nem emlékszem rá, hogy valaha is annak találtam volna.

– Mocskos egy szokásnak tûnik. S amikor ön kimondta azt a szót, és én elképzeltem a helyzetet, hirtelen rádöbbentem, hogy végül is ugyanabban a szobában tartózkodunk, és ha én nem is fordultam szembe önnel, hozzám is eljuthatnak és az én tüdõmbe is bejuthatnak az ön tüdejét megjárt levegõfoszlányok. Az én érzékenységem mellett...

– Solaria légkörének molekulái sok ezer tüdõt megjártak már. Szent Jozafát! Köztük az állatok tüdeit meg a halak kopoltyúit is.

– Ez igaz – ismerte el Quernot gyászos képét dörzsölgetve –, de én nem is szeretek erre gondolni. Ám az ön jelenléte és kettõnk lélegzése fenyegetõ közelségbe hozta a veszélyt. Meglepõ, milyen megkönnyebbülést hoz nekem a távnézés.

– Pedig továbbra is ugyanabban a házban vagyunk, dr. Quemot.

– Éppen ezért meglepõ a megkönnyebbülés. Ön itt van ugyanebben a házban, ám a háromdimenziós vetítõ mindent megváltoztat. Most legalább tudom, milyen érzés egy idegennek a látása. Még egyszer nem fogom megpróbálni.

– Ez úgy hangzik, mintha ön csak kísérletbõl ment volna bele a látásba.

– Azt hiszem – mondta az ûrász –, hogy ez részben így is van. Bár ez csak a kisebbik hányadát teszi ki az indítékaimnak. Az eredmények viszont érdekesek, még ha nyugtalanítóak is. A kísérlet sikeres volt, és talán rögzíteni is fogom.

– Rögzíteni? Mit? – lepõdött meg Baley.

– Az érzéseimet! – válaszolt Quernot meglepõdéssel a meglepõdésre.

Baley fölsóhajtott. Félreértés. Mindig csak félreértés.

– Csak azért kérdezem, mert valahogy azt képzeltem, hogy van valamilyen mûszerük az érzelmi válaszok mérésére. Mint mondjuk egy elektroencefalográf. – Szemét hasztalan hordozta körbe. – Bár föltételezem, hogy létezik olyan miniatûr változatuk is, amihez nincs szükség közvetlen elektromos kapcsolatra. A Földön nem ismerünk ilyesmit.

– Úgy hiszem – jelentette ki a solariai mereven –, hogy mûszer nélkül is képes vagyok megbecsülni az érzéseim mibenlétét. Eléggé szembetûnõek voltak.

– Igen, persze, csakhogy a mennyiségi elemzés... – kezdte Baley.

– Nem értem, mire akar kilyukadni – panaszolta Quemot. – Azonkívül szeretném megismertetni önt valamivel, olyasmivel, ami az én elméletem, amit egyetlen könyvben sem láttam, és amire nagyon is büszke vagyok...

– Pontosan mi lenne az, uram? – mutatott érdeklõdést Baley.

– Hát az, hogy miként tükrözi Solaria kultúrája a Föld múltjának egyik kultúráját.

Baley fölsóhajtott. Ha nem hagyja, hogy a másik kirukkoljon az elméletével, aligha várhat el tõle további segítõkészséget.

– Éspedig? – adta meg magát Baley.

– Spárta! – emelte föl a fejét büszkén Quemot, hogy fehér üstöke glóriaként megcsillant a fényben. – Biztos vagyok benne, hogy hallott Spártáról.

Baley megkönnyebbült. Ifjúkorában élénken érdekelte a Föld múltja (sok Föld-lakó számára vonzó tárgy volt ez: a Föld hatalma még elvitathatatlan, mert rajta kívül nem volt más világ; a földi emberek az urak, mert még nem voltak ûrászok), a Föld múltja azonban beláthatatlan. Quernot könnyen hivatkozhatna valamilyen Baley számára ismeretlen idõszakra is, ami fölöttébb kínos lenne.

De most óvatosan megjegyezhette:

– Igen. Láttam filmeket ebben a tárgyban.

– Helyes. Helyes. Nos, Spártát virágkorában viszonylag kisszámú spártai, vagyis teljes jogú polgár, aztán valamivel nagyobb számú másodrendû polgár, a perioecusok, és a legnagyobb számot kitevõ rabszolgák, a helóták népesítették be. A helóták hússzorosan fölülmúlták a spártai polgárokat, ám a helóták is emberek voltak, hús-vér emberek. Hogy a spártaiak elejét vegyék annak, hogy a nyomasztó túlsúlyban lévõ helóták sikeresen fölkelhessenek az uraik ellen, tökélyre fejlesztették a haditudományukat. Minden egyes spártai polgár valóságos hadigépezetként élte életét, és a társadalom elérte célját. Nincs tudomásunk egyetlen sikeres helótafölkelésrõl sem. No mármost, mi, solariai emberek bizonyos értelemben hasonlítunk a spártaiakra. Nekünk is megvannak a magunk helótái, csak a mi helótáink nem emberek, hanem gépek. Ezek nem lázadhatnak föl, és akkor sem kell tartanunk tõlük, ha ezerszer annyian vannak hozzánk képest, mint az emberi helóták voltak a spártaiakhoz képest. Ennélfogva élvezzük a spártaiak kizárólagosságának az elõnyeit anélkül, hogy el kellene szenvednünk azok zord uralmi rendszerét. Ehelyett megengedhetjük magunknak az athéniek mûvészet-és kultúrakedvelõ életmódját, akik egy idõben éltek a spártaiakkal, és akik...

– Láttam filmeket az athéniekrõl is – vetette közbe Baley.

Quernot egyre jobban belemelegedett a mondókájába.

– Minden civilizáció piramisszerûen épül föl. Minél följebb kapaszkodik valaki a társadalom építményén a csúcs felé, annál több a szabadideje és a lehetõsége a boldogságkeresésre. És minél magasabbra jut, annál kevesebb emberrel kell megosztoznia a növekvõ élvezetekben. A kisemmizettek mindig túlsúlyban vannak. És jól jegyezze meg: bármilyen jól megy is abszolút értelemben a piramis alsó rétegeinek, a csúcshoz viszonyítva mindig kisemmizettek maradnak. Példának okáért Aurora legszegényebbjei is jobban el vannak eresztve, mint a Föld arisztokratái, ám Aurora arisztokratáihoz képest mégis kisemmizettek, és õk saját világuk uraihoz mérik magukat. Következésképpen egy közönséges emberi társadalomban mindig is van súrlódás. A társadalmi forradalom, mint akció, és a forradalom elhárítása, vagy ha egyszer már kitört: a leverése mint reakció az okozója annak a temérdek emberi nyomorúságnak, amellyel át meg át van itatva a történelem. No mármost itt, Solarián elõször történik meg, hogy a piramis csúcsa önmagában áll. A kisemmizettek helyét elfoglalták a robotok. A miénk az elsõ új társadalom, az elsõ nagy társadalmi újítás, amióta Sumér és Egyiptom parasztjai föltalálták a városokat.

Quernot elégedett mosollyal hátradõlt a székén.

– Publikálta már ezt? – érdeklõdött Baley.

– Egyszer még sort keritek rá – mondta Quernot tettetett nemtörõdömséggel. – Eddig még nem. Ez a harmadik fölfedezésem.

– A másik kettõ is ilyen széles ívû?

– Azokat nem a szociológiában csináltam. Valamikor szobrász voltam. Azok a munkák, amiket itt lát – mutatott a fülkék felé –, mind az enyémek. Aztán zenét is szereztem. De az idõ eljárt fölöttem, és Rikaine Delmarre folyton arra ösztökélt, hogy hagyjam ott a szépmûvészetet, és mûveljem inkább az alkalmazott mûvészetet, így vettem föl aztán a szociológiát.

– Ebbõl azt veszem ki, hogy Delmarre a jó barátja volt – jegyezte meg Baley.

– Ismertük egymást. Aki ilyen kort megér, mint én, minden felnõtt solariait megismer. De semmi okom rá, hogy tagadjam: Rikaine Delmarre-ral jól ismertük egymást.

– Miféle ember volt Delmarre? – (Ez a név különös módon fölidézte Baley elõtt Gladia képét, és hirtelen mintha mellbe vágták volna, ott állt elõtte az asszony úgy, amilyennek utoljára látta: magából kikelve, arcát eltorzítja az iránta táplált harag.) Quernot kissé elgondolkodott.

– Derék ember volt, odaadó híve Solariának és az életformájának.

– Más szóval idealista.

– Igen. Határozottan. Ez abból is kiviláglik, hogy önként jelentkezett erre a... hm... foetusmérnöki munkára. Ez is alkalmazott mûvészet, ugye, és már említettem az ezzel kapcsolatos véleményét.

– Olyan szokatlan dolog volt, ha valaki önként jelentkezik?

– Maga mit szólt volna... De hát elfelejtettem, hogy ön Föld-lakó. Igen, szokatlan. Ez egyike azoknak a munkáknak, amelyeket el kell végezni, ám önszántából senki sem jelentkezik rá. Rendesen meghatározott idõre kijelölnek rá valakit, és senki sem örül, ha rá esik a választás. Delmarre viszont önként elvállalta, méghozzá életfogytiglan. Úgy vélte, hogy ez a pozíció túlságosan is fontos ahhoz, hogysem vonakodó besorozottakra bíznák, és engem is meggyõzött errõl. Ettõl függetlenül azonban én mégsem jelentkeznék. Képtelen volnék vállalni a vele járó áldozatot. Az õ áldozata pedig annál nagyobb volt, minthogy szinte fanatikusan ügyelt a személyi higiéniára.

– Még mindig nem nagyon értem ennek a munkának a mibenlétét.

Quernot idõbarázdált arca kissé elpirult.

– Nem volna jobb, ha az asszisztensénél érdeklõdne?

– Már rég megtettem volna, uram, ha valaki is érdemesnek tartotta volna, hogy az orromra kösse, miszerint van neki egy asszisztense is.

– Sajnálom, hogy így történt – mentegetõzött Quernot –, de az asszisztens megléte újabb mércéje Delmarre társadalmi státusának. Elõdjei közül senkit sem méltattak erre. Delmarre azonban úgy látta szükségesnek, hogy keressen maga mellé egy megfelelõ ifjút, és személyesen beavassa õt a szakmába, hogy jól képzett utódot hagyjon maga után, ha majd nyugalomba vonul, vagy, hm... ha meghal. – Az öreg solariai mélyet sóhajtott. – Én mégis túléltem õt, pedig mennyivel fiatalabb volt nálam. Sakkozni szoktam vele. Gyakran.

– Hogy csinálta?

– A szokásos módon – vonta föl a szemöldökét Quemot.

– Látták egymást?

Quernot arcára kiült az iszonyat.

– Micsoda ötlet! Még ha én el is bírtam volna viselni, Delmarre egy pillanatra se ment volna bele. A foetusmérnökség nem tompította el az érzékenységét. Finnyás ember volt.

– Akkor hát hogyan...

– Két táblával, ahogy két ember sakkozni szokott. – Aztán a solariai vállat vont, és lejjebb adott a gõgjébõl. – Ja persze, ön a Földre való. Az én lépéseim megjelentek az õ tábláján, az övéi pedig az enyémen. Egyszerû dolog.

– Ismeri ön Mrs. Delmarre-t? – kérdezte Baley.

– Szoktuk távnézni egymást. Ugyanis õ erõtér-kolorista, és eldicsekedett néhány mutatványával. Meg kell hagyni, ügyes munkák, bár inkább érdekesség, mint mûalkotás. Ennek ellenére szórakoztató dolgok, és érzékeny elmére vallanak.

– Mit gondol, képes arra, hogy megölje a férjét?

– Nem gondolkoztam el ezen. A nõk furcsa teremtmények. De hát aligha lehet helye a kételynek, nem igaz? Egyedül Mrs. Delmarrenak volt módja rá, hogy Rikaine közelébe férkõzhessen, és elintézze õt. Rikaine soha, semmilyen körülmények között, semmilyen okból nem engedte volna meg senkinek, hogy lássa õt. Rendkívül finnyás volt. A finnyás talán nem is a megfelelõ szó rá. Mindössze arról van szó, hogy az abnormitás legkisebb jele is hiányzott belõle, a perverzitásnak nyoma sem volt nála. Jó solariai volt.

– Azt akarja mondani, hogy ön perverzitásból járult hozzá, hogy én lássam önt? – kérdezte Baley.

– Igen, azt hiszem, igen – mondta Quernot elgondolkodva. – Sõt még azt sem tagadom, hogy némi scatofilia* is szóba jöhet nálam.

– Politikai ok elképzelhetõ Delmarre meggyilkolása mögött?

– Hogyan?

– Azt mondják, hogy tradicionalista volt.

– Ó, mi mind azok vagyunk.

– Úgy érti, hogy senki sincs Solarián, aki nem tradicionalista?

– Megengedem, hogy vannak néhányan – mondta Quernot tétován –, akik veszélyesnek tartják, ha valaki túlságosan tradicionalista. Ezek túlzottan aggályoskodnak népességünk csekély száma meg a többi világok túlsúlya miatt. Úgy vélik, hogy védtelenek vagyunk a többi Külsõ Világ esetleges támadása ellen. Persze mindez ostobaság, és ezek az emberek nincsenek is sokan. Nem hinném, hogy számottevõ erõt képviselnének.

– Mért tartja õket ostobáknak? Vagy talán van valami, ami nagyfokú számbeli hátránya ellenére mégis Solaria javára billenthetné az erõegyensúlyt? Valamilyen új fegyver talán?

– Egy fegyver igen. Csakhogy az nem új. Azok, akikrõl beszélek, inkább vakok, mint ostobák, ha nem veszik észre, hogy ez a fegyver folyamatosan mûködik és ellenállhatatlan.

– Ezt ön komolyan mondja? – vonta össze a szemöldökét Baley.

– Komolyan.

– Ismeri ön ezt a fegyvert?

– Mindenki ismeri. Ön is, ha elgondolkodik rajta. Nekem, mint szociológusnak, talán könnyebb fölismernem. Az igazat megvallva, ez nem olyan fegyver, mint amit közönségesen annak tartanak. Nem öl és nem sebez, ám mégis kivédhetetlen. Annál kivédhetetlenebb, mivel senkinek sem szúr szemet.

– És mi ez a nem gyilkos fegyver? – sürgette Baley bosszúsan.

– A pozitronrobot – felelte Quemot.

11. Egy farm megszemlélése

Baleyben egy pillanatra megfagyott a vér. A pozitronrobot az ûrászok fölényét jelképezi a földiek fölött. Fegyvernek aztán igazán fegyver.

De uralkodott a hangján.

– Ez egy gazdasági fegyver. A többi Külsõ Világ fontosnak tartja Solariát, mint fejlett robotfajták forrását, ezért békén hagyják.

– Egy nyomós érv – felelte Quemot egykedvûen. – Többek között ennek köszönhetjük a függetlenségünket. De amire én gondolok, az valami más, valami nehezebben megfogható és kozmikus kihatású dolog. – Quemot tekintete ujjai hegyén nyugodott, míg gondolatai láthatóan elvont dolgokkal foglalatoskodtak.

– Ez önnek egy újabb szociológiai elmélete? – érdeklõdött Baley.

Quemot alig leplezett büszkesége láttán Baley ajka kurta mosolyra rándult.

– Valóban az enyém – mondta a szociológus. – Amennyire én tudom, eredeti, bár könnyen rájöhet, aki alaposan tanulmányozza a Külsõ Világok népességi adatait. Kezdem azzal, hogy amióta csak föltalálták a pozitronrobotot, kozmoszszerte egyre nagyobb méreteket ölt a használatuk.

– A Földön nem – szúrta közbe Baley.

– Már megengedjen, nyomozó uram. Nem sokat tudok a Földrõl, azt azonban jól tudom, hogy a robotok az ottani gazdaságba is behatolnak. Maguk ott kiterjedt városokba tömörülnek, és üresen hagyják a bolygó felszínének nagy részét. De kik dolgoznak a farmjaikon meg a bányáikban?

– Robotok – ismerte el Baley. – Ám ha már itt tartunk, doktor, a pozitronrobotot a Földön találták föl.

– Valóban? Biztos ön ebben?

– Ellenõrizheti. Ez az igazság.

– Érdekes. Mégis ott terjedtek el a legkevésbé a robotok. – A szociológus gondolataiba mélyedt. – Talán a földi népesség nagy száma miatt. Ezért sokkal hosszabb idõ kell hozzá. Igen... Ámbár még a városaikban is vannak robotok.

– Igaz – felelte Baley.

– Ma több, mint mondjuk ötven évvel ezelõtt.

– Úgy van – bólintott Baley türelmetlenül.

– Akkor stimmel. A különbség csupán idõbeli. A tendencia az, hogy a robotok kiszorítják az emberi munkaerõt. A robotgazdaság csakis egy irányban mozog. Több robot és kevesebb ember. Nagyon alaposan tanulmányoztam a népesedési adatokat, hogy ezt észrevegyem, és néhány következtetést levonjak a jövõre nézve. – Meglepetten fölkapta a fejét. – De hiszen ez a matematika alkalmazása a szociológíára, nem igaz?

– De igen – felelte Baley.

– Ezek szerint mégis lehet valami a dologban. Gondolkodnom kell ezen. Mindenesetre én ezekre a következtetésekre jutottam, és meggyõzõdésem, hogy a helyességükhöz kétség sem férhet. Vagyis minden gazdaságban, amely elfogadta a robotmunkát, folyamatosan emelkedik a robot/ember arány, és ezt semmilyen törvényi szabályozással nem lehet meggátolni. A növekedést le lehet lassítani, de megállítani nem. Eleinte még növekszik az emberi népesség, a robotok száma azonban ennél sokkal gyorsabban emelkedik. Aztán egy bizonyos kritikus pont elérése után...

Quemot újfent elhallgatott, aztán így folytatta:

– Lássuk csak. Ön azt kérdezhetné, hogy a kritikus pontot meg lehet-e pontosan határozni, lehet-e számszerûen kifejezni. No lám, itt van megint a maga matematikája.

Baley türelmetlenül feszengeni kezdett.

– Nos, mi történik azután, hogy elérik a kritikus pontot, dr. Quemot?

– Hogyan? Ja igen, az emberi népesség elkezd csökkenni. A bolygón igazi társadalmi stabilitás következik be. Aurora sem kerülheti el ezt. De még a Föld sem. A Földön ez eltarthat néhány évszázadig, de ez elkerülhetetlen.

– Mit ért ön társadalmi stabilitáson?

– Az itteni helyzetet. Solariát. Egy olyan világot, ahol az emberek teszik ki a dologtalanok osztályát. Ennélfogva semmi okunk sincs rá, hogy tartsunk a többi Külsõ Világtól. Talán csak egy évszázadot kell várnunk, és mindegyikük egy-egy új Solariává válik. Szerintem ez bizonyos értelemben az emberi történelem végét fogja jelenteni, vagy legalábbis a kiteljesedését. Végre-valahára minden embernek meglesz mindene, amire szüksége van, vagy amire vágyik. Tudja, van egy mondás, amit egyszer fölcsíptem valahol, magam sem tudom, hol, valami a boldogságkeresésrõl.

Baley eltûnõdve idézni kezdte:

– Minden embert fölruház a Teremtõ bizonyos elidegeníthetetlen jogokkal... ezek között van az élethez, a szabadsághoz és a boldogság kereséséhez való jog.

– Eltalálta. Honnan van ez?

– Valamilyen régi dokumentumból – felelte Baley.

– Látja, ehhez képest nagy változás következett be Solarián, és idõvel be fog következni az egész Galaxisban. A keresésnek vége. Az emberiség öröklött joga az élet, a szabadság és a boldogság lesz. Csak így. Boldogság.

Baley szárazon megjegyezte:

– Ez mind nagyon szép, csakhogy az ön Solariáján megöltek egy embert, és egy másik is a halálán van.

Ám nyomban szerette volna visszaszívni, amit mondott, mert Quemot arca olyan kifejezést öltött, mintha arcul csapták volna. Az öregember lecsüggesztette a fejét. Lesütött szemmel csak ennyit mondott: – Tõlem telhetõen feleltem a kérdéseire. Van még valami kívánsága?

– Ennyi elég. Köszönöm, uram. Bocsásson meg, ha megzavartam a barátja halála miatti gyászát.

Quemot lassan fölemelte a tekintetét.

– Nehéz lesz másik sakkpartnert találni. Kínos pontossággal tartotta magát a megbeszélt idõpontokhoz, és rendkívül kiegyensúlyozottan játszott. Jó solariai volt.

– Megértem önt – mondta Baley lágyan. – Megengedi, hogy az ön berendezésén kapcsolatba lépjek a következõ személlyel, akit látni akarok?

– Természetesen – felelte Quemot. – A robotjaim a rendelkezésére állnak. Én pedig most búcsút veszek öntõl. Képet ki.

Mindössze fél perc telt el azóta, hogy Quemot eltûnt, és máris ott állott Baley oldalánál egy robot, és Baley ismét eltûnõdött azon, hogyan is irányítják ezeket a teremtményeket. Csak annyit vett észre, hogy Quemot búcsúzás közben az ujjával megérintett egy kapcsolót.

Lehet, hogy a robot csak egy olyan általános utasítást kapott, hogy mondjuk: „Tedd a kötelességedet!” Az is lehet, hogy a robotok mindent hallanak, és folyamatosan kitalálják az ember minden kívánságát, és ha egy bizonyos robot testileg vagy értelmileg nem felel meg az adott feladatnak, mûködésbe lép a robotokat összekötõ rádióhálózat, és oda szólítják a megfelelõ robotot.

Egy percre Baley szeme elõtt megjelent Solaria, mint egy olyan robotokból álló háló, amelyen a már amúgy is kis lyukak egyre parányibbá zsugorodnak, és amelyen minden emberi lény szépen a helyéhez van láncolva. Eszébe jutott Quemot jóslata arról, hogy minden világ Solaria sorsára jut, és még a Földre is egyre szorosabban ráfeszül ez a háló, mígnem...

Gondolatait a robot nyugodt és szenvtelen tisztelettel áthatott géphangja szakította félbe.

– Szolgálatára állok, gazda.

– Tudod, hogy lehet kapcsolatba lépni Rikaine Delmarre egykori munkahelyével? – fordult hozzá Baley.

– Igen, gazda.

Baley összerezzent. Mikor fogja már megtanulni, hogy tartózkodjék a hiábavaló kérdésektõl? A robotok tudják. Kész. Arra gondolt, hogy a robotok megfelelõ kezeléséhez szakértõnek, afféle robotásznak kell lenni. Vajon az átlag solariai hogy boldogul? Nyilván csak úgy-ahogy.

– Hozd be Delmarre lakását, és kapcsold az asszisztensét. Ha nincs ott, kerítsd elõ a föld alól is.

– Igenis, gazda.

A robot már indulóban volt, amikor Baley utánaszólt.

– Várj! Hány óra van Delmarre munkahelyén?

– 6.30 körül, gazda.

– Reggel?

– Igen, gazda.

Baleyt újra elfogta a bosszúság, hogyan szolgáltathatja ki magát egy világ a nap jövésének-menésének. Ezzel jár az, ha a bolygó csupasz felszínét lakják.

Vágyódva gondolt a Földre, de gyorsan eltépte róla a gondolatait. Addig nincs semmi baj, amíg a kezében lévõ ügyre összpontosít. Ha azonban belecsúszik a honvágy ingoványába, akkor vége.

– Azért csak hívd az asszisztenst, fiam, és mondd meg neki, hogy államügyrõl van szó – és szólj valamelyik társadnak, hogy hozzon valamit enni. Megteszi egy szendvics meg egy pohár tej is.

Gondolataiba mélyedve majszolta a valamilyen füstölt húsból készült szendvicset, és az elméje sarkában az is megfordult, hogy azután, ami Gruerrel történt, Daneel Olivaw bizonyára minden falat ételre gyanakvással tekintene. És nem is minden ok nélkül.

De mindenféle ártalom – legalábbis azonnali ártalom – nélkül végzett a szendviccsel, és kortyolt a tejbõl. Azt nem tudta meg Quemottól, amiért fölkereste, de azért valamit kiszedett belõle. Ahogy elrendezgette a gondolatait, arra is rájött, hogy nem is keveset.

Ami igaz, az igaz: a gyilkosságról nem sokat, de annál többet a fontosabb ügyrõl.

– Az asszisztens elfogadja a hívást, gazda – tért vissza a robot.

– Helyes. Volt valamilyen nehézség?

– Az asszisztens aludt, gazda.

– De most már ébren van?

– Igenis, gazda.

Hirtelen ott termett vele szemben az asszisztens, amint éppen sértett mogorvasággal az arcán fölült az ágyában.

Baley visszatorpant, mintha váratlanul egy erõkorlát magasodott volna föl elõtte. Megint elhallgattak elõtte egy fontos tényt. Megint nem a megfelelõ kérdéseket tette föl.

Senkinek sem jutott eszébe, hogy az orrára kösse: Rikaine Delmarre asszisztense: nõ.

A haja valamivel sötétebb, mint a megszokott ûrász bronz, és ziláltságában jókora boglyaként övezte a fejét. Arca tojásdad, az arra kissé krumpliorr, az álla elõreugró. Csendesen vakargatta magát a dereka táján, és Baley abban reménykedett, hogy a takaró a helyén marad. Eszébe jutott Gladia szabados viselkedése a távnézés alatt.

Baley most epés elégtétellel vette tudomásul saját kiábrándulását. A földiek valahogy azt képzelték, hogy minden ûrász nõ szép, és Gladia valóban megerõsíteni látszott ezt az elképzelést. Ez itt azonban még földi mértékkel mérve is elég közönséges.

Ezért meglepõdött, amikor a nõ megszólalt, mert mély alt hangját vonzónak találta.

– Ide figyeljen, tudja, hány óra van?

– Tudom – felelte Baley –, de mivel látni fogom magát, úgy éreztem, hogy nem árt, ha elõre figyelmeztetem.

– Látni engem? Magasságos egek... – Szemét tágra meresztette, és az állához kapta a kezét. (Az egyik ujján gyûrût viselt; elsõ eset, hogy Baley ilyen személyi cicomát fölfedezett Solarián.) – Várjon, csak nem maga az új asszisztensem?

– Nem. Ilyesmirõl szó sincs. Azért vagyok itt, hogy nyomozzak Rikaine Delmarre gyilkossági ügyében.

– Igazán? Hát csak nyomozzon.

– Hogy hívják?

– Klorissa Cantorónak.

– És mióta dolgozik dr. Delmarre-ral?

– Három éve.

– Feltételezem, hogy most nem a tevékenysége színhelyén tartózkodik. – (Baley nem szívesen használta ezt a körülírást, de hát ki tudja, hogy nevezik egy foetusmérnök munkahelyét.) – Ha azt akarja tudni, hogy a farmon vagyok-e – mondta Klorissa bosszúsan –, akkor igen, ott vagyok. Azóta nem távoztam el innen, amióta az öreget kinyiffantották, és úgy néz ki, nem is fogok, amíg egy asszisztenst nem küldenek nekem. Maga nem tudná ezt elintézni?

– Sajnálom, asszonyom. Nekem itt semmi befolyásom nincs.

– Csak úgy kérdeztem.

Klorissa lerúgta magáról a takarót, és minden tartózkodás nélkül kimászott az ágyból. Egybeszabott hálóruhát viselt, és a kezével megérintette a nyakánál azt a helyet, ahol a zár végzõdött.

– Egy pillanatra! – kiáltott föl Baley gyorsan. – Ha hajlandó látni engem, akkor én most be is fejezném, és ön tanúk nélkül felöltözhet.

– Tanúk nélkül? – A lány alsó ajkára helyezte az ujját, és kíváncsian vizsgálgatta Baleyt. – Csak nem finnyás? Akár a fõnök.

– Hajlandó látni engem? Szeretném átvizsgálni a farmot.

– Nem tudom, mit akar azzal a látással, de ha távnézni akarja a farmot, szívesen elkalauzolom. Ha megengedi, hogy megmosakodjam meg miegymás, és kissé kitöröljem az álmot a szemembõl, akkor én is örülni fogok, hogy kizökkenhetek a mindennapi kerékvágásból.

– Én semmit sem akarok távnézni. Én látni akarok.

Az asszony félrehajtotta a fejét, és kíváncsi tekintetében megjelent valamiféle hivatásos érdeklõdés.

– Micsoda maga, csak nem perverz? Mikor esett át az utolsó génvizsgálaton?

– Szent Jozafát! – mormolta Baley. – Ide figyeljen, én Elijah Baley vagyok, a Földrõl.

– A Földrõl? – visított föl a nõ. – Magasságos ég! Mi a csudát keres itt? Csak nem akar itt engem megviccelni?

– Nem viccelek. Azért hívtak ide, hogy kivizsgáljam Delmarre halálát. Nyomozó vagyok, detektív.

– Szóval olyan vizsgálat. De hát tudtommal mindenki meg van róla gyõzõdve, hogy a felesége tette.

– Nem, asszonyom, nekem ez ügyben vannak némi fenntartásaim. Megengedi, hogy lássam önt meg a farmot? Meg kell értenie, hogy mint Föld-lakó, nem vagyok szokva a távnézéshez. Olyankor kínosan érzem magam. Engedélyem van a biztonsági fõnöktõl, hogy láthatom azokat, akik a segítségemre lehetnek. Ha óhajtja, megmutathatom az írást.

– Hadd lássam!

Baley a nõ vetített szeme elé tartotta a hivatalos papírt.

– Látni! – csóválta a fejét az asszony. – Mocskos egy dolog. De hát az egekre is, mit tesz egy kis mocsokkal több ebben a szennyes munkában? Csak óva intem, nehogy közel merészkedjen hozzám. Tartsa be a tisztes távolságot. Majd kiabálunk, vagy ha kell, robottal üzenünk egymásnak. Világos?

– Világos.

Abban a pillanatban, amikor a kapcsolat megszakadt, az asszony hálóruhája kétfelé nyílt a varrásnál, és Baley füléig még eljutott egy méltatlankodó „Föld-lakó!” dörmögés.

– Ne jöjjön közelebb! – intette Klorissa. Baley nyolcméternyi távolságból szólt oda: – Nekem jó ez a távolság, csak nem bánnám, ha minél elõbb bemennénk a házba.

Ezúttal már valahogy nem volt olyan elviselhetetlen. A repülõutat szinte észre sem vette, de azért nem kell túlzásba se vinni. Bár a lélegzete el-elakadt, legyûrte magában azt az ingert, hogy lazítson a gallérján.

– Mí van magával? – kiáltott föl Klorissa. – Mint akit fejbe vertek.

– Nem vagyok hozzászokva a szabad levegõhöz – mentegetõzött Baley.

– Hát persze! Föld-lakó! Maga azt szereti, ha ketrecbe zárják vagy mi. Magasságos ég! – Fintorogva végignyalta az ajkát, mintha valamilyen kellemetlen dologba harapott volna. – Jöjjön csak, jöjjön, de elõbb én félrehúzódok. Így. Most már jöhet.

Az asszony két vastag varkocsba fonta a haját, amelyet bonyolult mértani figurákba rendezett el a feje körül. Jó sok idõbe telhetett neki, tûnõdött Baley, de aztán eszébe jutott, hogy minden bizonnyal egy robot tévedhetetlen gépi ujjait dicséri ez a munka.

A haj szabadon hagyta az ovális arcot, és kihangsúlyozta annak szabályos szimmetriáját, ami ha nem is csinossá, de kellemessé tette azt. Az arca nem volt kikészítve, és a ruhája sem szolgált más célt, mint hogy célszerûen elfedje a testét. Öltözékén uralkodott a tompa sötétkék szín, kivéve könyékig érõ kesztyûit, amelyek élesen kiríttak lila színükkel. Látszott, hogy nem tartoznak megszokott öltözékéhez. Baley figyelmét nem kerülte el, hogy a kesztyû egyik ujját kidomborítja a gyûrû.

A szoba átellenes oldaláról néztek farkasszemet egymással.

– Ugye, asszonyom, kellemetlen magának? – szólt oda hozzá Baley.

– Miért volna kellemes? – vont vállat az asszony. – Nem vagyok állat. De kibírom. Megedzõdik az ember, ha... hm... gyerekekkel foglalkozik – bökte ki némi habozás után, dacosan fölszegve a fejét, mint aki nagy nehezen rászánja magát, hogy kimondja az elkerülhetetlent. Az ominózus szót gondosan artikulálva ejtette ki a szájan.

– Úgy mondja ezt, mint akinek nincs kedvére, amit csinál.

– Fontos munka. El kell végezni. Mégsem szeretem.

– Rikaine Delmarre szerette?

– Szerintem nem, de sohasem mutatta ki. Jó solariai volt.

– És finnyás.

Klorissa meglepett pillantást vetett rá.

– Maga mondta ezt – tette hozzá Baley. – Távnézés közben, amikor azt javasoltam, hogy tanúk nélkül öltözzön fel, mire ön megjegyezte, hogy olyan finnyás vagyok, akár a fõnöke.

– Ja. Hát igen, finnyás, az volt. Még távnézés közben sem engedett meg semmilyen szabadosságot. Mindig illendõen viselkedett.

– Ez olyan szokatlan dolog?

– Nem kellene, hogy az legyen. Ideálisan mindenkinek meg kellene tartania az illendõséget, de senki sem veszi magának a fáradságot. Legalábbis távnézés közben. Mit számít, hiszen személyesen nincs jelen az ember. Elárulom magának, hogy távnézés közben engem sem izgat, kivéve ha a fõnökömmel vagyok. Vele meg kell tartani a formaságot.

– Ön csodálta dr. Delmarre-t?

– Jó solatiai volt.

– Ön farmnak nevezte ezt a helyet, és gyerekeket említett. Talán gyermekeket nevelnek itt?

– Egy hónapos kortól kezdve Solariáról minden foetus ide kerül.

– Foetus?

– Úgy van. – Majd homlokát ráncolva: – Egy hónappal a fogamzás után kapjuk meg õket. Nem esik zavarba?

– Nem – vágta rá Baley. – Meg tudná mutatni a helyet?

– Meg. Csak ne jöjjön közelebb.

Baley hosszú arca kõvé fagyott, amint fentrõl végignézett a hosszú termen. A termet üvegfal választotta el tõlük. Biztos volt benne, hogy az üvegfal túlsó oldalán tökéletesen szabályozott hõmérséklet, tökéletesen szabályozott nedvesség, tökéletesen szabályozott steril környezet fogadná õket. Egymás fölött tartályok légiója sorakozott, mindegyikben egy parányi lény úszkált precízen összeállított átlátszó folyadékában, és eszményi arányú tápláló keverék gondoskodott életben tartásukról és növekedésükrõl.

Parányi lények, egyik-másik kisebb, mint a fél ökle, összegömbölyödve, kidomborodó koponyákkal, pici végtagkezdeményekkel és csökevényes farkokkal.

Klorissa hét méterrel odébb megszólalt:

– Hogy tetszik, nyomozó úr?

– Mennyi van most itt? – kerülte meg a választ Baley.

– A ma reggeli állapot szerint százötvenkettõ. Tizenöt-húszat kapunk minden hónapban, és ugyanannyit bocsátunk szárnyra.

– Ez a bolygó egyetlen ilyen intézménye?

– Úgy van. Ez is elegendõ a népesség utánpótlására, ha háromszáz éves élettartammal és húszezres népességgel számolunk. Az épület egészen új. Dr. Delmarre maga felügyelte az építését, és számos változtatást vezetett be a munkarendünkben. A foetushalandóság most gyakorlatilag nulla.

Robotok járkáltak a tartályok között. Minden tartálynál megálltak, és fáradhatatlan alapossággal ellenõrizték a mûszereket, és szemügyre vették a kicsiny embriókat.

– Ki operálja meg az anyákat? – érdeklõdött Baley. – Mármint hogy kinyerjék az apróságokat.

– Doktorok – felelte Klorissa.

– Doktor Delmarre?

– No nem. Orvosdoktorok. Csak nem gondolja, hogy dr. Delmarre-nak valaha is eszébe jutna... De hagyjuk.

– Mért nem bízzák robotokra?

– Az operálást? Az Elsõ Törvény ezt nagyon megnehezítehé, nyomozó úr. Egy robot, ha alkalmas rá, végre tudna hajtani egy vakbéloperációt, hogy megmentse egy ember életét, de kétlem, hogy ezután nagyobb javítás nélkül hasznát lehetne venni. Egy pozitronagy számára megrendítõ élmény lehetne az emberi hús fölmetszése. Emberi orvosok azonban kellõképpen hozzákeményedhetnek ehhez a feladathoz. Még az ezzel járó személyes jelenléthez is.

– Úgy látom azonban, hogy robotok viselik gondját a foetusoknak. Dr. Delmarre-ral be kellett valaha is avatkozniuk?

– Néha szükséges, ha valami zûr adódik. Mondjuk egy foetus fejlõdési rendellenességeket mutat. Ha emberi életrõl van szó, nem lehet megbízni a robotokban, hogy helyesen mérik-e föl a helyzetet.

– Gondolom, túl nagy a kockázata – bólintott Baley –, hogy egy téves ítélet, és oda egy élet.

– Ellenkezõleg. Túl nagy a kockázata, hogy túlbecsülnek egy életet, és fölöslegesen megmentik – mondta az asszony könyörtelenül. – Mint foetusmérnököknek, Baley, az a dolgunk, hogy egészséges gyermekek jöjjenek világra, egészségesek! Még a legalaposabb szülõi génvizsgálat sem garantálhatja, hogy minden génpermutáció és kombináció kedvezõ lesz, nem is beszélve a mutációk kockázatáról. Ez a nagy gondunk, a váratlan mutáció. Ennek arányát sikerült egy ezrelék alá szorítani, de még ez is azt jelenti, hogy átlagosan minden tíz évben meggyûlik egyszer vele a bajunk.

Intett a kezével, és Baley követte az erkélyen.

– Meg fogom mutatni a csecsemõk bölcsõdéjét és a kicsik hálószobáit. Ezekkel jóval több a gond, mint a foetusokkal. Itt csak korlátozott mértékben alkalmazhatunk robotmunkát.

– Miért?

– Maga is megértené, Baley, ha megpróbált volna egy robotot megtanítani a fegyelmezés fontosságára. Az Elsõ Törvény gátlását alig lehet náluk leküzdeni. És ne higgye, hogy az apróságok, alighogy megtanulnak beszélni, nem jönnek rá erre. Tanúja voltam, amint egy hároméves apróság tucatnyi robotot tartott sakkban azzal, hogy azt kiabálta: „Ne bántsatok! Fáj!” Rendkivül fejlettnek kell lennie a robotnak, hogy rájöjjön, ha a gyerek szándékosan hazudik.

– Delmarre tudott bánni a gyerekekkel?

– A legtöbbször igen.

– Hogy csinálta? Odament közéjük, és megcibálta õket?

– Dr. Delmarre? Hozzájuk nyúlni? Magasságos egek! Természetesen nem. De tudott hozzájuk beszélni. És megfelelõ utasításokat tudott adni a robotoknak. Egyszer láttam, hogy negyedórán át távnézett egy gyereket, és közben egész idõ alatt ott tartott egy robotot, és szünet nélkül náspágoltatta vele a lurkót. Elég egy-két ilyen eset, és a gyereknek elmegy a kedve a fõnök bosszantásától. És a fõnök mindezt olyan hozzáértéssel csinálta, hogy utána a robot csak egy rutinigazításra szorult.

– És ön? Ki szokott menni a gyerekek közé?

– Sajnos ez néha elkerülhetetlen. Én nem vagyok olyan, mint a fõnök. Valamikor talán én is elsajátítom a távnevelést, de most ha meg is próbálnám, tönkretenném a robotokat. Tudja, valóságos mûvészet igazán jól bánni a robotokkal. De ha rágondolok: kimenni a gyerekek közé! Kis állatok!

Hirtelen hátranézett.

– Maga ugye nem bánná, ha látná õket?

– Engem nem zavarna.

Az asszony vállat vont, és furcsálló tekintettel méregette.

– Földiek! – Majd folytatta útját. – Egyébként mire való ez az egész cécó? Úgyis az lesz, a vége, hogy Gladia Delmarre a gyilkos. Ismerje csak el.

– Én ebben nem vagyok olyan biztos – mondta Baley.

– Hogyhogy nem biztos? Ki más tehette volna?

– Egy-két személy még számba jöhet, asszonyom.

– Például kicsoda?

– Nos, hát például maga is!

Klorissa reagálása alaposan meglepte Baleyt.

12. Céltévesztés

Az asszony fölkacagott.

Kacagása önmagát táplálva egyre hevesebben rázta a testét, s a végén már levegõ után kapkodott, és pufók arcát szinte bíborvörösre festette a vér. Elfúló lélegzettel a falba kapaszkodott.

– Ne, ne jöjjön... közelebb – lihegte. – Nincs semmi bajom.

– Ilyen mókásnak találja ezt a lehetõséget? – kérdezte Baley zavartan.

Az asszony válaszolni próbált, de újból úrrá lett rajta a nevetés. Végre elfúló hangon ki erõltette magából: – Ó, meglátszik, hogy földi! Másként hogy is juthatna ilyesmi az eszébe?

– Maga jól ismerte õt – bizonygatta Baley. – Ismerte a szokásait. Könnyû volt kitervelnie.

– És maga azt hiszi, hogy én láthattam volna õt? Hogy a közelébe férkõzhettem volna, hogy fejbe kólintsam valamivel? Baley, magának fogalma sincs a dolgokról.

Baley érezte, hogy arcat elönti a vér.

– No és mért nem férkõzhetett a közelébe, asszonyom? Hiszen ön megszokta a... hm... keveredést.

– A gyerekekkel!

– Egyik dolog vezet a másikhoz. Maga láthatóan elég jól elviseli az én jelenlétemet.

– Hét méterrõl! – vetette oda az megvetõen.

– Épp az imént voltam valakinél; aki kis híján összeesett, mert egy ideig el kellett tûrnie a jelenlétemet.

– A fokozaton múlik – jegyezte meg Klorissa.

– Szerintem is mindent eldönt a fokozatosság. Ha valaki megszokja a gyerekek közelségét, könnyen elviseli egy ideig Delmarre jelenlétét is.

– Mr. Baley, szeretném leszögezni – jelentette ki Klorissa, ezúttal már a vidámság legkisebb jele nélkül –, hogy egy fikarcnyi jelentõsége sincs annak, hogy én mit tudok elviselni. Dr. Delmarre volt a finnyás. Majdnem olyan kényes volt, mint maga Leebig. Majdnem. Még ha elviseltem volna is a jelenlétét, õ sohasem lett volna képes látni engem. Valószínûleg Mrs. Delmarre az egyetlen, akit látó távolságra engedett magához.

– Ki az a Leebig, akit említett? – firtatta Baley.

Klorissa megvonta a vállát.

– Egyike azoknak a bogaras zseniknek, érti ugye, mit akarok mondani. Robotügyben dolgozott együtt a fõnökkel.

Baley elraktározta ezt magában, aztán visszakanyarodott a szõnyegen fekvõ ügyhöz.

– Aztán azt is mondhatnám, hogy magának indoka is volt rá.

– Miféle indokom?

– A halálával maga lett a fõnök ebben az intézményben, pozícióhoz jutott.

– Ezt maga indoknak nevezi? Magasságos egek, ki az, aki erre a pozícióra ácsingózik? Itt Solarián? Ez éppen arra indítana engem, hogy életben tartsam. Hogy pátyolgassam és védelmezzem. Valami jobbat találjon ki, földikém.

Baley tanácstalanul vakargatta a nyakát. Belátta, hogy van valami abban, amit az asszony mond.

– Észrevette a gyûtûmet, Mr. Baley? – kérdezte Klorissa.

Egy pillanatig úgy tûnt, mintha le akarná húzni jobb kezérõl a kesztyût, de aztán meggondolta magát.

– Nem kerülte el a figyelmemet – felelte Baley.

– Gondolom, nincs tisztában a jelentõségével.

– Nem vagyok. – (Úgy látszik, itt mindenhová elkíséri a tudatlansága – gondolta keserûen.) – Akkor nem bánja, ha most tartok egy kiselõadást?

– Nem én, ha segít eligazodnom ezen az átkozott világon – fakadt ki Baley –, tessék, csak rajta.

– Magasságos egek! – mosolygott Klorissa. – Az a gyanúm, hogy maga olyannak lát minket, mint mi a Földet. Ki hitte volna? Nicsak, itt van egy üres helyiség. Bemegyünk oda, és leülünk – nem, a szoba nem elég tágas. Hallgasson ide. Mi lenne, ha maga leülne ott bent, én meg majd megállok itt.

Ezzel odébb lépett a folyosón, hogy elég helye legyen a férfinak a szoba megközelítésére, aztán visszatért, és a szemközti fal mellé állt, ahonnan jól szemmel tarthatta Baleyt.

Baley helyet foglalt, anélkül hogy a lovagiassága nagyon tiltakozott volna. Miért is ne? – gondolta dacosan. – Hadd álljon csak ez az ûrász hölgyike.

Klorissa összefonta a mellén izmos karját, és belefogott.

– A génelemzés adja meg a társadalmunkhoz a kulcsot. Persze nem közvetlenül a géneket analizáljuk. De minden gén egy enzimet irányít, és az enzimeket már vizsgálatnak vethetjük alá. Ha ismered az enzimet, ismered a szervezet kémiáját, ismered az embert. Eddig világos?

– Az elmélet ismerõs – felelte Baley. – Csak azt nem tudom, hogyan alkalmazzák.

– Itt ezt csináljuk. A csecsemõtõl még a végsõ magzatállapotában vért veszünk. Ez a kezünkbe adja az elsõ durva megközelítést. Rendes körülmények között már ekkor nyakon csíphetjük az összes mutációt, és meg tudjuk ítélni, hogy érdemes-e kockáztatni a világrajövetelt. A valóságban azonban még mindig nem tudunk eleget ahhoz, hogy minden tévedést ki tudjunk iktatni. Talán majd egyszer. Elég az hozzá, hogy a vizsgálatot a születés után is folytatjuk, mind szövetminták, mind testnedvek alapján. Mindenesetre már jóval a felnõttkor elõtt tudjuk, mibõl vannak gyúrva a mi kisfiúink és kislányaink.

(Kiskomárom, nagykomárom... – villant át akaratlanul Baley agyán egy ide nem illõ mondóka.) – Gyûrût viselünk az ujjunkon, amelybe be van kódolva génöszszetételünk – folytatta Klorissa. – Régi szokás ez, annak a primitív kornak a maradványa, amikor a solariaiakat még nem gyomlálták ki eugenetikailag. Manapság már mind egészségesek vagyunk.

– De maga még mindig hordja a gyûrût. Miért?

– Mert én kivételes vagyok – mondta az asszony nem titkolt, fesztelen büszkeséggel. – Dr. Delmarre sokáig kutatott asszisztens után. Olyasvalakit akart, aki kivételes. Eszes, találékony, szorgalmas és rendíthetetlen. Mindenekelõtt rendíthetetlen. Olyan, aki el tud vegyülni a gyermekek között, és nem borul ki.

– Õ erre nem volt képes, ugye? Talán nem volt egészen szilárd?

– Bizonyos mértékig igen, bár a legtöbb esetben ez az instabilitás hasznos célt szolgált nála. Maga, ugye, szokott kezet mosni?

Baley tekintete a kezére siklott. Tisztasága nem hagyott kívánnivalót maga után.

– Szoktam – mondta.

– Helyes. Nos, szerintem bizonyos instabilitás jele az, ha valaki olyannyira undorodik a piszkos kéztõl, hogy még végszükség esetén sem képes megtisztogatni mondjuk egy olajos szerkezetet. A mindennapi életben azonban mégiscsak ez az undor tartja tisztán az embert, ami hasznos dolog.

– Értem. Folytassa.

– Nincs tovább. Az én genetikai egészségem a harmadik legjobb, amit valaha is följegyeztek Solarián, ezért viselem a gyûrût. Olyan rekord ez, amire büszke vagyok.

– Fogadja gratulációmat.

– Hiába gúnyolódik. Meglehet, hogy ez nem az én érdemem. Meglehet, hogy ez a szülõi gének vak permutációja, ám akkor is méltán büszkélkedhet vele az ember. És senki sem tételezne fel rólam olyan esztelenséget, mint a gyilkosság. Az én génállományom mellett. Ezért ne pazarolja rám a vádjait.

Baley megvonta a vállát, és hallgatott. Ez az asszony összekeveri a génszerkezetet a bizonyítékkal, és meglehet, hogy egész Solaria ezt tenné.

– Akarja látni az ifjoncokat? – kérdezte Klorissa.

– Igen. Köszönöm.

A folyosóknak nem volt se végük, se hosszuk. Az egész épület kolosszális méretû lehetett. Persze a Föld városainak óriási lakótömbjeivel össze sem lehetne mérni, de ahhoz képest, hogy magányos épületként kapaszkodik meg a bolygó külsõ bõrén, valóságos épülethegynek kell lennie.

Bölcsõk százaiban rózsaszínû kisbabák ordítottak, aludtak, vagy éppen táplálkoztak. A mászni tudók számára pedig ott voltak a játékszobák.

– Még ebben a korban sem túl rosszak – panaszolta Klorissa –, jóllehet irdatlan mennyiségû robotot kötnek le. Gyakorlatilag minden csecsemõre jut egy robot, míg csak meg nem tanulnak járni.

– Mivel magyarázza ezt?

– Belebetegszenek, ha nem kapják meg a személyes figyelmet.

Baley bólintott.

– Igen, én is azt hiszem, hogya szeretet igényét nem lehet kiiktatni.

Klorissa a homlokát ráncolta, és nyersen csak annyit mondott:

– A csecsemõk megkívánják a figyelmet.

– Én egy kicsit furcsállom – jegyezte meg Baley –, hogy a robotok is képesek szeretetet nyújtani.

Az asszony feléje pöndörült, a köztük lévõ távolság sem volt képes elemészteni méltatlankodását.

– Ide figyeljen, Baley, ha kellemetlen szavakkal akar engem sokkolni, hiába fárad. Magasságos egek, ne legyen már gyerek.

– Sokkolni magát?

– Én is ki tudom mondani a szót. Még hogy szeretet! Akar hallani egy másik szót is? Egy igazi káromló szót? Kimondhatom azt is. Szerelem! Szerelem! Remélem, most már elégedett, hát legyen szíves, türtõztesse magát.

Baleynek nem akaródzott arról vitatkozni, hogy mi a trágárság.

Ezért azt kérdezte:

– Akkor hát a robotok valóban meg tudják adni a kellõ figyelmet?

– Tagadhatatlanul, különben ez a farm nem volna olyan sikeres, mint amilyen. Elbolondoznak a gyerekekkel. Csókolgatják, babusgatják õket. A gyermeknek mindegy, hogy az csak egy robot. De késõbb, három és tíz között, egyre nehezebb lesz velük.

– Igazán?

– Ebben a korban a gyermekek egymással akarnak játszani. Minden válogatás nélkül.

– Gondolom, hagyják õket.

– Kénytelenek vagyunk, ám egy pillanatra sem tévesztjük szem elõl azt a kötelezettségünket, hogy a felnõttkor kívánalmaira neveljük õket. Mindegyiknek külön szobája van, elzárható. Már egyéves koruktól egyedül kell aludniok. Ezt megköveteljük. Aztán mindennap van egy magányosan eltöltendõ idõszak, amely az évek számával egyre hosszabbodik. Mire a gyermek tízéves lesz, egyfolytában akár egy hétig is beéri a távnézéssel. Persze a távnézõprogram sokoldalú. Akár naphosszat távnézhetik a külvilágot, közben szabadon mozoghatnak.

– Meglep, mennyire el tudják nyomni ezt az ösztönt – mondta Baley. – Mert elnyomják, ezt én jól látom. Mégis meglepõ.

– Miféle ösztönt? – firtatta Klorissa.

– A társas ösztönt. Mert van ilyen. Maga említette, hogy gyermekkorukban egymással akarnak játszani.

– Ezt maga ösztönnek nevezi? – vont vállat Klorissa. – De még ha az volna is? Magasságos ég, hiszen a gyermek ösztönösen fél a zuhanástól, mégis meg lehet tanítani egy felnõttet arra, hogy a magasban dolgozzon, olyan helyen is, ahol állandó a leesés veszélye. Vagy nem látott még kötéltáncosokat? Vannak olyan világok, ahol az emberek magas házakban laknak. Aztán a gyermekek ösztönösen félnek az erõs hangoktól is, de maga ugye nem tart tõlük?

– Az ésszerûség határain belül nem – hagyta rá Baley.

– Fogadni mernék, hogy a földi emberek aludni sem tudnak teljes csendben. Magas egek, nincs olyan ösztön, amely ne hátrálna meg egy szakszerû, kitartó nevelés hatására. Emberekrõl van szó, akikben különben is másodlagosak az ösztönök. Ami azt illeti, ha jól fogja meg a végét az ember, minden nemzedékkel könnyebb és könnyebb a nevelés. Ez a fejlõdés útja.

– Hogyhogy? – érdeklõdött Baley.

– Hát nem érti? Növekedése során minden egyed végigjárja a fajfejlõdés útját. Azoknak a magzatoknak egy ideig még kopoltyújuk és farkuk is van. Ezeket a lépcsõfokokat nem lehet átugrani. A kisdedeknek hasonló módon végig kell járniuk a társadalmi lénnyé válás útját is. Ám amiképpen a magzat egy hónap alatt végigjárja azt az útszakaszt, amelyre a fajfejlõdésnek százmillió évre volt szüksége, olyképpen siettetni lehet a társadalmasodás folyamatát is. Dr. Delmarre azon a véleményen volt, hogy ez a folyamat minden generációval gyorsabbá válik.

– Valóban?

– Becslése szerint a fejlõdés jelenlegi ütemét figyelembe véve, háromezer éven belül olyan gyermekeink lesznek, akik azonnal rábírhatók a távnézésre. A fõnöknek más elgondolásai is voltak. Az is foglalkoztatta, hogyan lehetne javítani a robotokon, hogy azok agysérülés veszélye nélkül fegyelmezni tudják a gyerekeket. Miért is ne? Csak el kell fogadtatni a robotokkal, hogy a holnapi jobb életet szolgáló mai fegyelmezés az Elsõ Törvény igazi megvalósulása.

– Vannak már ilyen robotok?

Klorissa megrázta a fejét.

– Sajnos még nincsenek. Dr. Delmarre és Leebig keményen dolgozott néhány kísérleti típuson.

– Nem küldött dr. Delmarre egyes példányokat ezekbõl a saját birtokára is? Elég jó robotász volt vajon ahhoz, hogy maga kísérletezzen velük?

– Ó, igen. Gyakorta próbált ki robotokat.

– Tudomása szerint volt vele akkor robot, amikor meggyilkolták?

– Azt mondják, volt.

– Tudja, milyen típusú?

– Kérdezze meg Leebiget. Már mondtam, hogy õ az a robotász, aki dr. Delmarre-ral együtt dolgozott.

– Maga errõl nem tud semmit?

– Semmit.

– Ha eszébe jutna valami, csak szóljon nekem.

– Persze. De ne higgye, hogy dr. Delmarre-t csak az új típusú robotok érdekelték. Dr. Delmarre gyakran mondogatta, hogy eljön az az idõ, amikor késõbbi megtermékenyítés végett a folyékony levegõ hõmérsékletén megtermékenyítetlen petéket fognak tárolni. Ily módon igaziból alkalmazni lehet az eugenetika elveit, és megszabadulhatunk a személyes kapcsolat (a látás) szükségének utolsó maradékától is. Nem hinném, hogy én követni tudnám ilyen messzire, de õ gondolkodásban megelõzött minket, nagyon jó solariai volt. – Majd sietve hozzátette: – Van kedve kimenni? Az öt és nyolc év közötti korosztályt arra bátorítjuk, hogy vegyen részt a szabad ég alatti játékokban, és ön játék közben is megnézheti õket.

– Megpróbálhatom – mondta Baley óvatosan. – De elõfordulhat, hogy rövid úton vissza kell térnem a házba.

– No persze, elfelejtettem. Talán jobb, ha mégsem megy ki?

– Á, dehogy – mondta Baley, mosolyt erõltetve magára. – Igyekszem hozzászokni a szabad levegõhöz.

A szelet nehezen viselte el. Kapkodva szedte tõle a levegõt. Fizikai értelemben a szél nem volt hideg, ám maga az érzete, az, hogy a ruháját cibálta, megborzongatta.

A foga vacogott, amikor megszólalt, és a szavak töredékekben szakadtak föl a torkából. Szeme belesajdult a távoli látóhatár fátyolos zöldjének és kékjének a nézésébe, és alig hozott megkönnyebbülést, ha tekintetét a lába elõtti gyalogútra korlátozta. Mindenekfölött azt kerülte, hogy a feje fölötti üres kékségre tekintsen, üres olyan értelemben, hogy egy-egy fehér felhõgomolyagon és a mezítelen napon kívül nem volt rajta semmi.

Mégis le tudta gyõzni magában a menekülés ösztönét, azt, hogy visszafusson a zárt helyiségbe.

Tízlépésnyi távolságban követte Klorissát, s amikor elhaladt egy fa mellett, nagy óvatosan kinyújtotta feléje a karját, és megérintette.

Kemény és durva felületet érzékelt az ujja. A feje fölött dús lombozat zizegett, a szemét azonban nem merte fölemelni rá. Egy élõ fa!

– Hogy érzi magát? – szólt hátra Klorissa.

– Megvagyok.

– Innen láthat egy gyerekcsapatot – hívta föl a figyelmét az asszony. – Valamilyen társasjátékot ûznek. A robotok irányítják a játékot, és ügyelnek rá, hogy a kis állatkák ki ne verjék egymás szemét. Mert ugye, ilyesmi könnyen megeshet a személyes együttlét során.

Baley óvatosan fölemelte a tekintetét, elõször a cementjárdát fogta be, aztán a pázsitot, a lejtõt, egyre távolodva és nagy óvatosan tapogatózva a szemével, minden pillanatban készen arra, hogy ha elkapja a félelem, visszarántsa a lába elé...

Ott kisfiúk és kislányok futkároztak eszeveszetten, mit sem törõdve azzal, hogy a világ legkülsõ héján rohangásznak, és a fejük fölött semmi sincs, csak a levegõ meg ab ûr. Hellyel-közzel meg-megcsillant közöttük egy-egy robot teste. A távolból idehozta a szél a gyermekek artikulálatlan visongását.

– Imádják – berzenkedett Klorissa. – A lökdösõdést meg a cibálást, a hasra esést meg a föltápászkodást, egyáltalán egymás érintését. Magasságos egek! Mi lesz ezekbõl a gyerekekbõl, ha felnõnek?

– Azok az idõsebb gyerekek ott mit csinálnak? – mutatott Baley egy elkülönülten ácsorgó gyermekcsoportra.

– Távnéznek. Nincsenek személyesen jelen. Távnézés útján is megvan a módjuk rá, hogy együtt sétáljanak, beszélgessenek, futkossanak, játszadozzanak. Minden mást csinálhatnak, csak fizikailag nem érintkezhetnek.

– Innen hova mennek a gyerekek?

– A saját birtokukra. A halálozások száma átlagosan megegyezik az itt végzõk számával.

– A szüleik birtokára?

– Magasságos egek, hová gondol! Furcsa véletlen volna, nem igaz, ha egy szülõ pont akkor halna meg, amikor egy gyermek nagykorú lesz. A gyerekek beköltöznek abba, amelyik éppen megüresedik. Különben is alig hiszem, hogy bármelyikük is repesne a boldogságtól, ha olyan kúriában kellene laknia, amely valaha a szüleié volt, föltéve persze, ha egyáltalán tudnák, kik voltak a szüleik.

– Nem tudják?

– Mért kellene tudniok? – vonta föl a szemöldökét az asszony.

– A szülõk nem szokták meglátogatni a magzatukat?

– Micsoda gondolat! Kinek jutna ilyesmi az eszébe?

– Megengedi, hogy a magam számára tisztázzak valamit? – kérte Baley. – Rossz modorra vall, ha valakitõl azt kérdezi az ember, hogy van-e gyermeke?

– Ez eléggé intim kérdés, nem gondolja?

– Mondjuk.

– Én edzett vagyok. Hiszen a gyerekek a szakmám. Mások azonban nem azok.

– Van gyermeke? – szögezte neki a kérdést Baley.

Klorissa ádámcsutkája lágyan, ám jól észrevehetõen megrándult, amikor nyelt egyet.

– Azt hiszem, rászolgáltam erre a kérdésre. Mint ahogy maga is megérdemli, hogy válaszoljak. Nincs.

– Házas?

– Igen, és van saját birtokom, és most ott volnék, ha nincs ez a szükségállapot itten. Ugyanis nem vagyok biztos benne, hogy a személyes jelenlétem nélkül is kézben tudnám tartani ezt a sok robotot.

Gondterhelten elfordult, aztán a gyerekek felé mutatott.

– Tessék, ott van egy, aki fölbukfencezett, és most persze bömböl.

Öles léptekkel egy robot rohant oda a gyerekhez.

– Most fölveszi és babusgatja – magyarázta Klorissa –, és ha valami baja esett, szólni fognak nekem. – Idegesen hozzátette: – Remélem, erre nem lesz szükség.

Baley mélyet lélegzett. Tizenhat-tizenhét méternyire balra egy háromszög alakú facsoportot vett észre. Arrafelé vette útját a visszataszító, puha fûben; undorító puhasága olyan volt a talpa alatt, mintha bomló húsban lépkedne (kis híján kifordult a gyomra erre a gondolatra).

A fák közé érve hátát az egyik törzsének vetette. Majdnem olyan érzése volt, mintha egy hézagos fal venné körül. A nap csupán csillogó remegés volt a lombok között, olyannyira szétzilálva, hogy szinte nem is keltett félelmet benne.

Klorissa a gyalogösvényrõl vizsgálgatta, aztán lassacskán a felére rövidítette közöttük a távolságot.

– Nem baj, ha kicsit megpihenek itt? – kérdezte Baley.

– Csak nyugodtan – felelte Klorissa.

– Miután az ifjak elhagyják a farmot, hogyan udvarolnak egymásnak?

– Mi az, hogy udvarolni?

– Hogyan ismerik meg egymást – magyarázta Baley, keresve magában a biztonságos kifejezést –, mielõtt, összeházasodnak?

– Ez nem az õ dolguk – felelte Klorissa. – Rendszerint már egész fiatalon összepárosítják õket a génjeik alapján. Ez az ésszerû eljárás vagy nem?

– És õk ebbe mindig belenyugosznak?

– Hogy összeházasodjanak? Soha! Ez egy nagyon is megrázó folyamat. Elõször meg kell hogy szokják egymást, és ha már túljutottak a kezdeti berzenkedésen, kevés naponkénti láthatás csodákra képes.

– Mi van akkor, ha egyszerûen nem tetszik a partner?

– Hogyan? Mit számít az, ha egyszer a génelemzés a párosítás mellett szól...

– Értem – szakította félbe Baley sietve. Eszébe jutott a Föld, és fölsóhajtott.

– Van még valami, amire kíváncsi? – érdeklõdött Klorissa.

Baley latolgatta magában, hogy mi hasznot hozhat, ha marad még. Nem bánná, ha végezhetne Klorissával meg a foetusmérnökséggel, és új fejezetet nyithatna.

Már-már a száján volt, hogy mindezt közölje Klorissával, amikor ez valami miatt kiáltozni kezdett.

– Hé, te gyerek! Mit csinálsz? – Majd a válla fölött visszafordulva: – Földi! Baley! Vigyázzon! Vigyázzon!

Baley alig értette, mit mond. Csak a szavait átforrósító sürgetés kólintotta fejbe. Az érzékeit gúzsba kötõ idegi erõfeszítés egyszerre szétpattant, és elöntötte a pánik. Pillanatok alatt elárasztotta a külvilág meg a végtelen égbolt keltette rettenet.

Baley makogni kezdett. Mintha kívülrõl figyelné önmagát, hallotta, hogy értelmetlen szavak hagyják el a száját, és azt érezte, hogy térdre rogy, és lassan az oldalára dõl.

Ugyancsak kívülrõl hallotta a levegõt suhanva hasító hangot és a becsapódás éles csattanását.

Baley behunyta a szemét, ujjaival megkapaszkodott a talaj felszínét behálózó gyökerek egyikében, és a körmeit belevájta a földbe.

Kinyitotta a szemét (néhány pillanat telhetett csak el). Klorissa dühösen korholt egy tõle illõ távolságban álló gyereket. Egy hallgatag robot ott állt Klorissa közelében. Baleynek még volt annyi ideje, mielõtt a feje lehanyatlott volna, hogy a gyerkõc kezében észrevegyen egy felhúrozott tárgyat.

Ziháló tüdõvel talpra vergõdött. Szeme rámeredt arra a csillogó fémvesszõre, amely ott fityegett annak a fának a törzsében, amelynek az imént nekitámaszkodott. A vesszõ könnyedén engedett a húzásának. Nem hatolt be túl mélyen a fába. Megnézte a vesszõ hegyét, de, nem érintette meg. A tompa hegy könnyen átüthette volna a bõrét, ha éppen abban a pillanatban nem rogy össze.

Csak a második kísérletre sikerült megmozdítania a lábát. Egy lépést tett Klorissa felé, és kinyögte: – Maga. A gyerek.

Klorissa hátrafordult, az arca lángban égett.

– Baleset volt. Megsérült?

– Nem. Mi ez a dolog?

– Nyílvesszõ. Íjjal lövik ki, megfeszített húr adja az erõt.

– Így ni – kiáltotta az ifjonc pimaszul, és újabb nyilat lõtt a levegõbe, s kacagásban tört ki. Világos hajú volt, és apró termetû.

– Meg leszel fenyítve! – rivallt rá Klorissa. – És most menj.

– Várj csak, várj! – kiáltott utána Baley a térdét dörzsölgetve, ahol esés közben egy kõ felsértette. – Kérdezni akarok tõled valamit. Hogy hívnak?

– Bik – mondta a fiú hányavetin.

– Bik, te lõtted rám ezt a nyilat?

– Persze hogy én – hencegett a fiú.

– Tisztában vagy vele, hogy ha idejében nem figyelmeztetnek, eltaláltál volna?

– Azért céloztam – vont vállat a fiú nyeglén.

Klorissa sietve átvette a szó fonalát.

– Hadd magyarázzam meg. Az íjászat ajánlott sport. Versenyre késztet, testi érintkezés nélkül. Távnézéses versenyeket rendezünk a fiúk között. Sajnos egyes ifjoncok meg szokták célozni a robotokat. Ezt õk viccesnek találják, és a robotokat sem sérti. Én vagyok a farmon az egyetlen felnõtt ember, és amikor a fiúk meglátták önt, robotnak vélték.

Baley figyelmesen hallgatta. Agya tisztulóban volt, és hosszú arcának természetes mordsága még jobban kiütközött.

– Bik, azt hitted rólam, hogy robot vagyok? – kérdezte.

– Á – felelte az ifjonc. – Maga egy földi ember.

– Jól van. Elmehetsz.

Bik hátat fordított, és fûtyörészve eliramodott. Baley a robothoz fordult.

– Hé, te! Honnan tudta a fiú, hogy én a Földrõl vagyok, vagy te ott sem voltál, amikor rám lõtte a nyilát?

– Ott voltam vele, gazda. Én mondtam neki, hogy ön a Földrõl van.

– Azt is megmondtad neki, hogy mi az a Föld-lakó?

– Igen, gazda.

– No és mi az, hogy Föld-lakó?

– Egy alsóbbrendû emberfajta, akit nem volna szabad Solariára engedni, mert betegséget terjeszt, gazda.

– És ki mondta ezt neked, fiam?

A robot hallgatott.

– Tudod, hogy ki mondta? – erõsködött Baley.

– Nem tudom, gazda. Benne van a memóriámban.

– Szóval te azt mondtad a fiúnak, hogy én egy fertõzéshordozó alsóbbrendû lény vagyok, mire az legott célba vett engem. Mért nem akadályoztad meg?

– Meg akartam, gazda. Nem engedhettem meg, hogy ártalom érjen egy embert, még ha az a Földrõl való is. De a fiú túl gyors volt, és nem értem utol.

– Talán azt gondoltad, hogy én csak egy Föld-lakó vagyok, nem igazi ember, ezért nem is nagyon igyekeztél.

– Nem úgy van, gazda.

A robot hangja nyugodt volt, Baley azonban elfintorította a száját. Lehet, hogy a robot szilárd meggyõzõdésbõl tagad, Baley azonban élt a gyanúperrel, hogy úgy történt.

– Mi dolgod volt a fiúval? – kérdezte Baley.

– Én vittem a nyilait, gazda.

– Megnézhetném õket?

És kinyújtotta a kezét. A robot közelebb lépett, és átnyújtott neki egy tucatnyi nyilat. Baley óvatosan a lába mellé helyezte az eredetit, azt, amely a fába fúródott, és egyenként megvizsgálta a többit. Aztán visszaadta õket, és ismét kézbe vette az eredeti nyílvesszõt.

– Miért adtad éppen ezt a nyilat a fiúnak? – firtatta.

– Nincs semmi különösebb oka, gazda. A fiú már korábban kért egy nyilat, és ez akadt elsõnek a kezembe. A fiú célpont után nézett, és akkor észrevette önt, és megkérdezte, ki az a furcsa ember. És én elmagyaráztam...

– Tudom, mit magyaráztál el. Ez a nyíl, amelyet a kezébe adtál, az egyetlen, amelynek szürke a tolla. A többié fekete.

A robot csak a szemét meresztette.

– Te vezetted ide a fiút? – kérdezte Baley.

– Összevissza járkáltunk, gazda.

A földi ember elnézett a két fa között, amerre a nyílvesszõ célba suhant.

– Véletlenül nem ez a fiú, ez a Bik a legjobb íjász az egész társaságban?

A robot lehajtotta a fejét.

– Õ a legjobb, gazda.

Klorissa meglepetten fölkiáltott:

– Hogy az ördögbe jött rá erre?

– Kikövetkeztettem – felelte Baley szárazon. – Most pedig vegye jól szemügyre ezt a szürke tollú nyilat, aztán a többit. Egyedül a szürke tollúnak olajos a hegye. Lehet, hogy melodrámaként hangzik, asszonyom, de megkockáztatom a föltevést, hogy a maga figyelmeztetése megmentette az életemet. Ez a nyílvesszõ itten, amely célt tévesztett, meg van mérgezve.

13. Szemtõl szembe egy robotásszal

– Lehetetlen! – kiáltott föl Klorissa. – Magasságos egek, ez teljességgel lehetetlen!

– Magas vagy alacsony vagy amilyen tetszik. Van a farmon valamilyen nélkülözhetõ állat? Hozassa ide, karcolja meg a nyílvesszõvel, és meglátja, mi történik.

– De hát miért lett volna szándékában bárkinek is...

– Én tudom, hogy miért – szakította félbe Baley élesen. – A kérdés csak az, hogy kinek?

– Senkinek.

Baley érezte, hogy kezd visszatérni a kábulata, ezért nem volt kedve a teketóriához. Az asszony lába elé dobta a nyilat, aki le nem vette róla a szemét.

– Vegye föl! – förmedt rá Baley –, és ha nem akarja kipróbálni, semmisítse meg. Vagy hagyja ott, ahol van, és ha a gyerekek rábukkannak, kész a baleset.

Az asszony gyorsan fölkapta és a hüvelyk-és mutatóujja közé fogta a nyilat.

Baley megiramodott a legközelebbi bejárat felé, Klorissa pedig, a nyílvesszõt még mindig nagy óvatosan a kezében tartva, követte.

Baleynek, alighogy tetõt érzett a feje fölött, kezdett visszatérni a lelki nyugalma.

– Ki mérgezhette meg a nyilat? – szögezte neki az asszonynak.

– Fogalmam sincs.

– Szerintem aligha valószínû, hogy maga a fiú tette volna. Meg tudná valahogy állapítani, hogy kik a szülei?

– A nyilvántartásban utánanézhetünk – mondta Klorissa gyászosan.

– Ezek szerint mégiscsak nyilvántartják a rokonságot?

– Szükség van rá a génelemzés miatt.

– A fiúnak van fogalma róla, hogy kik a szülei?

– Ki van zárva – jelentette ki Klorissa határozottan.

– Van rá módja, hogy megtudja?

– Csak ha betörne a nyilvántartóba. Elképzelhetetlen.

– Tegyük föl, hogy egy felnõtt fölkeresi a farmot, és meg akarja tudni, ki a gyermeke...

Klorissa arcát elöntötte a pír.

– Nagyon is valószínûtlen.

– De mégis tegyük föl. Megmondanák neki, ha érdeklõdne?

– Nem tudom. A törvény ezt valójában nem tiltja. Csak nem szokás.

– Maga megmondaná?

– Megpróbálnám elhárítani. Annyit tudok, hogy dr. Delmarre nem tette volna meg. Azt tartotta, hogy a rokonság ismerete csak a génelemzés szempontjából fontos. Ám meglehet, hogy õelõtte nem vették ilyen szigorúan... De mért érdekli ez magát?

– El sem tudom képzelni, hogy a fiúnak magának eszébe jutott volna. Gondoltam, hátha a szülei indították rá.

– Ez olyan szörnyû. – Zavarodottságában Klorissa minden eddiginél közelebb merészkedett a férfihoz. Sõt még a karját is feléje nyújtotta. – Hogy eshetett meg mindez? A fõnököt megölik, kis híján magát is. Solarián semmi indoka sincs az erõszaknak. Megvan mindenünk, amit csak megkívánunk, így a személyes ambíció is hiányzik. Rokoni kapcsolatainkat nem ismerjük, így nincs helye a családi ambíciónak sem. Mindahányan jó genetikai egészségnek örvendünk.

Arca egyszerre földerült.

– Várjon csak. Lehetetlen, hogy ez a nyíl mérgezett. Nem kellett volna bedõlnöm magának.

– Miért jutott ez egyszerre az eszébe?

– A robot Bikkal volt. Õ sohasem engedte volna meg a mérgezést. Elképzelhetetlen, hogy olyasmit tegyen, ami ártalmára lehet egy emberi lénynek. A robotika Elsõ Törvénye gondoskodik errõl.

– Igazán? És mi lenne az az Elsõ Törvény?

– Hogyhogy mi lenne? – meresztette tágra a szemét Klorissa.

– Semmi. Vizsgálja csak meg a nyilat, és rá fog jönni, hogy mérgezett. – Baley kezdte unni az egész dolgot. Egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy a nyilat megmérgezték. – Még mindig azt hiszi – folytatta –, hogy Mrs. Delmarre a bûnös férje halálában?

– Õ volt az egyetlen, aki jelen volt.

– Értem. És maga az egyetlen felnõtt ember ezen a birtokon, amikor engem egy mérgezett nyíllal célba vesznek.

– Ehhez nekem semmi közöm – tiltakozott az asszony hevesen.

– Meglehet. De az is meglehet, hogy Mrs. Delmarre szintén ártatlan. Használhatom a távnézõ berendezését?

– Persze, tessék csak.

Baleynek pontos elképzelése volt róla, hogy kit akar távnézni, és ez a valaki nem Gladia volt. Ezért maga is meglepõdött, amikor a saját hangját meghallotta:

– Kapcsold Gladia Delmarre-t.

A robot minden megjegyzés nélkül engedelmeskedett, és Baley döbbenten figyelte az ügyködését, és magában azon morfondírozott, hogy miért jött a szájára ez az utasítás.

Talán azért, mert éppen õróla beszélgettek, vagy azért, mert még mindig kissé zavarban volt amiatt, ahogyan a legutóbbi távnézésük véget ért, vagy egyszerûen azért, mert Klorissa tagbaszakadt, szinte lehengerlõen gyakorlatias alakja fölgerjesztette benne a vágyat, hogy ellenpontként egy pillantást vethessen Gladiára?

Szent Jozafát! – védekezett magában. Az ember néha hallgasson az ösztöneire is.

Az asszony egyszerre ott ült vele szemben egy magas támlájú, öblös karosszékben, amelyben minden eddiginél parányibbnak és védtelenebbnek hatott. Haját hátrafésülte, és egyetlen laza kontyba csavarta. Fülében fülönfüggõt viselt, bennük a kövek gyémántnak tûntek. Egyszerû szabású ruhája szorosan a derekára simult.

– Örülök, hogy fölhívtál, Elijah – szólalt meg búgó hangján. – Már próbáltalak távnézni.

– Jó reggelt, Gladia. – (Délután? Este? Fogalma sem volt Gladia idejérõl, és az asszony öltözékébõl sem tudott következtetni a napszakra.) – Miért akartál kapcsolatba lépni velem?

– Hogy megmondjam, mennyire bánt, hogy legutóbbi távnézésünk alkalmával elvesztettem az önuralmamat. Mr. Olivaw nem tudta megmondani, hogy hol keresselek.

Baleynek emlékezetébe villant a robotok által sakkban tartott Daneel képe, és kis híján elmosolyodott.

– Nem érdekes – mondta. – Néhány órán belül úgyis látni foglak.

– Persze, ha... Látni fogsz?

– Szemtõl szembe – jelentette ki Baley kímélet nélkül.

Az asszony tekintete tágra nyílott, és ujjai belemélyedtek a sima karfába.

– Muszáj ezt megtenni?

– Muszáj.

– Aligha hinném...

– Megengeded?

– Föltétlenül szükség van rá? – könyörgött az asszony, a tekintetét félrevonva.

– Föltétlenül. Elõbb azonban még valaki mást kell látnom. A férjedet érdekelték a robotok. Ezt te is említetted, és más források is megerõsítik, csakhogy õ nem volt robotász, nem igaz?

– Nem volt a tanult szakmája, Elijah. – Még mindig kerülte a férfi tekintetét.

– De volt egy robotász, akivel együttmûködött, ugye?

– Jothan Leebig – ismerte el az asszony. – Jó barátom.

– Csakugyan? – nyomta meg a kérdést Baley.

Gladia meghökkent.

– Nem kellett volna ezt mondanom?

– Miért ne, ha ez az igazság?

– Félek, hogy mindig olyasmit mondok, ami olyan színben tüntet föl, mintha... Nem tudhatod, milyen az, amikor mindenki azzal gyanúsít, hogy elkövettem valamit.

– Rá se hederíts. Hogy van az, hogy Leebig a barátod?

– Ó, magam sem tudom. Elõször is a szomszédom. A távnézési energia szinte a semmivel egyenlõ, ezért szinte megszakítás nélkül nyugodtan távnézhetjük egymást, mozgás közben is. Egyre-másra együtt sétálgatunk, vagy legalábbis eddig ezt csináltuk.

– Nem hittem volna, hogy bárkivel is képes lennél együtt sétálni. Legalábbis én úgy gondolom.

Gladia elpirult.

– Azt mondtam: távnézés közben. Persze megint elfelejtettem, hogy a Földrõl vagy. Mozgás közbeni távnézés annyit jelent, hogy befókuszáljuk magunkat, és akárhova mehetünk anélkül, hogy megszakadna a kapcsolat. Én az én birtokomon sétálok, õ az övén, mégis együtt vagyunk. – Fölemelte a fejét. – Egész kellemes dolog.

Aztán elnevette magát.

– Szegény Jothan.

– Miért mondod ezt?

– Arra gondoltam, hogy te azt hitted, mintha mi távnézés közben sétálgattunk volna együtt. Halálra válna, ha tudná, miket föltételezel róla.

– Miért?

– Ebben szörnyen bogaras. Elmondta nekem, hogy már ötéves korában abbahagyta az emberek látását. Csakis távnézésre volt hajlandó. Akadnak ilyen gyerekek. Rikaine – zavartan elhallgatott, majd így folytatta –: Rikaine, a férjem, amikor egyszer Jothanról beszéltem neki, azt mondta, hogy egyre több az ilyen gyerek. Szerinte a társadalmi fejlõdés a távnézés elterjedésének kedvez. Gondolod, hogy ez igaz?

– Én nem vagyok szaktekintély – mentegetõzött Baley.

– Jothan már arra sem volt hajlandó, hogy megnõsüljön. Rikaine mosta is ezért a fejét, azt hányta a szemére, hogy társadalomellenes, mondván, hogy a közös génkincsnek szüksége van az õ génjeire is. Jothant azonban ez nem hatotta meg.

– Volt joga rá, hogy nemet mondjon?

– Neeem – mondta Gladia tétován –, de ragyogó robotász, és Solaria megbecsüli a robotászokat. Ezért szerintem vele kivételt tettek. De nem Rikaine, aki tudomásom szerint meg akarta szakítani vele az együttmûködést. Egy alkalommal meg is jegyezte nekem, hogy Jothan rossz solariai.

– Jothannak is megmondta ezt?

– Nem tudom. Mindenesetre végig együtt dolgozott vele.

– De Jothant rossz solariainak tartotta, amiért az nem akart megházasodni?

– Rikaine egyszer azt mondta, hogy a házasság az élet legsúlyosabb terhe, de el kell viselni.

– És te mit gondolsz?

– Mirõl, Elijah?

– A házasságról. Te is azt tartod, hogya házasság a legnehezebb dolog az életben?

Az asszony arckifejezése lassan megüresedett, mintha minden igyekezetével ki akart volna mosni belõle minden érzelmet.

– Soha nem gondoltam erre – mondta.

– Említetted, hogy Jothan Leebiggel folyton együtt sétálsz, aztán kijavítottad magad, és a múltba tetted át. Ezek szerint többé nem sétálsz vele?

Gladia megrázta a fejét. Arcába szomorúság formájában visszatért az élet.

– Nem. Úgy látszik, nem. Egyszer-kétszer távnéztem õt. De mindig nagyon elfoglaltnak látszott, és én nem akartam... hiszen tudod.

– Ez azóta van így, hogy meghalt a férjed?

– Nem, már azelõtt is. Néhány hónappal azt megelõzõen kezdõdött.

– Mit gondolsz, nem a férjed tiltotta meg neki, hogy érdeklõdést mutasson irántad?

Gladia meglepõdött.

– Miért tette volna? Hiszen Jothan nem robot, és én sem vagyok az. Hogy jut eszedbe, hogy parancsot követnénk, és Rikaine-nak mért jutna eszébe parancsolgatni?

Baley nem vette magának a fáradságot, hogy magyarázatokba bocsátkozzék. Csak földi kategóriákban érvelhetne, de ezzel ez az asszony nem lenne okosabb. De még ha sikerülne is megértetnie vele, a végeredmény undort keltene benne.

– Már csak egy kérdés – mondta Baley. – Ha Leebiggel végzek, ismét távnézni foglak. Egyébként ott nálad mennyi az idõ? – Nyomban meg is bánta a kérdést. Hiszen a robotok földi idõre lefordítva fölvilágosíthatták volna, míg Gladia nyilván solariai idõegységet ad meg, és Baley kezdte unni, hogy minduntalan el kell árulnia tudatlanságát.

Gladia azonban mellõzte a mennyiségi meghatározást.

– A délután közepén járunk – felelte.

– Akkor ez Leebig birtokára is vonatkozik?

– Hát persze.

– Jól van. Mihelyt tudok, kapcsolatba lépek veled, és megállapodunk a látásban is.

– Föltétlenül szükség van erre?

– Igen.

– Hát legyen – suttogta Gladia.

Leebig fölhívása kissé elhúzódott, ezért Baley arra használta ki az idõt, hogy elfogyasszon még egy szendvicset, amelyet eredeti csomagolásban szolgáltak föl neki. Most már óvatosabb volt: fölbontás elõtt tüzetesen megvizsgálta a csomagolást, majd alaposan szemügyre vette a tartalmát is.

A tej még nem volt teljesen fölolvadva a mûanyag tartóban, amelyen saját fogával harapott lyukat, és úgy ivott belõle közvetlenül. Léteznek ugyan íztelen, szagtalan, lassan ölõ mérgek is, gondolta sötéten, amelyeket injekciós tûvel vagy nagy nyomású fecskendõvel észrevétlenül be lehet juttatni akárhová, de aztán elhessegette magától ezt a gyerekes gondolatot.

Eddig a gyilkosságot vagy a gyilkossági kísérletet a lehetõ legközvetlenebb módon követték el. Semmi kifinomultság vagy agyafúrtság sincs egy fejbe vágásban vagy abban, hogy egy tucat embernek is elegendõ mérget csempésszenek bele egy pohár vízbe, vagy nyilvánosan mérgezett nyilat lõjenek ki az áldozatra.

Aztán alig valamivel vidámabban arra gondolt, hogy ha így szökdécsel idõzónáról idõzónára, aligha számíthat rendszeres étkezésre. Vagy ha ez így megy tovább, rendszeres alvásra sem.

A robot lépett oda hozzá.

– Dr. Leebig arra utasítja önt, hogy valamikor a holnapi nap folyamán hívja fel õt. Most fontos munkával van elfoglalva.

Baley talpra ugrott, és üvöltözni kezdett:

– Mondd meg annak a pasasnak...

De hirtelen megtorpant. Semmi értelme egy robottal kiabálni. Azazhogy kiabálhatsz, ha akarsz, de ezzel sem fogsz hamarább dûlõre jutni, mint a suttogással. Ezért hát lehiggadva így folytatta: – Mondd meg dr. Leebignek vagy a robotjának, ha csak addig jutottál el, hogy én az õ munkatársa és egy jó solariai meggyilkolásának az ügyében nyomozok. Mondd meg neki, hogy én az õ elfoglaltsága miatt nem tudok várni. Mondd meg neki, hogy ha öt percen belül nem tudom távnézni õt, akkor felülök a repülõgépre, és egy óra múlva személyesen fogom látni a birtokán. Így mondd, hogy látni, nehogy kétségben maradjon.

Ezzel visszatért a szendvicséhez.

Még le sem telt az öt perc, amikor Leebig vagy legalábbis egy solariai, akirõl Baley föltételezte, hogy õ Leebig, farkasszemet nézett vele. Baley állta a tekintetét. Leebig sovány férfi volt, merev, egyenes tartással. Sötét színû, dülledt szeme nagyfokú szórakozottságról árulkodott, ami most haraggal párosult. Egyik szempillája kissé ernyedten lefittyedt.

– Ön az a Föld-lakó? – kérdezte támadóan.

– Elijah Baley vagyok – felelte Baley –, C–7 osztályú nyomozó, engem bíztak meg Rikaine Delmarre meggyilkolásának a vizsgálatával. Önt hogy hívják?

– Dr. Jothan Leebig vagyok. Honnan veszi a bátorságot, hogy megzavarjon a munkámban?

– Egyszerû – felelte Baley higgadtan. – Ez a feladatom.

– Akkor keressen más kuncsaftot magának.

– Elõbb szeretnék föltenni magának néhány kérdést, doktor. Úgy tudom, ön közeli munkatársa volt dr. Delmarre-nak. Igaz?

Leebig hirtelen ökölbe zárta egyik kezét, és a kandallópárkányhoz sietett, amelyen egy kisebb óraszerkezet bonyolult, ritmikus mozgása hipnotikus bûvöletbe ringatta a nézõjét.

A távnézõ Leebigre volt fokuszálva, így ez járkálás közben sem került ki a kép középpontjából.

Inkább mintha a szobaháttér szökellt volna egyre hátrább Leebig lépéseinek a ritmusában.

– Ha ön az az idegen, akivel Gruer fenyegetõzött...

– Én vagyok az.

– Akkor az én tanácsom ellenére van itt. Képet ki.

– Várjon. Ne szakítsa meg a kapcsolatot! – Baley fölemelte a hangját meg a mutatóujját. Ujját egyenesen a robotászra szögezte, aki láthatóan hátrahõkölt, miközben telt ajkai az ellenszenv fintorába rándultak.

– Én nem tréfáltam, amikor az ön látásáról beszéltem – mondta Baley.

– Kérem, mellõzze a földi vulgaritásait.

– Vegye úgy, mint egyenes beszédet. Mert föl fogom keresni magát, ha másként nem bírom rávenni, hogy meghallgasson. Ha kell, megragadom a grabancánál, hogy meghallgasson.

Leebig rámeresztette a szemét.

– Maga egy piszkos állat.

– Mondjon, amit akar, de én megteszem, amit ígértem.

– Ha megpróbálja betenni a lábát a birtokomra, én... én...

Baley fölvonta a szemöldökét.

– Meg fog ölni? Gyakran szokott így fenyegetõzni?

– Én nem fenyegetõztem.

– Akkor beszéljen. Az alatt az idõ alatt, amit elvesztegetett, egy csomó dolgot meg tudtunk volna beszélni. Ön dr. Delmarre közeli munkatársa volt, nem igaz?

A robotász lehorgasztotta a fejét. Vállai lassú, szabályos lélegzési ritmusban emelkedtek és süllyedtek. Mire fölnézett, már az önuralmát is visszanyerte. Sõt még egy kurta, erõtlen mosolyt is magára erõszakolt.

– Az voltam.

– Úgy tudom, Delmarre érdeklõdött bizonyos új robotfajták iránt.

– Érdeklõdött.

– Mifélék iránt?

– Ön robotász?

– Nem. De magyarázza meg, mint laikusnak.

– Kétlem, hogy sikerül.

– Próbálja meg! Például azt hallottam, hogy olyan robotokat keresett, amelyek fegyelmezni tudnák a gyerekeket. Mivel járt volna ez?

Leebig pillanatra fölrántotta a szemöldökét, aztán magyarázni kezdte: – Nagyon leegyszerûsítve, ha az összes finomságot mellõzzük, ez azt jelenti, hogy meg kell erõsíteni a Sikorovich-féle tandem pályahatás C integrálját a W–65-ös szinten.

– Ne halandzsázzon.

– Ez az igazság.

– Nekem ez halandzsa. Másképpen nem tudja kifejeini?

– Ez azt jelenti, hogy bizonyos mértékig meg kell gyengíteni az Elsõ Törvényt.

– Mi végbõl? Hiszen a gyermek jövõje látja hasznát a regulázásnak. Vagy nem ez az elv?

– Ah! A jövõ haszon! – Leebig tekintetét átforrósította a szenvedély, és megfeledkezni látszott a másik jelenlétérõl is, ezért mintha, jobban megoldódott volna a nyelve. – Azt hiszi, ilyen egyszerû! Hány olyan embert talál, aki hajlandó lenne a legkisebb kényelmetlenséget is eltûrni egy nagyobb jövõbeli haszonért? Tudja-e, mennyi idõbe telik, mire egy gyermekbe beleverik, hogy attól, ami most olyan finom, késõbb megfájdul a hasa, és ami most kellemetlen, az késõbb kigyógyítja a hasfájásából? És ön egy robottól elvárná, hogy ezt megértse? Ha egy robot megbánt egy gyermeket, ez erõs romboló potenciált gerjeszt a pozitronagyban. Ha ezt ellensúlyozni akarnánk egy olyan ellenpotenciállal, amelyet a jövõbeli haszon megértése gerjesztene, ehhez annyi új pályát és pótpályát kellene beépíteni, ami 50%-kal megnövelné a pozitronagy terjedelmét, hacsak egyéb, áramköröket nem áldoznánk föl.

– Ezek szerint önnek nem sikerült ilyen robotot elõállítani – vonta le a következtetést Baley.

– Nem, és nem is fog sem nekem, de senki másnak sem.

– Dr. Delmarre ilyen kísérleti robotot próbált ki, amikor meghalt?

– Nem ilyen robotot. Mi egyéb praktikus dolgokkal is foglalkoztunk.

– Dr. Leebig – jegyezte meg Baley nyomatékosan –, nekem valamivel többet meg kell tudnom a robotikáról, és arra kérem önt, hogy legyen a tanárom.

Leebig hevesen megrázta a fejét, és hunyorító szeme afféle hátborzongató kacsintás gyanánt még jobban bezárult.

– Be kell látnia, hogy egy robotikai tanfolyamra nem elég egy perc. Nekem pedig nincs idõm.

– Mindazonáltal vállalnia kell a tanítást. A robotok bûze az egyik olyan dolog, ami mindent áthat Solarián. Ha idõre van szüksége, akkor eggyel több okom van rá, hogy lássam önt. Én a Földrõl jöttem, és képtelen vagyok távnézés közben nyugodtan dolgozni vagy gondolkozni.

Baley alig hitte volna, hogy Leebig képes még feszesebbre merevíteni a tartását, pedig sikerült neki.

– Engem nem érdekelnek az ön földi fóbiái. A látásról pedig szó sem lehet.

– Azt hiszem, megváltoztatja a véleményét, ha elárulom, mi az, amit elsõsorban meg akarok tanácskozni önnel.

– Ez nem változtat meg semmit. Mondjon akármit, én nem adom be a derekamat.

– Nem-e? Akkor hallgasson ide. Nekem az a meggyõzõdésem, hogy a pozitronrobotok egész története során szándékosan félremagyarázták a robotika Elsõ Törvényét.

Leebig gõrcsösen összerándult.

– Félremagyarázták? Ostoba! Õrült! Miért tették volna?

– Hogy elleplezzék azt a tényt – mondta Baley jeges nyugalommal –, hogy a robotok képesek gyilkosságot elkövetni.

14. Egy indítékra fény derül

Leebig lassan elhúzta a száját. Baley elõször vicsorításnak vélte, de aztán nem kis meglepetésére rájött, hogy életében a legsikertelenebb mosolygási kísérlet szemtanúja.

– Ne mondjon ilyet – fakadt ki Leebig. – Ne merészeljen ilyet mondani!

– Miért ne?

– Mert ártalmas minden, ami a legkisebb mértékben is bizalmatlanságot ébreszt a robotok iránt. A robotok iránti bizalmatlanság ugyanis betegsége az embernek!

Úgy mondta ezt, mintha egy kisgyermeket leckéztetne. Mintha a legszívesebben üvöltözne, de mérsékli magát. Mintha meg akarna gyõzni valakit, ám a legszívesebben a halálos ítéletét olvasná a fejére.

– Ismeri ön a robotika történetét? – kérdezte.

– Egy kicsit.

– Igen, ott a Földön kell, hogy ismerje. Tudja-e, hogy kezdetben Frankenstein-komplexus fogadta a robotokat? Gyanúsak voltak. Az emberek bizalmatlanok voltak irántuk, és féltek tõlük. Ennek folytán a robotika szinte illegális tudományként fejlõdött. Kezdetben a Három Törvényt is azért ültették be a robotokba, hogy megszüntessék az irántuk való bizalmatlanságot, ám a Föld még így sem engedte meg, hogy gyökeret verjen rajta egy robottársadalom. Az elsõ úttörõk elsõsorban éppen azért hagyták el a Földet, és indultak el a Galaxis meghódítására, hogy olyan társadalmakat hozhassanak létre, amelyekben a robotok megszabadíthatják az embereket a szegénységtõl és a munkától. De még így is, nem is olyan mélyen a felszín, alatt, tovább él egy rejtett gyanakvás, és a legkisebb ürügy is elegendõ, hogy az a felszínre törjön.

– Önnek volt alkalma találkozni a robotok iránti bizalmatlansággal? – kérdezte Baley.

– Rengetegszer – ismerte el Leebig komoran.

– Ezért van az, hogy ön meg a többi robotász hajlamos egy kissé elferdíteni a tényeket, hogy lehetõség szerint kihúzzák a talajt a bizalmatlanság alól?

– Szó sincs ferdítésrõl!

– Például a Három Törvényt sem magyarázzák félre?

– Nem!

– Én be tudom bizonyítani, hogy igen, és hacsak ön meg nem gyõz az ellenkezõjérõl, hajlandó vagyok ezt akár az egész Galaxis elõtt tanúsítani.

– Maga õrült. Biztosíthatom önt, hogy bármilyen érvvel rukkol is elõ, az csak téves lehet.

– Hajlandó ezt megvitatni?

– Ha nem vesz el sok idõt.

– Szemtõl szembe? Látva?

– Azt nem! – torzult el Leebig keskeny arca.

– Akkor Isten önnel, dr. Leebig. Mások szívesen meghallgatnak.

– Várjon! A nagy Galaxisra, ember, várjon!

– Látva?

A robotász kezei önkéntelenül az állához vándoroltak. Az egyik hüvelykujja lassan bemászott a szájába, és ott maradt. Üveges tekintete Baleyre meredt.

Csak nem hátrál vissza a karon ülõ gyermeki korba, hogy indokot keressen a velem való találkozásra?

– Látva? – ismételte meg Baley.

Leebig azonban szótlanul ingatta a fejét.

– Lehetetlen, lehetetlen – nyöszörögte; hüvelykujj a csak nehezen adott utat a szavaknak. – Tegyen, amit akar.

Baley figyelte, amint a másik a fal felé fordul. Látta, hogy a solariai egyenes háta meggörnyed, és arcát reszketõ kezébe temeti.

– Jól van – engedett Baley –, akkor legyen hát távnézés.

– Bocsásson meg egy pillanatra – mentegetõzött Leebig, még mindig a hátát fordítva feléje. – Azonnal visszajövök.

Ezalatt Baley saját dolgát végezte, és a fürdõszobai tükörben kíváncsian vizsgálgatta frissen mosott arcát. Kezd talán végre eligazodni Solarián meg a solariaiakon? Maga sem tudta volna megmondani.

Sóhajtva megérintett egy kapcsolót, mire belépett egy robot. Pillantást sem vetve feléje, megkérdezte tõle: – Van a farmon másik távnézõ is ezenkívül, amit most használok?

– Még három, gazda.

– Akkor mondd meg Klorissa Cantorónak – mondd meg a gazdádnak, hogy még egy ideig használni fogom ezt, és hogy ne zavarjanak meg.

– Igenis, gazda.

Baley visszatért a helyére, ahol a tavnézõ még mindig arra a foltra volt fokuszálva, ahol Leebig állt az imént. Ez még mindig nem került elõ, ezért Baley helyet foglalt és várt.

Nem kellett sokáig várnia. Leebig belépett, és ismét szökdécselni kezdett a szoba, ahogy végighaladt rajta. Úgy látszik, a fókusz késedelem nélkül átugrált a szobaközéprõl az emberközépre. Baleynek eszébe jutottak a távnézõ bonyolult kapcsolói, és kezdte méltányolni az egész megoldást.

Leebigen látszott, hogy mostmár teljesen ura magának. Haját hátranyalta, és az öltönyét is újra cserélte. Ruházata lazán fityegett rajta, és valamilyen csillogó anyagból készült, amelyen meg-megbotlott a fénysugár.

Egy falból kihajtható keskeny széken helyet foglalt.

– Nos hát, lássuk, mi az, amit az Elsõ Törvényrõl el akar mondani – kezdte higgadtan.

– Nem hallja meg senki?

– Senki. Errõl gondoskodtam.

Baley bólintott.

– Hadd idézzem az Elsõ Törvényt – mondta.

– Nekem ez aligha szükséges.

– Tudom, de azért csak hadd idézzem: A robot nem okozhat ártalmat egy emberi lénynek, avagy nem tûrheti el, hogy az, tétlensége folytán, ártalmat szenvedjen.

– Nos?

– Na mármost, amikor leszálltam Solarián, egy felszíni kocsival vittek el a számomra kijelölt birtokra. Ez a felszíni kocsi egy különlegesen kiképzett, zárt valami volt, hogy megvédjen engem a külsõ térségtõl. Én mint egy Föld-lakó...

– Ezzel én tisztában vagyok – jegyezte meg Leebig türelmetlenül. – De mi köze ennek az ügyhöz?

– A gépkocsit vezetõ robot nem tudott errõl. Megkértem, hogy nyissa szét a tetõt, és õ habozás nélkül engedelmeskedett. Második Törvény. A parancsnak engedelmeskedniük kell. Én persze kellemetlenül éreztem magam, és kis híján rosszul lettem, mielõtt ismét visszazárták a kocsit. Nos, nem ártottak nekem a robotok?

– Az ön parancsára – vágta rá Leebig.

– Hadd idézzem a Második Törvényt: A robot köteles teljesíteni egy emberi lény parancsait, kivéve, ha ezek a parancsok beleütköznek az Elsõ Törvénybe. Ebbõl láthatja, hogy a parancsomat figyelmen kívül kellett volna hagyni.

– Ostobaság. A robot nem tudhatta...

Baley elõrehajolt a székén.

– Ahá! Helyben vagyunk. Most hadd idézzem az Elsõ Törvényt, ahogyan annak hangzania kellene: A robot nem tehet semmi olyat, ami tudtával ártalmára lehet egy emberi lénynek; avagy nem tûrheti el, hogy az, tétlensége folytán, tudtával ártalmat szenvedjen.

– Ez mind magától értetõdik.

– Szerintem a közönséges halandók számára nem. Egyébként a közönséges halandók rájönnének arra, hogy a robotok képesek embert ölni.

Leebig arcából kifutott a vér.

– Eszeveszett! Õrültség!

Baley az ujjai hegyét vizsgálgatta.

– Egy robot, ugye, végre tud hajtani egy ártatlan feladatot; vagyis olyat, amely nem árt egy emberi lénynek?

– Ha megparancsolják neki – felelte Leebig.

– No persze. Ha megparancsolják neki. És ugye, egy második robot is végre tud hajtani egy ártatlan feladatot; olyat, amely szintén nem árt egy emberi lénynek? Ha megparancsolják neki?

– Igen.

– És mi van akkor, ha ezt a két ártatlan feladatot, amely külön-külön tökéletesen ártatlan, ha összeadják õket, gyilkosságba torkollik?

– Hogyan? – vicsorított Leebig.

– Szeretném hallani az ön szakértõi véleményét – mondta Baley. – Fölállítok önnek egy hipotetikus esetet. Tegyük föl, hogy egy ember azt mondja egy robotnak: „Tegyél ebbõl a folyadékból egy keveset egy pohár tejbe, amit itt és itt megtalálsz. A folyadék ártalmatlan. Én csak arra vagyok kíváncsi, hogy milyen hatással van a tejre. Ha ezt megtudom, a tejet ki fogjuk önteni. Miután végrehajtottad ezt a feladatot, felejtsd el.”

Leebig arcára fagyott fintorral hallgatta.

– Ha én azt mondom a robotnak – folytatta Baley –, hogy öntsön bele valamilyen rejtélyes folyadékot a tejbe, és adja oda egy embernek, az Elsõ Törvény arra késztetné a robotot, hogy megkérdezze: miféle folyadék az? Nem ártalmas-e az embernek? És ha arról biztosítanák a robotot, hogy a folyadék ártalmatlan, az Elsõ Törvény még mindig arra késztethetné a robotot, hogy tétovázzék, és megtagadja a tej átadását. Ehelyett azonban azt mondják neki, hogy a tejet ki fogják önteni. Az Elsõ Törvény így nincs érintve. Nem teszi meg hát a robot, amit mondanak neki?

Leebig csak bámult.

– No mármost – folytatta Baley –, egy második robot, aki a tejet kikészítette, nem is sejti, hogy a tejjel babráltak. Teljesen ártatlanul fölszolgálja azt egy embemek, és ez az ember meghal.

– Nem! – tiltakozott Leebig.

– Miért nem? Önmagában mindkét cselekedet ártatlan. Csak együttesen jelentenek gyilkosságot. Tagadja, hogy ilyesmi elõfordulhat?

– A gyilkosságot az az ember követné el, aki a parancsot kiadta – kiabált Leebig.

– Ha filozofálni akar, akkor igen. De a gyilkosság közvetlen végrehajtói, a gyilkosság eszközei mégiscsak a robotok lennének.

– Nincs ember, aki ilyen parancsot kiadna.

– Van olyan ember. Volt olyan. Pontosan így kellett, hogy végrehajtsák a dr. Gruer elleni gyilkossági kísérletet. Gondolom, már hallott róla.

– Solarián – dünnyögte Leebig – mindenrõl hall az ember.

– Akkor azt is tudhatja, hogy Gruert az én és a partnerem, az aurorai Mr. Olivaw szeme láttára a vacsoraasztalánál mérgezték meg. Van talán más elképzelése róla, hogyan juthatott el hozzá a méreg? Más ember nem volt a birtokon. Ön, mint solariai, méltányolni tudja ezt a tényt.

– Én nem vagyok detektív. Nekem nincsenek elméleteim.

– Én ön elé tártam egyet. Szeretném megtudni ennek a realitását. Szeretném megtudni, hogy két robot végrehajthat-e két különálló akciót, amely külön-külön ártatlan, ám együttesen gyilkossághoz vezet. Ön a szakértõ, dr. Leebig. Lehetséges ilyesmi?

És Leebig, riadtan és elgyötörten, alig hallható hangon kinyögte: – Igen.

– Rendben van – mondta Baley. – Ennyit az Elsõ Törvényrõl.

Leebig hosszasan nézte Baleyt, az ernyedt szemhéja meg-megrándult. Összekulcsolt kezei elengedték egymást, ám ujjai úgy maradtak begörbülve, mintha mindkét keze továbbra is valamilyen fantomkezet markolna. Tenyerei lassan lefelé fordultak, és a térdeire telepedtek, s az ujjak csak most egyenesedtek ki.

Baley szórakozottan figyelte az egész folyamatot. Ekkor Leebig megszólalt: – Elméletileg igen. Elméletileg! De nem ajánlanám, Föld-lakó uram, hogy ilyen könnyen elintézze az Elsõ Törvényt. Fölöttébb agyafúrt utasításokat kell adni a robotoknak ahhoz, hogy áthágják az Elsõ Törvényt.

– Elhiszem – mondta Baley. – Én csak egy Föld-lakó vagyok. Szinte semmit sem értek a robotokhoz, és azokat az utasításokat csak a példa kedvéért fogalmaztam meg. Egy solariai sokkal rafináltabban járna el, és jobb eredményre jutna. Ebben én biztos vagyok.

Leebig mintha nem is hallotta volna. Emelt hangon kijelentette: – Ha egy robotot csalárd módon rá lehet venni arra, hogy ártson egy embernek, ebbõl csak az következik, hogy tovább kell fejlesztenünk a pozitronagyat. Ön azt mondhatná, hogy az embert kell jobbítani. De mivel ez lehetetlen, ezért a robotot kell még megbízhatóbbá tenni. A fejlõdés töretlen. Robotjaink manapság változatosabbak, jobban specializáltak, sokoldalúbbak és ártalmatlanabbak, mint száz évvel ezelõtt. És száz év múlva még nagyobb lépést teszünk elõre. Miért kell például egy robotnak kapcsolókkal bajlódnia, amikor magukba a kapcsolókba is be lehetne építeni a pozitronagyat? Ezt meg lehetne tenni a specializálás vonalán, de elképzelhetõ a sokoldalúság fejlesztése is. Miért ne lehetnének robotok levehetõ és cserélhetõ végtagokkal, mi? Miért ne? Ha mi...

– Ön az egyetlen robotász Solarián? – szakította félbe Baley.

– Ne legyen ostoba.

– Csak megkérdeztem. Dr. Delmarre volt az egyetlen... hm... foetusmérnök, meg volt neki egy asszisztense.

– Solariának több mint húsz robotásza van.

– Ön a legjobb?

– Én vagyok – vágta rá Leebig minden álszerénység nélkül.

– Delmarre együtt dolgozott önnel.

– Igen.

– Úgy tudom – jegyezte meg Baley –, hogy a vége felé meg akarta önnel szakítani a partneri viszonyt.

– Én ennek semmi jelét nem tapasztaltam. Honnan vesz ilyet?

– Úgy hírlik, nem helyeselte az ön agglegénységét.

– Elképzelhetõ. Õ ízig-vérig solariai volt. Ez azonban a munkakapcsolatunkra nem hatott ki.

– Váltsunk témát. Ön azonkívül, hogy újfajta robotok kifejlesztésén munkálkodik, foglalkozik meglévõ típusok gyártásával vagy javításával is?

– A gyártást meg a javítást jórészt robotok végzik. A birtokomon van egy nagy gyártó-es javítóüzem.

– Mondja, gyakran szorulnak javításra a robotok?

– Nagyon ritkán.

– Azt jelenti ez, hogy a robot javítás kevésbé fejlett tudomány?

– Egyáltalán nem – felelte Leebig öntudatosan.

– Mi van azzal a robottal, amely jelen volt dr. Delmarre meggyilkolásánál?

Leebig elfordította a fejét, szemöldökét összevonta, mintha valamilyen kellemetlen gondolatot próbálna elhessegetni.

– Teljesen tönkrement.

– Biztos, hogy teljesen? Kérdésekre sem képes válaszolni?

– Semmire. Teljesen hasznavehetetlen. Pozitronagya totális rövidzárlatot szenvedett. Egyetlen pálya sem maradt érintetlen. Gondolja csak meg! Olyan gyilkosság tanúja volt, amelyet képtelen volt megakadályozni...

– Mondja, miért volt képtelen megakadályozni a gyilkosságot?

– Ki tudná azt megmondani? Dr. Delmarre kísérletet hajtott végre a robottal. Nem tudhatom, milyen szellemi állapotban hagyta ott. Például olyan parancsot is adhatott neki, hogy függesszen föl mindenféle mûködést, amíg õ bizonyos áramköri elemet vizsgál. Ha eközben valaki, akirõl sem dr. Delmarre, sem a robot nem tételezett föl semmilyen ártási szándékot, hirtelen gyilkolásra emeli a kezét, bizonyos idõbe telhetett, amíg a robot Elsõ Törvény-potenciálja leküzdi dr. Delmarre tétlenségi parancsát. Ennek az idõköznek a hossza függhetett a támadás jellegétõl és dr. Delmarre tétlenségi parancsának a milyenségétõl. Tucatnyi egyéb magyarázatot is találhatnék arra, miért nem volt képes a robot meggátolni a gyilkosságot. Ez a tehetetlenség azonban megsértette az Elsõ Törvényt, és ez elég volt ahhoz, hogy a robot agyában minden pozitronpályát elroncsoljon.

– De ha a robot fizikailag képtelen rá, hogy meggátolja a gyilkosságot, akkor mennyiben terheli õt felelõsség? Vagy talán az Elsõ Törvény lehetetlenséget követel?

Leebig megvonta a vállát.

– Az Elsõ Törvény, bármennyire próbálja is ön azt kisebbíteni, minden betûjével az emberiséget óvja. Egyetlen kibúvót sem hagy nyitva. Az Elsõ Törvény megszegése a robot végét jelenti.

– Ez egy általános érvényû törvény, uram?

– Olyan általános, mint a robotok.

– Így hát tanultam valamit – jegyezte meg Baley.

– Akkor még valamit tanuljon meg. Önnek az az elmélete, hogy önmagukban ártatlan robotakciók sora gyilkossághoz vezethet, a Delmarre-gyilkosság esetében nem alkalmazható. Remélem, érti miért mondom ezt.

– Miért nem?

– A gyilkosságot nem méreggel, hanem bunkóval követték el. Valaminek meg kellett ragadni a azt a bunkót, és ez a valami csakis egy emberi kar lehetett. Nincs robot, amely ütésre emelhetne egy fütyköst, hogy bezúzzon vele egy emberi koponyát.

– Tegyük föl – érvelt Baley –, hogy egy robot megnyom egy ártatlan gombot, mire valamilyen súly Delmarre fejére zuhan.

Leebig gúnyosan elmosolyodott.

– Föld-lakó uram, én távnéztem a bûntett színhelyét. Minden híradást meghallgattam. Mert tudja, itt Solarián nagy eseménynek számított ez a gyilkosság. Ezért tudom, hogy a tetthelyen nyoma sem volt semmilyen gépezetnek vagy lehullott súlynak.

– Vagy semmilyen tompa tárgynak – tette hozzá Baley.

– Ön a nyomozó. Találja meg – mondta Leebig kihívóan.

– Ha elfogadjuk azt, hogy robot nem lehet felelõs Delmarre haláláért, akkor kicsoda?

– Mindenki tudja, hogy kicsoda – kiabált Leebig. – A felesége! Gladia!

Legalább ebben mindenki egyetért, gondolta Baley. Fennhangon azonban ezt mondta: – És ki agyalta ki azt, hogy a robotok megmérgezzék Gruert?

– Szerintem... – Leebig elhallgatott.

– Azt ugye nem tételezi föl, hogy két gyilkos van? Ha Gladia felelõs az egyik bûntényért, akkor õ kell hogy felelõs legyen a másodikért is.

– Úgy van. Önnek bizonyára igaza van. – Hangja magabiztosabban csengett. – Ehhez nem férhet kétség.

– Semmi kétség?

– Senki sem juthatott olyan közel dr. Delmarre-hoz, hogy végezhessen vele. Õ sem viselte el jobban a személyes jelenlétet, mint én, azzal a különbséggel, hogy õ a feleségével kivételt tett, míg én semmilyen kivételt sem teszek. Hát nem én voltam az okosabb? – nevetett föl élesen a robotász.

– Úgy tudom, ismerte az asszonyt – vetette be váratlanul Baley.

– Melyiket?

– Õt. Csak egy asszonyról van szó. Gladiát!

– Ki mondta önnek, hogy én közelebbrõl ismertem volna õt, mint akárki más? – fortyant föl Leebig. Kezét a torkára szorította. Ujjaival lassan pár centiméternyivel lejjebb húzta öltönyén a nyaki zárt, hogy több levegõt kapjon.

– Maga Gladia. Együtt szoktak sétálgatni.

– No és? Szomszédok vagyunk. Ebben nincs semmi különös. Kellemes személynek tûnt.

– Eszerint ön kedvelte õt?

Leebig vállat vont.

– Megnyugtató volt vele társalogni.

– Mirõl társalogtak?

– Robotikáról – felelte Leebig némi meglepõdéssel a hangjában, mintha csodálkozna rajta, hogy ilyet egyáltalán kérdezni lehet.

– És õ is robotikáról beszélt?

– Semmit sem konyított a robotikához. Azt sem tudta, mi fán terem. De meghallgatott. Õ valamilyen térerõ-hókuszpókusszal szórakozott, úgy hívja, hogy mezõfestés. Nekem ehhez nincs türelmem, de azért én is meghallgattam.

– Mindezt személyes jelenlét nélkül?

Leebig elszörnyedve hallgatott.

Baley újabb próbát tett.

– Vonzódott hozzá?

– Hogyan?

– Vonzónak találta õt? Fizikailag?

Leebignek még a kókadt szemhéj a is a magasba rándult, és méltatlankodva kifakadt: – Piszkos állat.

– Akkor másként közelítem meg. Mikor történt, hogy többé nem találta Gladiát kellemesnek? Ha emlékszik rá, ön használta ezt a kifejezést.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ön azt mondta, hogy kellemesnek találta õt. Most meg azt állítja, hogy megölte a férjét. Ez nem nagyon vall kellemes személyre.

– Csalódtam benne.

– Csakhogy ön már azelõtt tudatára ébredt ennek a csalódásának, mielõtt õ megölte a férjét, ha egyáltalán õ ölte meg. Ön már valamivel a gyilkosság elõtt abbahagyta a közös sétákat. Miért?

– Fontos ez? – vonakodott Leebig.

– Minden fontos, amíg az ellenkezõje be nem bizonyosodik.

– Ide figyeljen, ha ön tõlem, mint robotásztól, meg akar tudni valamit, csak kérdezzen. De nem vagyok hajlandó személyes kérdésekre válaszolni.

– Ön közeli viszonyban állt mind a meggyilkolttal, mind az elsõrendû gyanúsítottal – erõsködött Baley. – Nem látja be, hogy nem lehet elkerülni a személyes kérdéseket? Mért hagyta abba Gladiával a közös sétákat?

– Eljött az az idõ – horkant föl Leebig –, amikor kifogytam a mondanivalóból, amikor megnõtt az elfoglaltságom, amikor többé nem láttam értelmét a további sétáknak.

– Más szóval: amikor többé már nem találta õt kellemesnek.

– Ha mindenáron ragaszkodik ehhez.

– Mért szûnt meg kellemesnek lenni?

– Semmi okot nem tudok fölhozni – kiabált Leebig.

Baley nem vett tudomást a másik fölindultságáról.

– Ön mégis olyan ember, aki közelrõl ismerte Gladiát. Mi lehetett az indítéka?

– Miféle indítéka?

– Senki sem állt elõ semmilyen indítékkal a gyilkosságot illetõen. Annyi bizonyos, hogy Gladia indok nélkül nem követte volna el a gyilkosságot.

– Mélységes Galaxis! – Leebig hátravetette a fejét, mintha nevetésben akarna kitörni, de meggondolta magát. – Hát senki sem mondta önnek? Bár az is lehet, hogy senki sem tudott róla. Csak én. Õ maga említette nekem. Gyakran szóba hozta.

– Mit, dr. Leebig?

– Hát azt, hogy veszekedett a férjével. Gyakran és ádázul. Gyûlölte õt, Föld-lakó uram. Ezt önnek senki sem mondta? Õ maga sem árulta el?

15. Fénybõl szõtt arckép

Baleyt szíven ütötte ez a hír, de próbálta eltitkolni.

Feltehetõleg hozzátartozik a solariaiak életformájához, hogy egymás magánéletét szent és sérthetetlennek tartják. A házasságra és a gyermekekre vonatkozó kérdések nem férnek össze a jó ízléssel. Ezért azt hihette volna, hogy ha férj és feleség között elképzelhetõ is tartós civakodás, ez ugyanúgy belül marad a kíváncsiság falán.

No és ha gyilkosságot követnek el? Akkor sem hajlandó senki elkövetni azt a társadalmi vétket, hogy megkérdezze a gyanúsítottat: szokott-e veszekedni a férjével? Vagy említést tegyen róla, ha véletlenül a tudomására jut?

No igen, Leebig megtette azt.

– Miért veszekedtek? – kérdezte Baley.

– Szerintem jobb, ha tõle magától kérdezi meg.

Persze, gondolta Baley. Fölállt hát, és ridegen annyit mondott:

– Köszönöm a segítségét, dr. Leebig. Lehet, hogy késõbb még igényt tartok rá. Remélem, meg tudom találni.

– Képet ki – mondta Leebig, és a szobarészrettel egyetemben hirtelen elenyészett.

Baley elõször érezte úgy, hogy nem okoz gondot neki a nyitott térségen át való repülõút.

A legcsekélyebb mértékben sem. Ahhoz sem hiányzott sok, hogy az elemében érezze magát.

Még a Föld, de Jessie sem jutott az eszébe. Még csak néhány hete volt távol a Földtõl, de mintha évek teltek volna el azóta. Magán Solarián még három teljes napot sem töltött el, de ezt is örökkévalóságnak érezte.

Milyen gyorsan képes alkalmazkodni az ember a lidércnyomáshoz?

Talán Gladia az oka? Hamarosan meg fogja látni õt, és nem távnézni. Talán ennek köszönheti az önbizalmát meg azt a szorongással vegyes várakozást, ami eltölti õt?

El tudja-e vajon viselni? – mélázott magában. – Vagy néhány perc, és õ is megfutamodik, akárcsak Quemot?

Az asszony egy hosszú szoba túlsó végén várta a belépõ Baleyt. Mintha önmagának csupán impresszionista megjelenítése volna, olyannyira csak a lényeges vonásokat hangsúlyozta ki az alakján.

Ajka halványan berúzsozva, szemöldöke gyengén kifeketítve, fülkagylói alig bekékítve, ezenkívül azonban nem volt semmi kozmetika az arcán. Sápadtnak látszott, kissé riadtnak és nagyon fiatalnak.

Barnásszõke haját hátrafésülte, szürkéskék szemét elfogódottság felhõzte be. Öltözéke szinte feketének ható sötétkék, kétoldalt fehér fodor nyúlt le hosszában. A hosszú ujjú ruhához fehér kesztyût és lapos sarkú cipõt viselt. Az arcán kívül egy darabka fedetlen bõr sem villant elõ. Még a nyakát is diszkrét rüss mögé rejtette.

Baley megállt az ajtó közelében.

– Elég közel vagyok, Gladia?

Az asszony sebesen kapkodta a levegõt.

– Elfelejtettem, mire is számítsak – mentegetõzött. – Ugye ez se más, mint a távnézés? Vagyis ha nem gondol arra az ember, hogy látja a másikat.

– Számomra ez egészen normális – mondta Baley.

– Igen, a Földön. – Lehunyta a szemét. – Néha próbálom magamnak elképzelni. Mindenütt emberek tömege. Mégy az utcán, és mások is ott masíroznak veled, és megint mások szemközti irányban. Emberek tucatjai...

– Százai – javította ki Baley. – Nem néztél még könyvfilmekben földi tájakat? Vagy Földön játszódó regényeket?

– Nem sok ilyen van nálunk, de néztem olyan regényeket, amelyek más Külsõ Világokon játszódnak, ahol megszokott dolog a látás. De más a regény. Az olyan, akár a multinézés.

– A regényekben szoktak csókolózni az emberek?

Az asszony fülig pirult.

– Én efféléket nem szoktam olvasni.

– Soha?

– Hát... mindig akad egy-két szennyfilm, ugye, és néha, csak úgy kíváncsiságból... De az igazat megvallva, fölkeveredik tõlük az ember gyomra.

– Igazán?

– A Föld azonban egészen más – mondta Gladia váratlan lelkesedéssel. – Annyi ember. Járás közben, ugye, Elijah, néha még... hozzá is érsz az emberekhez? Úgy értem, véletlenül.

Baley halványan elmosolyodott.

– Néha véletlenül még föl is löki õket az ember. – Eszébe jutott a sebesutak embertömege, amint tülekedve-lökdösõdve le-és fölnyomakszik a sok ember a járszalagokra, és egy pillanatra menthetetlenül elfogta a honvágy.

– Nem muszáj olyan messze maradnod – biztatta Gladia.

– Nem lesz baj, ha közelebb megyek?

– Azt hiszem, nem. Majd megmondom, ha úgy érzem, hogy ne gyere közelebb.

Baley lépésrõl lépésre közelebb húzódott, miközben Gladia tágra nyílt szemekkel figyelte õt.

– Meg akarod nézni a mezõfestményeimet? – kérdezte Gladia váratlanul.

Baley már csak kétmétemyire volt tõle. Ott megtorpant, és vizsgálgatni kezdte az asszonyt. Kicsinek és törékenynek látta õt. Megpróbálta elképzelni, amint valamit (de mit?) dühösen megforgat a kezében, és lesújt vele a férje fejére. Megpróbálta elképzelni õt ádáz dühtõl, gyilkos indulattól és gyûlölettõl fûtve.

Kénytelen volt elismerni, hogy képes lehetett megtenni. Akár egy ötvenkilós nõ is képes bezúzni egy koponyát, ha megfelelõ fegyver van a kezében, és eléggé felbõszül. Baley ismert olyan gyilkos nõket (a Földön persze), akik egyébként szelíd nyuszikák voltak.

– Mi az a mezõfestés, Gladia? – érdeklõdött.

– Egyfajta mûvészet – felelte az.

Baleynek eszébe jutott, mit mondott Leebig Gladia mûvészetérõl:

– Szívesen megismerkednék velük – bólintott.

– Akkor gyere utánam.

Baley elõvigyázatosan megtartotta közöttük a kétméteres távolságot. Még így is háromszor olyan közel volt hozzá, mint amennyire Klorissa magához engedte.

Egy fényárban úszó helyiségbe lépték be. A teljes színkép ott ragyogott a szoba sarkaiban.

Gladiáról sugárzott a házigazda büszkesége. Várakozó tekintettel nézett Baleyre.

Úgy látszik, Baley reagálása megfelelt a várakozásainak, jóllehet az nem szólt egy szót sem. A férfi lassan körbenézett, és próbálta megfogalmazni magában a látványt, habár fényen kívül semmilyen anyagi tárgyat nem vett észre.

Fényszöyedékek ültek ölelõ talapzataikon. Csupa élõ geometria; fénybõl való egyenesek és görbék fonódtak össze egy szövevényes egésszé, de úgy, hogy közben mindegyik megtartotta a maga külön valóságát. Egy-egy ábra között még véletlenül sem volt a legkisebb hasonlóság sem.

Baley lázasan kutatott megfelelõ szavak után, de csak ez jutott eszébe:

– Van ennek valamilyen jelentése?

Gladia fölkacagott kellemes mély hangján.

– Azt jelenti, amit a kedved tart. Ezek puszta fényalakzatok, amelyek haragot vagy örömet vagy kíváncsiságot ébreszthetnek benned, annak megfelelõen, hogy én mit éreztem megalkotásuk közben. Csinálhatok neked is egyet, afféle arcképet. Bár lehet, hogy nem lesz tökéletes, hiszen csak sietõs rögtönzésre futja.

– Igazán? Nagyon érdekel.

– Helyes – mondta az, és az egyik sarokban álló fényalakzathoz sietett, közben szinte súrolva Baley testét.

Valamit megérintett a fényalakzat, talapzatán, mire a ragyogás egyszerre kihunyt.

Baleynek elállt a lélegzete.

– Ne tedd azt! – tiltakozott.

– Semmi baj. Már úgyis untam. Most egy idõre a többit is elhalványítom, hogy ne vonják el a figyelmet. – Kinyitott egy ajtócskát a sima falon, és tekert egyet egy fokozatkapcsolón. A színek alig érzékelhetõ szintre tompultak.

– Nincs egy robot, aki ezt megcsinálhatná, mármint a kapcsolók kezelését? – csodálkozött Baley.

– Csitt – intette le az asszony türelmetlenül. – Itt nem tartok robotot. Ez itt én vagyok. – Összevont szemöldökkel vizsgálgatta a férfit. – Az a baj, hogy nem ismerlek eléggé.

Gladia nem nézett a talapzatra, csak az ujjai pihentek puhán a felsõ sima felületén. Mind a tíz ujja feszült várakozásba görbült.

Ekkor az egyik ujj megmozdult, és félkört írt le a sima lapon. Mélysárga fényrúd szökkent elõ és állt meg ferdén a levegõben. Az ujj alig észrevehetõen hátrasiklott, mire a fénynyaláb árnyalatnyival kivilágosodott.

Az asszony szemügyre vette a mûvét.

– Azt hiszem, ez az. Egyfajta súlytalan erõ.

– Szent Jozafát! – kiáltott föl Baley.

– Megsértõdtél? – Az asszony elvette az ujját, és a magányos ferde fényoszlop megállt a levegõben.

– Dehogy, egyáltalán nem. De mi ez? Hogy csinálod?

– Nehéz elmagyarázni – mondta Gladia, elmélyülten tanulmányozva a talapzatot –, tekintettel arra, hogy én magam sem nagyon értem. Azt mondják, valamilyen optikai illúzió. Különbözõ energiaszintû erõtereket állítunk elõ. Tulajdonképpen a hipertér kitüremkedései ezek, és híján vannak a közönséges tér minden tulajdonságának. Az energiaszinttõl függõen az emberi szem különbözõ fényárnyalatokat fog föl. Az alakzatokat meg a színeket az ujjaim melege szabályozza a talapzat megfelelõ pontjain. Belül mindegyik talapzat zsufolva van mindenféle kapcsolókkal.

– Vagyis ha én odatenném az ujjamat... – mondta Baley, és közelebb lépett a talapzathoz, míg Gladia utat engedett neki. Óvatosan a talapzat felsõ síkjára helyezte a mutatóujját, és puha bizsergést érzett.

– Csak rajta. Mozgasd az ujjadat, Elijah – biztatta Gladia.

Baley szót fogadott, mire egy piszkosszürke fényrúd ugrott elõ, és félretolta a sárga fényoszlopot. Baley riadtan visszarántotta az ujját, és Gladia fölkacagott, de nyomban bûnbánóan el is hallgatott.

– Nem szabad nevetnem – mentegetõzött. – Igazán nem könnyû, még azoknak sem, akik sokáig gyakorolták. – Ezzel könnyedén és Baley számára észrevehetetlen gyorsasággal megmozdította a kezét, mire a Baley-féle szörnyûség elenyészett, és magára hagyta a sárga fényoszlopot.

– Hol tanultad? – érdeklõdött Baley.

– Addig próbálkoztam, amíg ki nem jött valami. Tudod, ez egy új mûvészeti forma, és csak egy-két ember ért hozzá igazán...

– És te vagy a legjobb – jegyezte meg Baley nagy komolyan. Solarián mindenki vagy az egyetlen, vagy a legjobb, vagy mind a kettõ.

– Hiába nevetsz. Egyik-másik munkámat már kiállítottam. Bemutatókat is tartottam – mondta, és nem titkolt büszkeséggel fölszegte a fejét. – De folytassuk az arcképedet – tette hozzá, és ujjai ismét mozgásba lendültek.

Ujjai nyomán csak néhány görbe formálódott a fénybõl. Különben csupa élesszög. És kék volt az uralkodó szín.

– Ez a Föld akar lenni – tûnõdött Gladia alsó ajkát harapdálva. – Én mindig kéknek gondolom el a Földet. Az a sok ember meg a látás, látás, látás. A távnézés inkább rózsaszín. Te hogy vagy vele?

– Szent Jozafát, én nem tudom színekben látni a dolgokat.

– Nem-e? – kérdezte az szórakozottan. – Idõnként kicsúszik a szádon, hogy „Szent Jozafát”, és ez egy kis lila paca. Egy kis éles, lila paca, minthogy rendszerint – puff! – így kipattan. – És a középtõl kissé távolabb már ott is ragyogott a kis paca. – És aztán... aztán így befejezzük, ni. – És egy sima, fénytelen, palaszürke üres kocka ugrott elõ, és magába zárt mindent. Belülrõl átsugárzott rajta a fény, de tompábban, mintegy börtönbe zártan.

Baley szomorúságot érzett, mintha õt magát rekesztették volna be, zárták volna el attól, amit megkívánt.

– Mi ez az utolsó? – kérdezte.

– Hát a falak körülötted – magyarázta Gladia. – Ez az, amibõl a legtöbb van benned, ahogy nem tudsz kimenni, ahogy mindig bent kell tartózkodnod. Ott belül vagy te. Hát nem érzed?

Baley érezte, de valahogy nem akaródzott elfogadnia.

– Azok a falak nem állandóak – erõsködött. – Ma is kint voltam.

– Igazán? És elviselted?

Nem állhatta meg, hogy vissza ne vágjon.

– Úgy, ahogy te elviseled a látásomat. Nem szereted, de elviseled.

Az asszony elgondolkodva méregette Baleyt.

– Volna kedved most kijönni? Velem? Egy sétára?

Baley ösztöne azt súgta, hogy azt mondja: „Szent Jozafát, nincs!” Az asszony folytatta: – Élõben még sohasem sétáltam senkivel. Még nappal van, és az idõ kellemes.

Baley absztrakt arcképére pillantott és megkérdezte:

– Ha kimegyek, eltávolítod róla a szürkét?

– Majd meglátom, hogy fogsz viselkedni – felelte az mosolyogva.

A fényépítmény továbbra is ott maradt, amikor elhagyták a szobát. A Városok szürkéjében ott maradt szorosan bebörtönözve Baley lelke.

Baley kissé összeborzongott. A levegõ mozgása hûsítette a testét.

– Fázol? – aggodalmaskodott Gladia.

– Korábban ezt nem éreztem – mormogta Baley.

– Már estére hajlik, de nincs nagyon hideg. Kérsz egy kabátot? Az egyik robot pillanatok alatt idehozhatja.

– Á, dehogy. Nincs semmi baj. – Keskeny, kövezett gyalogösvényen lépkedtek. – Itt szoktál sétálni dr. Leebiggel is? – érdeklõdött.

– Ó, nem. Odakint messze a mezõkön, ahol csak elvétve látni dolgozó robotot, és hallani lehet az állatok hangját. Mi azonban minden eshetõségre készen nem távolodunk el nagyon messze a háztól.

– Milyen eshetõségre?

– Hát, ha be akarnál menni.

– Vagy ha te nem bírnád tovább a látást.

– Ez engem cseppet sem zavar – vágta rá Gladia vakmerõen.

Csak a levelek halk susogása vette körül õket meg a mindent betöltõ sárga és zöld. Idõnként éles kiáltás szelte át a harsány cirpeléssel meg árnyékokkal teli levegõt.

Különösen az árnyékok izgatták. Egy ott nyúlt el elõtte, embert formázó alakja riasztó mimikriként követte minden mozdulatát.

Természetesen Baley hallott az árnyékokról, és ismerte a mibenlétüket, a Városok mindent betöltõ szórt világításában azonban sohasem találkozott velük.

Tudta, hogy a háta mögött ott ragyog Solaria napja. Gondosan elkerülte, hogy belé pillantson, de tudta, hogy ott van.

Az ûr hatalmas, az ûr magányos, mégis érezte annak vonzását. Elképzelte magát, amint egy világ felszínén lépeget, körötte sok-sok ezer mérföldre és fényévre semmi, csak a puszta tér.

Mégis, miért vonzza õt a magánynak ez a gondolata? Hiszen nem kívánja a magányt. A Föld után vágyódik, az emberekkel zsúfolt Városok melege és társasága hívja õt.

A gondolati kép cserbenhagyta. Elméjében megpróbálta összerakni New Yorkot, annak minden zajával és zsúfoltságával, de csak Solaria felszínének csendje és légmozgató hûvössége jutott el a tudatáig.

Baley öntudatlanul közelebb húzódott Gladiához, már csak alig fél méter választotta el tõle, amikor észrevette annak riadt arckifejezését.

– Bocsáss meg – mentegetõzött gyorsan, és odébb húzódott.

– Nincs semmi baj – mondta Gladia nagyot nyelve. – Menjünk talán errefelé. Van ott néhány virágágyás, hátha tetszeni fog.

A Gladia mutatta irány a nappal ellentétes oldalon volt. Baley szótlanul követte.

– Késõbb gyönyörû lesz – lelkendezett Gladia. – Ha megjön a meleg, fogom magam, és leszaladok a tóhoz, és úszom, vagy futok lélekszakadva a mezõkön át, míg kifulladva el nem terülök, és csak fekszem magamnak csendben. Csakhogy ez a ruha nem arra való – nézett végig önmagán. – Ha ez mind rajtam van, kénytelen vagyok sétálni. Komótosan.

– Hogy szeretnél öltözni? – kérdezte Baley.

– Legföljebb melltartó és sort – kiáltott föl, és magasba emelte a karját, mintha képzeletben máris érezné a szabadságot. – Néha még annyi sem. Néha csak szandál, hogy semmi se zavarja a levegõ... Ó, elnézést. Megbotránkoztattalak.

– Á, dehogy – mondta Baley. – Akkor is így voltál öltözve, amikor dr. Leebiggel sétálni jártál?

– Mikor hogy. Attól függõen, hogy milyen volt az idõ. Volt úgy, hogy alig volt rajtam valami, de hát az, ugye, távnézés volt. Remélem, megértesz.

– Megértelek. Na és dr. Leebig? Õ is ilyen könnyedén öltözködött?

– Jothan és a könnyed öltözködés? – kacagott föl Gladia. – Azt nem. Õ mindig nagyon ünnepélyes. – Komolykodó fintort vágott, és félig lehunyta az egyik szemét, híven megragadva Leebig lényegét, ami rövid elismerõ dörmögésre késztette Baleyt.

– És a beszédje! – folytatta a csúfolódást. „Kedves Gladia, ha figyelembe vesszük a pozitronáram keltette elsõdleges potenciál effektusát...”

– Ezzel traktált téged? A robotikával?

– A legtöbbször. Tudod, õ ezt nagyon komolyan veszi. Mindenáron meg akart tanítani rá. Sosem adta föl a reményt.

– Tanultál valamit?

– Semmit. Egy fikarcnyit sem. Nekem az csupa zagyvaság. Volt úgy, hogy megdühödött rám, de ha korholni kezdett, én fejest ugrottam a vízbe, ha ott voltunk a közelében, és lefröcsköltem.

– Lefröcskölted? Azt hittem, távnéztétek egymást.

– Ne légy már olyan földhözragadt – nevette el magát az asszony. – Lefröcsköltem, de õ ott volt a saját szobájában vagy a saját birtokán. A víz nem érhette el, de azért behúzta a fejét. Oda nézz!

Baley elámult. Egy ligetes részt megkerülve egy tisztásra jutottak, a közepén mesterséges tóval. A tisztást keskeny téglasétányok szelték keresztül-kasul, és osztották kisebb parcellákra. Ágyásokba rendezett virágok tömege mindenütt. Baley a könyvfilmek alapján ismerte föl, hogy virágok.

A virágok némileg hasonlítottak a Gladia alkotta fényábrákra, és Baley úgy képzelte, hogy az asszony a virágok lelkét mintázta meg azokban. Óvatosan megérintette az egyik virágot, aztán körbenézett. A piros és a sárga szín uralkodott mindenütt.

Miközben körbehordozta a tekintetét, elkapta a napot. Nyugtalanul megjegyezte: – A nap alacsonyan áll az égen.

– Késõ délután van – kiáltott vissza Gladia, aki közben a tóhoz futott, és letelepedett egy parti kõpadra. – Gyere ide – kiáltotta, a kezével hívogatva. – Állhatsz is, ha nincs kedvedre a kövön ücsörögni.

Baley komótosan közelebb lépegetett.

– Mindennap ilyen alacsonyra kerül? – kérdezte, de nyomban el is szégyellte magát. Ha a bolygó forog, akkor a nap reggel is meg este is alacsonyan kell hogy álljon. Csak délben hág magasra.

De hiába magyarázta ezt magának, egy élet megrögzött képzetét nem tudta megváltoztatni. Tudta, hogy létezik olyasmi, hogy éjszaka, sõt már maga is megtapasztalta, amikor egy egész bolygó biztonsággal az ember és a nap közé ékelõdik. Tudott a felhõkrõl is, amelyeknek védelmezõ szürkesége eltünteti a külvilág legtöbb kellemetlenségét. Mégis, ha a bolygófelszínre gondolt, agyában mindig a tündöklõ fény és az ég magasából alátûzõ nap képe jelent meg.

Hátrafordította a fejét, csak annyi idõre, hogy egy röpke pillantást vethessen a napra, és azon meditált, hogy milyen messze lehet ide a ház, ha netalán kénytelen volna visszavonulni.

Gladia a kõpad másik végére mutatott.

– Jó közel leszek hozzád, nem baj? – aggodalmaskodott Baley.

Az asszony széttárta apró tenyereit.

– Kezdem megszokni. Igazán.

A férfi arccal feléje és háttal a napnak helyet foglalt.

Az asszony hátrahajolt a víz fölé, és letépett egy kicsiny, csésze alakú, kívül sárga, belül fehér csíkos, szerény virágot.

– Ez egy bennszülött növény. A legtöbb virág eredetileg a Földrõl került ide.

A letépett, víztõl csöpögõ virágot óvatosan Baley felé nyújtotta.

Baley hasonló óvatossággal nyúlt érte.

– Megölted – mondta.

– Ez csak egy virág. Ezerszámra találhatsz ilyet. – Majd hirtelen, mielõtt a férfi megragadhatta volna a sárga csészécskét, fellobbanó tekintettel visszarántotta. – Csak nem arra célzol, hogy ha egy virágot letéptem, akkor képes vagyok embert is ölni?

– Én nem céloztam semmire – mondta Baley engesztelõen. – Mutasd!

Baley nem igazán akarta kézbe venni a növényt, amely nedves földben nõtt, és még mindig áradt belõle a sár illata. Hogyan lehetséges, hogy ezek az emberek, akik annyira kényesek a földiekkel, de még egymással is a kapcsolataikban, ilyen könnyelmûek a közönséges föld érintésében?

De azért hüvelyk-és mutatóujja közé fogta a virág szárát, és szemügyre vette. A csészét több, közös középpontból felgöndörödõ, papírvékony hártya alkotta. Belül fehér dudor csillogott a nedvességtõl, és körötte fekete hajszálak remegtek finoman a szélben.

– Érzed az illatát? – kérdezte Gladia.

Egyszerre eljutott Baley tudatáig a virágból kigõzölgõ illat. Közelebb hajolt hozzá, és megjegyezte: – Olyan a szaga, mint egy asszony parfümjéé.

Gladia játékosan összecsapta a kezét.

– Igazi Föld-lakóra vall! Bizonyára azt akartad mondani, hogy egy asszony parfümjének az illata hasonlít erre a virágra.

Baley gyászos képpel rábólintott. A külvilág kezdte megviselni. Az árnyékok megnyúltak, és a táj ünnepélyes arcot öltött. De eltökélte, hogy nem adja föl. Azt akarta, hogy az arcképérõl lekerüljön az azt elhomályosító szürkeség. Lehet, hogy ábrándokat kergetett, de nem tehetett róla.

Gladia visszavette a virágot, és Baley készséggel megvált tõle. Amaz elmélázva széthajtogatta a szirmokat, és megjegyezte: – Gondolom, minden asszonynak más az illata.

– A parfümtõl függ – mondta Baley közömbösen.

– Elképzelem a közelséget, ahonnan érezni lehet. Én nem használok illatszert, mert senki sincs a közelemben. Csak most. De gondolom, te gyakran, mindig érzel parfümillatot. A Földön ugye mindig ott van melletted a feleséged? – Elmélyülten szemlélgette a virágot, és a homlokát ráncolva gondosan szirmaira tépte.

– Nincs mindig velem – mondta Baley. – Nem minden percben.

– De jórészt igen. És ha valahányszor azt akarod, hogy...

Baley sietve közbevágott:

– Mit gondolsz, miért akart dr. Leebig mindenáron megtanítani téged a robotikára?

A megtépázott virágból már csak a szára meg a belsõ dudora maradt.

Gladia az ujjai közt sodorgatta, aztán elhajította a csonkot, amely egy ideig még ott úszkált a víz felszínén.

– Azt hiszem, meg akart nyerni asszisztensének – felelte.

– Ezt õ meg is mondta neked, Gladia?

– A vége felé, Elijah. Azt hiszem, elvesztette a türelmét. Mindenesetre nekem szögezte a kérdést, hogy nem tartanám-e izgalmasnak, ha robotikával foglalkoznék. Persze én azt feleltem neki, hogy el sem tudnék képzelni ennél unalmasabb foglalkozást. Erre aztán egészen kiborult.

– És ettõl kezdve többé nem sétált veled.

– Tényleg, szerintem ez lehetett a dolog mögött – mondta. – Azt hiszem, a szívére vette. De hát mondd, mi mást tehettem volna?

– Bár te még ezt megelõzõen említetted neki a dr. Delmarre-ral való veszekedéseidet.

Az asszony keze ökölbe feszült. Teste, kissé félrehajtott feje mozdulatlanná merevedett. Hangja természetellenes visításba csapott: – Miféle veszekedéseket?

– A férjeddel való veszekedéseidet. Úgy tudom, gyûlölted õt.

Gladia arca eltorzult, és vörös foltok ütöttek ki rajta, és közben hosszan a férfira meredt.

– Ki mondta ezt neked? Jothan?

– Dr. Leebig említette. Szerintem igazat mondott.

– Te még mindig rám akarod bizonyítani, hogy én vagyok a gyilkos. Már-már azt hittem, hogy a barátom vagy, de... de csak egy nyomozó.

Fölemelte az öklét, és Baley várt.

– Tudod, hogy nem érinthetsz meg engem – intette a férfi.

Az asszony leeresztette a kezét, és hangtalan sírásra fakadt. Arcát félrefordította.

Baley lehajtotta a fejét, és lehunyta a szemét, hogy kirekessze a nyugtalanító hosszú ámyékokat.

– Dr. Delmarre ugye nem volt valami gyengéd ember? – kérdezte.

– Nagyon elfoglalt ember volt – felelte az asszony fojtottan.

– Te viszont gyengéd vagy – mondta Baley. – Érdekelnek a férfiak. Éreted, ugye?

– Nem t-t-tehetek róla. Tudom, hogy ez visszataszító, de nem tehetek róla. Még beszélni róla is visszataszító.

– Dr. Leebiggel mégis beszéltél róla?

– Valamit tennem kellett, és Jothan kéznél volt, és nem vette rossz néven, és én ettõl megkönnyebbültem.

– Emiatt vesztél össze a férjeddel? Hogy õ hideg volt és rideg, és ez bántott téged?

– Néha gyûlöltem õt. – Gyámoltalanul megvonta a vállát. – Egy jó solariai volt, semmi egyéb, és nem utaltak ki nekünk gy... gy... – az asszony nem tudott többé uralkodni magán.

Baley várt. Az õ gyomra is görcsbe szorult a szabad levegõ nyomasztó terhétõl. Amikor Gladia szipogása alábbhagyott, a tõle telhetõ legnagyobb gyöngédséggel megkérdezte tõle: – Te ölted meg õt, Gladia?

– N... nem. – Aztán mintha minden belsõ ellenállása összeomlott volna, kifakadt. – Még nem mondtam el neked mindent.

– Akkor légy szíves, most mondj el mindent.

– Akkor is veszekedtünk, amikor meghalt. A régi nóta. Én kiabáltam, de õ sohasem emelte föl a hangját. A legtöbbször még arra sem méltatott, hogy mondjon valamit, ami még jobban felbõszített. Majd szétrobbantam a dühtõl. Aztán nem emlékszem semmire.

– Szent Jozafát! – Baleyvel kissé megfordult a világ, és a tekintetével igyekezett megkapaszkodni a pad semleges kövében. – Hogyhogy nem emlékszel semmire?

– Csak arra, hogy halott volt, és én sikoltoztam, és jöttek a robotok...

– Megölted õt?

– Nem emlékszem rá, Elijah, de ha én tettem volna, csak emlékeznék rá, nem igaz? De semmi másra nem emlékszem, csak arra, hogy borzasztóan meg voltam ijedve. Kérlek, Elijah, segíts.

– Ne aggódj, Gladia, segíteni fogok. – Baley száguldó gondolatai megállapodtak a gyilkos fegyveren. Mi lett vele? Bizonyára eltávolították. Ha így van, akkor csakis a gyilkos tehette. De mivel Gladiát közvetlenül a gyilkosság után ott találták a tetthelyen, õ aligha lehetett. Akkor csakis valaki más lehetett a gyilkos. Akárhogy vélekedjenek is a solariaiak, csakis valaki más lehetett.

Baley kezdte rosszul érezni magát. Vissza kell mennem a házba, gondolta.

– Gladia... – szólalt meg.

A szeme valahogy megakadt a napon. Az már csaknem elérte a látóhatárt. Testével a nap felé kellett fordulnia, hogy jobban láthassa, és valamiféle morbid igézettel tapadt rá a tekintete. Ilyennek még sohasem látta. Kövérnek, vörösnek és sápadtnak, hogy hunyorgás nélkül is elviselte a szeme, és fölötte meglátta a véres felhõfoszlányokat, sõt a gömbjét keresztezõ fekete felhõsávot is.

– Olyan vörös a nap – dünnyögte Baley.

– Napnyugtakor mindig vörös, vörös és haldokló – jutott el a füléig Gladia meggyötört hangja.

Baleyn úrrá lett egy látomás. A nap azért közeledik a látóhatárhoz, mert a bolygó felszíne távolodik tõle, óránként ezerötszáz kilométeres sebességgel forog a mezítelen nap alatt, semmi sincs, ami megvédje a forgó felszínén rohangáló ember-mikrobákat, és csak forog és forog és forog eszeveszetten és örökkön-örökké...

A feje volt az, ami forgott, és a kõpad dõlt el alatta, és az ég iramodott föl a magasba kéken, sötétkéken, és a nap már nem volt sehol, csak a fák koronája és a talaj borult rá sebesen, és Gladia riadt sikoltása meg még valamilyen hang...

16. Egy kínálkozó megoldás

Baley tudatáig elõször a zártság, a nyitottság hiánya jutott el, aztán egy föléje hajoló arc.

Egy percig rámeredt, anélkül hogy fölismerné, aztán fölkiáltott: – Daneel!

A robot arca nem árult el sem megkönnyebbülést, de semmilyen más érzelmet sem arra, hogy fölismerték. Csak ennyit mondott: – Jó, hogy magához tért, Elijah partner. Azt hiszem, nem szenvedett fizikai ártalmat.

– Nincs semmi bajom – mondta Baley mogorván, és próbált felkönyökölni. – Szent Jozafát, hogy kerültem ebbe az ágyba?

– Ön ma többször is kitette magát a szabad levegõnek. Ennek hatás a összegzõdött, ezért most pihennie kell.

– Elõbb néhány kérdésre választ kell kapnom. – Baley körülnézett, és próbált nem tudomást venni róla, hogy a feje kissé kóvályog. A szoba ismeretlen. A függönyök be vannak húzva. A világítás megnyugtatóan mesterséges. Sokkal jobban érezte magát. – Például arra, hogy hol vagyok?

– Mrs. Delmarre kúriájának egyik szobájában.

– A következõ. Magyarázd meg nekem: mit keresel itt? Hogyan ráztad le a robotokat, amelyeket rád állítottam?

– Elõre láttam – magyarázkodott Daneel –, hogy ön nem fog örülni ennek a fejleménynek, mégis úgy véltem, hogy az ön biztonságának az érdekei, no meg az én utasításaim nem hagynak számomra más választást, mint...

– Azt mondd meg nekem: mit csináltál? Szent Jozafát!

– Néhány órával ezelõtt Mrs. Delmarre távnézni akarta önt.

– Igazad van. – Baley emlékezett rá, hogy Gladia említett valami ilyesmit. – Ezt én is tudom.

– Ön azt parancsolta a robotoknak, akik féken tartottak engem, hogy, az ön szavaival: „Ne engedjétek meg neki (vagyis nekem), hogy más emberekkel vagy robotokkal akár látás, akár távnézés útján kapcsolatba lépjen.” Ön azonban, Elijah partner, azt nem tiltotta meg, hogy más emberek vagy robotok kapcsolatba lépjenek velem. Érzi a különbséget?

Baley felnyögött.

– Nem kell kétségbeesni, Elijah partner – folytatta Daneel. – Az ön parancsában megmutatkozó következetlenség megmentette az ön életét, minthogy lehetõvé tette nekem, hogy idejöjjek. Ugyanis amikor Mrs. Delmarre távnézett engem, amit robot õreim megengedtek, érdeklõdött ön iránt, mire én a valóságnak megfelelõen azt válaszoltam neki, hogy nem ismerem az ön tartózkodási helyét, de megpróbálhatom kideríteni. Látszott rajta, hogy nagyon szeretné ezt. Azt mondtam neki, hogy szerintem ön idõlegesen elhagyhatta a házat, de én ennek utánanézhetnék, ha õ ezenközben megparancsolná a mellettem lévõ robotoknak, hogy kutassuk át ön után a kúriát.

– Nem lepõdött meg, hogy nem te magad adtad ki a parancsot a robotoknak?

– Azt hiszem, azt a benyomást keltettem benne, hogy én mint aurorai nem vagyok olyan járatos a robotokban, mint õ, ezért az õ utasításának nagyobb lenne a tekintélye, és gyorsabb lenne a foganatja. Nem titok, hogy a solariaiak hiúk arra, hogy õk milyen jól tudnak bánni a robotokkal, és lenézik a többi bolygó lakóinak ezt a tudományát. Vagy önnek nem ez a véleménye, Elijah partner?

– És õ azután elparancsolta õket?

– Némi nehézséggel. A robotok ragaszkodtak az elõzõ parancsukhoz, de persze nem árulhatták el azok mibenlétét, minthogy ön megtiltotta nekik, hogy leleplezzék az én igazi mivoltomat. Õ azonban hatálytalanította azokat, jóllehet az új parancsokat dühösen üvöltözve kellett kiadnia.

– És ekkor te leléptél.

– Le, Elijah partner.

Kár, gondolta Baley, hogy Gladia nem tartotta elég fontosnak ezt az epizódot ahhoz, hogy távnézéskor neki is említést tegyen róla.

– Elég sokára találtál rám, Daneel – jegyezte meg.

– A solariai robotok szubéteri hálózaton keresztül érintkeznek egymással. Egy járatos solariainak könnyû hozzájutni minden információhoz, egy olyan tapasztalatlannak azonban, mint én, egyetlen adat kihalászása is elvesz egy csomó idõt, mire átrágom magam a sok millió közbülsõ állomáson. Egy óra is beletelt, mire eljutott hozzám az információ az ön hollétérõl. Aztán azzal is idõt veszítettem, hogy az ön távozása után fölkerestem dr. Delmarre munkahelyét.

– Mi keresnivalód volt ott?

– Saját kutatásokat végeztem. Sajnálom, hogy ennek az ön távollétében kellett szerét ejtenem, a nyomozás sürgõssége azonban nem hagyott számomra más választást.

– Távnézted Klorissa Cantorót, vagy fölkerested õt?

– Távnéztem, de nem a mi birtokunkról, hanem az õ épületének egy másik felébõl. Látnom kellett a farm néhány följegyzését. Rendesen megtette volna a távnézés is, ám nem lett volna célszerû, ha a saját birtokunkon maradok, mivel a három robot tudta ki vagyok, és újólag könnyen gúzsba köthettek volna.

Baleynek már csaknem teljesen elmúlt a rosszulléte. Kidugta a lábát az ágyból, és akkor látta, hogy valamilyen pongyolaféle van rajta.

Berzenkedve végigmérte magát, majd Daneelhez fordult.

– Add ide a ruhámat.

Daneel engedelmeskedett.

– Hol van Mrs. Delmarre? – tudakolta Baley öltözködés közben.

– Házi õrizetben, Elijah partner.

– Micsoda? Kinek a parancsára?

– Az enyémre. Robotok õrizete alatt a hálószobájába van zárva, és a személyi szükségleteit leszámítva meg van fosztva a parancskiadási lehetõségtõl.

– Te fosztottad meg?

– Ezen a birtokon a robotok nem sejtik, ki vagyok.

Baley végzett az öltözködéssel.

– Ismerem a Gladia elleni vádat – mondta. – Neki megvolt a módja a gyilkosságra, annál is jobban, mint eleinte hittük. Azzal ellentétben, amit elõször állított, nem a férje kiáltására rohant oda a tetthelyre. Hanem egész idõ alatt ott tartózkodott.

– Beismeri, hogy tanúja volt a gyilkosságnak, és hogy látta a gyilkost?

– Nem. A döntõ pillanatokból semmire sem emlékszik. Elõfordul ilyesmi. Ráadásul az is kiderült, hogy az indítéka is megvolt.

– Mi volt az, Elijah partner?

– Olyasmi, amit kezdettõl fogva gyanítottam. Elgondoltam magamban, hogy ha a Földön lennénk, és dr. Delmarre az volna, akinek leírják, és Gladia Delmarre az, akinek látszik, akkor azt mondanám, hogy az asszony szerelmes volt – legalábbis kezdetben – a férfiba, aki viszont csak önmagát szerette. Csak azt volt nehéz eldönteni, hogy vajon a solariaiak is éreznek-e szerelmet, vagy hogy földi módon reagálnak-e a szerelemre. Az, hogy én miként vélekedtem az õ érzelmi reakcióikról, édeskevés volt az üdvösséghez. Ezért láttam szükségesnek, hogy néhányukkal találkozzam. Méghozzá nem távnézés, hanem látás útján.

– Nem tudom követni önt, Elijah partner.

– Én sem vagyok biztos benne, hogy meg tudom-e neked magyarázni. Ezeknek az embereknek a génadottságait még a születésük elõtt gondosan megtervezik, és a születésük után újólag ellenõrzik.

– Ezt én is tudom.

– A gének azonban nem minden. Számít a környezet is, és a környezet hatására valódi pszichózis fejlõdhet ki azoknál, akiknél a gének csak a pszichózis hajlamára utalnak. Észrevetted, mennyire érdeklõdött Gladia a Föld iránt?

– Nem kerülte el a figyelmemet, Elijah partner, de én úgy értékeltem, hogy ez az érdeklõdés tettetett, és az a célja, hogy befolyásolja az ön véleményét.

– Tegyük föl, hogy valódi érdeklõdés volt, sõt bûvölet. Tegyük föl, hogy valami fölcsigázta õt a földi embertömegben. Tegyük föl, hogy akarata ellenére vonzódott valami iránt, amirõl azt nevelték bele, hogy szennyes dolog. Itt számolni kellett az abnormalitás lehetõségével. Ki kellett hát próbálnom, hogy ha meglátogatok néhány solariait, õk hogyan reagálnak erre, aztán õ hogy reagál, ha õt is meglátogatom. Ezért kellett téged, Daneel, mindenáron leráznom. Ezért kellett lemondanom a távnézésrõl, mint nyomozati módszerrõl.

– Ezt ön nem magyarázta el nekem, Elijah partner.

– No és ha elmagyarázom, mit értem volna el az Elsõ Törvényben rögzített kötelességfelfogásod ellenében?

Daneel hallgatott.

– A kísérlet sikerült – folytatta Baley. – Láttam vagy megpróbáltam látni néhány embert. Egy öreg társadalomtudós készséggel ráállt, hogy lásson engem, de félúton föl kellett adnia. Egy robotász a legerõsebb kényszer hatása alatt sem volt hajlandó látni. Maga a puszta lehetõsége is infantilis õrjöngésbe kergette. Az ujját szopta és zokogott. Dr. Delmarre asszisztense a szakmájánál fogva megszokta a személyes jelenlétet, ezért elviselt engem, de csak hat-hét méternyi távolságból. Gladia viszont...

– Nos, Elijah partner?

– Gladia viszont csak egy pillanatig habozott, mielõtt elfogadott volna. A jelenlétemet könnyen elviselte, sõt idõvel egyre csökkent benne a feszültség. Ez nagyon is beleillik a pszichózis tünetegyüttesébe. Nem bánta, hogy láthat, érdeklõdött a Föld iránt; az is lehet, hogy a férje iránt abnormális érdeklõdést mutatott. Mindezt meg lehet magyarázni az ellentétes nem tagjainak személyes jelenléte iránti erõs és ennek a világnak, a szempontjából beteges érdeklõdéssel. Maga dr. Delmarre nem volt az a típus, aki ilyen érzelmi megnyilvánulást bátorított volna, vagy pláne társ lett volna hozzá. Az asszonyban ez kínos kielégületlenséget okozhatott.

– Eléggé kínosat ahhoz, hogy egy szenvedélyes pillanatban gyilkosságra emelje a kezét – bólintott Daneel.

– Mindennek ellenére, Daneel, nekem megmaradtak a kételyeim.

– Nem befolyásolják önt ebben, Elijah partner, valamilyen külsõ szempontok? Mrs. Delmarre egy bájos asszony, ön pedig a Földrõl jött, ahol egy bájos asszonynak a személyes jelenléte iránti óhaj nem számít beteges hajlamnak.

– Nekem ennél nyomósabb indokaim vannak – felelte Baley feszengve. – (Úgy érezte, hogy Daneel hûvös tekintete a veséjébe hatol. Szent Jozafát! Utóvégre is csak egy gép.) – Ha õ gyilkolta volna meg a férjét, akkor neki kellett volna elkövetnie a Gruer elleni gyilkossági kísérletet is. – Alig tudta megállni, hogy kifejtse, hogyan lehet a robotokat gyilkosságra manipulálni. Nem tudhatta, hogyan fogadna Daneel egy olyan elméletet, amely akaratlan gyilkosokat csinál a robotokból.

– És ne felejtse el az ön elleni kísérletet sem – hozta föl Daneel.

Baley összeráncolta a homlokát. Nem volt szándékában, hogy elújságolja Daneelnek a célt tévesztett mérgezett nyilat; nem akarta, hogy még jobban megerõsítse a másik amúgy is túlságosan erõs védelmezõ komplexusát maga iránt.

– Mit mondott neked Klorissa? – horkant föl. Figyelmeztetnie kellett volna Klorissát, hogy tartsa a száját, de hát honnan sejthette volna, hogy Daneel beállít hozzá, és kérdezõsködni fog.

– Mrs. Cantorónak semmi köze a dologhoz – jelentette ki Daneel higgadtan. – Én magam voltam tanúja a gyilkossági kísérletnek.

Baley tanácstalanul hebegte:

– De hiszen ott sem voltál a közelben.

– Én magam kaptam el önt, és hoztam ide egy órával ezelõtt – mondta Daneel.

– Miket zagyválsz itt összevissza?

– Hát nem emlékszik rá, Elijah partner? Szinte tökéletes gyilkosságnak indult. Vagy nem Mrs. Delmarre javasolta önnek, hogy menjenek ki a szabadba? Habár ennek én nem voltam tanúja, de biztos vagyok benne, hogy így történt.

– Igazad van. Õ ajánlotta.

– Én még azt is föl merném tételezni, hogy kicsábítotla önt a házból.

Baley visszagondolt a róla készült „arcképre”, a bebörtönzõ szürke falakra. Lehetséges volna, hogy körmönfont lélektan az egész? Lehetséges, hogy egy solariai ösztönösen ilyen mélyen le tud ásni egy Föld-lakó lelkébe?

– Ugyan! – tiltakozott.

– Nem õ volt az, aki lecsalta önt a dísztóhoz, és leültette a padra?

– Hát igen.

– Nem gondolja, hogy szemmel tartotta önt, és észrevette, hogy szédülni kezd?

– Párszor megkérdezte, hogy nem akarok-e visszamenni.

– Hátha nem gondolta komolyan. Hátha csak arra várt, hogy ön minél jobban elanyátlanodjék a padon. Lehet, hogy még lökött is magán, ámbár erre nem nagyon volt szükség. Mire én odaértem, és elkaptam önt, ön már félig hátraesett a kõpadról a méteres vízbe, amelyben biztosan megfulladt volna.

Baley csak most idézte vissza magában azokat az utolsó tünõ pillanatokat. Szent Jozafát!

– Sõt mi több – folytatta Daneel higgadt könyörtelenséggel – Mrs. Delmarre ott ült ön mellett, és csak nézte, hogy ön hátraesik, anélkül hogy utánakapott volna. De a vízbõl sem próbálta volna kimenteni. Hagyta volna, hogy megfulladjon. Hívhatott volna robotot, de biztos, hogy az késõn érkezett volna oda. Utóbb pedig azzal mentegetõzött volna, hogy természetesen nem érinthette meg önt, még ha ezzel az életét mentette volna is meg.

Így igaz, gondolta Baley. Senki sem vitatta volna, hogy képtelen megérinteni egy másik embert. Ha valaki egyáltalán meglepõdne, akkor is csak azon, hogy egyáltalán képes volt õt olyan közel engedni magához.

– Beláthatja hát, Elijah partner – vonta le a következtetést Daneel –, hogy aligha férhet kétség az asszony bûnösségéhez. Ön azzal érvelt, hogy akkor neki kellett volna Gruer életére is törni, mintha ez érv lehetne a bûnössége ellen. Most már ön is beláthatja, hogy csakis õ lehetett a tettes. Önt is ugyanazzal a kizárólagos indokkal akarta megölni, mint Gruert: hogy megszabaduljon egy, az elsõ gyilkosság ügyében kitartóan nyomozó kellemetlen embertõl.

– Nem biztos, hogy szándékosság húzódik meg az egész eseménysor mögött – jegyezte meg Baley. – Hátha eszébe sem jutott, milyen hatással van rám a szabad ég.

– De hiszen tanulmányozta a Földet. Tisztában volt vele, mi jellemzõ a földiekre.

– Én megnyugtattam õt, hogy ma már voltam odakint, és már kezdem megszokni.

– Hátha õ jobban tudta.

Baley öklével a tenyerébe csapott.

– Túlságosan agyafúrtnak állítod be õt – fakadt ki. – Ez sehogyan sem illik hozzá, és én nem hiszem el. Mindenesetre addig, amíg a gyilkos fegyver elõ nem kerül, nem fog megállni a lábán a gyilkosság vádja.

Daneel rezzenéstelen tekintetét a Föld-lakóra emelte.

– Én azt is elõ tudom teremteni, Elijah partner.

Baley döbbenten nézett robotpartnerére.

– Hogyan?

– Ha emlékszik még rá, Elijah partner, ön a következõképpen érvelt. Ha Mrs. Delmarre a gyilkos, akkor a fegyvernek, bármi lett légyen is az, a tett színhelyén kellett volna maradnia. A tüstént ott termõ robotok azonban nyomát sem látták, ilyen fegyvernek, következésképpen el kellett azt távolítani onnan, következésképpen csak a gyilkos távolíthatta el, következésképpen a gyilkos nem lehetett Mrs. Delmarre. Helyes a levezetés?

– Helyes.

– Van viszont egy olyan hely, ahol a robotok nem keresték a fegyvert.

– Éspedig?

– Mrs. Delmarre alatt. A pillanat heve és szenvedélye, akár õ volt a tettes, akár nem, túl sok volt neki, és elájult, a fegyver pedig, bármi lett légyen is az, ott hevert látatlanul a teste alatt.

– De amikor õt elvitték onnan, rábukkantak volna a fegyverre is – érvelt Baley.

– Úgy van – felelte Daneel –, csakhogy a robotok nem nyúltak hozzá. Õ maga említette tegnap a vacsoránál, hogy dr. Thool parancsára a robotok párnát tettek a feje alá, és magára hagyták. Az elsõ, aki megmozdította, maga dr. Altim Thool volt, aki odajött, hogy megvizsgáljá.

– És?

– Ebbõl következik, Elijah partner, hogy egy újabb lehetõséget is figyelembe kell venni. Vagyis hogy Mrs. Delmarre volt a gyilkos, a fegyver ott maradt a tetthelyen, ám dr. Thool elvitte onnan, és eltüntette, hogy kihúzza a csávából Mrs. Delmarre-t.

Baley megvetõen legyintett. Már-már azt hitte, hogy valamilyen ésszerû magyarázatot fog hallani.

– Teljességgel indokolatlan. Miért tenne dr. Thool ilyesmit?

– Nagyon is megvolt rá az oka. Emlékszik rá, mit mondott róla Mrs. Delmarre? „Gyermekkorom óta mindig õ kezelt, és mindig olyan kedves és barátságos volt hozzám.” Csodálkoztam is, mi lehet az oka, hogy ilyen megkülönböztetett figyelmet tanúsít az asszony iránt. Ezért volt hát, hogy ellátogattam a gyermekfarmra, és belenéztem a nyilvántartásokba. Amit csak puszta lehetõségnek tartottam, arról kiderült, hogy tény.

– Éspedig?

– Dr. Altim Thool Gladia Delmarre apja, s mi több: tudatában is van ennek a viszonynak.

Baleynek meg sem fordult a fejében, hogy kételkedjék a robot szavaiban. Csak mélyen bosszantotta, hogy Daneel Olivaw, a robot, és nem õ maga végezte el a kellõ logikai levezetést. Csakhogy valami még mindig hiányzott.

– Beszéltél dr. Thoollal? – fordult a robothoz.

– Beszéltem. És õt is házi õrizetbe helyeztem.

– No és mit mond?

– Elismeri, hogy õ Mrs. Delmarre apja. Szembesítettem õt a megfelelõ nyilvántartásokkal meg azokkal a följegyzésekkel, amelyek szerint érdeklõdött a kislány egészségi állapota iránt. Mint orvosnak ebben a vonatkozásban több mozgásszabadság volt megengedve, mint bármely solariainak.

– Miért kellett neki érdeklõdnie a lány egészsége iránt?

– Ez az én fejembe is szöget ütött, Elijah partner. Már öregember volt, amikor különleges engedélyt kapott egy újabb gyermekre, s mi több: sikerült is neki produkálnia egyet. Õ ezt úgy fogja föl, mint saját génjeinek és fizikai kondíciójának méltó elismerését. Talán büszkébb is az eredményre, mint ami megszokott ezen a világon. Sõt mi több: mint orvos, ami eléggé lebecsült szakma Solarián, mivel testi jelenléttel jár, még fontosabbnak érezte, hogy ápolja magában ezt a büszkeséget. Ennek okából feltûnés nélkül kapcsolatot tartott fönn az ivadékával.

– Gladia sejt errõl valamit?

– Dr. Thool úgy tudja, hogy nem, Elijah partner.

– Thool elismeri, hogy eltávolította a fegyvert? – firtatta Baley.

– Nem. Ezt nem ismeri el.

– Akkor semmi sincs a kezedben, Daneel.

– Semmi?

– Addig semmi bizonyíték nincs a kezedben, amíg meg nem találod a fegyvert, és be nem bizonyítod, vagy végsõ esetben vallomásra nem bírod, hogy õ távolította el. Bármilyen tetszetõs is a levezetés, az még nem bizonyíték.

– Ez az ember aligha tesz vallomást, hacsak nem vetjük alá olyasféle kemény vallatásnak, amit én nem tehettem meg. A lánya drága neki.

– Korántsem. – állította Baley. – A lánya iránti érzése távol áll attól, amihez te meg én szokva vagyunk. Solaria más!

Föl-alá járkált a szobában, így próbált lecsillapodni.

– Daneel – torpant meg a robot elõtt –, te fölépítettél egy szép kerek logikai példát, csakhogy ennek semmi köze az ésszerûséghez. (Logikus, de nem ésszerû. Mintha valaki így határozta volna meg a robotot.) – Dr. Thool öregember – folytatta –, aki már túl van élete virágján, függetlenül attól, hogy harminc évvel ezelõtt képes volt-e egy leánygyermeket nemzeni. Még az ûrászokat is utoléri a szenilitás. Képzeld el a helyzetet, amint az ájult lányát vizsgálja, miközben a veje ott fekszik erõszak áldozataként holtan. El tudod képzelni számára a helyzet rendkívüliségét? Fel tudod tételezni, hogy ura maradhatott önmagának? Olyannyira ura önmagának, hogy hidegvérrel végrehajtson egy meglepõ akciósorozatot? Figyelj ide! Elõszõr is észre kellett volna vennie a lánya alatt a fegyvert, amely olyan jól megbújt a teste alatt, hogy még a robotok figyelmét is elkerülte. Másodszor, ha mondjuk megpillantott valami kilógó darabkát, abból rögvest arra kellett következtetnie, hogy a fegyver rejtõzik ott, és egy pillanat alatt rá kellett hogy döbbenjen arra, hogy ha észrevétlenül kicsempészi onnan, nehezen bizonyíthatják rá a lányára a gyilkosságot. Ez a gondolatsor nagyfokú éleselméjûséget követelt volna meg egy pánikba esett öregúrtól. No meg aztán harmadszor, végre is kellett volna hajtania ezt a felismerését, ami ugyancsak kemény dió egy pánikba esett öregember számára. És a végén még tovább súlyosbítja a vétkét azzal, hogy kitart a hazugsága mellett. Lehet, hogy a logika mindezt megengedi, az ésszerûség azonban tiltakozik ellene.

– Van más megoldása a bûntényre, Elijah partner?

Baley legutóbbi szónoklata alatt lehuppant a székre, és most próbált újra talpra kecmeregni, a kimerültség meg a mély fotel azonban összeesküdött ellene. Türelmetlenül kinyújtotta a karját.

– Add ide a kezed, Daneel! – Daneel a saját kezére meredt.

– Már megbocsásson, Elijah partner.

Baley elátkozta magában a robot szó szerinti gondolkodását.

– Segíts ki a fotelbõl – helyesbített.

Daneel erõs karja könnyedén kiemelte a székbõl.

– Köszönöm – mondta Baley. – Nincs, vagyis nincs más megoldásom. Azaz volna, csak éppen a fegyver hollététõl függ az egész.

Türelmetlenül az egyik fal nagy részét burkoló nehéz függönyhöz sietett, és anélkül hogy egészen tudatában lett volna, mit csinál, fölemelte az egyik sarkát. Tekintete a sötét üvegdarabra meredt, s amikor végre eljutott a tudatáig, hogy a kora estét bámulja odakint, elengedte a függönyt, éppen amikor a csendesen odalépõ Daneel kifejtette azt az ujjai közül.

A pillanatnak az alatt a törtrésze alatt, amíg a robot keze a gyermekét a tûztõl óvó anya szeretõ gondoskodásával kivette a kezébõl a függöny sarkát, valóságos forradalom zajlott le Baley fejében.

Újból megragadta a függönyt, kitépve azt Daneel kezébõl. Egész testsúlyával rácsimpaszkodva letépte a tartójáról, hogy csak néhány cafat maradt vissza belõle.

– Elijah partner! – korholta Daneel szelíden. – Hiszen ön is tudhatja már, mit tesz önnel a külvilág.

– De azt is tudom, mit tesz nekem! – kiáltott fel Baley.

Kibámult az ablakon. Semmit sem látott, csak a feketeséget, de ez a feketeség a szabad levegõt jelentette. Fénytelenségében is töretlen, gáttalan tér, és õ most szembenéz vele.

És elõször nézett szabadon farkasszemet vele. Nem hencegésbõl, nem perverz kíváncsiságból, vagy mert a gyilkosság megoldásához vezetõ ösvényt látott benne. Hanem mert tudta, hogy akarja, és hogy szüksége van rá. A különbség föld és ég.

A falak mankók! A homály és a tömeg mankók! Bizonyára õ maga is érezte azt tudat alatt, és utálta õket akkor is, amikor azt hitte, hogy kedvesek neki, és szüksége van rájuk. Mi másért vette volna úgy zokon Gladiától azt a szürke burkot az arcképén?

Elárasztotta a diadal érzete, és mintha a diadal ragályos volna, üvöltésként beléhasított egy új gondolat.

Részegen Daneelhez fordult.

– Tudom – suttogta. – Szent Jozafát! Tudom!

– Mit tud, Elijah partner?

– Tudom, mi történt a fegyverrel, tudom, ki a felelõs. Egyszerre minden a helyére zökken.

17. Konferencia

Daneel ellene volt az azonnali akciónak.

– Holnap! – jelentette ki tiszteletteljes határozottsággal. – Én ezt javasolnám, Elijah partner. Már késõ van, és önnek pihenésre van szüksége.

Ezt Baley maga is belátta, azonkívül föl is kellett készülnie, méghozzá alapos munkával. Abban biztos volt, hogy a kezében van a gyilkosság kulcsa, ám ez is, mint Daneel elmélete, dedukción alapult, és mint bizonyíték ugyanolyan keveset ért, mint az. Rászorul hát a solariaiak segítségére.

És ha szembe akar nézni velük, egy szál Föld-lakóként fél tucat ûrásszal, akkor vitathatatlanul uralnia kell a helyzetet. Ez pedig nem megy pihenés és fölkészülés nélkül.

Mégsem fog tudni aludni. Biztos volt benne, hogy nem jön álom a szemére. Nem fog segíteni sem a puha ágy, amelyet megvetettek számára a gördülékenyen mûködõ robotok, sem a lágy illat és az annál is lágyabb zene Gladia kúriájának különszobájában. Ebben biztos volt.

Daneel észrevétlenül meghúzódott az egyik elsötétített sarokban.

– Még mindig tartasz Gladiától? – fordult hozzá Baley.

– Nem tartanám bölcs dolognak, ha egyedül és védelem nélkül aludna – felelte Daneel.

– Ahogy gondolod. Megértettél mindent, Daneel, hogy mit várok tõled?

– Megértettem, Elijah partner.

– Remélem, az Elsõ Törvény alapján nincsenek fönntartásaid?

– A megszervezendõ összejövetelt illetõen akadnak. Lesz önnél fegyver, és nem fogja kockára tenni a biztonságát?

– Erre mérget vehetsz.

Daneel kibocsátott magából egy sóhajt, amely valahogy olyan emberien hangzott, hogy Baley egy pillanatra szerette volna eloszlatni a sötétséget és megnézni a robot gépiesen tökéletes ábrázatát.

– Én nem mindig fedezek föl logikát az emberek magatartásában – mondta.

– Nekünk is elkelne a mi három törvényünk – felelte Baley –, mindazonáltal örülök, hogy nincs ilyenünk.

A mennyezetet bámulta. Nagyon sok múlik Daneelen, a teljes igazságnak mégis csak nagyon kis hányadát árulhatta el neki. A robotok túlontúl kukacoskodók. Aurora bolygónak nyilván megvolt rá az oka, hogy érdekei képviseletére egy robotot küldjön ki, ám ez hiba volt. A robotoknak megvannak a maguk korlátai.

Mégis, ha minden jól megy, tizenkét órán belül véget érhet az egész ügy. Õ pedig huszonnégy óra múlva útnak indulhat haza a Földre, és magával viheti a reményt. Különös egy remény ez. Olyan, amiben maga is alig tud hinni, mégis ez mutatja meg a kiutat a Földnek. Más menedéke nincs a Földnek.

Föld! New York! Jessie és Ben! Az otthon kényelme, meghittsége és melege!

Félálmában elidõzött ezeken, a Föld gondolata mégsem hozta el számára a megnyugvást. Valami beékelte magát közéje meg a Városai közé.

Aztán észre sem vette, amikor mindezt elmosta az álom.

Baleynek mégis sikerült aludnia valamit; ébresztés után lezuhanyozott és felöltözött. Fizikailag felkészültnek érezte magát. A kétség mégsem hagyta nyugodni. Nem mintha a sápadt reggel valamit is halványított volna érvelése tüzén. Hanem hogy szembe kell néznie a solariaiakkal.

Mennyire lehet biztos a reagálásukban? Vagy továbbra is a sötétben kénytelen tapogatózni?

Elsõnek Gladia jelent meg. Persze neki ez nem okozott bonyodalmat. Minthogy ugyanabban a kúriában lakott, ezért a házi vonalat használta. Arca sápadt volt és kifejezéstelen, hosszú fehér köntöse hideg szoborrá varázsolta.

Gyámoltalanul Baleyra emelte a tekintetét. Ez gyöngéden rámosolygott, amitõl láthatóan megnyugodott.

Ezután egyenként megjelentek a többiek is. Gladia után másodiknak Attlebish, a biztonsági szolgálat megbízott vezetõje tûnt fel, soványan és fennhéjazón, hatalmas álla maga volt a tiltakozás. Utána Leebig, a robotász, türelmetlenül és dühösen, ernyedt szemhéj a meg-megrándult. Quemot, a társadalomtudós következett, kissé fáradtan, ám mélyen ülõ szemébõl leereszkedõ mosolyt röpítve Baley felé, mintha azt mondaná: Mi már találkoztunk, könnyen szót értünk egymással.

Klorissa Cantorón rögtön látszott, hogy feszélyezteti a többiek jelenléte. Egy pillantást vetett Gladiára, és láthatóan elhúzta az orrát, majd a padlót bámulta. Utolsónak dr. Thool jelent meg, az orvos. Elgyötörtnek, szinte betegesnek látszott.

Mindenki ott volt, kivéve Gruert, aki még mindig lábadozott, és fizikailag nem lehetett jelen. (Megleszünk nélküle is, gondolta Baley.) Mindegyikük ünnepélyes öltözékben; ki-ki a maga elsötétített, zárt szobájában.

Daneel ügyesen elrendezett mindent. Baley lázasan remélte, hogy az is ilyen jól sikerül, ami még Daneelre vár.

Baley egyik ûrászról a másikra nézett. Szíve zakatolt. Minden egyes alak más-más szobából távnézte õt, és a feje kóválygott az egymást ütõ világítás, bútor és faldíszek kavalkádjától.

A hallgatást Baley törte meg.

– Ismertetni akarom önökkel dr. Rikaine Delmarre gyilkossági ügyét, az indíték, az alkalom és az eszköz sorrendjében...

– Hosszan kíván beszélni? – szakította félbe Attlebish.

– Meglehet – intette le Baley. – Azért hívtak ide, hogy egy gyilkossági ügyet kivizsgáljak, és ez a munka az én szakmám és specialitásom. Én tudom megítélni a legjobban, hogy mit csináljak. – (Ne engedj nekik, biztatta magát Baley. Urald a helyzetet! Urald!)

Élesre fent, metszõ szavakkal folytatta:

– Elõször az indíték. Bizonyos értelemben a három dolog közül az indíték áll a leggyengébb lábon. Az alkalom és az eszköz objektív dolgok. Ezeket lehet tényszerûen vizsgálni. Az indíték ellenben szubjektív. Ez olyasvalami is lehet, ami másoknak is szemet szúr, például egy ismert megaláztatás megbosszulása. De lehet olyasmi is, ami teljességgel megfigyelhetetlen, mondjuk egy irracionális, halálos gyûlölet egy jól fegyelmezett személy részérõl, aki sohasem mutatja ki az indulatait. No mármost, önök egybehangzóan azt állították nekem, hogy Gladia Delmarre-t tartják a bûntény elkövetõjének. Más gyanúsítottal senki sem hozakodott elõ. Van Gladiának indítéka? Dr. Leebig említett egyet. Azt mondta, hogy Gladia gyakran veszekedett a férjével, amit nekem késõbb maga Gladia is elismert. El lehet képzelni, hogy egy veszekedés során a felbõszült indulat valakit gyilkolásra bírhat. Jó. De még akkor is ott marad a kérdés, hogy õ-e az egyetlen, akinek indítéka volt. Dr. Leebig maga...

A robotász fölpattant, kezét mereven Baley felé emelte.

– Gondolja meg, Föld-lakó, mit mond!

– Én csak elmélkedem – hûtötte le Baley. – Ön, dr. Leebig, új típusú robotokon dolgozott, dr. Delmarre-ral együtt. Robotügyben Solarián ön a legjobb. Ezt állítja ön, és én ezt elfogadom.

Leebig nem titkolt leereszkedéssel elmosolyodott.

Baley folytatta:

– De én azt is hallottam, hogy dr. Delmarre szakítani akart önnel, mert valamit helytelenített a magatartásában.

– Nem igaz! Nem igaz!

– Meglehet. De mi van akkor, ha mégis igaz? Nem volna ez önnek elegendõ indok arra, hogy eltegye õt láb alól, mielõtt a szakításával nyilvánosan megalázná önt? Van olyan érzésem, hogy ön nem egykönnyen viselne el egy ilyen megaláztatást.

Baley sietve folytatta, mielõtt Leebignek ideje lenne a riposztra.

– Vagy vegyük önt, Mrs. Cantoro. Dr. Delmarre halálával az ön kezébe hullott a foetusmérnökség felelõs állása.

– Magasságos egek, de hiszen ezt már megbeszéltük! – fakadt ki Klorissa keservesen.

– Ezt én is tudom, de azért ez is olyan dolog, amit nem lehet figyelmen kívül hagyni. Ami pedig dr. Quemotót illeti, õ rendszeresen sakkozott dr. Delmarre-ral. Lehet, hogy dühítette a folytonos vesztés.

A szociológus higgadtan közbevetette:

– Nyomozó úr, csak nem hiszi, hogy egy sakkjátszma elvesztése elégséges indítékul szolgálhat?

– Ez attól függ, hogy ön milyen komolyan veszi a sakkot. Elképzelhetõ olyan indíték, amely a gyilkos számára az egész világot jelenti, míg mások szemében csak jelentéktelen semmiség. De hát mindez mellékes. Én arra akarok kilyukadni, hogy az indíték önmagában még nem elégséges. Mindenkinek meglehet a kellõ indítéka, különösen egy olyan ember meggyilkolására, mint dr. Delmarre.

– Mit akar mondani ezzel a megjegyzésével? – kelt ki magából Quemot méltatlankodva.

– Csak azt, hogy dr. Delmarre egy „jó solariai” volt. Önök mind ilyennek írták le. Mereven betartotta a solariai szokások minden elõírását. Ideális ember volt, egészen az absztrakcióig. Ki szerethetett vagy akár csak kedvelhetett egy ilyen embert? Egy gáncs nélküli ember csak azt éri el, hogy mindenki másnak az orra alá dörgöli saját gyarlóságát. Egy Tennyson nevû primitív költõ egykor azt írta: „Csupa hiba az, kinek semmi hibája nincsen.”

– Senki sem fog megölni egy embert csak azért, mert az túl jó – jegyezte meg Klorissa rosszallóan.

– Maga még tapasztalatlan – intette le Baley, és anélkül hogy bõvebb magyarázattal szolgálna, tovább ment. – Dr. Delmarre tudott vagy legalábbis tudni vélt egy solariai összeesküvésrõl; ez az összeesküvés hódító támadást készített elõ a Galaxis ellen. Õ abban volt érdekelt, hogy ezt meg kell akadályoznia. Emiatt az összeesküvés részesei esetleg úgy látták jónak, hogy eltegyék õt láb alól. Az itt jelenlévõk közül bárki tagja lehet ennek az összeesküvésnek, nem kizárva természetesen Mrs. Delmarre-t, de még a biztonsági szolgálat megbízott vezetõjét, Corwin Attlebisht sem.

– Engem? – kérdezte Attlebish minden indulat nélkül.

– Ön mindenesetre abban a pillanatban, hogy Gruer balesetével ön lett a felelõs, megpróbált véget vetni a vizsgálatnak.

Baley kimérten kortyolt néhányat az italából (közvetlenül az eredeti tartóból, amelyhez a magáén kívül sem emberi, sem robotkéz nem nyúlt hozzá), és erõt gyûjtött. Eddig még csak türelmi játék folyt, és hálás volt a solariaiaknak, hogy türelmesen végigülték. Nekik nem volt meg az a tapasztalatuk, mint a földieknek, hogy miként kell testközelben bánni az emberekkel. Nem szoktak másokkal ölre menni.

– Következik az alkalom – folytatta Baley. – Mindenki osztozik abban a véleményben, hogy egyedül Mrs. Delmarre-nak volt meg az alkalma, minthogy testi valójában egyedül õ közeledhetett a férjéhez. De olyan bizonyosak lehetünk-e ebben? Tegyük fel, hogy Mrs. Delmarre-on kívül valaki más eltökélte magában, hogy megöli dr. Delmarre-t. Vajon egy ilyen végzetes döntés nem tenné-e másodlagossá a testi jelenlét várható kellemetlenségeit? Ha önök közül bárki is gyilkosságra adná a fejét, vajon nem bírná-e elviselni a testi jelenlétet arra az idõre, amíg elvégzi a munkát? Vajon nem lopakodna-e be dr. Delmarre kúriájaba...

Attlebish jegesen félbeszakította:

– Maga, Föld-lakó, tévelygésben van. Nem az számít, hogy mi meg tudnánk-e tenni, vagy sem. A tény az, és én errõl kezeskedem, hogy maga dr. Delmarre nem engedne senkit a közelébe. Ha bárki odament volna a közelébe, legyen az a legkedvesebb vagy legrégibb barátja is, dr. Delmarre kiutasította volna, és szükség esetén kidobatta volna õt a robotokkal.

– Úgy van – hagyta rá Baley –, föltéve, ha dr. Delmarre tudott az illetõ jelenlétérõl.

– Mit akar ezzel mondani? – fakadt ki dr. Thool meglepett, remegõ hangon.

– Amikor ön a gyilkosság színhelyén kezelésbe vette Mrs. Delmarre-t – mondta Baley a kérdezõ szemébe nézve –, õ mindaddig, amíg ön hozzá nem nyúlt, abban a hiszemben volt, hogy ön távnézi õt. Ezt õ maga mondta, és én hiszek neki. Én magam csak a látáshoz vagyok szokva. Amikor Solariára érkeztem, és találkoztam Gruer biztonsági fõnökkel, meg voltam gyõzõdve róla, hogy látom õt. Szinte fejbe kólintott, amikor a kihallgatás végén egyszerûen elenyészett. Na most, tételezzük föl ennek az ellenkezõjét. Tegyük fel, hogy valaki egész felnõtt életében kizárólag távnézés útján érintkezett; sohasem látott senkit, kivéve nagy ritkán a feleségét. Most tegyük föl, hogy valaki más, nem a felesége, testi valójában odamegy hozzá. Vajon automatikusan nem azt gondolná-e, hogy távnézésben van, különösen ha ráadásul egy robot útján azt az üzenetet kapja, hogy távnézési kapcsolatot létesítettek vele?

– Egy percig sem – tiltakozott Quemot. – A háttér azonossága elárulná.

– Meglehet, de önök közül vajon kiben tudatos most a háttér? Egy percbe is beletelne, mire dr. Delmarre rájönne, hogy valami nincs rendjén, ezalatt pedig a barátja vagy akárki, aki odaférkõzött hozzá, fölemelné a dorongot, és le is sújtana vele.

– Lehetetlen – makacskodott Quemot.

– Szerintem nem az – mondta Baley. – Szerintem az alkalmat is ki kell zárni, mint abszolút bizonyítékot arra, hogy Mrs. Delmarre volt a gyilkos. Neki megvolt ugyan az alkalma rá, de ugyanúgy megvolt másnak is.

Baley ismét szünetet tartott. Homlokát elöntötte a verejték, ám ha letörölné, azzal elárulná a gyengeségét. Meg kell õriznie az eljárás elvitathatatlan irányítását. Bele kell hajszolnia azt a személyt, aki az egész játszma célpontja, hogy elismerje alsóbbrendûségét. Ami nem könnyû feladat egy Föld-lakónak egy ûrásszal szemben.

Baley egyenként megvizsgálta az emberei arcát, és úgy ítélte meg, hogy a dolgok legalábbis kielégítõen alakulnak. Még Attlebish arca is egészen emberi érdeklõdést tükrözött.

– Így hát elérkeztünk az eszköz témájához, és ez a leginkább rejtélyes tényezõ. A gyilkos fegyver ugyanis sohasem került elõ.

– Ezt tudjuk – mondta Attlebish. – Ha ez nem volna, lezártnak tekinthetnénk az ügyet Mrs. Delmarre ellen. És sohasem kértünk volna vizsgálatot.

– Meglehet – hagyta rá Baley. – Akkor hát vizsgáljuk meg az eszköz kérdését. Itt két eshetõség van. Vagy Mrs. Delmarre követte el a gyilkosságot, vagy valaki más. Ha Mrs. Delmarre volt az elkövetõ, akkor a fegyvernek – hacsak késõbb el nem távolították onnan – a tetthelyen kellett maradnia. A társam, az aurorai Mr. Olivaw, aki most nincs jelen, azt vélelmezte, hogy dr. Thoolnak volt alkalma arra, hogy eltüntesse a fegyvert. Ezért most mindannyiunk jelenlétében megkérdezem dr. Thooltól, hogy igaz-e ez; hogy eltávolította-e a fegyvert, miközben Mrs. Delmarre-t megvizsgálta?

Dr. Thool egész testében remegett.

– Nem, nem, megesküszöm rá. Bármilyen vizsgálatnak alávetem magam. Esküszöm, hogy semmit sem távolítottam el.

– Van valaki, aki azt állítja, hogy dr. Thool hazudik? – nézett körül Baley.

Mindenki hallgatott, közben Leebig valamilyen, Baley látómezején kívül esõ tárgyat bámult, és motyogott valamit az idõrõl.

– A másik eshetõség – folytatta Baley – az, hogy valaki más követte el a gyilkosságot, és magával vitte a fegyvert. De ha így történt volna, megkérdezhetné az ember: hogy mi végbõl. A fegyver eltávolítása ugyanis közhírré teszi azt a tényt, hogy nem Mrs. Delmarre volt a gyilkos. Ha egy kívülálló volt a tettes, akkor sült bolondnak kellett lennie, hogy ne hagyja ott a fegyvert, amivel Mrs. Delmarre-t bemárthatná. Következésképpen bármelyik eshetõséget vesszük is, a fegyvernek ott kell lennie! Csakhogy senki sem látta.

– Ostobáknak tart bennünket, vagy vakoknak? – akadékoskodott Attlebish.

– Nem én, csak solariaiaknak – jegyezte meg Baley higgadtan –, akik éppen emiatt nem képesek fölismerni a fegyvert abban a tárgyban, amely ott maradt a bûntény színhelyén.

– Egy szót sem értek – dünnyögte Klorissa lemondóan.

Még Gladia is, aki egész idõ alatt szinte meg sem moccant, most meglepetten Baleyre meredt.

– Egy halott férjen meg egy ájult feleségen kívül még volt ott valami a színhelyen. Mégpedig egy megkergült robot.

– No és? – kérdezte Leebig dühösen.

– Be kell hát látniuk, hogy ha a lehetetlent kizárjuk, csakis az igazság maradhat hátra, bármilyen valószerûtlen is az. A tetthelyen lévõ robot volt az a gyilkos fegyver, amelyben önök a neveltetésüknél fogva képtelenek voltak fölismerni a gyilkos fegyvert.

Mindenki egyszerre beszélt; mindenki, Gladiát kivéve, aki némán bámult rá.

Baley fölemelte a karját.

– Elég! Hallgassanak el! Hadd magyarázzam meg! – És megismételte a Gruer elleni merénylet történetét és az elkövetés valószínû módját. Ezúttal elmondta azt is, hogyan kísérelték meg a gyermekfarmon õt is eltenni láb alól.

Leebig türelmetlenül közbevágott:

– Gondolom, úgy csinálták, hogy az egyik robottal méregbe mártatták a nyílvesszõt, anélkül hogy õ tudta volna, hogy méreg, aztán egy másik robottal odaadatták a mérgezett nyilat a kisfiúnak, miután megmondták neki, hogy ön a Földrõl van, és ez a robot sem sejtette, hogy a nyíl mérgezett.

– Így valahogy. Mindkét robot részletes eligazítást kapott.

– Túl messzire menõ spekuláció – mondta Leebig.

Quemot arca hamuszürkére vált, és az ember olyan benyomást keltett, mintha rosszullét környékezné.

– Nincs az a solariai – hebegte –, aki egy robotot használna föl arra, hogy egy másik embernek ártson.

– Meglehet – vont vállat Baley –, csak az a feneség, hogy a robotokat manipulálni lehet. Kérdezze meg dr. Leebiget. Õ a robotász.

– Ez nem vonatkozik dr. Delmarre meggyilkolására – kötekedett Leebig. – Ezt már tegnap megmondlam önnek. Hogy vehet rá valaki egy robotot arra, hogy beverje egy ember fejét?

– Megmondjam?

– Legyen szíves, ha tudja.

Baley magyarázni kezdte.

– Dr. Delmarre egy új típusú robottal kísérletezett. Ennek egészen tegnap estig nem fogtam föl a jelentõségét, amikor is azt találtam mondani egy robotnak, amelyet megkértem, hogy segítsen fölállni a székbõl: „Add ide a kezed!” A robot zavartan nézett a kezére, mintha azt kérném tõle, hogy szerelje le a kezét, és nyújtsa oda nekem. Kevésbé képletesen meg kellett ismételnem a parancsot. Ez az eset azonban az emlékezetembe idézett valamit, amit még aznap, dr. Leebig említett nekem. Hogy tudniillik kísérleteznek cserélhetõ végtagú robotokkal is. Tegyük fel, hogy az a robot, amelyet dr. Delmarre vizsgált, egy ilyen típus volt, amelyre a különleges feladatoknak megfelelõen a legkülönfélébb cserélhetõ karokat lehet rászerelni. Tegyük fel, hogy a gyilkos is tudta ezt, és hirtelen azzal fordult odaa robothoz: „Add ide a karodat!” Mire a robot lekapcsolja a karját, és átadja. A lecsatolt kar nagyszerû fegyver lehet. Miután dr. Delmarre-t elintézték vele, vissza lehet csatolni a helyére.

Baley szavait döbbent irtózat, majd tiltakozó hangzavar fogadta. Az utolsó mondatot már szinte kiáltania kellett, de még így is majdhogynem belefulladt a lármába.

Attlebish paprikavörösen föl pattant és elõrelépett.

– Még ha így történt is, ahogy ön állítja, akkor is Mrs. Delmarre a gyilkos. Õ ott volt, összeveszett a férjével, korábban már látta õt a robottal ügyködni, ezért tudomása volt a cserélhetõ végtag helyzetrõl – amit egyébként én nem hiszek el. Akárhogy csûri-csavarja is a dolgot, Föld-lakó, minden õellene vall.

Gladia csendesen hüppögni kezdett.

Baley anélkül, hogy az asszonyra nézett volna, azt mondta:

– Épp ellenkezõleg: könnyen be tudom bizonyítani, hogy akárki követte is el a gyilkosságot, nem Mrs. Delmarre volt a tettes.

Jothan Leebig hirtelen összefonta a mellén a karját, és megvetõ kifejezést erõltetett az arcára.

Baley figyelmét ez nem kerülte el, és feléje fordult.

– Ön nekem ebben segítségemre lesz, dr. Leebig. Ön mint robotász, nagyon jól tudja, milyen rendkívüli ügyesség kell ahhoz, hogy a robotokat olyan tettek végrehajtására vegyék rá, mint a közvetett gyilkosság. Úgy adódott, hogy tegnap szobafogságra kellett ítélnem valakit. Három robotot részletes utasításokkal láttam le, hogy ez a valaki meg ne szökhessen. Egyszerû ügy, de hát én elég ügyetlen vagyok a robotokkal. Utasításaimban maradt néhány hézag, mire az illetõ szépen meglépett.

– Ki volt az az illetõ? – akarta tudni Attlebish.

– Nem lényeges – intette le Baley türelmetlenül. – A lényeg az, hogy amatõrök nem nagyon tudnak bánni a robotokkal. És egyes solariaiak nagyon is amatõrök, mintha nem is ezen a bolygón nõttek volna föl. Például mennyit tud Gladia Delmarre a robotokról? Nos, dr. Leebig?

– Hogyan? – meresztette rá a szemét a robotász.

– Ön megpróbálta Mrs. Delmarre-t robotikára tanítani. Mondja, milyen tanítványnak bizonyult? Sikerült valamit elsajátítania?

Leebig kényszeredetten körülnézett.

– Nem... – és elhallgatott.

– Teljesen reménytelen volt, nem igaz? Vagy jobbnak látja, ha nem válaszol?

– Meg is játszhatta a tudatlanságát – mondta Leebig kényszeredetten.

– Hajlandó ön, mint robotász, kijelenteni, hogy Mrs. Delmarre elég jártasságra tett szert ahhoz, hogy robotokat közvetett gyilkolásba kergessen?

– Hogy tudnám én ezt megmondani?

– Akkor másképpen teszem föl a kérdést. Bárki volt is az, aki engem a gyermekfarmon el akart intézni, annak robotközi kommunikáció útján kellett a nyomomra bukkania. Elvégre is egyetlen embernek sem szóltam róla, hová megyek, és csakis az engem ide-oda irányító robotok tudtak a hollétemrõl. Társam, Daneel Olivaw késõbb ugyan rám akadt, de csak nagy nehézségek árán. A gyilkos azonban mindezt könnyedén megtette, mert azonfelül, hogy fölkutatott, még a nyílvesszõ megmérgezését és célba juttatását is elintézte, mindezt az alatt az idõ alatt, amíg a farmon tartózkodtam. Vajon Mrs. Delmarre eléggé szakavatott ahhoz, hogy mindezt megcsinálja?

Corwin Attlebish elõrehajolt.

– No és mit gondol, Föld-lakó, kinek van meg ehhez a szükséges szakavatottsága?

– Dr. Jothan Leebig maga is a bolygó legjobb robotszakértõjének tartja magát.

– Ez vád akar lenni? – kiáltott föl Leebig.

– Igen! – kiáltott vissza Baley.

Leebig tekintetébõl lassan kifagyott a düh. Helyét nem annyira nyugalom, mint egyfajta visszafojtott feszültség foglalta el.

– Én a gyilkosság után megvizsgáltam a Delmarre-féle robotot. Nem voltak neki eltávolítható tagjai. Vagy legalábbis eltávolíthatók voltak a szokásos értelemben, speciális szerszámokkal és szakértelemmel. Ennélfogva az a robot nem lehetett az a gyilkos fegyver, amellyel megölték dr. Delmarre-t, így az ön érve összeomlik.

– Ki az, aki önön kívül szavatolja az ön állítását? – kérdezte Baley.

– Az én szavamat nem lehet kétségbe vonni.

– Hát így állunk. Én vádolom önt; az ön megalapozatlan szavai azonban a robotokat illetõen fabatkát sem érnek. Mindjárt más, ha akad valaki, aki kezeskedik ön mellett. Egyébként gyorsan megszabadult attól a robottól. Miért?

– Semmi értelme sem volt tovább tartani. Teljesen megbomlott. Semmi hasznát sem lehetett venni.

– Miért?

Leebig megfenyegette az ujjával Baleyt, és dühösen ráförmedt:

– Ezt már egyszer megkérdezte tõlem, Föld-lakó, és én megmondtam, miért. Mert tanúja volt egy gyilkosságnak, amelyet képtelen volt megakadályozni.

– És azt is mondta, hogy ez mindig teljes összeroppanással jár, és hogy ez egy egyetemes szabály. Mégis amikor Gruert megmérgezték, a robot, amely a mérgezett italt föl szolgálta, megúszta egy kis bicegéssel és selypítéssel. Pedig õ maga volt a gyilkossági kísérlet végrehajtója, és nem egyszerû tanúja, mégis maradt benne annyi épelméjûség, hogy ki lehetett hallgatni. Következésképpen ez a robot, vagyis a Delmarre-ügyben szereplõ robot, sokkal közvetlenebbül részt kellett hogy vegyen a gyilkosságban, mint a Gruer-robot. Ez a Delmarre-robot nyilván a saját kezét használta gyilkos fegyverként.

– Badarság – tört ki Leebigbõl. – Ön semmit sem konyít a robotikához.

– Elismerem – mondta Baley. – Ám én azt javasolnám, hogy Attlebish biztonsági fõnök foglalja le az ön robotgyára és javítómûhelye nyilvántartását. Ebbõl talán megtudhatnánk, hogy épített-e lecsatolható végtagú robotokat, és ha igen, küldött-e belõlük dr. Delmarre-nak, s ha igen, mikor.

– Senki sem nyúlhat a nyilvántartásomhoz! – kiabálta Leebig.

– Miért? Ha nincs semmi rejtegetnivalója, akkor miért?

– De hát a mindenségit, mért öltem volna én meg Delmarre-t? Ezt árulja el nekem. Mi lett volna az indítékom?

– Akár kettõt is elõsorolhatnék – mondta Baley. – Ön jó barátságban volt Mrs. Delmarre-ral. Túlságosan is. Bizonyos mértékig a solariaiak is emberek. Ön sohasem érintkezett nõkkel, de ez nem tette önt immunissá, mondjuk így: az állati gerjedelmek iránt. Ön látta Mrs. Delmarre-t – bocsánat: távnézte õt – olyan körülmények között is, amikor az eléggé lezseren volt öltözve, és...

– Nem! – kiáltott fel Leebig ûzött vadként.

– Nem! – suttogta Gladia határozottan.

– Talán önmaga sem ismerte föl érzései valódi mibenlétét – folytatta Baley –, vagy ha homályosan megsejtette is, utálta önmagát a gyarlóságáért, és gyûlölte Mrs. Delmarre-t, amiért fölgerjesztette önt. Emellett pedig dr. Delmarre-ra is kiterjesztette a gyûlöletét azért, mert õ birtokolta az asszonyt. Ön ugye megkérte Mrs. Delmarre-t, hogy legyen az asszisztense. Ennyit hajlandó volt föláldozni a libidója oltárán. Õ azonban visszautasította, amiért ön még jobban meggyûlölte õt. Mindkettõjükön bosszút állhatott olyan módon, ha megöli dr. Delmarre-t, és Mrs. Delmarre-ra tereli a gyanút.

– Ki hajlandó helyt adni ennek az olcsó melodrámai mocskolódásnak? – suttogta Leebig rekedten. – Esetleg egy másik Föld-lakó, egy másik állat. De nem egy solariai.

– Én azonban nem erre az egy indítékra építkezem – folytatta Baley. – Szerintem ez is meghúzódott a tudata alatt, csakhogy volt önnek egy ennél szimplább indítéka is. Dr. Rikaine Delmarre útjában állt az ön tervének, ezért el kellett õt távolítania.

– Miféle tervemnek? – követelte Leebig.

– A Galaxis meghódítására vonatkozó tervének, dr. Leebig – rukkolt ki Baley.

18. A kérdés megválaszolása

– Ez a földi ember megõrült! – ordította Leebig. – Hát nem látják? – fordult a többiek felé.

Egyesek némán Leebigre meredtek, mások Baleyre.

Baley nem hagyott idõt nekik, hogy dûlõre jussanak.

– Ön csak tudja, dr. Leebig. Dr. Delmarre szakítani akart önnel. Mrs. Delmarre szerint azért, mert ön nem akart megnõsülni. Én ezt nem hiszem. Maga dr. Delmarre is olyan jövõn dolgozott, amikor az ektogenezis (külsõ megtermékenyítés) lehetõsége fölöslegessé teszi a házasságot. Dr. Delmarre azonban együtt dolgozott önnel is, ennélfogva mindenki másnál többet tudhatott vagy sejthetett az ön munkájáról is. Nem kerülhette el a figyelmét, ha ön veszélyes kísérletekbe fog, és bizonyára megpróbált volna gátat vetni önnek. Célzott is valami ilyesmire Gruer fõmegbízott elõtt, részletekkel azonban nem szolgált, mivel még maga is bizonytalan volta részleteket illetõen. Ön nyilvánvalóan rájött arra, hogy gyanút fogott, és megölte õt.

– Õrült! – fakadt ki újra Leebig. – Nekem ebbõl elegem van.

Attlebish azonban leintette:

– Hallgassa végig, Leebigl!

Baley az ajkába harapott, nehogy idõ elõtt elárulja afölötti elégedettségét, hogy a biztonsági fõnök hangjában nem volt egy szikrányi együttérzés sem.

– Ön, dr. Leebig – folytatta Baley –, amikor a lecsatolható karú robotokról beszélt nekem, olyan ûrhajókat is szóba hozott, amelyekbe beépítik a protonagyat. Önnek akkor nagyon is megeredt a nyelve. Azért-e, mert ön úgy vélte, hogy ez a Földrõl jött alak úgysem fogja föl a robotika horderejét? Vagy talán azért, mert röviddel azelõtt fenyegették meg önt a személyes jelenléttel, és miután ezt a fenyegetést visszavonták, kissé a fejébe szállta megkönnyebbülés? Mindenesetre dr. Quemot már elárulta nekem, hogy Solaria titkos fegyvere a Külsõ Világok ellen a pozitronrobot.

Quemot, akit váratlanul ért ez a hivatkozás, dühösen fölugrott, és kiabálni kezdett:

– Én ezt úgy értettem...

– Tudom, ön szociológiai értelemben említette. De azért mégis szöget üt az ember fejébe. Vegyünk egy beépített pozitronagyú ûrhajót, szemben az emberek vezette ûrhajóval. A legénységgel ellátott ûrhajó nem használhat a harcban robotokat. Egy robot nem képes emberek megsemmisítésére az ellenséges ûrhajókon vagy az ellenséges világokon. Képtelen fölfogni a baráti és az ellenséges emberek közötti különbséget. Persze a robotot lehet azzal áltatni, hogy az ellenséges ûrhajón nincsenek emberek. Vagy azzal, hogy egy lakatlan bolygót vesznek bombázás alá. Ám ezt nagyon nehéz volna elhitetni vele. A robot azt látná, hogy a saját ûrhajón emberek vannak, meg hogya saját világot is emberek népesítik be. Ebbõl arra következtetne, hogy ugyanez érvényes az ellenséges hajókra és világokra is. Csak egy igazi robotszakértõ, olyan, mint ön, dr. Leebig, volna képes megfelelõen bánni velük ilyen esetekben, de ilyen szakemberbõl nagyon kevés van. Nekem azonban úgy tûnik, hogy egy saját pozitronaggyal ellátott ûrhajó vidáman nekimenne minden hajónak, amelyre ráuszítják. Számára természetes volna az a föltételezés, hogy a többi hajón sincs ember. Egy pozitronagyú hajót könnyen meg lehetne fosztani attól a képességétõl, hogy üzenetet fogjon föl az ellenséges hajókról, és ezzel megingassák tévhitében. Azáltal, hogy összes támadó-és védõfegyverét közvetlenül a pozitronagy vezérelné, minden ember vezette hajónál mozgékonyabbnak bizonyulna. Azáltal, hogy nincs szükség férõhelyre a legénység, az élelem, a víz és a légtisztító berendezések számára, erõsebb páncéllal, több fegyverrel lehetne ellátni, és sebezhetetlenebb volna a közönséges hajóknál. Egyetlen pozitronagyú hajó egy közönséges hajókból álló egész flottával el tudna bánni. Nincs igazam?

Az utolsó kérdés puskagolyóként csattant dr. Leebigen, aki már korábban talpra ugrott, és most – mitõl is? a dühtõl? az iszonyattól? – megmerevedve, szinte holttá váltan állt ott.

Válasz azonban nem hangzott el. De nem is lehetett volna meghallani a választ... Mintha elszabadult volna a pokol, mindenki torkaszakadtából üvöltözött. Klorissa arca akár a fúriáé, és még Gladia is talpon volt, és parányi öklével fenyegetõen sulykolta a levegõt.

És mindenki Leebig felé fordult.

Baley megkönnyebbülten lehunyta a szemét. Néhány percre volt szüksége, hogy az izmait elernyessze, és az inait meglazítsa.

Sikerült! Végre a megfelelõ gombot nyomta meg. Quemot a solariai robotokat a spártai helótákkal hasonlította össze. Azt mondta, hogy a robotok nem lázadnak föl, így a solariaiak nyugodtan élhetik világukat.

De mi van akkor, ha akad egy ember, aki megtanítja rá a robotokat, hogy az embereknek ártsanak; más szóval képessé teszi õket arra, hogy föllázadjanak?

Nem ez lenne vajon a legfõbb bûn? Egy ilyen világon, mint Solaria, nem fordulna-e vajon a legutolsó ember is ádázul azok ellen, akikrõl csak gyanítanák, hogy olyan robotokon mesterkednek, amelyek képesek ártani az embernek; Solarián, ahol egy emberre húszezer robot esik?

Attlebish üvöltött:

– Le van tartóztatva! Szigorúan megtiltom, hogy hozzányúljon a könyveihez meg a följegyzéseihez, amíg a kormány meg nem vizsgálta õket... – És csak dõlt belõle az összefüggéstelen szavak áradata, de jórészt elnyelte õket a féktelen lárma.

Egy robot lépett Baleyhez.

– Gazda, üzenet Olivaw gazdától.

Baley komoran átvette az üzenetet, megfordult, és elüvöltötte magát:

– Egy pillanat!

Szavainak szinte mágikus hatása volt. Mindenki feléje fordult, és (Leebig merev tekintetén kívül) egyetlen arc sem tükrözött egyebet, mint a Föld-lakóra való odaadó figyelmet.

– Dõreség volna azt várni – mondta –, hogy dr. Leebig érintetlenül hagyja az anyagát, amíg valamilyen hivatalos személy hozzá nem fér. Ezért még el sem kezdõdött ez az összejövetel, amikor a társam, Daneel Olivaw elment dr. Leebig birtokára. Most kaptam üzenetet tõle. Már ott van a helyszínen, és perceken belül odaér dr. Leebighez, hogy lefogja.

– Lefogjon! – üvöltötte Leebig szinte állati rémülettel. Szemei tágra. meredtek az iszonyattól. – Valaki idejön? Személyes jelenlét? Nem! Nem! – A második nemet már sikoltotta.

– Nem lesz semmi bántódása – mondta Baley hidegen –, ha együttmûködik.

– De én nem akarom látni. Nem bírom látni. – A robotász kábultan térdre rogyott. Kezét kétségbeesett könyörgésre kulcsolta. – Mit akar tõlem? Hogy vallomást tegyek? Delmarre robotjának lecsatolható karjai voltak. Igen. Igen. Igen. Én intéztem el Gruer megmérgezését. Én rendeztem el az önnek szánt mérgezett nyilat. Ahogy mondta, olyan ûrhajókat is terveztem. Még nem sikerült, de igen, terveztem.. Csak ne engedje ide azt az embert. Ne engedje ide. Ne!

Hangja motyogásba fulladt.

Baley bólintott. Újabb megfelelõ gomb. A személyes jelenléttel való fenyegetés hamarább vallomásra bírja, mint akármilyen testi kínzás.

Ekkor azonban Leebig meghallott vagy meglátott valamit a többiek látó-és hallókörén kívül, fejét abba az irányba fordította, és a szája tátva maradt. Mindkét kezét maga elé emelte, mintha valamit távol akarna tartani magától.

– El innen – könyörgött. – Menjen el. Ne jöjjön ide. Kérem, ne jöjjön... Kérem...

Négykézlábra ereszkedve futni kezdett, aztán hirtelen a kabátzsebébe nyúlt.

Valamit kiemelt onnan, és gyorsan a szájához vitte. Kétszer megvonaglott, aztán mozdulatlanul ott maradt a padlón.

Baley kiáltani akart, hogy ostoba, az nem ember, aki közeleg, hanem csak egy az imádott robotjai közül.

Daneel Olivaw beiramodott a látómezõbe, és vizsgálni kezdte a földön heverõ, görcsbe merevedett alakot.

Baley visszafojtotta a lélegzetét. Ha netalán Daneel rájön, hogy az õ látszatembersége végzett Leebiggel, ennek súlyos következményei lennének az Elsõ Törvény rabláncába vert agyára.

Daneel azonban csak letérdelt, és finom ujjaival itt-ott megérintette Leebiget. Aztán mint valami végtelenül drága kincset, a kezébe vette, dajkálgatta és cirógatta Leebig fejét.

Szép szabályos arcát a többiekre emelte, és azt suttogta:

– Egy ember meghalt!

Baley már várta õt; az asszony maga kért egy utolsó találkozót; megjelenésére mégis tágra nyílt a tekintete.

– Látlak – üdvözölte a jövevényt.

– Igen – felelte Gladia –, honnan tudod?

– Kesztyût viselsz.

– Ó – nézett az a kezére zavartan. Majd lágyan megkérdezte: – Nem bánod?

– Nem, persze hogy nem. De miért akarsz inkább látni, mint távnézni?

– Hát – mosolyodott el az erõtlenül –, hozzá kell szoknom, nem, Elijah? Ha már egyszer Aurorára megyek.

– Ez már biztos?

– Úgy látszik, Mr. Olivaw-nak van befolyása. Már minden el van rendezve. Sosem jövök ide vissza.

– Helyes. Boldogabb leszel ott, Gladia. Biztos vagyok benne.

– Egy kicsit félek.

– Tudom. Minduntalan látásban leszel, és nem lesz meg az a kényelmed sem, mint Solarián. De meg fogod szokni, és ami a legfontosabb: el fogod felejteni mindazt az iszonyatot, amin itt átmentél.

– Mindent nem akarok elfelejteni – mondta Gladia lágyan.

– De el fogsz. – Baley nézte az elõtte álló karcsú lányt, és egy pillanatra a szívébe hasított a fájdalom, amikor hozzátette: – És egyszer majd férjhez mégy. Igaziból.

– Ez valahogy – mondta Gladia szomorúan – e pillanatban nem tûnik számomra túlságosan kecsegtetõnek.

– Meg fog változni a véleményed.

És ott álltak egymással szemben, és szótlanul egymásba fonódott a tekintetük.

– Még meg sem köszöntem neked – szólalt meg Gladia.

– Csak a munkámat végeztem – felelte Baley.

– Te most, ugye, visszamégy a Földre?

– Igen.

– Soha többé nem látlak.

– Bizonyára. De emiatt ne keseredj el. Legfeljebb negyven év múlva én már halott leszek, te viszont egy szikrányit sem változol ezalatt.

A lány arca elborult.

– Ne beszélj errõl.

– Ez az igazság.

A lány sebesen beszélni kezdett, csak hogy minél elõbb másra terelje a szót.

– Tudod, hogy minden igaz Jothan Leebigrõl?

– Tudom. Robotászok átvizsgálták az anyagát, és megerõsítették, hogy ember nélküli intelligens ûrhajókon dolgozott. És több lecsatolható végtagú robotot is találtak.

– Mit gondolsz, miért adta ilyen szörnyûségekre a fejét? – kérdezte Gladia borzongva.

– Félt az emberektõl. Inkább megölte magát, hogy elkerülje a személyes érintkezést, és kész volt egész világokat megsemmisíteni, csak hogy érintetlenül fennmaradjon Solaria személyes jelenléti tabuja.

– Hogy tehetett ilyet – dorombolta Gladia –, amikor a személyes jelenlét olyan...

Ismét leszállt közéjük a hallgatás, miközben tízlépésnyi távolságból nézték egymást.

Ekkor Gladia váratlanul fölkiáltott:

– Ó, Elijah, bizonyára szemérmetlennek fogsz tartani.

– Szemérmetlennek? Miért?

– Megengeded, hogy megérintselek? Sohasem foglak többé látni, Elijah.

– Ha úgy akarod.

Némi aggódással csillogó szemében lépésrõllépésre közelebb húzódott. Egyméternyi távolságban megtorpant, aztán lassan, akárha hipnotikus álomban, kezdte lehúzni jobb kezérõl a kesztyût.

Baley figyelmeztetõen intett.

– Ne légy könnyelmû, Gladia.

– Nem félek – felelte az.

A kezén nem volt semmi. Remegve kinyújtotta.

És remegett Baley keze is, amikor Gladia kezét a kezébe fogta. Egy percig így maradtak, a lány keze félénk madárként reszketett a férfi tenyerében. Ez szétnyitotta az ujjait, mire a lány keze elrebbent közülük, és váratlanul, minden figyelmeztetés nélkül a férfi arcához röppent, és egy röpke pillanatra puha pehelyként megérintette azt.

– Köszönöm, Elijah – rebegte. – Isten veled.

– Isten veled, Gladia – búcsúzott ez, és hosszan nézett a lány után.

Hiába, hogy már ott várt rá a hajó, amely visszaviszi a Földre, még ez a tudat sem volt képes ellensúlyozni a veszteség érzetét, amely ekkor a szívébe hasított.

Albert Minnim államtitkár kimért udvariassággal fogadta.

– Örülök, hogy ismét a Földön üdvözölhetem. A jelentése természetesen már ön elõtt megérkezett, most tanulmányozzuk. Jó munkát végzett. Jól fog mutatni a személyi anyagában.

– Köszönöm – mondta Baley. Lelkében már nem maradt hely a lelkesedés számára. Minden zugát betöltötte az a tény, hogy újra a Földön van, körülöleli a Barlangok biztonsága, és hállóközelben van Jessie-vel (akivel már volt alkalma szót váltani).

– Jelentése azonban – folytatta Minnim – csak a gyilkossági vizsgálattal foglalkozik. Bennünket azonban egy másik ügy is izgatott. Elmondaná most szóban, mit sikerült arról megtudnia?

Baley keze tétován a belsõ zsebe felé vándorolt, ahol újból megnyugtatóan ott lapult a pipája.

– Rágyújthat – biztatta Minnim gyorsan.

Baley igyekezett minél hosszabbra nyújtani a rágyújtás szertartását.

– Én nem vagyok szociológus – mentegetõzött.

– Ne mondja! – intette le Minnim kurtán. – Azt hiszem, ezt már egyszer megbeszéltük. Egy sikeres detektív egyben jó gyakorló szociológus is, még ha azt sem tudja, mi fán terem a Hackett-féle egyenlet. Zavarából arra következtetek, hogy önnek vannak bizonyos elképzelései a Külsõ Világokat illetõen, csak abban nem biztos, hogy én hogyan fogadom õket.

– Uram, ha ön így állítja be a dolgot... Amikor ön Solariára rendelt engem, föltett egy kérdést; tudni szerette volna, hogy miben áll a Külsõ Világok gyengesége. Az erejük a robotokban, alacsony népességükben, hosszú életükben van, de miben van a gyengeségük?

– Nos?

– Azt hiszem, uram, hogy én már megfejtettem a solariaiak gyengeségét.

– Megtalálta a választ a kérdésemre? Nagyon jó. Hadd halljam.

– Uram, a gyengeségük a robotjaikban, alacsony népességükben és hosszú életükben van.

Minnim hosszan bámult Baleyre, anélkül hogy az arckifejezése megváltozott volna. Csupán görcsös ujjai rajzoltak mindenféle figurákat az íróasztalán heverõ papírokra.

– Mit akar ezzel mondani? – szólalt meg végre.

Baley Solariáról visszatérõben hosszú órákat töltött azzal, hogy a gondolatait elrendezze, képzeletben sikerült neki kiegyensúlyozott, jól megalapozott érveket fölsorakoztatnia a hatóságok számára. Most mégis zavarban volt.

– Nem tudom, képes leszek-e érthetõen kifejezni magam – mentegetõzött.

– Nem baj. Csak ki vele. Elsõ megközelítésnek jó lesz.

– A solariaiak lemondtak valamirõl, amit az emberiség évmilliókon át magáénak vallott – kezdte Baley –, valamirõl, ami mindennél értékesebb: az atomerõnél, a városoknál,a földmívelésnél, a szerszámoknál, a tûznél, mivel minden másnak ebben a valamiben rejtõzik a forrása.

– Nem akarok találgatni, Baley. Mi légyen az?

– A csoport, uram. Az egyének közötti együttmûködés. Solaria errõl végképp lemondott. Ez egy elszigetelt egyénekbõl álló világ, és a bolygó egyetlen társadalom tudósa boldog, hogy ez így van. Egyébként ez a szociológus sohasem hallott a szociomatematikáról, mivel csak most találja ki magának a tudományát. Senki sincs, akitõl tanulhatna, senki, aki segíthetne neki, senki, akinek esetleg eszébe juthatna, ami az õ figyelmét elkerüli. Az egyetlen tudomány, amely igazán virágzik Solarián, az a robotika, és ez is csak egy maroknyi embert foglalkoztat, ám amikor a robotok és az emberek kölcsönhatását kellett megvizsgálni, a Föld segítségére szorultak. Uram, a solariai mûvészet elvont. A Földön is van absztrakt mûvészet, de ez itt csak egyik forma a sok közül; Solarián ellenben ez az egyetlen forma. Az emberi jelleg eltûnt. Az úgy óhajtott jövõ az ektogenezis és a születéstõl kezdõdõ teljes elszigeteltség kora lesz.

– Ez mind rettenetesen hangzik – mondta Minnim. – De vajon ártalmas is?

– Szerintem igen. Az élet legfõbb értelme vész el, ha nincs meg az emberek közötti együtthatás; elvész a legtöbb intellektuális érték; elvész a legtöbb dolog, amiért élni érdemes. A távnézés nem helyettesítheti a látást. Maguk a solariaiak azt hiszik, hogy a távnézés az érzékszervek meghosszabbítása. És ha az elkülönülés nem elég a stagnáláshoz, akkor ott van a hosszú életük. A Földön szakadatlan áradatként színre lépnek a fiatalok, akik készek a változtatásra, minthogy még nem volt idejük megcsontosodni. Szerintem itt lennie kell valamilyen optimumnak. Eléggé hosszú élet ahhoz, hogy learathassa a sikereit, és eléggé rövid ahhoz, hogy átadja a helyét a fiatalságnak, méghozzá nem túl lassú ütemben. Solarián ez az ütem túlságosan lassú.

Minnim még mindig figurákat rajzolt az ujjával.

– Érdekes! – mondta. – Érdekes! – Fölpillantott, és mintha az arcáról álarc esett volna le. Szemében élet csillant meg. – Nyomozó úr, az ön éleslátása nem mindennapi.

– Köszönöm – mondta Baley feszesen.

– Tudja, mért biztattam magát arra, hogy kifejtse elõttem a véleményét? – kérdezte szinte gyerekesen huncut örömmel a hangjában, és a választ be sem várva folytatta: – Szociológusaink már elvégezték a jelentésén az elsõ elemzést, és kíváncsi voltam rá, hogy vajon maga is sejti-e, milyen örvendetes hírt hozott magával a Föld számára. De úgy látom, tisztában van vele.

– De tessék várni. Ez még nem minden – tiltakozott Baley.

– Persze hogy nem minden – helyeselt Minnim diadalittasan. – Solaria aligha képes megállítani a stagnálását. Már túl van a kritikus ponton, és túlságosan függõvé vált a robotoktól. Az egyes robotok képtelenek megfegyelmezni az egyes gyermekeket, jóllehet a fegyelmezés idõvel a gyermek hasznára válnék. A robot nem képes fölülemelkedni a pillanatnyi fájdalmon. Összességükben pedig a robotok nem képesek megfegyelmezni a bolygót azzal, hogy hagyják összeomlani az intézményeit, amikor ezek az intézmények már ártalmassá nõtték ki magukat. Nem képesek fölülemelkedni a pillanatnyi káoszon. Ennélfogva a Külsõ Világok elkerülhetetlen sorsa az örökös stagnálás, a Föld pedig le fogja rázni az uralmukat. Ezek az új adatok mindent megváltoztatnak. Még fölkelés sem kell hozzá. Magától ölünkbe hull a szabadság.

– Tessék várni! – mondta Baley emeltebb hangon. – Most csak Solariáról van szó, nem a többi Külsõ Világról.

– Egykutya. A maga solariai szociológusa, Kimot...

– Quemot, uram.

– Legyen Quemot. Õ nem azt mondta, hogya többi Külsõ Világ is Solaria útját járja?

– De, csakhogy a többi Külsõ Világról nem tudott semmit elsõ kézbõl, és nem is volt társadalom tudós. Nem igazán. Azt hittem, ezt világosan kifejtettem.

– Majd az embereink utánanéznek.

– Nekik sem lesz a kezükben adat. Semmit sem tudnak az igazán nagy Külsõ Világokról. Például Auroráról, Daneel világáról. Szerintem dõreség volna azt gondolni, hogy az is olyan, mint Solaria. Az igazság az, hogy a Galaxisban csak egyetlen világ van, amely Solariára hasonlít...

Minnim ápolt kezének egyetlen rövid, önelégült mozdulatával elhessegette a témát.

– Majd az embereink utánanéznek. Biztos vagyok benne, hogy osztani fogják Quemot nézetét.

Baley arcát felhõ árnyékolta be. Ha a Föld szociológusai nagyon ragaszkodni akarnak a jó hírekhez, akkor egyet fognak érteni Quemottal. A számokból mindent ki lehet mutatni, csak elég kitartás és elég makacsság, kell hozzá, no meg az, hogy a megfelelõ információkról nem kell tudomást venni, vagy félre kell söpörni õket.

Tétovázott. Jobban teszi-e, ha most szól, amíg a kormány magas állású férfiújának a fülét bírja, avagy...

Kissé túl sokáig habozott. Újra Minnim beszélt, miközben a papírokat rendezgette az asztalán, és rátért a gyakorlati dolgokra.

– Még néhány apróság, nyomozó úr, magáról a Delmarre-ügyrõl, azután nem fogom tovább tartóztatni. Maga azt akarta, hogy Leebig öngyilkosságot kövessen el?

– Én, uram, csak vallomást akartam kicsikarni belõle. Hogy is gondolhattam volna, hogy végez magával, hiszen lényegében csak egy robot közeledett feleje, aki aligha sérthette meg a személyes jelenlét tabuját. Ám az, igazat megvallva, nem sajnálom, hogy meghalt. Veszedelmes ember volt. Sokáig nem akad még egy másik olyan ember, aki egyesíteni fogja magában az õ betegségét az õ zsenialitásával.

– Egyetértek – mondta Minnim szárazon –, én is szerencsésnek tartom a halálát, de számolt-e ön azzal, hogy milyen veszélynek teszi ki magát, ha a solariaiak rájönnek, hogy Leebig aligha gyilkolhatta meg Delmarre-t.

Baley kivette a pipát a szájából, és hallgatott.

– Ugyan már, nyomozó úr – mondta Minnim. – Hiszen ön is jól tudja, hogy nem õ tette. A gyilkosság személyes jelenlétet föltételezett, és Leebig inkább meghalt volna, hogysem azt eltûrje. És valóban inkább meg is halt, semmint hogy elviselje azt.

– Igaza van, uram – bólintott Baley. – Én arra számítottam, hogy a solariaiakat túlságosan elborzasztja a robotokkal való visszaélés, és ez meg sem fordul a fejükben.

– Akkor hát ki gyilkolta meg Delmarre-t?

– Ha úgy érti, ki sújtott le rá, akkor az a személy, akire mindenki gyanakodott. Gladia Delmarre, a férfi felesége.

– És maga hagyta, hogy megússza?

– Erkölcsileg nem õ volt a felelõs – mondta Baley. – Leebignek tudomása volt róla, hogy Gladia veszettül civódni szokott a férjével, méghozzá elég gyakran. Azt is tudta, mennyire elragadja õt az indulat, ha dühös. Leebig úgy akart leszámolni a férjjel, hogy a feleségre essék a gyanú árnyéka. Evégbõl ellátta Delmarre-t egy robottal, és az elképzelésem szerint minden szakértelmét latba vetve arra utasította a robotot, hogy adja oda Gladiának az egyik lecsatolható karját, amikor úgy látja, hogy az elveszíti a fejét az indulattól. A döntõ pillanatban azután az asszony pillanatnyi elmezavarában elkövette a tettet, még mielõtt Delmarre vagy a robot meg tudta volna ebben akadályozni. Gladia ugyanolyan akaratlan eszköze volt Leebignek, akár maga a robot.

– A robot karja bizonyára tele volt vérfoltokkal és hajmaradványokkal – jegyezte meg Minnim.

– Minden bizonnyal – ismerte el Baley –, csakhogy Leebig volt az, aki a gyilkosság részesévé vált robotot irányította. Könnyen megtehette, hogy ha más robotok esetleg tanúi voltak a tettnek, arra utasítsa, õket, hogy töröljék ki az emlékezetükbõl. Dr. Thoolnak is a szemébe tûnhetett volna, de õ csak a halottat meg az eszméletlen asszonyt vizsgálta meg. Leebig abban hibázott, hogy azt hitte: Gladia bûnössége annyira nyilvánvaló lesz, hogy a gyilkos fegyver látszólagos hiánya sem húzhatja ki a csávából. És arra sem számított, hogy a Földrõl hívnak valakit a nyomozás segítésére.

– Így hát miután Leebig meghalt, maga elintézte, hogy Gladia hagyja el Solariát. Azért talán, nehogy bajba kerüljön, ha némely solariai el találna gondolkodni az ügyön?

– Eleget szenvedett – vont vállat Baley. – Mindenki õt gyötörte: a férje, Leebig, Solaria egész világa.

– Nem kezelte maga túlságosan hajlékonyan a törvényt, hogy a maga szeszélyéhez idomítsa? – kérdezte Minnim.

Baley darabos arca megfeszült.

– Ez nem volt szeszély. Meg aztán engem nem kötött a solariai törvény. A Föld érdeke volt az elsõ, és oda kellett hatnom, hogy Leebig, ez a veszedelmes ember, megkapja a magáét. Ami pedig Mrs. Delmarre-t illeti... – Szembefordult Minnimrnel, érezte, hogy döntõ lépésre szánja el magát. De muszáj vele kirukkolnia. – Ami Mrs. Delmarre-t illeti, én egy kísérlet alanyául használtam fel õt.

– Miféle kísérletrõl beszél?

– Tudni akartam, hogy hajlandó-e egy olyan világgal szembenézni, ahol a személyes jelenlétet elfogadják, sõt elvárják. Kíváncsi voltam rá, van-e elég bátorsága, hogy szembenézzen mélyen gyökerezõ szokásrendjének az összeomlásával. Attól féltem, hogy nem lesz hajlandó elutazni, hogy jobban ragaszkodik Solariához, amely purgatórium volt a számára, hogysem megtagadja a torz solariai életformát. Õ azonban a változást választotta, aminek én örültem, mert számomra ennek szimbolikus jelentõsége volt. Ezzel a mi menekvésünk elõtt is tágra nyílt a kapu.

– A mi menekvésünk elõtt? – kapta föl a fejét Minnim. – Mi az ördögöt akar ezzel mondani?

– Nem önrõl meg rólam van szó konkrétan – mondta Baley megfontoltan –, hanem az egész emberiségrõl. Ön téved a Külsõ Világokat illetõen. Nekik kevés robotjuk van, eltûrik a személyes jelenlétet, és vizsgálatot indítottak Solaria ellen. R. Daneel Olivaw ugyanis végig ott volt velem, és õ is be fog számolni az útjáról. Annak persze megvan a veszélye, hogy egykor õk is Solariává válnak, de valószínûleg idejében föl fogják ismerni ezt a veszélyt, és azon lesznek, hogy fönntartsák az ésszerû egyensúlyt, és ily módon továbbra is az emberiség vezetõi maradnak.

– Ezt mondja ön – vélekedett Minnim ingerülten.

– De ez még nem minden. Van még egy olyan világ, mint Solaria, és ez a Föld.

– Baley nyomozó!

– Ez az igazság, uram. Mi fordított Solaria vagyunk. Õk visszahúzódtak az egymástól való elkülönültségükbe. Mi a Galaxistól való elszigeteltségünkbe húzódtunk vissza. Õk bekerültek sérthetetlen birtokaik zsákutcájába. Mi a föld alatti Városok zsákutcájába kerültünk bele. Õk vezetõk követõk nélkül, csak a robotjaik vannak, akik nem feleselnek vissza. Mi követõk vagyunk vezetõk nélkül, csak a zárt Városainktól remélünk biztonságot – fejezte be Baley ökölbe szorult kézzél.

Minnim berzenkedve fogadta ezeket a szavakat.

– Nyomozó úr, maga nagy megpróbáltatáson ment keresztül. Pihenésre van szüksége, és lehetõsége is lesz rá. Egy hónap fizetéses szabadság, utána elõléptetés.

– Köszönöm, de nekem most nem ez a legfontosabb. Azt akarom, hogy ön meghallgasson. Csak egyetlen kiút van a zsákutcánkból, és ez kifelé, az ûr felé vezet. Milliónyi világ van odakint, és ebbõl az ûrászoké mindössze ötven. Õk kevesen vannak és hosszú életûek. Mi sokan vagyunk, és rövid az életünk. Mi alkalmasabbak vagyunk a fölfedezésre és a hódításra. Bennünket nyom a túlnépesedés, és a nemzedékek gyors váltása gondoskodik a fiatalok és gátlástalanok utánpótlásáról. A Külsõ Világokat is a mi õseink hódították meg.

– Igen, értem, de sajnos nincs több idõm.

Baley érezte, hogy a másik mindenáron szeretne megszabadulni tõle, ezért a székéhez szögezte magát.

– Amíg a kezdeti gyarmatosítás a miénknél mûszakilag fejlettebb világokat teremtett – folytatta rendíthetetlenül –, addig mi bemenekültünk föld alatti anyaméheinkbe. Az ûrászok nem titkolták, hogy alacsonyabb rendûeknek tartanak bennünket, mire válaszul mi elrejtõztünk elõlük. De ez nem intéz el semmit. Ha el akarjuk kerülni a lázadás és az elnyomás pusztító ritmusát, versenyeznünk kell velük; ha kell: követnünk, és ha képesek vagyunk rá: vezetnünk kell õket. Ehhez azonban az kell, hogy kimenjünk a szabadba; meg kell tanulnunk elviselni a szabad levegõt. Ha arról már lekéstünk, hogy mi magunk, akkor meg kell tanítanunk rá a gyermekeinket. Ez életbevágó!

– Önnek pihennie kell, nyomozó úr.

– Hallgasson meg, uram! – fakadt ki Baley hevesen. – Ha az ûrászok erõsek maradnak, mi pedig olyanok, mint most, akkor a Földet egy évszázadon belül elpusztítják. Ön maga mondta, hogy ezt kiszámították. Ha az ûrászok viszont gyengék, és napról napra gyengébbek lesznek, akkor megmenekülhetünk; de ki állíthatja azt, hogy az ûrászok gyengék? A solariaiak igen, de hát mi csak õket ismerjük.

– De...

– Még nem fejeztem be. Akár gyengék az ûrászok, akár erõsek, egy dolgot megtehetünk. Megváltoztathatjuk magunkat. Menjünk föl a szabad levegõre, és akkor sohasem kell lázadáshoz folyamodnunk. Terjeszkedjünk, és hozzuk létre saját világainkat, és váljunk magunk is ûrászokká. Ha itt maradunk a Földön begubózva, akkor senki sem állíthatja meg a hiábavaló és végzetes rebelliót. És csak annál rosszabb lesz, ha az emberek hamis reményekbe ringatják magukat, azt hivén, hogy az ûrászok gyengék. Menjen, kérdezze meg a társadalomtudósokat. Tárja eléjük az érveimet. És ha még mindig kételkednének, találjon módot rá, hogy engem Aurorára küldjenek. Hadd számolj ak be az igazi ûrászokról, és majd akkor döntsék el, hogy mit tegyen a Föld.

– Igen, igen – bólogatott Minnim. – De most Isten önnel, Baley nyomozó.

Baley lázas izgalomban távozott. Azt nem várta, hogy egyértelmû diadalt arat Minnim fölött. Mélyen meggyökerezett eszméket nem lehet egy nap vagy akár egy év alatt megingatni. De észrevette, hogy Minnim arcán átsuhant a töprengõ bizonytalanság árnya, amely legalábbis idõlegesen kioltotta a korábbi kritikátlan öröm ragyogását.

Már látta a jövõt. Minnim meg fogja kérdezni a szociológusokat, és ezek egyike-másika el fog bizonytalanodni. Hangot fog adni kételyeinek. Kérdéseivel fel fogja keresni Baleyt.

Adjanak egy évet, gondolta Baley, egy évet, és én úton leszek Aurora felé. Egy emberöltõt, és ismét a világûrt fogjuk ostromolni.

Baley rálépett az északi sebesútra. Hamarosan meglátja Jessie-t. Vajon õ meg fogja õt érteni? És a fia Bentley, aki most tizenhét éves. Vajon az õ tizenhét esztendõs fia ott fog-e állni valamilyen lakatlan világon, és építeni fog-e magának egy tágas életet?

A gondolatba beleborzongott. Baley még mindig félt a külvilágtól. De magától a félelemtõl már nem tartott! Ez a félelem már nem olyasmi volt, ami elõl futnia kell, hanem olyasmi, amivel szembe kell szegülnie.

Baleynek olyan érzése volt, mintha meglegyintette volna az õrület szele. Elsõ pillanattól kezdve különös erõvel vonzotta a külvilág, attól kezdve, hogy ott a felszíni jármûben túljárt Daneel eszén, és kinyittatta a kocsi tetejét, hogy kidughassa a fejét a szabad levegõre.

Akkor még maga sem értette. Daneel perverznek tartotta. Maga Baley azzal áltatta magát, hogy szakmai szükség, a bûnügy megoldásának az érdeke mozgatta. Csak azon az utolsó solariai estén értette meg, amikor letépte az ablakról a függönyt, hogy magáért a külvilágért kell szembenéznie a külvilággal; azért, mert vonzotta és szabadsággal kecsegtette õt.

Lehet, hogy milliók éreznék a Földön ugyanazt a sürgetést, ha felhívnák a figyelmüket a szabad levegõre, ha rá tudnák bírni õket az elsõ lépés megtételére.

Körülnézett.

A sebesút szalagja egyre gyorsabban robogott vele. Körötte csupa mesterséges fény és elmaradozó hatalmas lakótömbök és fény jelzések, és kirakatok és gyárak és fények és zaj és tömeg és megint zaj és emberek és emberek...

Itt volt minden, amit szeretett, minden, amitõl olyan nehezére esett az elválás, minden, amirõl Solarián azt hitte, hogy olthatatlanul vágyakozik utána.

De most minden olyan idegen.

Most már képtelen rá, hogy újra beilleszkedjék.

Azért ment el, hogy megoldjon egy gyilkosságot, de közben történt vele valami.

Minnimnek azt mondta, hogy a Városok anyaméhek, és igaza volt. És mi az az elsõ dolog, amit az embernek meg kell tennie, hogy emberré, váljék? Meg kell születnie. El kell hagynia az anyaméhet. És ha egyszer elhagyta, nem térhet többé oda vissza.

Baley elhagyta a Várost, és nincs oda visszatérése. A Város többé nem az övé; az Acélbarlangok idegenné váltak. Ennek így kell lennie. És ez így lesz mások számára is, és a Föld újból megszületik, és kinyújtja a karjait kifelé.

Szíve vadul kalapált, és az élet zaja körülötte süket zümmögéssé tompult.

Eszébe jutott a solariai álma, és végre megértette. Fölszegte a fejét és a tekintete áthatolt a fölötte magasodó acélon, betonon és embersokaságon. Meglátta az ûrben az embereket hívó jelzõtüzet. Ott ragyogott le rájuk. A mezítelen nap!

Tartalom

1. Egy kérdés, amely válaszra vár 2. Találkozás egy baráttal 3. Az áldozat megnevezése 4. Egy asszony távnézése 5. A bûntény taglalása

6. Egy elmélet megdõl

7. Egy orvos noszogatása 8. Egy ûrász kihívása

9. Egy robot gúzsba kötése 10. Egy kultúra nyomában ll. Egy farm megszemlélése 12. Céltévesztés

13. Szemtõl szembe egy robotásszal 14. Egy indítékra fény derül 15. Fénybõl szõtt arckép 16. Egy kínálkozó megoldás

17. Konferencia

18. A kérdés megválaszolása

Alföldi Nyomda (2167.66.15-2), Debrecen, 1990

Felelõs vezetõ: Szabó Viktor vezérigazgató

ISBN 963 11 6591 4

HU ISSN 0865-1221

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest

Felelõs kiadó: Sziládi János igazgató

Felelõs szerkesztõ: Futaki József

Mûszaki vezetõ: Szakálos Mihály

Képszerkesztõ: Kiss Tibor

Mûszaki szerkesztõ: Rucsek Andrea

Terjedelem: 14 (A/5) ív. IF 6393

ELEKTRONIKUS KIADÁS

MADÁRFEJÛEK TÁRSASÁGA

NNCL604-3BFv1.0

* Szarevés